Маккорт Фрэнк

Tamsta mokytojas

Iš anglų kalbos vertė

Rasa Drazdauskienė

Turinys

Padėka

Pratarmė

I dalis. Ilga kelionė į pedagogiką

1

2

3

4

5

6

7

8

II dalis. Asilas tarp dagių

9

10

11

III dalis. Kaip aš grįžau į gyvenimą 205 klasėje

12

13

14

15

16

17

18

Išnašos

Skiriama naujoms McCourtų genties kartoms:

Siobhan (Malachio dukteriai) ir jos vaikams Fionai ir Markui Malachiui iš Balio (Malachio sūnui)

Ninai (Malachio podukrai)

Mary Elizabethai (Michaelo dukteriai) ir jos dukteriai Sofijai Angelai (Michaelo dukteriai)

Conorui (Malachio sūnui) ir jo dukteriai Gillian Cormacui (Malachio sūnui) ir jo dukteriai Adriannai Maggie (Franko dukteriai) ir jos vaikams Chiarai, Frankie ir Jackui Allison (Alphie dukteriai)

Mikey (Michaelo sūnui)

Katie (Michaelo dukteriai)

Dainuokite savo dainas, šokite savo šokius, pasakokite savo istorijas.

Padėka

Dėkoju Amerikos akademijai Romoje už tris mokslo, prabangos ir linksmybių mėnesius.

Dėkoju Pamei Carter iš Londono „Savoy“ viešbučio už tris mėnesius lepinimo apartamentuose prie upės.

Dėkoju savo agentei Molly Friedrich už žvalius žodžius niūriomis dienomis.

Trimitai ir būgnai, šlovinkite mano redaktorę Naną Graham. Aš tik dėliojau žodžius ir apstulbęs stebėjau, kaip ji užuominomis bei patarimais sukūrė iš jų knygą.

Myliu tave, Ellena, stebuklingoji žmona, nes tu linksma ir žvali, visad pasirengusi nuotykiams ir visad geros širdies.

Pratarmė

Jei ką nors išmanyčiau apie Zigmundą Froidą ir psichoanalizę, dėl visų mane ištikusių nelaimių galėčiau apkaltinti savo varganą airišką vaikystę. Toji vargana vaikystė atėmė iš manęs savigarbą, sukėlė sunkius savigailos priepuolius, užšaldė emocijas, paskatino mane zirzti, visiems pavydėti ir negerbti autoritetų, sulėtino vystymąsi, sužlugdė santykius su priešinga lytimi, sutrukdė iškilti visuomenėje ir pavertė beveik netinkamu gyventi tarp žmonių. Kad aš išvis tapau mokytoju ir taip ilgai juo išdirbau, yra grynas stebuklas; iki šiol didžiuojuosi tiek metų išsilaikęs Niujorko mokyklose. Žmonės, kurie išgyveno vargingą vaikystę ir tapo mokytojais, turėtų būti apdovanojami medaliais, ir apdovanojamųjų sąraše aš būčiau pirmas, be to, pretenduočiau į visus papildomus apdovanojimus už negandas, patirtas vėliau.

Galėčiau daug ką apkaltinti. Varginga vaikystė nenukrinta iš dangaus. Ji turi priežastis. Ją veikia tamsos jėgos. Net ir vardydamas kaltuosius, darau tai skatinamas atlaidumo dvasios. Todėl atleidžiu: popiežiui Pijui XII; visiems anglams kartu paėmus ir asmeniškai karaliui Jurgiui VI; kardinolui Makroriui, valdžiusiam Airiją, kai buvau vaikas; Limeriko vyskupui, kuris, regis, viską laikė nuodėme; Emonui de Valerai, buvusiam ministrui pirmininkui ir Airijos prezidentui. De Valera buvo ispanų kilmės gėlų fanatikas (ispanų svogūnas airiškame troškinyje), kuris visos Airijos mokytojams liepė priversti mus mokytis gimtąją kalbą ir slopinti mažiausią smalsumo apraišką. Tuo sukėlė mums didžiausių kančių. Jo nė kiek nedomino juodi bei mėlyni rumbai, kuriais mokytojų rimbai ženklino įvairias mūsų jaunų kūnų dalis. Dar atleidžiu kunigui, pavariusiam mane nuo klausyklos, kai prisipažinau nusidėjęs kūniškomis nuodėmėmis pats su savimi ir dar vagiliavęs pensus iš motinos piniginės. Jis pasakė, kad neįsivaizduoja deramos atgailos, ypač kalbant apie kūno reikalus. Ir nors jis buvo absoliučiai teisus, vis dėlto atsisakęs suteikti atleidimą sukėlė mano sielai tokį pavojų, kad jei prie pat bažnyčios būčiau pakliuvęs po sunkvežimiu, jis būtų kaltas dėl amžino manęs laukiančio prakeikimo. Atleidžiu daugybei mušeikų mokytojų už tai, kad kėlė mane iš vietos už plaukų ir reguliariai pėrė pagaliu, diržu ar lazda, kai suklupdavau atsakinėdamas katekizmą arba nesugebėdavau mintyse padalyti 937 iš 739. Tėvai ir kiti suaugę žmonės įtikinėjo, jog visa tai man tik į gera. Atleidžiu jiems už šią baisią veidmainystę ir svarstau, kur jie galėtų būti šiandien. Rojuje? Pragare? Skaistykloje (jei ji dar egzistuoja)?

Pajėgiu atleisti net sau pačiam, nors kartais, prisiminęs įvairius gyvenimo laikotarpius, nesusilaikau nevaitojęs. Koks asilas. Koks drovumas. Kokia kvailybė. Koks neryžtingumas ir amžinos dvejonės.

O paskui ir vėl pagalvoju. Visą vaikystę bei paauglystę atkakliai tyrinėjau savo sąžinę ir nuolat jutau, jog gyvenu nuodėmingą gyvenimą. Taip buvome auklėjami, mulkinami ir dresuojami, taip stengtasi pažaboti mūsų — bent jau tų, kurie labiau linkę į nuodėmes, — puikybę.

Dabar, manyčiau, atėjo laikas pasidžiaugti bent viena savo dorybe — atkaklumu. Ši dorybė ne tokia ryški kaip ambicingumas, talentas, intelektas ar žavesys, tačiau būtent ji man padėjo ištverti ne vieną dieną bei naktį.

F. Skotas Ficdžeraldas yra pasakęs, kad amerikiečių gyvenimuose nebūna antro veiksmo. Jis paprasčiausiai per trumpai gyveno. Mano gyvenimas visai kitoks.

Trisdešimt metų dėsčiau Niujorko miesto mokyklose ir ničniekas, išskyrus mano moksleivius, nekreipė į mane nė mažiausio dėmesio. Už mokyklos sienų tapdavau nematomas. Paskui parašiau knygą apie savo vaikystę ir tapau visiems įdomus. Knygoje ketinau Makortų šeimos vaikams bei anūkams papasakoti jų šeimos istoriją. Tikėjausi, kad bus parduoti keli šimtai jos egzempliorių; gal mane pakvies į kokią diskusiją skaitytojų klube. Tačiau knyga tuoj pat pateko į perkamiausiųjų sąrašus, buvo išversta į trisdešimt kalbų, o aš apsvaigau. Knyga ir buvo mano gyvenimo antrasis veiksmas.

Knygų pasaulyje esu vėlyvas atvykėlis, naujokas, prašalaitis. Pirmoji mano knyga, „Andželos pelenai“, pasirodė 1996 m., kai man buvo šešiasdešimt šešeri; antroji, „Tataigis“, — 1999 m., kai sulaukiau šešiasdešimt devynerių. Stebuklas, kad būdamas tokio amžiaus dar įstengiau nulaikyti plunksną. Nauji mano draugai (kurių įgijau, patekęs į skaitomiausių autorių sąrašus) knygas išleido vos peržengę dvidešimtį. Piemenys.

Tai ko aš taip ilgai laukiau?

Ogi dėsčiau, todėl ir laukiau. Ir ne kolegijoje ar universitete, kur turi į valias laiko rašyti bei kitiems užsiėmimams, bet keturiose Niujorko miesto vidurinėse mokyklose. (Esu skaitęs romanų apie universitetų dėstytojų gyvenimą; jie taip užsiėmę svetimavimu ir akademinėmis intrigomis, kad žmogus tik stebiesi, kaip dar randa laiko kartais truputį padėstyti.) Žmogus, kuris penkias dienas per savaitę veda po penkias pamokas vidurinėje mokykloje, parėjęs namo neturi nė mažiausio noro sėstis ir kurti nemirtingų kūrinių. Po penkių pamokų galva kiaurai išūžta klasės garsų.

Nesitikėjau, kad „Andželos pelenais“ kas nors susidomės, bet kai knyga atsidūrė perkamiausiųjų sąrašuose, aš tapau žiniasklaidos numylėtiniu. Mane šimtus kartų fotografavo. Tapau nusenusią garsenybe, kalbančia airiška tarme. Mane kalbino dešimtims laikraščių bei žurnalų. Buvau susitikimuose su gubernatoriais, merais, aktoriais. Kalbėjausi su pirmuoju prezidentu Bušu ir jo sūnumi, Teksaso gubernatoriumi. Su prezidentu Klintonu ir Hilare Rodem Klinton. Su Gregoriu Peku. Buvau priėmime pas popiežių ir bučiavau jo žiedą. Iš manęs ėmė interviu Sara, Jorko hercogienė. Ji pasakė, kad esu pirmas jos sutiktas Pulicerio premijos laimėtojas. Aš atsakiau, jog ji — pirma mano sutikta hercogienė. Ji atsakė: oooo! ir paklausė operatoriaus: ar nufilmavai šitą? Ar nufilmavai? Buvau nominuotas Grammy literatūros premijai ir per plauką nesusitikau su Eltonu Džonu. Žmonės ėmė kitaip į mane žiūrėti. Jie sakydavo: a, tai jūs parašėte tą knygą; štai ten, malonėkite, pone Makortai; arba: gal dar ko nors norėtumėte, tik pasakykite ko? Kavinėje sutikta moteris prisimerkė ir tarė: mačiau jus per televizorių. Tikriausiai esate garsus. Kas jūs toks? Gal galiu gauti autografą? Manęs pradėjo klausytis. Teiravosi, ką manau apie Airiją, konjunktyvitą, gėrimą, dantis, švietimą, religiją, paauglių nerimą, Viljamą Batlerį Jeitsą, apskritai apie literatūrą. Kokias knygas skaitėte šią vasarą? Kokias knygas perskaitėte šiemet? Katalikybę, rašymą, badą. Aš kalbėjau susirinkusiems dantistams, advokatams, oftalmologams ir, be abejo, mokytojams. Apkeliavau visą pasaulį kaip airis, kaip mokytojas, kaip įvairiausių sunkenybių ir vargų ekspertas, kaip viltį teikiantis pavyzdys pagyvenusiems žmonėms, norintiems papasakoti savo gyvenimo istorijas.

Pagal knygą „Andželos pelenai“ buvo pastatytas filmas. Kad ir ką parašytum Amerikoje, visi tuojau pat pradeda kalbas apie filmą. Parašytum Manheteno telefonų knygą, o žmonės vis tiek tavęs klausinėtų: na, tai kada laukti filmo?

Jei nebūčiau parašęs „Andželos pelenų“, būčiau miręs melsdamas: dar bent metus, Dieve, dar bent vienerius metelius, nes labiausiai gyvenime, kad ir kiek jo man būtų likę, noriu pabaigti šią knygą. Nė nesvajojau, kad tai bus bestseleris. Tikėjausi, gulės sau knygyne ant lentynos, o aš pasislėpęs stebėsiu, kaip gražios moterys verčia lapus ir kartkartėmis nuvarvina kokią ašarą. Be abejo, jos nusipirks knygą, parsineš namo ir perskaitys, gulinėdamos ant sofų, gurkšnodamos žolelių arbatą arba sausąjį cheresą. Paskui dar užsakys po egzempliorių visoms draugėms.

Knygoje „Tataigis“ rašiau apie gyvenimą Amerikoje, apie tai, kaip tapau mokytoju. Knygai išėjus pradėjau graužtis, kad dėstymui skyriau per mažai dėmesio. Amerikoje visi žavisi gydytojais, teisininkais, generolais, aktoriais, televizijos žvaigždėmis bei politikais ir moka jiems didelius pinigus. Mokytojais nesižavi ir pinigų jiems nemoka. Mokytojo profesija — visų kitų profesijų parankinė. Mokytojams liepta vaikščioti tik pro tarnų duris ar išvis apeiti pastatą iš kitos pusės. Jiems pavydima GLL (Galybės Laisvo Laiko). Apie juos kalbama globėjiškai; prisiminus kartais patapšnojama per žilas garbanas. Ak taip, aš turėjau tokią anglų kalbos mokytoją, panelę Smit, ji mane įkvėpė. Niekada nepamiršiu senosios panelės Smit. Ji sakydavo, kad jei per keturiasdešimt darbo mokykloje metų prisibels bent į vieno moksleivio širdį, tai jos darbas nenueis veltui. Ji mirs laiminga. Po to geroji anglų kalbos mokytoja ištirpsta pilkuose šešėliuose ir vargingai leidžia dienas iš skurdžios pensijos, svajodama apie tą vienintelį moksleivį, į kurio širdį gal bus prisibeldusi. Svajokite, svajokite, panele mokytoja. Vis tiek niekas jūsų nepasveikins.

Jums atrodo, kad įeisite į klasę, truputį pastovėsite, palauksite, kol vaikai nutils, pažiūrėsite, kaip jie atsiverčia sąsiuvinius ir nuima tušinukų dangtelius, tada prisistatysite, užrašysite savo pavardę ant lentos ir pradėsite dėstyti.

Ant jūsų stalo guli mokyklos parūpintas anglų kalbos pamokų planas. Jūs mokysite rašybos, gramatikos ir skaitymo, dėstysite kompoziciją ir literatūrą.

Negalite sulaukti, kol prieisite prie literatūros. Kaip gyvai diskutuosite apie poemas, pjeses, esė, romanus, apsakymus! Šimto septyniasdešimties moksleivių pakeltos rankos be paliovos stūksos ore, jie garsiai šauks: pone Makortai, aš, aš, aš irgi noriu pasakyti.

Jūs tikitės, kad jie norės ką nors pasakyti. Nenorite, kad sėdėtų ir žiopsotų, kaip jūs kamuojatės vesdamas pamoką.

Jūs tarsi puotoje mėgausitės anglų ir amerikiečių literatūros gėrybėmis. Kiek daug galėsite papasakoti apie Karlailį ir Arnoldą, Emersoną ir Toro. Nekantraujate pasiekti Šelį, Kitsą, Baironą ir senį Voltą Vitmeną. Jūsų moksleivius tikrai sužavės tie romantikai ir maištautojai, tie nieko nepaisantys drąsuoliai. Jums ir pačiam jie patinka, nes širdies gilumoje bei svajonėse esate nežabotas romantikas. Kartais įsivaizduojate save barikadose.

Direktoriai ir kiti valdžios vyrai, eidami pro jūsų klasę, jau koridoriuje girdės susijaudinusių moksleivių šūksnius. Jie pasilenks prie durų langelio ir nustebę žiūrės į pakeltų rankų mišką, į smalsius ir susijaudinusius berniukų bei mergaičių veidus — į būsimus santechnikus, elektrikus, kosmetologes, dailides, mechanikus, mašininkes, traukinių mašinistus.

Jūs būsite nominuotas apdovanojimams: Geriausias metų mokytojas, Geriausias šimtmečio mokytojas. Jus pakvies į Vašingtoną. Eizenhaueris paspaus jums ranką. Laikraščių reporteriai klaus, ką jūs, paprastas mokytojas, manote apie švietimo sistemą. Tai bent bus naujiena: mokytojo klausia, ką jis mano apie švietimo sistemą. Oho. Jus parodys per televiziją.

Televizija.

Jūs tik įsivaizduokite: mokytoją rodo per televiziją.

Jus nuskraidins į Holivudą, kur atliksite pagrindinį vaidmenį filmuose apie jūsų gyvenimą. Paprasta kilmė, vargana vaikystė, problemos su Bažnyčia (kuriai narsiai pasipriešinote), kadrai, kaip jūs vienišas sėdite kamputyje prie žvakės ir skaitote Čoserį, Šekspyrą, Ostin, Dikensą. Tame kamputyje tylutėliai mirksite skaudančiomis, paraudusiomis akimis, bet vis tiek narsiai skaitote, kol galiausiai motina atima žvakę ir pareiškia, kad jei tuojau pat nesiliausite, abi akys kaipmat iškris lauk. Jūs maldaujate, kad grąžintų žvakę, jums liko tik šimtas „Dombio ir sūnaus“ puslapių, bet ji atsako: ne, nenoriu, tavęs vedžiotis po visą Limeriką ir visiems aiškinti, kaip čia tas vaikas apako, juk prieš metus dar žvaliausiai spardė kamuolį su draugužiais.

Jūs sutinkate su motina, nes puikiai žinote dainą:

Motinos meilė — didi dovana,

Kad ir kur nukeliautum;

Saugoki ją ir globoki, sūnau,

Nes kai nebus, pasigesi.

Be to, tau nė į galvą neateitų atsikalbinėti filmo motinai, vaidinamai kurios nors iš senųjų airių aktorių — Sarai Olgud ar Unai O’Konor, — kurių veidai pilni kančios, o liežuviai aštrūs it rykštės kirčiai. Jūsų paties motina irgi atrodė gerokai nusikamavusi, bet nė iš tolo neprilygtų tam vaizdui, kurį išvystumėte didžiajame nespalvotame ar spalvotame ekrane.

Tėvą galėtų vaidinti Klarkas Geibias, tačiau jis, deja, a) veikiausiai nesugebėtų perteikti jūsų tėvo Šiaurės Airijos tarmės, b) tai būtų siaubingas nuosmukis po „Vėjo nublokštų“, kuriuos, atsimenate, Airijoje uždraudė; pasakojama, dėl to, kad Retas Batleris užnešė savo žmoną Skarlet laiptais į antrą aukštą, į miegamąjį: tai įžeidė Dublino kino cenzorius ir paskatino juos filmą visai uždrausti. Ne, tėvą turėtų vaidinti kas nors kitas, nes Airijos cenzoriai akyli, o jums būtų labai skaudu, jei Limeriko, jūsų gimtojo miesto, ir visos Airijos gyventojai netektų galimybės pamatyti filmo apie jūsų vargingą vaikystę bei tolesnį pergalingą mokytojo ir kino žvaigždės gyvenimą.

Bet tuo istorija nesibaigtų. Tikroji istorija visai kita — kaip jūs galiausiai atsispyrėte Holivudo sirenų giesmėms, kaip po daugelio vakarų, per kuriuos jus valgydino, girdė, linksmino ir viliojo į lovą pradedančios bei gerai žinomos kino žvaigždės, jūs įžvelgėte jų gyvenimo tuštybę; kaip jos nuoširdžiausiai išsipasakojo jums ant įvairių atlaso pagalvių, kaip jūs klausėtės, graužiamas kaltės, o jos žavėjosi jumis, nes jūs, būdamas toks atsidavęs moksleiviams, visam Holivudui tapote pavyzdžiu ir stebuklu; kaip jos, tos stulbinamos pradedančios bei gerai žinomos kino žvaigždės, apgailestavo nuklydusios nuo tikrojo kelio ir paskendusios holivudiškuose savo gyvenimuose, o juk jų atsisakiusios galėtų kasdien džiaugtis, stropiai ir sąžiningai mokydamos būsimus Amerikos amatininkus, prekiautojus ir sekretores mašininkes. Koks tas jausmas, klausinėtų jos, kai rytą atsikėlęs džiugiai šokate iš lovos, žinodamas, jog prieš akis dar viena diena, skirta geriems darbams Amerikos jaunimo labui, ir patenkintas už juos gaunamu kukliu atlygiu, nes tikrasis jūsų darbo įvertinimas — dėkingumas, šviečiantis moksleivių akyse, šiems atnešant dėkingų ir susižavėjusių tėvų dovanas: sausainių, duonos, namie gamintų makaronų, o kartais butelaitį vyno, italų šeimų išspausto iš prie namų augančių vynuogienojų derliaus; tai jūsų šimto septyniasdešimties Niujorko mieste, Steiteno salos apygardoje, Makėjaus profesinėje technikos mokykloje besimokančių moksleivių tėvai ir motinos.

I DALIS Ilga kelionė į pedagogiką

1

Jie jau ateina.

O aš nepasirengęs.

Kaip galiu būti pasirengęs?

Ką tik pradėjau dirbti ir mokausi iš savo klaidų.

Pačią pirmą pedagoginės karjeros dieną manęs vos neatleido iš darbo už tai, kad suvalgiau moksleivio sumuštinį. Antrą dieną vos neatleido už tai, kad užsiminiau apie galimybę draugauti su avimi. Daugiau niekuo ypatingu mano trisdešimt metų darbo Niujorko mokyklose nepasižymi. Ne kartą abejojau, ar tikrai čia mano vieta. Galiausiai ėmiau stebėtis, kaip man pavyko taip ilgai ištverti.

1958 metų kovas. Sėdžiu prie savo stalo tuščioje Niujorko miesto, Steiteno salos apygardos Makėjaus profesinės mokyklos klasėje. Dėlioju savo naujojo pašaukimo atributus: penkis rudo popieriaus aplankus, po vieną kiekvienai klasei; šūsnį sutrūkinėjusių gumos juostelių; rudo karo laikų popieriaus bloknotą, kurio lapai išmarginti viskuo, iš ko tas popierius pagamintas; nutriušusią kempinę lentai valyti; krūvelę baltų kortelių, kurias eilėmis sukišiu į aptrintą raudoną Delanio aplanką1, kad geriau atsiminčiau visus šimtą šešiasdešimt berniukų ir mergaičių iš penkių skirtingų klasių, kuriuos kasdien matysiu prieš akis. Kortelėse žymėsiu jų lankomumą, vėlavimą, trumpai užsirašysiu, kai moksleivis padarys ką nors bloga. Blogybes man patarė užsirašinėti raudonu parkeriu, bet mokykla man jo neskyrė, tad teks rašyti atskirą užklausimą ant specialaus blanko arba pačiam nusipirkti parduotuvėje, nes raudonas parkeris blogybėms ženklinti yra galingiausias mokytojo ginklas. Parduotuvėje teks įsigyti dar daug ką. Eizenhauerio Amerika klesti, bet tas klestėjimas nepasiekia mokyklų, juo labiau pradedančių mokytojų, kuriems reikia raštinės prekių. Lentoje kabo direktoriaus pavaduotojo administracijos reikalams raštelis, kuriame visiems mokytojams primenama sunki finansinė miesto padėtis ir prašoma taupiai naudoti raštinės reikmenis. Šis rytas man lemiamas. Po minutės nuskambės skambutis. Į klasę sugarmės vaikai; ką jie pasakys, pamatę mane sėdintį prie stalo? Ei, žiūrėkit. Jis slepiasi. Jie puikiausiai perkanda mokytojus. Jei mokytojas sėdi už stalo, vadinasi, jis bailus tinginys. Stalą naudoja tarsi užtvarą. Geriau išeiti prieš klasę ir taip stovėti. Veidu į veiksmą. Vyriškai. Jei pirmą dieną padarysi klaidą, už ją mokėti gali tekti kelis mėnesius.

Tuoj sugužėsiantys moksleiviai yra pirmamečiai, jiems po šešiolika — nuo darželio iki šios dienos mokykloje praleido jau vienuolika metų. Tad jie matę visokiausių mokytojų — senų, jaunų, griežtų, gerų. Vaikai juos atidžiai stebi ir vertina. Jie žino, ką reiškia kokie judesiai, balso tonas, elgsena. Ir nepasakytum, kad apie tai nuolat kalbasi tualetuose ar valgykloje. Tiesiog vienuolika metų gerte geria informaciją ir vėliau ją perduoda jaunesniesiems. Atsargiai su panele Boid, sako jie. Namų darbai, brolau, štai ką ji mėgsta, ir visada juos taiso. Rimtai sakau, taiso. Ji netekėjusi, tai neturi daugiau ką veikti. Geriausia, kai mokytoja ištekėjusi ir dar turi vaikų. Tos tai niekad neturi laiko sėdėti prie knygų ar sąsiuvinių. Jei panelę Boid kas nors reguliariai padulkintų, ji irgi neuždavinėtų tiek namų darbų. O dabar sėdi sau namie su savo katinu, klausosi klasikinės muzikos ir taiso namų darbus mūsų pykčiui. Ne taip, kaip kiti mokytojai. Tie užduos tau krūvas namų darbų, patikrins, ar atlikai, bet net nesugalvos perskaityti. Gali ramiausiai nurašyti puslapį iš Biblijos, o jie viršuje užrašys: „Labai gerai.“ Bet ne panelė Boid. Ji iškart viską pastebi. Atsiprašau, Čarli. Ar tu pats tai parašei? Nori nenori, bet turi prisipažinti, kad ne, ir tada tau, brolyti, šakės.

Be reikalo atėjau taip anksti, dabar turiu per daug laiko ir negaliu negalvoti, kas manęs laukia. Kaip man šovė į galvą įsivaizduoti, kad įstengsiu suvaldyti amerikiečius paauglius? Neišmanėlis. Todėl ir išdrįsau — iš neišmanymo. Mes gyvename Eizenhauerio laikais, ir laikraščiai be paliovos rašo apie tai, kokie nelaimingi Amerikos paaugliai. Juk jie „Prarastosios kartos prarastųjų vaikų prarastieji vaikai“. Apie jų sielvartą kuriami filmai, miuziklai, rašomos knygos: „Maištininkas be priežasties“, „Mokyklos džiunglės“, „Vestsaido istorija“, „Rugiuose prie bedugnės“. Jų kalbos kupinos nevilties. Gyvenimas neturi prasmės. Visi suaugusieji — apsimetėliai. Kokia išvis prasmė gyventi? Jie nieko nelaukia ir nieko nesitiki, nesulauks nė savojo karo, kuriame galėtų žudyti tolimųjų kraštų čiabuvius, o paskui su medaliais, gražiai šlubčiodami, visų merginų pasigėrėjimui darniomis gretomis žygiuoti Brodvėjumi. Kokia prasmė skųstis tėvams, kurie ką tik baigė kariauti, arba mamoms, kurios laukė kariaujančių tėvų. Tėvas į jo skundus atsako: ei, užsičiaupk. Palik mane ramybėj. Man šiknoj dar nuo karo svaras šrapnelių, neturiu jokio noro klausytis, kaip tu čia vaitoji ir sriūbauji prikimštu pilvu, o spinta lūžta nuo skudurų. Jėzau Marija, kai aš buvau tavo metų, dirbau automobilių laužyne, paskui perėjau į dokus, kad tave, suskį, galėčiau į mokslus išleisti. Eik ir spaudinėk savo spuogus, o man leisk ramiai paskaityti laikraštį.

Paaugliai tokie nelaimingi, kad buriasi į gaujas ir mušasi su kitomis gaujomis; tai ne šiaip susistumdymai, kaip tuose filmuose su nelaimingai įsimylėjusiais herojais ir dramatiškai skambančia muzika, bet žiaurios kovos, kuriose jie švokščia ir keikiasi, kuriose italai, juodžiai, airiai, puertorikiečiai puola vieni kitus su peiliais, grandinėmis, beisbolo lazdomis Centriniame ir Prospekto parkuose, nuspalvindami žolę krauju, kuris visada raudonas, kad ir kieno būtų. O jei ką nors nužudo, kyla visuomenės pasipiktinimas ir pasipila kaltinimai, kad jei mokykla ir mokytojai gerai dirbtų, nieko panašaus neatsitiktų. Atsiranda patriotų, kurie pareiškia: jei tie vaikai turi tiek laiko ir jėgų, kad be paliovos daužo vieni kitus, tai kodėl neišsiuntus jų į užjūrius, tegu ten daužo sumautus komunistus ir pagaliau išsprendžia tą nelemtą problemą?

Daugelio akimis, profesinės mokyklos — tai sąvartynai, sukurti tik tam, kad sumestum visus moksleivius, netinkamus mokytis vidurinėje. Tai snobizmas. Visuomenei nė kiek nerūpi, kad tūkstančiai jaunuolių nori būti mechanikais, kosmetologėmis, mašinistais, elektrikais, santechnikais ar dailidėmis. Jie nenori kvaršinti sau galvų reformacija, 1812 metų karu, Voltu Vitmenu, meno kūrinių analize ar vaisinės muselės lytiniu gyvenimu.

Bet ką gi, brolau, jei jau reikia, tai reikia. Tiek to, pasėdėsime pamokose, kurios neturi nieko bendra su mūsų gyvenimu. Paskui padirbėsime parduotuvėse, ten sužinosime, koks iš tikrųjų yra pasaulis, bet kol kas pasistengsime padoriai elgtis su mokytojais, nes po ketverių metų vis tiek iš čia išlėksim. Fūūū!

Štai ir jie. Durys atsitrenkia į lentynėlę, įtaisytą po lenta, sukyla kreidos dulkių debesis. Ne juokas — įeiti į klasę. Kodėl jie negali ramiai sueiti, pasisveikinti ir susėsti? O, ne. Būtinai reikia stumdytis ir grūstis. Vienas, dėdamasis grėsmingas, sako: ei, tu; kitas tuojau pat atkerta: ei, tu. Jie įžeidinėja vienas kitą, apsimeta negirdį skambučio, neskuba sėstis į vietas. Ramiai, bičiuli. Žiūrėk, štai ir vėl naujas mokytojas; ką tie nauji mokytojai išmano. Ir kas? Skambutis? Mokytojas? Naujokas. Kas toks? O kam tai rūpi? Jie kalbasi su draugais, sėdinčiais kitame klasės gale, pusiau gulomis įsitaiso per mažuose suoluose, iškiša kojas, kvatojasi, jei kas nors už jų užkliūva. Spokso pro langą, žiūri į man virš galvos kabančią Amerikos vėliavą ar gėrisi panelės Mad, dabar jau pensininkės, prie sienų priklijuotais Emersono, Toro, Vitmeno, Emilės Dikinson ir Ernesto Hemingvėjaus — kaip šitas čia pateko? — atvaizdais. Šiojo nuotrauka buvo ant žurnalo Life viršelio, dabar ją rasi visur. Šalia senų, jau pajuodusių savo tėvų ir brolių raižinių jie kišeniniais peiliukais svirbina ant suolų viršaus savo inicialus, meilės prisipažinimus su širdimis ir strėlėmis. Kai kurie seni suolai taip suraižyti, kad pro skyles, kur anksčiau būta širdžių bei vardų, matyti sėdinčiojo keliai. Porelės sėdi kartu, laikosi už rankų, šnibždasi ir skęsta vieni kitų akyse, o trys vaikigaliai klasės gale, prie spintų, dainuoja bosu, baritonu bei aukštais tonais, vyruti, cakt pirštais, ar visi matote — štai jie, įsimylėję paaugliai.

Penkis kartus per dieną jie sugarma į šią patalpą. Penkios klasės, kiekvienoje po trisdešimt-trisdešimt penkis moksleivius. Paaugliai? Airijoje matydavome juos amerikiečių filmuose — paniurusius, nelaimingus, visur važinėjančius automobiliais — ir stebėdavomės, ko jie tokie paniurę, ko tokie nelaimingi? Turi iki valios maisto, drabužių, pinigų ir vis tiek nepakenčiamai elgiasi su savo tėvais. Airijoje paauglių nebuvo, bent jau toje jos dalyje, kurioje gyvenau aš. Būdavo vaikai. Iki keturiolikos metų vaikas eina į mokyklą. Jei jis pamėgina šiurkščiai kalbėti su tėvais, tie jam kaip reikiant užveža per srėbtuvę, vaikelis nulekia į kitą kambario galą. Paskui vaikas užauga, susiranda kokį nors fizinį darbą, veda, penktadieniais išgeria alučio, tą patį vakarą užsiima žmona, kuri dėl to amžinai nėščia. Po kelerių metų jis emigruoja į Angliją, ten randa darbą statybose arba užsirašo į Jos Didenybės ginkluotąsias pajėgas ir kovoja už imperiją.

Sumuštinio problema kilo tada, kai vaikigalis, vardu Pitis, garsiai sušuko: kas nori sumuštinio su virta dešra?

Juokauji? Tavo mama tikriausiai negali tavęs pakęsti, jei įdeda tokių sumuštinių.

Pitis metė popierinį maišelį su sumuštiniu į savo kritiką Endį; visa klasė ėmė džiugiai ploti. Duok jam, duok jam, kartojo jie. Duok, duok. Maišelis nukrito ant grindų tarp lentos ir pirmojo suolo, kuriame sėdėjo Endis.

Aš išėjau iš už stalo ir tariau pirmą savo, kaip mokytojo, žodį: ei. Ketverius metus studijavęs Niujorko universitete, tik tiek tegalėjau sugalvoti.

Ir dar pakartojau: ei.

Jie nekreipė į mane dėmesio. Stengėsi įsiūbuoti muštynes, kad greičiau prabėgtų laikas, o aš nustočiau net galvojęs apie kokią nors pamoką. Priėjau prie Pičio ir daviau pirmą savo, kaip mokytojo, nurodymą: baik svaidytis sumuštiniais. Pitis ir visa klasė, atrodo, labai nustebo. Šitas mokytojas, visiškas naujokas, ką tik užkirto kelią puikiausioms muštynėms. Naujiems mokytojams dera nesikišti, kur nereikia, arba tuojau pat kviestis direktorių ar mokymo dalies vedėją, o juk visi žino, kad praeis šimtas metų, kol jie pasirodys. Todėl laukiant galima smagiai pasimušti. Be to, koks čia mokytojas, kuris liepia moksleiviui, ką tik sviedusiam sumuštinį, baigti svaidytis sumuštiniais?

Benis iš klasės galo tą ir sušuko. Ei, mokytojau, jis jau nusviedė sumuštinį. Kokia prasmė jam dabar sakyti, kad nesvaidytų? Va tas sumuštinis, guli ant grindų.

Klasė ėmė juoktis. Nėra nieko kvailesnio už mokytoją, kuris liepia nedalyti to, ką tu ką tik padarei. Vienas vaikis užsidengė burną ranka ir ištarė: muuulkis; supratau, jog kalba apie mane. Norėjau spirte išspirti jį iš kėdės, bet tai būtų mano, kaip mokytojo, karjeros pabaiga. Be to, ranka, dengianti burną, buvo milžiniška, o suolas vaikinui gerokai per mažas.

Kažkas šūktelėjo: ė, Beni, tu gal advokatas, ar ką? Klasė vėl nusijuokė. Jo, jo, pritarė jie ir laukė, ką darysiu. Kaipgi pasielgs naujasis mokytojas?

Niujorko universiteto pedagogikos dėstytojai manęs nemokė, kaip elgtis, kai klasėje svaidomi sumuštiniai. Jie pasakojo apie ugdymo teorijas ir filosofiją, apie moralinius bei etinius imperatyvus, apie tai, kad ugdant būtina visapusiškai atsižvelgti į vaiką, suvokti geštaltą, taip, malonėkite pažinti vaiko poreikius — bet nė žodžio apie klasėje kylančias krizes.

Gal pasakyti: ei, Piti, tuoj pat pakelk tą sumuštinį, o jei ne... Gal pačiam jį pakelti ir išmesti į šiukšlių dėžę, aiškiai parodant, kaip niekinu žmones, kurie mėto sumuštinius, kai pasaulyje milijonai miršta iš bado?

Reikėjo, kad jie suprastų, jog čia mano valdžia, kad aš kietas ir neketinu pasiduoti jų niuksams.

Sumuštinis, suvyniotas į vaškinį popierių, gulėjo išlindęs iš maišelio; iš jo skleidžiamo aromato pajutau, kad ta virta dešra ne bet kokia. Pakėliau sumuštinį ir išvyniojau. Tai nebuvo paprastas sumuštinis, tai yra gabalas mėsos tarp dviejų beskonės baltos amerikietiškos duonos riekių. Duona buvo tamsi, sodri, kepta Brukline gyvenančios italės mamos, tvirtai apglėbusi kvapnią virtą dešrą, pomidorų, svogūnų ir paprikų griežinėlius, pašlakstyta alyvuogių aliejumi, patepta aštriu, liežuvį deginančiu padažu.

Aš suvalgiau sumuštinį.

Iki buvo pirmas mano, kaip mokytojo, veiksmas. Mano burna, užkimšta sumuštiniu, patraukė visų moksleivių dėmesį. Jie sužiuro į mane — trisdešimt keturi berniukai ir mergaitės, visi apytikriai šešiolikos metų. Mačiau jų akyse susižavėjimą: pirmą kartą gyvenime jie matė mokytoją, kuris visų akivaizdoje pakelia nuo žemės sumuštinį ir jį suvalgo. Sumuštinio valgytojas. Kai buvau vaikas, mes Airijoje labai žavėjomės vienu mokytoju, kuris kasdien nusilupdavo ir suvalgydavo obuolį, o geriausią mokinį apdovanodavo ilga nulupta žievele. Šie vaikai spoksojo, kaip alyvuogių aliejus varva man per smakrą ir terlioja pas Kleiną greta aikštės pirktą kaklaraištį už du dolerius.

Pitis tarė: ė, mokytojau, jūs valgot mano sumuštinį.

Klasė jam tarė: užsičiaupk. Ką, nematai, kad mokytojas valgo?

Aš aplaižiau pirštus. Niam, ištariau, tada sugniaužiau vaškinį popierių į gumulą ir sviedžiau į šiukšlių dėžę. Klasė ėmė šaukti. Oho, šaukė jiė, ir dar: jė, brolau, ir dar: vy-ru-ti! Tu tik pažiūrėk. Suvalgė sumuštinį. Pataikė į šiukšliadėžę. Oho.

Tai čia mokymas? Tikrai, oho. Pasijutau laimėtojas. Suvalgiau sumuštinį. Pataikiau į šiukšliadėžę. Pagalvojau, kad su šiais moksleiviais galiu daryti, ką užsigeidęs. Pamaniau: aš juos įveikiau. Puiku, tik, deja, nesumojau, ką daryti toliau. Mano pareiga — juos mokyti; kažin, kaip nuo sumuštinio problemos pereiti prie rašybos, gramatikos, pastraipos struktūros ar išvis ko nors, bent kiek susijusio su mano dėstomuoju dalyku — anglų kalba.

Moksleiviai šypsojosi, kol pamatė durų langelio rėminamą direktoriaus veidą. Tankūs juodi jo antakiai, pakilę iki vidurio kaktos, reiškė klausimą. Jis atidarė duris ir ženklu pakvietė mane išeiti. Vieną minutėlę, pone Makortai?

Pitis sušnibždėjo: ei, pone. Nesijaudinkit dėl to sumuštinio. Aš jo vis tiek nenorėjau.

Klasė pritarė: je, je, ir iš jų veidų buvo aišku, kad jei kiltų nemalonumų su direktoriumi, jie stos mano pusėn — pirmą kartą pajutau moksleivių palankumą mokytojui. Klasėje moksleiviai gali dykinėti, gali skųstis, bet vos tik pasirodo direktorius ar bet koks kitas prašalaitis, iškart atsiranda vienybė, sudaromas bendras frontas.

Koridoriuje direktorius tarė: neabejoju, pone Makortai, kad jūs pats suprantate — mokytojui nedera devintą valandą ryto valgyti pietus klasėje, visų moksleivių akivaizdoje. Tai jūsų pirmoji pamoka, o ką jūs darote — valgote sumuštinį? Ar taip jus mokė, jaunuoli? Šioje mokykloje neįprasta taip elgtis, vaikai gali klaidingai suprasti. Jūs juk suprantate mano mintį, ar ne? Tik pamanykite, kiek turėtume vargo, jei mokytojai staiga viską mestų ir pradėtų valgyti pietus klasėse, ypač rytais, kai iš tiesų dar pusryčių laikas. Jau pakanka nemalonumų dėl to, kad vaikai kasryt atsineša į klasę visokių užkandžių, kurie paskui privilioja tarakonų bei įvairių graužikų. Mums yra tekę iš šitų patalpų vyti voveres, o apie žiurkes jau nė nekalbėsiu. Jei prarasite budrumą, tie vaikai, taip pat kai kurie jūsų kolegos, jaunuoli, pavers visą mokyklą didžiule valgykla.

Norėjau jam papasakoti visą tiesą apie sumuštinį, apie tai, kaip puikiai suvaldžiau padėtį, bet jei būčiau tai padaręs, mano pedagoginei karjerai būtų galas. Norėjau atsakyti: pone, tai ne mano pietūs. Tai vieno berniuko sumuštinis, kurį jis sviedė į kitą berniuką, o aš jį pakėliau, nes esu čia naujokas, visa tai nutiko mano klasėje, o studijuojant mums nė žodžio nesakė apie tai, kaip elgtis su svaidomais ir ant grindų krintančiais sumuštiniais. Taip, aš suvalgiau sumuštinį, bet taip pasielgiau iš nevilties, nes norėjau pamokyti vaikus, kad nevalia švaistyti maisto ir kad aš čia šeimininkas, o gal, Jėzau, paprasčiausiai dėl to, jog išalkau, pasižadu daugiau niekada taip nesielgti, nes bijau prarasti gerą darbą, nors, pripažinkite, klasėje buvo tylu. Jei šitaip galima patraukti profesinėję mokykloje besimokančių vaikų dėmesį, tai verčiau užsakykite gerą krūvelę sumuštinių su virta dešra likusioms keturioms klasėms, kuriose šiandien dar turėsiu pamokas.

Nepasakiau nieko.

Direktorius pareiškė, kad jo tikslas — man padėti, nes, cha, cha, panašu, jog pagalbos prireiks nemažai. Pripažįstu, toliau kalbėjo jis, jūs visiškai valdėte jų dėmesį. Tai gerai, bet pamėginkite tą patį padaryti ne taip dramatiškai. Pavyzdžiui, mokymu. Tam jūs čia ir esate, jaunuoli. Kad mokytumėte. Dabar teks labiau susiimti. Ir viskas. Prisiminkite, kad klasėje negalima valgyti nei moksleiviams, nei mokytojams.

Aš atsakiau: taip, pone. Jis pamojo man, rodydamas, kad grįžčiau į klasę.

Klasė paklausė: ką jis sakė?

Sakė, kad negalima valgyti pietų devintą valandą ryto visos klasės akivaizdoje.

Jūs nevalgėte jokių pietų.

Žinau, bet jis pamatė, kaip valgau sumuštinį, ir liepė daugiau taip nebesielgti.

Brolau, bet tai neteisinga.

Pitis tarė: pasakysiu mamai, kad sumuštinis jums patiko. Papasakosiu, kaip dėl jos sumuštinio pakliuvot į bėdą.

Gerai, Piti, tik nesakyk, kad tu jį numetei ant žemės.

Ne, ne. Ji mane užmuštų. Ji iš Sicilijos. Ten, Sicilijoje, jie labai greitai užsiplieskia dėl tokių dalykų.

Pasakyk jai, Piti, kad skanesnio sumuštinio gyvenime nebuvau valgęs.

Gerai.

Mea culpa.

Užuot juos mokęs, aš pradėjau pasakoti istorijas.

Svarbiausia, kad tylėtų ir ramiai sėdėtų savo vietose.

Jie manė, kad aš mokau.

Aš ir pats taip maniau.

O iš tikrųjų — mokiausi.

Ir tu sakai, kad esi mokytojas?

Aš nieko nesakiau. Buvau kur kas daugiau negu tik mokytojas. Ir mažiau. Vidurinės mokyklos aukštesniosiose klasėse tenka būti kariuomenės seržantu, rabinu, bičiuliu, kuriam galima išsiverkti, drausmintoju, dainininku, ne paties aukščiausio lygio mokslininku, valstybės tarnautoju, teisėju, klounu, patarėju, drabužių stilistu, dirigentu, pasakėtininku, filosofu, bendradarbiu, Stepo šokėju, politiku, terapeutu, kvailiu, eismą reguliuojančiu pareigūnu, kunigu, mama-tėčiu-broliu-sese-dėde-teta, buhalteriu, kritiku, psichologu ir paskutine instancija.

Mokytojų bufete vyresnieji kolegos mane įspėjo: vaikeli, tik nepasakok jiems apie save. Po šimts, jie dar vaikai. Tu mokytojas. Turi teisę į privatų gyvenimą. Juk žinai, kaip kartais būna, ar ne? Jie tikri velniūkščiai. Jie niekada, kartoju — niekada netaps tavo draugais. Jie iš tolo užuodžia, kada rengiesi pradėti tikrą pamoką apie gramatiką ar ką nors panašaus, ir sukirs tave dar nė neprasižiojusį. Neprarask budrumo. Tie vaikigaliai praleidę mokykloje jau po vienuolika, dvylika metų, jie seniausiai perkando visus mokytojus. Iškart pamatys, kad jau pradedi galvoti apie gramatiką arba rašybą: tuoj pat pradės kelti rankutes, nutaisys susidomėjusius veidelius ir pradės klausinėti, kokius žaidimus mėgdavai vaikystėje arba kas, tavo manymu, laimės Pasaulio taurę. O, taip. Ir tu leisiesi apmulkinamas. Nė mirktelėti nespėsi, ir jau, žiūrėk, išsipasakojai iki paskutinio siūlo, o jie traukia namo, nė velnio neišgirdę apie gramatiką, ir puola pasakoti apie tavo gyvenimą mamoms bei tėčiams. Ir negalvok, kad jiems tai rūpi. Jie išsisuks, bet keis laukia tavęs? Niekada nebeatgausi tų savo gyvenimo gabalėlių, kuriuos palikai jų galvelėse. Tai tavo gyvenimas, brolau. Tu turi tiktai jį. Nieko jiems nepasakok.

Patarimai nuėjo šuniui ant uodegos. Aš mokiausi bandymų ir klaidų metodu ir už viską susimokėjau. Privalėjau pats išmokti būti vyras, būti mokytojas; tą ir stengiausi padaryti visus trisdešimt metų Niujorko mokyklų klasėse bei už jų sienų. Mano moksleiviai nė nesuprato, kad prieš juos stovi vyriškis, besistengiantis išsilaisvinti iš Airijos istorijos bei katalikybės kokono, visur paliekantis šio kokono plaušelių.

Mano gyvenimas man išgelbėjo gyvybę. Antrąją darbo dieną Makėjaus mokykloje vienas berniukas uždavė klausimą, kuris privertė mane sugrįžti į praeitį ir nulėmė visą mokymą ateinančius trisdešimt metų. Jis mane stumtelėjo į praeitį, į mano gyvenimą.

Džojis Santosas šūkteli: ė, mokytojau...

Klasėje nešaukiama iš vietos. Prašau pakelti ranką.

Jo, jo, sako Džojis, bet...

Tą „Jo, jo...“ jie taria taip, kad iškart darosi aišku, jog vos pajėgia tave pakęsti. Tame „Jo, jo...“ įrašyta: mes labai stengiamės neprarasti kantrybės, brolau, daug tau atleidžiame, tačiau tik dėl to, kad dar esi naujokas.

Džojis pakelia ranką. Ė, mokytojau...

Vadink mane ponu Makortu.

Jo. Tvarka. Tai jūs ką, gal škotas?

Džojis yra klasės burna. Kiekvienoje klasėje yra burna, be to, yra nepatenkintasis, klounas, gerutis, grožio karalienė, amžinas savanoris, stipruolis, intelektualas, mamos lepūnėlis, mistikas, išskydėlis, romantiškas herojus, kritikas, keistuolis, religinis fanatikas, visur įžiūrintis nuodėmę, svajoklis, kuris sėdi gale ir nieko nereginčiomis akimis spokso į lentą, viskuo patenkintasis ir šventasis, kuris visuose įžvelgia ką nors gera. Burnos darbas klausinėti — visomis įmanomomis priemonėmis trukdyti mokytojui pradėti nuobodžią pamoką. Aš naujokas, bet aiškiai įžvelgiu Džojo taktiką. Ji universali. Aš pats Airijoje darydavau tą patį. Limio valstybinėje mokykloje pats buvau klasės burną. Būdavo, mokytojas užrašo ant lentos algebros užduotį arba linksniuoti airišką veiksmažodį, ir berniukai iškart pradeda šnypšti: paklausk ko nors, Makortai. Nukreipk jo dėmesį nuo nelemtos pamokos. Nagi, na?

Ir aš, būdavo, pradedu: pone, o ar senaisiais laikais Airijoje buvo algebra?

Ponas O’Haloranas mane mėgo — geras berniukas, dailiai rašo, visad mandagus ir klusnus. Jis padėdavo kreidą ir iš to, kaip sėsdavosi prie stalo, kaip susikaupdavo, prieš pradėdamas atsakinėti, buvo aiškiai matyti, kad pats džiaugiasi proga pabėgti nuo algebros ar airių kalbos sintaksės. Jis pradėdavo: berniukai, jūs tikrai turite teisę didžiuotis savo protėviais. Jūsų proproprotėviai, gyvenę šioje puikioje šalyje, gerokai anksčiau už graikus, net už egiptiečius, sugebėjo žiemos vidury pagauti saulės spindulius ir kelioms aukso akimirkoms nukreipti juos į tamsius savo būstų kambarius. Jie išmanė dangaus kūnų judėjimą, o tai reiškia, berniukai, kad jie žinojo kur kas daugiau negu tik algebrą, negu tik logaritmus, o nepalyginti, nepalyginti daugiau.

Kartais šiltomis pavasario dienomis jis užsnūsdavo ant kėdės, o mes, visi keturiasdešimt, sėdėdavome tylutėliai, laukdami, kol jis pabus, nedrįsdami išeiti iš klasės net tada, kai pamoka pasibaigdavo, o jis tebemiegodavo.

Ne. Aš ne škotas. Aš airis.

Džojo veidas nuoširdus. O, jo? Kas tie airiai?

Airiai — tai žmonės, kilę iš Airijos.

Kaip šventasis Patrikas, teisybė?

Na, ne, ne visai taip. Neišvengiamai tenka papasakoti apie šventąjį Patriką, o tai reiškia, kad jau nespėsime grįžti prie nuobodžiosios anglų kalbos, užtat galima klausinėti toliau.

Ei, tamsta. Ten, toje Airijoje, visi kalba angliškai?

Kokius žaidimus jūs žaisdavote?

Jūs ten, Airijoje, visi katlikai?

Neleisk jiems užgrobti valdžios klasėje. Atsilaikyk. Parodyk, kas čia viršiausias. Elkis griežtai, arba tau galas. Nenusileisk. Sakyk jiems: Atsiverskite sąsiuvinius. Atliksime keletą rašybos pratimų.

Oi, mokytojau, oi, Dieeeve, oi. Rašyba. Ta rašyba, rašyba, rašyba. Ką, būtinai reikia? Jie vaitoja: rašybos pratimai — kaip nuoboduuuu. Apsimeta, kad daužo galvas į suolų kraštus, kniaubiasi veidais į rankas. Maldauja išleisti iš klasės. Man reikia. Man labai reikia. Ė, mes manėm, tu savas vyrukas, toks jaunas, ir viskas. Kodėl visi anglų kalbos mokytojai vienodi? Visiems tik rašyba, tik žodynas, amžinai ta pati velniava, atleiskit už žodį. Gal galit dar ką nors papasakoti apie Airiją?

Ė, tamsta... — ir vėl Džojis. Burna skuba gelbėti klasės.

Džoji, aš jau tau sakiau, prašau mane vadinti ponu Makortu. Ponas Makortas. Ponas Makortas.

Jo, jo. O ką, tamsta, jūs Airijoje draugavot su mergiščiom?

Ne, po šimts velnių. Su avim. Mes draugavome su avimis. Kaip tu pats manai, su kuo mes draugavom?

Klasėje tikras sprogimas. Jie kvatoja, susiėmę už krūtinių, kumščiuoja vieni kitus, stumdosi alkūnėmis, apsimeta, kad iš juoko krinta nuo kėdžių. Tas mokytojas. Brolau, jis beprotis. Koks juokingas. Draugavom su avim. Žiūrėk, avis reikia saugiai uždaryti.

Atsiprašau. Malonėkite atsiversti sąsiuvinius. Reikia baigti rašybos pratimus.

Kvatojimas virsta isterija. Ar rašysim apie avis? Ojė, brolau.

Tas mano sąmojis buvo visiškai ne vietoje. Susilauksiu nemalonumų. Gerutis, šventasis ir kritikas būtinai mane paskųs: oi, mama, oi, tėti, oi, pone direktoriau, jūs tik įsivaizduokite, ką šiandien per pamoką sakė mokytojas. Kaip jis baisiai kalbėjo apie avis.

Nesu tam pasirengęs, nieko panašaus nesimokiau, nežinau, kaip suktis. Čia ne mokymas. Tai neturi nieko bendra nei su anglų literatūra, nei su gramatika, nei su rašymu. Kada galiausiai tapsiu toks stiprus, kad galėsiu ramiai įeiti į klasę, patraukdamas visų moksleivių dėmesį, ir pradėti mokyti? Šioje mokykloje esama ramių, darbščių klasių, su kuriomis mokytojai susitvarko. Bufete senesni mokytojai man sako: na, taip, reikia mažiausiai penkerių metų.

Rytojaus dieną mane išsikviečia direktorius. Jis sėdi už savo stalo, kalba telefonu ir rūko. Vis kartoja: labai atsiprašau. Tai daugiau nepasikartos. Aš būtinai su juo pakalbėsiu. Deja, supraskite, jaunas mokytojas.

Jis padeda ragelį. Avys. Kas ten buvo su tom avim?

Avim?

Nebežinau, ką man su jumis daryti. Turiu skundą, kad per pamoką ištarėte žodžius „po šimts velnių“. Žinau, kad ką tik išlipote iš laivo, kad iki tol gyvenote žemės ūkio šalyje ir nieko neišmanote, bet gal turite bent kiek sveiko proto?

Ne, pone. Ne tiesiai iš laivo. Aš gyvenu čia jau aštuonerius su puse metų, iš jų dvejus tarnavau kariuomenėje, neskaičiuoju Brukline praleistos kūdikystės.

Gerai, paklausykit. Iš pradžių sumuštinis, paskui avys. Telefonas, po velnių, visą dieną nenutyla. Tėvai sukilo ir ginkluojasi. Aš turiu ką nors daryti. Jūs pas mus dirbate tik dvi dienas ir jau įsivėlėte į istoriją. Kaip jums taip pavyksta? Atleiskite, kad taip sakau, bet jūs tikriausiai linkęs į nemalonumus. Kokio velnio jums prireikė pasakoti vaikams apie tas avis?

Aš labai atsiprašau. Jie niekaip nesiliovė klausinėję, nebežinojau, ko griebtis. Jie stengėsi man užkalbėti dantis, kad nereikėtų atlikti rašybos pratimų.

Ir viskas?

Tada man pasirodė, kad apie avis visai gerai pajuokavau.

O, taip, kurgi ne. Stovite prieš klasę ir giriatės sodomijos nuotykiais. Trylika tėvų reikalauja, kad jus tuojau pat atleisčiau. Steiteno saloje teisuolių netrūksta.

Aš tik juokavau.

Ne, jaunuoli. Čia juokams ne vieta. Juokaukite kitur. Viską, ką sakote per pamoką, jie suvokia rimtai. Jūs mokytojas. Pasakėte, kad esate draugavęs su avimis, — jie ryte prarijo kiekvieną žodį. Juk nieko neišmano apie airių poravimosi įpročius.

Atsiprašau.

Šį kartą nuleisiu negirdomis. Pasakysiu tėvams, kad esate airis imigrantas, vakar išlipęs iš laivo.

Bet aš čia gimiau.

Gal galėtumėte minutėlę patylėti ir netrukdyti man jus išgelbėti, a? Šį kartą nuleisiu negirdomis. Nieko neįrašysiu į jūsų asmens bylą. Jūs nė neįsivaizduojate, ką reiškia įrašas asmens byloje. Jei turite planų bent šiek tiek pakilti karjeros laiptais — tapti direktoriumi, direktoriaus pavaduotoju, konsultantu, — žinokite, kad įrašas byloje tam sutrukdys. Juo prasideda ilgas kelias žemyn.

Pone, aš nenoriu būti direktorius. Aš noriu mokyti vaikus.

Jo, jo. Visi taip sako. Praeis. Per tuos vaikus pražilsite, dar nė trisdešimties nesulaukęs.

Aiškiai supratau, kad netinku būti ryžtingu mokytoju, vienu iš tų, kurie sugeba atsiriboti nuo visų klausimų, prašymų, skundų ir tęsti pamoką, kaip suplanuota. Tai man būtų priminę aną mokyklą Limerike, kur pamoka buvo karalienė, o mes — nulis. Jau tada svajojau apie mokyklą, kurioje mokytojai būtų vadovai ir auklėtojai, o ne brigadininkai. Neturėjau susikūręs jokios ypatingos ugdymo filosofijos, tik labai nemėgau biurokratų ir iškilėlių, kurie pabėgo iš klasių vien tam, kad galėtų persekioti tose klasėse likusius mokytojus bei moksleivius. Niekad nemėgau pildyti jų siunčiamų blankų, laikytis jų nustatytų taisyklių, rengti egzaminus taip, kaip jie nurodė, toleruoti jų šniukštinėjimą, prisiderinti prie jų sukurtų programų ir mokymo kursų.

Įsivaizduoju, jei direktorius man būtų bent kartą pasakęs: štai, mokytojau, tavo klasė. Daryk su ja ką nori. Aš būčiau pasakęs moksleiviams: išstumdykite kėdes į šalis. Susėskite ant grindų. Dabar prašau miegoti.

Ką?

Sakiau — miegoti.

Kodėl?

Atsigulkite ant grindų ir patys sugalvokite kodėl.

Jie sugultų ant grindų, kai kurie užsnūstų. Būtų girdėti kikenimas, vienas kitas vaikinas pasislinktų arčiau merginų. Miegantieji švelniai knarkčiotų. Aš išsitiesčiau drauge su jais ant grindų ir paklausčiau, ar kas nors moka lopšinę. Žinau, pirmoji uždainuotų kuri nors mergaitė, kitos pritartų. Kuris nors berniukas paklaustų: klausykit, o kas bus, jei dabar įeis direktorius? Jo. Skamba lopšinė, klasėje girdėti murmesys. Pone Makortai, kada kelsimės? Kas nors sudraudžia: ša. Jis nutyla. Suskamba skambutis, visi lėtai keliasi nuo grindų. Atsipalaidavę, susimąstę eina iš klasės. Tik neklauskite manęs, kodėl elgčiausi būtent taip. Tikriausiai mane įkvėpė dvasia, kuri pučia kur nori.

2

Jei man tik pradėjus dirbti Makėjaus mokykloje būtumėte užėję į mano pamoką, būtumėte pamatę liesą jaunuolį, artėjantį prie trisdešimties, netvarkingais juodais plaukais, chroniško uždegimo kamuojamomis akimis, prastais dantimis ir nevidono veidu — tokie nuotraukose būna ką tik į Eliso salą atvykę imigrantai arba suimti kišenvagiai.

Nevidono veidas atsirado ne šiaip sau.

Aš gimiau Niujorke, tačiau dar nesulaukęs ketverių metų buvau išgabentas į Airiją. Turėjau tris brolius. Mano tėvas, alkoholikas, nevaržomo būdo žmogus, didis patriotas, kiekvieną akimirką pasirengęs žūti už Airiją, paliko mus, kai ėjau vienuoliktus metus. Kūdikystėje mirė mano sesutė, dvyniai broliukai, gimė dar du. Mano motina prašinėjo maisto, drabužių ir anglių, kad galėtų užvirinti arbatinį. Kaimynai siūlė jai atiduoti mus į prieglaudą — mane ir mano brolius. Ne, ne, jokiu būdu. Kokia gėda. Ji šiaip taip sukosi. Mes augome. Sulaukę keturiolikos, mes su broliais metėme mokyklą, pradėjome dirbti, svajojome apie Ameriką ir vienas paskui kitą ten išplaukėme. Motina atvyko pas mus su jauniausiu broliu ir tikėjosi ilgai, laimingai gyventi. To Amerikoje visi tikėjosi, bet jai tai nepavyko.

Niujorke aš dirbau samdiniu bei juodadarbiu, kol buvau paimtas į Jungtinių Valstijų kariuomenę. Dvejus metus atitarnavęs Vokietijoje, įstojau į Mokytojų kolegiją, pasinaudojęs lengvata buvusiems kareiviams. Kolegijoje buvo dėstomi literatūros ir kompozicijos kursai. Dėstytojai, patys nemokėdami dėstyti, mokė to kitus.

Na, pone Makortai, tai kaip jūs augote toje, na, Airijoje?

Man dvidešimt septyneri, aš jaunas mokytojas, rausiuosi savo praeityje, norėdamas įtikti šiems amerikiečiams paaugliams, kad jie ramiai sėdėtų ir per pamokas nevaikščiotų po klasę. Niekad nemaniau, jog praeitis man taip pravers. Kam galėtų būti įdomus varganas mano gyvenimas? Tik paskui supratau, kad lygiai taip pat elgėsi mano tėvas, prie židinio sekdavęs mums istorijas. Jis pasakojo apie vyrus, vadinamus pasakoriais, kurie klajojo po visą šalį ir sekė pasakas, jų šimtus mokėjo atmintinai. Žmonės juos priimdavo pasišildyti prie ugnies, pavaišindavo stikleliu, pamaitindavo tuo, ką valgydavo patys, duodavo kokią antklodę ar maišą užsikloti, lovą ar šiaudų kūlį prie sienos. Jei pasakorius išsiilgdavo meilės, kartais pasitaikydavo kokia nelabai jauna duktė.

Ginčijuosi pats su savimi: tu jiems seki pasakas, o juk turėtum juos mokyti.

Aš ir mokau. Pasakojimas irgi yra mokymas.

Pasakojimas — tai tuščias laiko gaišimas.

Bet aš kitaip negaliu. Nemoku skaityti paskaitų.

Tu apgavikas. Apgaudinėji vaikus.

Nepanašu, kad jie taip manytų.

Tie vargšai nieko neišmano.

Aš — Amerikos mokyklos mokytojas ir pasakoju apie savo mokyklos dienas Airijoje. Taip jau susiklostė, gal man pavyks jiems įsiteikti ir tokiu būdu nejučiomis išmokyti kokio nors programos reikalaujamo dalyko.

Kartą mano mokytojas pajuokavo, kad aš atrodau kaip šiukšlių maišas. Visa klasė juokėsi. Mokytojas irgi iššiepė didelius, geltonus kaip arklio dantis, o jo gerklėje raičiojosi skreplių gumulai. Klasės draugams tai pasirodė juokinga, bet kai jie juokdavosi kartu su mokytoju, aš jų nekenčiau. Mokytojo irgi nekenčiau, nes puikiai žinojau, kad dabar ilgai ilgai mokyklos kieme mane pravardžiuos šiukšlių maišu. Jei mokytojas būtų taip pajuokavęs apie kokį nors kitą berniuką, aš irgi būčiau su visais juokęsis, nes buvau nė kiek ne menkesnis bailys už kitus ir klaikiai bijojau lazdos.

Klasėje buvo vienas vaikas, kuris nesijuokė drauge su kitais: Bilis Kempbelas. Kai visa klasė juokdavosi, Bilis žiūrėdavo į tolį, o mokytojas įsmeigdavo žvilgsnį į jį, laukdamas, kol jis pasielgs kaip kiti. Mes manėme, kad kada nors jis nutrauks Bilį nuo kėdės, tačiau to taip ir neatsitiko. Manau, mokytojas žavėjosi jo savarankiškumu. Aš juo taip pat žavėjausi, labai norėjau irgi būti toks drąsus. Bet taip ir netapau.

Vaikai toje airiškoje mokykloje tyčiojosi iš amerikietiško akcento, kurį buvau atsivežęs iš Niujorko. Neįmanoma pasprukti nuo gimtosios tarmės, ir kai žmonės pradeda iš jos tyčiotis, nė pats nebežinai, ką galvoti, kaip jaustis ar ką daryti, kol nepradeda stumdytis, ir tada jau aiškiai supranti, kad tave nori įsiutinti. Tau tenka stoti prieš keturiasdešimt berniukų, užaugusių Limeriko skersgatviuose, o pabėgti niekaip negali, nes jei pabėgsi, paskui visą gyvenimą būsi pravardžiuojamas lepūnėliu arba skystablauzdžiu. Jie tave išvadina gangsteriu, raudonodžiu, o tu puoli muštis; mušiesi, kol kas nors užveža tau per nosį, kraujas pasrūva tiesiai ant marškinių, o tai reiškia, kad sulauksi baisiausių nemalonumų iš mamos, kuri atsikels iš krėslo prie ugnies ir kaip reikiant barkštels per galvą už muštynes. Nėra jokios prasmės mamai aiškinti, kad marškinius išsikruvinai gindamas savo amerikietišką akcentą, kurį, tiesą sakant, iš jos ir gavai. Ne, ji pradės pasakoti, kad dabar reikės užsivirinti vandens, išskalbti tavo kruvinus marškinius ir stengtis išdžiovinti juos prie ugnies, kad rytoj galėtum apsivilkti, eidamas į mokyklą. Nė žodžio nesakys apie amerikietišką akcentą, dėl kurio apskritai visos nelaimės ir prasidėjo. Bet tai nieko, nes po kelių mėnesių akcentas išnyks; jį, dėkui Dievui, pakeis Limeriko tarmė, kuria didžiuotųsi kiekvienas, tik ne mano tėvas.

Tačiau nelaimės, susijusios su tėvu, tuo nesibaigė. Atrodytų, man ketverių metų įgijus nepriekaištingą Limeriko tarmę, berniukai turėjo liautis mane kamavę, bet ne, jie pradėjo mėgdžioti mano tėvo Šiaurės Airijos tarmę, sakydami, jog jis tikriausiai koks nors protestantas, tad dabar jau turėjau ginti jį ir vėl kasdien pareidavau namo kruvinais marškiniais, o motina rėkė, kad jei dar kartą teks juos skalbti, drabužis suplyš į skutus. Blogiausia buvo tą kartą, kai mamai nepavyko iki ryto marškinių išdžiovinti ir man teko juos vilktis drėgnus. Grįžau namo užgulta nosimi, visas drebėdamas ir vėl šlapias, tik jau nuo prakaito. Motina labai susijaudino, ėmė garsiai verkti, kad yra tokia bjauri ir išsiuntė mane į mokyklą šlapiais marškiniais, kurie nuo nepaliaujamų muštynių darėsi vis raudonesni. Ji paguldė mane į lovą, gausiai apklojo senais paltais bei savo antklode, kol galiausiai lioviausi drebėjęs ir užsnūdau, klausydamasis, kaip ji apačioje kalbasi su tėvu, apraudodama tą dieną, kai teko išvykti iš Bruklino ir vežti vaikus kankinti Limeriko skersgatvių vaikigaliams.

Dvi dienas išgulėjęs lovoje vėl grįžau į mokyklą su marškiniais, kurie dabar jau buvo blyškiai rausvi. Berniukai pareiškė, kad rausvus marškinius nešioja tik lepūnėliai — tai gal aš mergaitė?

Bilis Kempbelas pakilo ir priėjo prie didžiausiojo. Palik jankį ramybėje, liepė jis.

Oi, pasimaivė berniūkštis. Ir kas gi mane privers?

Ogi aš, atsakė Bilis, ir berniūkštis nuėjo žaisti į kitą kiemo galą. Bilis suprato mano padėtį, nes jo tėvas buvo iš Dublino; kartais vaikigaliai net iš to pradėdavo šaipytis.

Aš pasakojau apie Bilį, nes būtent tokia drąsa kaip jo man kėlė susižavėjimą. Staiga vienas Makėjaus mokyklos moksleivis pakėlė ranką ir pareiškė, kad Biliu, aišku, galima žavėtis, bet juk ir aš stojau vienas prieš visą draugiją, gindamas savo amerikietišką akcentą; ar nevertėtų žavėtis ir manimi? Aš atsakiau, kad ne, tiesiog negalėjau kitaip elgtis toje airių mokykloje, kur visi mane stumdė ir erzino, bet tas penkiolikmetis iš Makėjaus mokyklos atkakliai tvirtino, jog tuo irgi galima didžiuotis, žinoma, nepernelyg, nes tai jau primintų pagyras. Aš atsakiau — gerai, pripažįstu, mane verta pagirti už tai, kad nepasidaviau, tačiau vis tiek nebuvau toks drąsus kaip Bilis, kuris kovojo ne už save, bet užsistojo kitą. Jis man nieko nebuvo skolingas ir vis tiek stojo manęs ginti — štai kokios drąsos tikiuosi kada nors įgyti.

Moksleiviai ima klausinėti apie mano šeimą, galvoje sukasi praeities nuotrupos. Pats suprantu, kad stengiuosi pažinti save; papasakoju šią istoriją taip, kaip mano mama ją pasakojo kaimynei:

Stūmiau vežimėlį, kuriame sėdėjo Malachis, dar visai mažiukas, ką tik buvo suėję dveji. Šalia manęs ėjo Frenkas. Staiga O’Konoro gatvėje prie Todo parduotuvės sustoja ilgas juodas automobilis, iš jo išlipa turtinga moteris, visa apsikarsčiusi kailiais ir papuošalais. Ką tu pasakysi — ji tik pažiūrėjo į vežimėlį ir tuojau pat pasisiūlė nupirkti Malachį. Įsivaizduoji, kokia buvau sukrėsta — prieina moteriškė ir nori nusipirkti Malachį, tokiais auksaspalviais plaukučiais, rausvais skruosteliais, dailutėliais, mažyčiais, baltais kaip perlai dantukais. Tame vežimėlyje jis atrodė toks gražutis, kad aš aiškiai pajutau, jog jei atiduosiu, man širdis plyš. Be to, ką pasakys vyras, jei aš pareisiu namo ir pareikšiu, kad pardaviau vaiką? Todėl atsakiau tai moteriai, kad neparduosiu, o ji baisiai nuliūdo, man jos net pagailo.

Kai aš truputį paaugau, o ji tą istoriją pasakojo gal kokį šimtąjį kartą, neiškentęs tariau, kad verčiau būtų pardavusi Malachį, tada mes, likusieji, turėtume bent kiek daugiau maisto. Ji atsakė: na, aš tai moteriškei pasiūliau tave, bet ji nesutiko.

Mergaitės klasėje sujudo: oi, ką jūs, pone Makortai, motina negalėjo taip su jumis pasielgti. Negalima pardavinėti savo vaikų. Jūs ne toks jau ir bjaurus.

O berniukai atsiliepė: na, bet ir ne Klarkas Geibias. Juokaujam, juokaujam, pone Makortai.

Mea culpa.

Kai buvau šešerių, Airijoje mokytojas man pasakė, kad esu labai blogas vaikas. Tu labai blogas vaikas. Jis sakė, kad visi berniukai mūsų klasėje — labai blogi. Priminė, kad vartoja žodį „labai“, žodį, kurį laiko tyčia tokiems atvejams kaip šis. Jei mes nors kartą pavartosime šį žodį atsakinėdami į klausimus arba rašydami rašinėlius, jis mums galvas nusuks. Tačiau šiuo atveju tas žodis tinka. Dėl to, kad mes tokie blogi. Jam dar nėra tekę matyti panašios klasės, todėl net pats stebisi, kokia prasmė mokyti valkatas bei puspročius. Mūsų galvos grūste prigrūstos amerikietiško šlamšto iš „Lyrikos“ kino teatro. Todėl dabar nulenkime tas savo galvas, muškimės kumščiais į krūtinę ir kartokime: Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa. Aš maniau, kad tai reiškia „Atsiprašau“, bet jis užrašė ant lentos: „Mea culpa. Esu kaltas.“ Jis sakė, kad mes paženklinti gimtosios nuodėmės, kurią turėtų nuplauti krikšto vandenys. Tačiau, pridūrė jis, iš karto aišku, kad tokių kaip mes krikšto vandenys nė kiek nepaveikė. Vien pažvelgęs į lakstančias, klastingas mūsų akis jis įsitikina, kokie nedorėliai esame.

Jo tikslas buvo parengti mus pirmajai išpažinčiai ir Šventajai Komunijai, padėti mums išgelbėti bevertes savo sielas. Jis mus mokė, kaip atlikti sąžinės sąskaitą. Reikia žvelgti vidun, atidžiai apžiūrėti savo sielos kraštovaizdį. Esame paženklinti gimtosios nuodėmės-bjaurios dėmės, suteršusios skaistų sielos baltumą.

Krikštas tą baltumą atgaivina. Bet dabar mes nebemaži, tad sieloje atsirado nuodėmių: žaizdų, pjūvių, pūlinių. Šiuos neklusnius, besispyriojančius, perpuvusius daiktus privalome ištraukti į prakilnią Dievo šviesą. Sąžinės sąskaita, vaikai, o paskui — mea culpa. Galingi laisvinamieji, vaikai. Išvalo vidurius geriau negu dėžė specialių druskų.

Kiekvieną dieną mes mokėmės atlikti sąžinės sąskaitą, išpažindami savo nuodėmes jam ir klasės draugams. Mokytojas nieko nesakė, tik sėdėjo už stalo, linkčiojo galva ir čiupinėjo lanksčią lazdelę, kurios padedamas stengėsi mus išlaikyti malonės būsenos. Mes išpažinome visas septynias didžiąsias nuodėmes: puikybę, išdidumą, gobšumą, gašlumą, rūstumą, pavydą, nesaikingumą valgant ir geriant, tingumą. Mokytojas besdavo lazdele ir paliepdavo: Madiganai, išpažink, kaip atlikai mirtinąją pavydo nuodėmę. Mes visi labiausiai mėgdavome išpažinti nusidėję mirtinąja nesaikingumo valgant ir geriant nuodėme; kai mokytojas parodė lazdele į Pedį Klohesį ir nurodė: Klohesi, nesaikingumas valgant ir geriant, Pedis papasakojo apie skanumynus, kuriuos galėjai regėti tik svajonėse: kiaulės galvą su bulvėmis, kopūstais ir garstyčiomis, tai galima užsigerti upėmis limonado, paskui ledų, sausainių, arbatos su galybe pieno bei cukraus, o paskui, jei nori, dar gali atsipūsti ir vėl valgyti tą patį, o mama nė nemirktels, pamačiusi tokį godumą, nes maisto pakanka visiems ir jo niekada nepritrūks.

Mokytojas tarė: Klohesi, tu tikras gomurio poetas. Niekas nežinojo, kas tas gomurys, tad mes trise nuėjome už kampo svarstydami, gal bibliotekininkė iš Endriaus Karnegio bibliotekos leis pasižiūrėti į savo didįjį žodyną, kurį laiko pasidėjusi šalia stalo. Ji paklausė: kam jums tas gomurys? Kai papasakojome, kad Pedis Klohesis yra jo poetas, ji pažiūrėjo į žodyną ir pareiškė, kad tam mūsų mokytojui veikiausiai protelis susimaišė. Pedis nepasidavė. Jis jos paklausė, kas yra gomurys, ir kai ji atsakė, jog tai burnos dalis, kuria juntamas skonis, jis labai savimi apsidžiaugė ir ėmė įnirtingai pliaukšėti liežuviu. Pliaukšėjo net eidamas gatve, kol Bilis Kempbelas paliepė liautis, nes jam nuo tų garsų norisi valgyti.

Mes prisipažindavome sulaužę visus dešimt Dievo įsakymų. Jei pasakydavai, kad svetimavai arba geidei savo artimo žmonos, mokytojas iškart suprasdavo, kad šneki pats nebežinai ką, liepdavo per daug neįsivaizduoti ir imdavosi kito nusidėjėlio.

Po Pirmosios Komunijos tęsėme sąžinės sąskaitą ir rengėmės sutvirtinimo sakramentui. Kunigas kalbėjo, kad sąžinės sąskaita ir išpažintis išgelbės mus nuo pragaro liepsnų. Jis buvo vardu tėvas Vaitas ir kėlė didelį mūsų susidomėjimą, nes vienas iš berniukų pasakojo, kad jis visai nenorėjęs būti kunigu. Motina jį privertusi. Mes nelabai tikėjome tuo berniuku, bet jis sakė pažįstąs vieną kunigo namuose dirbančią tarnaitę; ši pasakojo, kaip per pietus tėvas Vaitas prisigėrė ir papasakojo kitiems kunigams, jog vaikystėje teturėjęs vieną svajonę — užaugęs vairuoti autobusą, važinėjantį iš Limeriko į Golvėjų ir atgal, bet motina jam neleidusi to daryti. Buvo labai keista atlikti sąžinės sąskaitą vadovaujamiems žmogaus, kuris tapo kunigu dėl to, kad taip liepė motina. Kartais pagalvodavau, ar stovėdamas prie altoriaus ir laikydamas mišias jis nesvajoja vairuoti autobuso. Ne mažiau keista buvo girdėti apie tai, kad kunigas prisigėrė, nes juk visiems žinoma, jog jiems to daryti negalima. Būdavo, žiūriu į pravažiuojančius autobusus ir įsivaizduoju jį vairuotojo vietoje, besišypsantį, nusimetusį smaugiančią ir varžančią kunigo apykaklę.

Sykį pradėjus reguliariai atlikinėti sąžinės sąskaitą, sunku liautis, ypač jei esi airis, katalikas ir vaikas. Vos padaręs ką nors negero, imi žvelgti į savo sielą, o ten pilna pūliuojančių nuodėmių. Viskas, ką darai, yra arba nuodėmė, arba ne — šią sampratą veikiausiai nešiosiesi galvoje iki mirties. Vėliau, užaugus ir nutolus nuo Bažnyčios, mea culpa virs tik tyliu praeities šnabždesiu. Ji niekur nedingo, bet tu dabar jau vyresnis ir nebe taip lengvai išgąsdinamas.

Kai esi malonės būsenos, tavo siela yra skaisti, tyra ir baltutėlė, bet kiekviena padaryta nuodėmė joje pasėja votį, kuri pūliuoja ir dvokia. Visą laiką stengiesi išsigelbėti tuo mea culpa, vieninteliais lotyniškais žodžiais, kuriuos judu su Dievu tikrai suprantate.

Jei galėčiau persikelti į tuos laikus, kai man buvo dvidešimt septyneri ir tik pradėjau mokytojauti, pavaišinčiau save tų laikų žlėgtainiu, keptomis bulvėmis ir pinta tamsaus alaus. Ir pasikalbėčiau su savim iš širdies. Dėl Dievo meilės, vaike, išsitiesk. Nekūprink tų savo kaulėtų pečių. Liaukis burbėjęs po nosim. Kalbėk garsiai ir aiškiai. Nustok save menkinęs. Šioje srityje tau pagelbės visas pasaulis. Tu tik pradedi dirbti mokytoju, o tai nelengvas darbas. Aš žinau. Pats jį dirbau. Jau geriau būti faru. Bent turėtum savigynai pistoletą ar vėzdą. Mokytojas nieko daugiau neturi, tik savo liežuvį. Jei nepamėgsi šio darbo, visą gyvenimą raitysiesi tarsi pragare.

Kaip būtų gerai, jei kas nors man būtų pasakęs: ei, Makai, tavo gyvenimas, Makai, — trisdešimt metų gyvenimo, — bus toks: mokykla, mokykla, mokykla, vaikai, vaikai, vaikai, sąsiuviniai, sąsiuviniai, sąsiuviniai, tu juos skaitysi ir taisysi, skaitysi ir taisysi, namuose ir klasėse kaupsis kalnai sąsiuvinių, dieną naktį tu skaitysi rašinėlius, eilėraščius, dienoraščius, savižudžių atsisveikinimo raštelius, pagyras, pasiteisinimus, pjeses, referatus, net romanus, tūkstančių — tūkstančių! — Niujorko paauglių, kelių šimtų dirbančių vyrų ir moterų darbus; nebus laiko paskaityti Greihamo Grino ar Dešielo Hemeto, Fransio Skoto Ficdžeraldo ar mielojo P. G. Vudhauzo, net savo mėgstamiausio Džonatano Svifto. Apaksi, skaitydamas Džojo ir Sandros, Tonio ir Mišelės kūrinius apie jų menkutes kančias, aistras ir pasigėrėjimus. Kalnai vaikiškų paistalų, Makai. Jei kas nors atvertų tavo kaukolę, rastų smegenimis laipiojantį kokį tūkstantį paauglių. Kiekvieną birželį jie baigs mokyklą, suaugs, ras darbą, užsiims kuo nors kitu. Jie susilauks vaikų, Makai, kurie kada nors irgi ateis pas tave mokytis anglų kalbos, ir tavęs lauks dar vienas semestras su Džojais ir Sandromis, Toniais ir Mišelėmis; tau rūpės tik viena — ar tai ir viskas? Ar toks ir bus tavo pasaulis dar dvidešimt, trisdešimt metų? Atmink, jei tai tavo pasaulis, tai tu irgi liksi vienas iš jų — paauglys. Gyvensi du gyvenimus. Ištisas dienas leisi su jais ir nė pats nepastebėsi, Makai, kaip tai paveiks tavo protą. Liksi amžinas paauglys. Ateis birželis, ir vėl sudie, mokytojai, buvo smagu pas jus mokytis, rugsėjį jūsų klasėje bus mano sesė. Bet yra dar kai kas, Makai. Kiekvienoje klasėje visą laiką kas nors vyksta. Vaikai neleis tau apsnūsti. Neleis apsamanoti. Tu niekada nepasensi, bet yra pavojus, kad visada dvasia išliksi paauglys. Tai rimta problema, Makai. Priprasi kalbėtis su vaikigaliais taip, kaip pratę kalbėti jie. O kai nueisi į barą išgerti alaus su draugais, būsi pamiršęs, kaip kalbama su draugais, ir jie nustebę žiūrės į tave. Žiūrės, tarsi tu būtum ką tik atvykęs iš kitos planetos, ir bus visiškai teisūs. Dienų dienas leisdamas klasėje, tu iš tiesų gyvensi kitame pasaulyje, Makai.

Tai, mokytojau, kaip jūs atsidūrėte Amerikoje, ir šiaip?

Pasakoju jiems, kaip atvykau į Ameriką, būdamas devyniolikos metų amžiaus: nė vienas mano turimas daiktas, drabužis ar mintis neišdavė, kad po kelerių metų turėsiu kasdien vesti penkias pamokas Niujorko paaugliams.

Mokytojas? Nė nesvajojau, kad galėčiau taip aukštai iškilti.

Viskas, ką vilkėjau ir ką išsinešiau iš laivo, išskyrus vieną knygą lagamine, buvo gauta iš antrų rankų. Ir galvoje nebuvo nieko savito: katalikybė, liūdna Airijos istorija, skausmų ir kankinysčių litanija, įkalta ne kažin ką išmanančių kunigų, mokytojų, tėvų.

Rudas kostiumas, kurį vilkėjau, buvo pirktas Nouzio Parkerio lombarde, Limerike, Parnelo gatvėje. Motina ilgai dėl jo derėjosi. Nouzis pasakė, kad kostiumas kainuoja keturis svarus, o ji atsiliepė: ar tik jūs manęs nemaustote, pone Parkeri?

Ne, aš jūsų nemaustau, atsakė šis. Tą kostiumą kadaise vilkėjo pats Danraveno grafo pusbrolis, o drabužiai, kuriuos anksčiau dėvėjo aristokratai, visada brangesni.

Motina atrėžė, kad jai nesvarbu, net jei kostiumą būtų dėvėjęs ir pats grafas — kiek jau čia gero jis ir jo giminiečiai padarė Airijai, tik prisistatė pilių, prisisamdė tarnų ir nė karto gyvenime nepagalvojo apie vargšus žmones. Ji duosianti tris svarus ir nė penso daugiau.

Nouzis pareiškė, kad lombardas — ne vieta rodyti patriotizmą, o motina atkirto, kad jei patriotizmą būtų galima parodyti, tai jis jau seniausiai būtų jį nublizginęs, užkėlęs ant lentynos ir pardavinėjęs vargšams siaubinga kaina. Jis atsakė: dėl Dievo meilės, ponia. Jūs tokia anksčiau nebuvote. Kas gi atsitiko?

Ogi štai kas atsitiko — tai jos paskutinė proga. Jos sūnus Frenkas išvažiuoja į Ameriką ir ji negali jo išleisti visai nuplyšusio, senais nunešiotais marškiniais, senomis nutriušusiomis kelnėmis. Paskui staiga parodė, kokia yra sumani. Jai liko labai nedaug pinigų, bet jei ponas Parkeris kaip nors įstengtų prie kostiumo pridėti porą batų, dvejus marškinius, dvi poras kojinių ir dar aną dailų žalią kaklaraištį su išsiuvinėtomis aukso arfomis, tai ji tokios malonės gyvenime nepamirštų. Jau labai greit Frenkas pradės siųsti namo dolerius iš Amerikos, ir kai jai prireiks puodų, keptuvių ar žadintuvo, pirmiausia į galvą ateis Nouzio parduotuvė. Jau dabar ji mato lentynose pustuzinį daiktų, be kurių tiesiog negalės apsieiti, kai tik į kišenę ims plūsti doleriai.

Nouzis nebuvo mulkis. Tiek metų išstovėjęs už prekystalio, jis puikiai permatė klientų gudrybes. Be to, žinojo, kad mano motina liguistai sąžininga ir negali pakęsti būti kam nors skolinga. Jis pasakė labai vertinąs jos ateities pirkimo planus; ir pats nenorėtų, kad vaikinas Amerikoje išliptų nudryžęs. Ką pasakys jankiai? Todėl pridėkite dar vieną svarą, na, gerai, šilingu mažiau, ir imkite tuos daiktus.

Motina atsakė, kad jis doras žmogus, kad tikrai gausiantis danguje lovą, o ji irgi jo nepamiršianti; buvo keista klausytis, kaip jie giria vienas kitą. Limeriko skersgatvių gyventojai nelabai mėgo lombardų savininkus, bet ką jie būtų darę be jų?

Nouzis neprekiavo lagaminais. Jo klientai ne iš tų, kurie daug keliauja, pasakė jis, ir juodu su motina gardžiai iš to pasijuokė. Jis pasakė: pasaulio klajūnai, kaip jūs laikotės? Motina pažvelgė į mane, tarsi sakydama: gerai įsižiūrėk į Nouzį, nes ne kasdien pamatysi jį juokiantis.

Užtat Plunksnius Berkas Airištaune turėjo lagaminų. Jis pardavinėjo viską — senus daiktus, dėvėtus drabužius, iškamšas, niekam tikusį šlamštą, visiškas šiukšles. O, taip, jis turįs kaip tik tai, ko reikia jaunuoliui, išvykstančiam į Ameriką, telaimina jį Dievas, ir netrukus pradėsiančiam siųsti pinigus namo savo senai motinai.

Nepasakyčiau, kad esu sena, atrėžė mama, todėl prilaikykit liežuvį. Kiek tas lagaminas?

O, ponia, aš jums jį atiduosiu už du svarus tik dėl to, kad nenoriu užkirsti berniukui kelio į Ameriką ir turtus.

Motina atsakė nė neketinanti mokėti dviejų svarų už du suplyšusius kartono gabalus, suklijuotus tik seilėmis ir maldomis, jau verčiau susuksianti mano daiktus į vyniojamąjį popierių, surišianti virvele ir išsiusianti mane į Niujorką su tokiu bagažu.

Plunksnius atrodė sukrėstas. Moterys, gyvenančios Limeriko skersgatviuose, paprastai taip nesielgia. Jos privalo gerbti aukštesnius už save, neįsivaizduoti esančios kažin kas; aš ir pats stebėjausi, matydamas motiną taip vaidingai nusiteikusią.

Ji laimėjo — pareiškė Plunksniui, kad jo kainos yra grynas plėšikavimas, kad jau geriau buvo gyventi anglų priespaudoje, o jei jis nė kiek nenuleisiantis, tai ji tuojau pat apsisuksianti ir eisianti pas tą dorą žmogų Nouzį Parkerį. Plunksnius pasidavė.

Viešpatie aukščiausias, ponia. Kaip gerai, kad aš neturiu vaikų, nes jei jų turėčiau ir jei kas dieną tektų derėtis su tokiomis pirkėjomis kaip jūs, tai jie stovėtų štai čia kampe ir dejuotų iš alkio.

Ji atsakė: užjaučiu jus ir tuos vaikus, kurių neturite.

Ji sulankstė drabužius, sudėjo juos į lagaminą ir pasakė parnešianti viską namo, o aš galintis eiti nusipirkti knygos. Ir nuėjo tolyn Pamėlo gatve, dūmydama cigaretę. Tą dieną vaikščiojo labai žvaliai, tarsi drabužiai, lagaminas ir mano išvykimas būtų atvėrę kokias nors duris.

Aš nuėjau į O’Mahonio knygyną nusipirkti pirmosios gyvenime knygos, tos, kurią lagamine atsivežiau į Ameriką.

Tai buvo vienatomis „Viljamo Šekspyro raštų rinkinys“, leidėjai Shakespeare Head Press, Oldhams Press Ltd. ir Basil Blackwood, MCMXLVII. Štai jis, subyrėjusiu, nukritusiu viršeliu, kurį tik iš širdies gerumo prilaiko lipni juosta. Knyga daug kartų skaityta, pilna pastabų bei įrašų. Pabrauktos kai kurios ištraukos, kurios kadaise man turbūt atrodė svarbios, bet dabar, žiūrėdamas į jas, nė nebeprisimenu kodėl. Pastabos paraštėse, klausimai, pagyrimai, susižavėjimo Šekspyro talentu išraiškos bei šauktukai rodo mano pagarbą ir sumišimą. Vidiniame viršelio puslapyje įrašiau: „O, kad tasai grubus, niekingas kūnas / Sunyktų ar ištirptų kaip rasa.“ Akivaizdu, kad buvau niūraus būdo jaunuolis.

Kai buvau kokių trylikos keturiolikos metų, klausydavau Šekspyro pjesių per radiją pas ponią Persel, mūsų aklą kaimynę. Ji man paaiškino, kad Šekspyras buvo airis, tačiau gėdijosi savo šaknų. Tą vakarą, kai mes klausėmės „Julijaus Cezario“, išlėkė kamščiai, o man taip rūpėjo sužinoti, kas toliau ištiko Brutą ir Marką Antonijų, kad nuėjau į O’Mahonio knygyną ir norėjau perskaityti pjesę iki galo. Pardavėjas manęs iš aukšto paklausė, ar ketinu knygą pirkti; aš atsakiau, kad buvo tokių minčių, bet pirmiausia turiu sužinoti, kuo viskas baigėsi, ypač mano mėgstamiausiam veikėjui Brutui. Pardavėjas atsakė, kad nesirūpinčiau jokiais brutais, ištraukė knygą man iš rankų, pareiškė, jog čia ne biblioteka, ir paprašė išeiti. Aš klupdamas išslinkau į gatvę, labai susigėdęs, išraudęs ir svarstydamas, kodėl žmonės nuolat kabinėjasi vieni prie kitų. Dar buvau mažas, kokių aštuonerių ar devynerių metų, bet jau tada stebėjausi, kodėl žmonės vieni prie kitų kabinėjasi — tuo nesilioviau stebėjęsis iki šiol.

Knyga kainavo devyniolika šilingų, tai prilygo pusei savaitės uždarbio. Mielai pasakyčiau, kad ją nusipirkau skatinamas gilaus susidomėjimo Šekspyru. Tačiau iš tikrųjų viskas buvo visai kitaip. Privalėjau ją nusipirkti, nes viename mano matytame filme amerikietis kareivis, atsidūręs Anglijoje, visur nešiojosi Šekspyrą, ir merginos tiesiog ėjo dėl jo iš proto. Be to, pakakdavo bet kam užsiminti, kad esi skaitęs Šekspyrą, ir į tave imdavo žiūrėti su pagarba. Pamaniau, kad jei išmoksiu atmintinai keletą ilgų ištraukų, galėsiu padaryti įspūdį Niujorko merginoms. Jau buvau išmokęs monologą „Draugai, romėnai, bendrapiliečiai...“, bet kai padeklamavau jį vienai merginai iš Limeriko, ji labai keistai mane nužvelgė, tarsi svarstydama, ar aš kuo nors nesergu.

Eidamas O’Konelio gatve norėjau išvynioti pirkinį ir visam pasauliui parodyti Šekspyrą, kurį nešuosi po pažastimi, bet pritrūkau drąsos. Praėjau teatriuką, kuriame kadaise žiūrėjau keliaujančių aktorių vaidinamą „Hamletą“, ir prisiminiau, kaip tada gailėjausi savęs, nes jaučiausi kenčiąs taip pat kaip jis. Tą vakarą, spektakliui pasibaigus, Hamletas grįžo į sceną ir pranešė žiūrovams, kad jis ir visi kiti aktoriai labai dėkingi už mūsų apsilankymą, bet ir jis, ir visi kiti aktoriai labai pavargę — bet kokia, net mažiausia parama smulkiomis monetomis jiems labai praverstų, jas galima berti į skardinę nuo taukų, pastatytą prie durų. Spektaklis mane taip sujaudino, jame įžvelgiau tiek panašumų su savimi ir niūriu savo gyvenimu, kad įmečiau į skardinę nuo taukų šešiapensį ir labai gailėjausi, kad negalėjau pritvirtinti prie jo raštelio Hamletui, pasisakyti, kas esąs, paaiškinti, kokios tikros, nesuvaidintos yra mano kančios.

Kitą dieną nešiau telegramą į Hanračio viešbutį ir ten pamačiau visus „Hamletą“ vaidinusius aktorius, geriančius ir dainuojančius bare, o patarnautojas lakstė šen bei ten, tampydamas į furgoną jų daiktus. Pats Hamletas vienišas sėdėjo baro gilumoje, gurkšnodamas iš stiklo viskį; nežinau, iš kur ėmiau drąsos, bet priėjau ir pasisveikinau. Kad ir ką sakysi, mudu abu patyrėme motinų išdavystes ir labai kentėjome. Apie manąsias kančias pasaulis niekada nesužinos, tad pavydėjau jam galimybės kas vakarą viešai išreikšti savo sielvartą. Laba diena, tariau jam, o jis įsistebeilijo į manė juodomis akimis iš po juodų antakių, tokiomis ryškiomis išbalusiame veide. Galvoje turėjo tiek Šekspyro žodžių, tačiau ten juos ir laikė, o aš išraudau kaip koks kvailys ir sutrikęs parklupau.

Susigėdęs važiavau dviračiu O’Konelio gatve. Paskui prisiminiau šešiapensį, įmestą į skardinę nuo taukų, šešiapensį, kuriuo buvo sumokėta už viskį ir dainas Hanračio bare, ir panorau grįžti, stoti prieš visus trupės aktorius, o labiausiai — patį Hamletą, ir išsakyti viską, ką galvoju apie jų melagingus nuovargio skundus bei įprotį gerti už vargšų žmonių pinigus.

Bala nematė to šešiapensio. Jei grįšiu, jie tikrai apsvaidys mane Šekspyro žodžiais, o Hamletas ir vėl pervers šaltomis juodomis akimis. Neturėsiu ką į tai atsakyti, o jei sumanysiu atremti jo žvilgsnį savo paraudusiomis akimis, pasirodysiu kaip visiškas pusgalvis.

Mano moksleiviai pareiškė, kad išmesti tokius pinigus Šekspyro knygai buvo gryna kvailystė, tik nepamanykite, kad tyčiojamės, o jei taip jau norėjau padaryti žmonėms įspūdį, tai kodėl negalėjau nueiti į biblioteką ir persirašyti tų citatų? O ir šiaip, tik paskutiniam mulkiui padarys įspūdį žmogus, pasižymintis sugebėjimu cituoti seniai mirusį rašytoją, kurio vis tiek neįmanoma suprasti. Kartais tas Šekspyro pjeses rodo per televizorių, bet neįmanoma nė žodžio suprasti, tai kokia iš jų nauda? Tuos pinigus, kuriuos išleidau knygai, galėjau panaudoti daug smagiau — įsigyti naujus batus, gražų švarką arba, na, suprantat, nusivesti panelę į kiną.

Kai kurios merginos žavėjosi, kad ketinau daryti žmonėms įspūdį, pasinaudodamas Šekspyru, tai kas, kad jie nesuprastų, apie ką kalbu. Kam Šekspyrui reikėjo rašyti tokia kalba, kurios niekas nesupranta? Na, kam?

Neturėjau ką atsakyti. Jie vėl paklausė: kam? Pasijutau pakliuvęs į spąstus, bet tegalėjau pasakyti viena — nežinau. Jei palauksią, pasistengsiu sužinoti. Jie susižvalgė. Mokytojas nežino? Kaip gali būti? Jis ką, nejuokauja? Oho. Tai kaip jis tapo mokytoju?

Ei, tamsta mokytojau, dar turite ką papasakoti?

Ne, ne, ne.

Jūs vis kartojat — ne, ne, ne.

Gana. Užteks pasakojimų. Čia anglų kalbos pamoka. Tėvai skundžiasi.

Oi, baikit. Pone Makortai, ar jūs tarnavot kariuomenėj? Buvot Korėjos kare?

Niekad nemaniau, kad mano gyvenimas kažin ko vertas, bet vis dalijau jį po gabaliuką — tėvo girtavimas, dienos Limeriko lūšnose, praleistos svajojant apie Ameriką, katalikybė, niūrūs laikai Niujorke, — ir nustebęs klausiausi, kaip Niujorko paaugliai prašo dar.

3

Papasakojau jiems, kad po dvejų metų, praleistų kariuomenėje, įstatymas apie kareiviams suteikiamas lengvatas leido man ketverius metus ramiai snausti Niujorko universitete. Naktimis dirbau, norėdamas prisidurti prie valstybės mokamos pašalpos. Būčiau galėjęs mokytis neakivaizdiniu būdu ar vakariniame fakultete, bet labai troškau greičiau baigti mokslus ir visam pasauliui bei moterims padaryti įspūdį savo diplomu bei kolegijos gyvenimo išmanymu. It tikras ekspertas praleidinėjau egzaminus ir vėluodavau atiduoti rašto darbus. Trypčiodamas kojomis, murmėjau kantriems dėstytojams apie savo gyvenimo negandas ir puse lūpų užsimindavau apie išgyvenamą siaubingą sielvartą. Airiškas akcentas labai pravertė. Gyvenau palaikomas tikėjimo ir airiško nutrūktgalviškumo.

Kai užknarkdavau, pasislėpęs už knygų šūsnies, universiteto bibliotekininkės imdavo mane kumščiuoti ir pažadindavo. Viena bibliotekininkė pareiškė, kad čia snausti griežtai draudžiama. Tačiau ji buvo geros širdies, todėl užsiminė, jog Vašingtono aikštės parke pilna suolelių, ant kurių galima išsitiesti ir pamiegoti, kol nenuvarys policininkas. Padėkojau jai ir pasakiau, kad nuo seno žaviuosi bibliotekininkėmis — ne tik dėl to, kad jos moka naudotis Diujo dešimtaine sistema2, bet ir dėl to, kad sugeba pagelbėti įvairiais kasdienio gyvenimo atvejais.

Niujorko universiteto pedagogikos dėstytojas mus įspėjo dėl būsimo darbo. Jis sakė, jog pats svarbiausias yra pirmas įspūdis. Sakė: tai, kaip jūs pasitiksite savo pirmą mokomąją klasę ir kaip pasisveikinsite su moksleiviais, gali nulemti visą tolesnę jūsų karjerą. Visą jūsų karjerą. Jie jus stebės. Jūs stebėsite juos. Jūs turėsite dirbti su Amerikos paaugliais, pavojinga rūšimi; jie jūsų nepagailės. Akimoju įvertins ir nuspręs, ką su jumis daryti. Manote, kad valdysite klasę? Kurgi ne. Jie kaip į šilumą reaguojančios raketos. Užsipuldami jus, paklūsta pirmykščiam instinktui. Tokia jaunųjų paskirtis — atsikratyti senių, kad planetoje būtų daugiau vietos. Juk jūs tai žinote, ar ne? Graikai žinojo. Pasiskaitykite graikų.

Dėstytojas kalbėjo, kad dar prieš moksleiviams įžengiant į klasę mokytojas turi nuspręsti, kur jis bus — „stovėsena bei užimama vieta“ — ir koks jis bus — „tapatybė ir įvaizdis“. Net nemaniau, kad mokyti pasirodys taip sudėtinga. Jis sakė: tiesiog negalėsite mokyti, kol neapsispręsite, kurioje vietoje atsistoti ar atsisėsti. Klasė gali jums būti mūšio laukas arba žaidimų aikštelė. O jūs privalote susivokti, kas esate. Atminkite Poupą: „Pažink save, įžvelgt ne vien tik Dievas geba / Žmoniją galima ištirti tik per žmogų.“ Pirmą darbo dieną atsistokite prie klasės durų ir parodykite moksleiviams, kaip džiaugiatės juos matydamas. Stovėkite, sakau. Bet kuris dramaturgas jums pasakys, kad kai tik veikėjas atsisėda, spektaklis nusėda. Pats geriausias manevras — įtvirtinti save kaip asmenybę, o tai daryti labiausiai tinka ne klasė, bet koridorius. Ne klasė, sakau. Tai jūsų teritorija; kai joje pasirodysite, jus laikys stipriu mokytoju, bebaimiu, pasirengusiu suvaldyti šurmulį. Klasėje moksleiviai visada kelia šurmulį. O jūs — mokytojas karžygys. Žmonės apie tokius dalykus negalvoja. Jūsų teritorija — tai kaip jūsų aura, ji visur jus lydi: koridoriuje, ant laiptų ir, be jokios abejonės, klasėje. Jokiu būdu jiems neleiskite įsibrauti į jūsų teritoriją. Nieku gyvu. Ir atsiminkite: mokytojas, kuris sėdi ar net stovi už savo stalo, iš esmės jaučiasi nesaugus; jam verčiau pakeisti darbą.

Man patiko, kaip jis tarė žodį „karžygys“ — pirmą kartą išgirdau šį žodį vartojant ne nuotykių romane. Pažadėjau sau, kad kai būsiu mokytojas; irgi vartosiu tokius žodžius. Jie skamba kažin kaip įtaigiai, priverčia žmones suklusti ir atkreipti į jus dėmesį.

Man be galo patiko, kad galima atsistoti ant neaukštos pakylos su stalu ir visą valandą kalbėti, o visi, sėdintys priešais tave, užsirašinėja; jei esi bent kiek įdomesnis ar išvaizdesnis, merginos lips viena kitai ant kulnų, kad tik gautų vėliau pasikalbėti su tavim kabinete ar kur nors kitur. Taip tada maniau.

Dėstytojas pasakojo, kad jis atlikęs neformalų vidurinių mokyklų aukštesniųjų klasių moksleivių elgesio tyrimą, ir jei mes būsime jautrūs bei pastabūs mokytojai, tai dar prieš nuskambant skambučiui į pamoką sugebėsime nemažai įžvelgti. Pastebėsime, kaip pakyla moksleivių temperatūra, pagreitėja kraujotaka, o adrenalino išsiskiria tiek, kad pakaktų kovos laivui vairuoti. Jis nusišypsojo ir buvo aiškiai matyti, jog yra labai patenkintas savo idėjomis. Mes irgi šypsojomės, nes dėstytojai turi galią. Jis kalbėjo, kad mokytojas turi stebėti, kaip prisistato moksleiviai. Sakė: labai daug — kartoju, labai daug — galima nustatyti iš to, kaip moksleiviai įeina į klasę. Stebėkite, kaip jie tai daro. Vieni velka kojas, kiti puikuojasi, treti vos slenka, ketvirti nuolat į visus atsitrenkia, penkti juokauja, šešti kažką vaizduoja. Jums, jums pačiam gal atrodo, kad įeiti į klasę — gryni juokai, bet paaugliui tai be galo svarbu. Įeiti į klasę — tai persikelti iš vienos aplinkos į kitą, o paaugliui tokie dalykai labai sunkūs. Ten pilna slibinų, kasdienybėje gausu pavojų, nuo spuogų iki bėrimų.

Beveik nė žodžio nesupratau iš dėstytojo kalbos, tačiau ji man padarė didžiuli įspūdį. Nė nemaniau, kad įeiti į klasę taip neapsakomai sudėtinga. Maniau, mokytojo darbas paprastas: atėjai, papasakojai moksleiviams, ką žinai, patikrinai jų žinias ir surašei pažymius. O štai dabar sužinau, koks gali būti komplikuotas mokytojo gyvenimas, ir labai žavėjausi dėstytoju, kuris tiek daug apie jį išmano.

Studentas, sėdintis greta manęs paskaitoje, sušnibždėjo: tas vyrukas klaikiai skiedžia. Jis niekada gyvenime nėra vedęs nė vienos pamokos vidurinėje mokykloje. Studentas buvo vardu Simoras. Jis dėvėjo šlikę, tad nenuostabu, kad kartais pasakydavo ką nors išmintinga, o gal tik norėjo pasirodyti prieš rudaplaukę merginą, sėdinčią priešais. Kai ji atsisukdavo ir per petį nusišypsodavo Simoro pastaboms, buvo matyti, kad yra labai graži. Būčiau norėjęs ir pats gerai pasirodyti, bet retai susivokdavau, ką sakyti, užtat Simoras apie viską turėjo savo nuomonę. Rudaplaukė pasakė Simorui, kad jei jis tikrai taip mano, tai kodėl nepasako garsiai.

Na jau ne, po šimts, atsakė Simoras. Išlėksiu, nė mirktelėti nespėjęs.

Ji nusišypsojo jam, paskui man, ir aš pajutau, jog plaukiu su visa kėde. Mergina pasakė, kad yra vardu Džuna, ir pakėlė ranką, prašydama dėstytojo dėmesio.

Taip?

Dėstytojau, kiek pamokų jūs esate vedęs vidurinėje mokykloje?

O, per tiek metų esu stebėjęs dešimtis pamokų.

Bet ar kada nors pats dėstėte vidurinėje mokykloje?

Kuo jūs vardu, panele?

Džuna Somers.

Ar aš jums ką tik neatsakiau, kad esu stebėjęs ir vertinęs dešimtis pradedančiųjų mokytojų?

Mano tėvas yra vidurinės mokyklos mokytojas, dėstytojau, ir jis sako, kad žmogus, kuris pats nedėstė vidurinėje, negali nieko apie tai išmanyti.

Jis atsakė nesuprantąs, kur link ji sukanti. Ji tik veltui gaišinanti visų studentų laiką, bet jei norinti pratęsti šią diskusiją, tegu susitarianti su jo sekretore dėl susitikimo po paskaitų.

Ji atsistojo ir užsimetė ant peties rankinę. Ne, ji neketinanti tartis dėl jokio susitikimo ir visiškai nesuprantanti, kodėl jis negali atsakyti į paprasčiausią klausimą, dėstė vidurinėje ar ne.

Pakaks, panele Somers.

Ji atsisuko, pažvelgė į Simorą, dirstelėjo į mane ir nuėjo durų link. Dėstytojas spoksojo jai įkandin ir išmetė iš rankos gabalą kreidos. Kai ją pakėlė, mergina jau buvo išėjusi.

Kaip jis toliau elgsis su panele Džuna Somers?

Niekaip. Dėstytojas pareiškė, kad paskaita beveik baigėsi, pasimatysime kitą savaitę, pasiėmė portfelį ir išėjo. Simoras pareiškė, kad Džuna Somers jį klasiškai sukirto. Klasiškai. Pasakė: pasakysiu tau vieną dalyką. Neužkabinėk dėstytojų. Prieš juos laimėti neįmanoma. Jokiu būdu.

Kitą savaitę jis paklausė: ar tu matei? Jėzau.

Pagalvojau, kad žmogus, kuris dėvi šlikę, neturėtų taip švaistytis žodžiu „Jėzus“. Kaip jam patiktų, jei žodžiai „Jahvė“ arba „D-as“ būtų keiksmai ir aš pradėčiau jais keiktis jo akivaizdoje? Bet nieko nepasakiau, bijodamas, kad jis iš manęs pasijuoks.

Simoras tęsė: jie susitikinėja. Mačiau, kaip sėdi Makdugalo gatvės kavinėje, susiglaudę kaip balandėliai, laikosi už rankų ir spokso vienas kitam į akis. Po velnių. Tikriausiai ji trumpam užėjo padiskutuoti pas jį į kabinetą, ten viskas ir prasidėjo.

Man išdžiūvo burna. Tikėjausi, kad kada nors netyčia susitiksiu Džuną, nebesijausiu tarsi prarijęs liežuvį, ir mudu nueisime į kiną. Pasirinksiu kokį nors užsienietišką filmą su subtitrais, kad parodyčiau, koks esu išsilavinęs, o ji manimi susižavės, tamsoje leis pabučiuoti, praleis kokį tuziną subtitrų ir nebesupras, apie ką filmas. Tačiau tai bus nesvarbu, nes mudu turėsime begalę kalbos jaukiame italų restoranėlyje, kuriame švysčios žvakių liepsnelės, išryškinančios rudus jos plaukus, ir nežinia, kuo viskas pasibaigs, nes toliau aš nebesvajodavau. Kuo aš save laikiau? Nejau maniau, kad ji bent sekundę atkreips į mane dėmesį?

Slampinėjau po visas Makdugalo gatvės kavines, tikėdamasis, jog ji manė pastebės ir nusišypsos, aš irgi atsakysiu šypsena ir taip atsainiai nugersiu kavos, kad ji susidomės ir nuspręs pasižiūrėti į mane iš arčiau. Pasistengsiu, kad ji pamatytų viršelį knygos, kurią nešiojuosi — bet kokios, kad tik ją būtų parašęs Nyčė arba Šopenhaueris, — ir ji pati susimąstys, kam tuščiai gaišta laiką su dėstytoju, kai galėtų susidraugauti su jautriu airiu, nirte panirusiu į vokiečių filosofiją. Ji atsiprašys jo ir pakeliui į moterų tualetą numes man ant staliuko popierėlį su savo telefono numeriu.

Būtent taip ji ir pasielgė tą dieną, kai pamačiau ją „Figaro“ kavinėje. Jai pakilus nuo stalo, dėstytojas taip išdidžiai ir savininkiškai žvelgė pavymui, kad aš vos susilaikiau nenuspyręs jo nuo kėdės. Paskui jis dirstelėjo į mane ir aš supratau, kad nė nesusivokė, jog esu jo studentas.

Jis paprašė atnešti sąskaitą, ir kol padavėja stovėjo prie stalo, užstodama jį nuo manęs, Džuna mestelėjo man ant stalo popieriuką. Aš palaukiau, kol jie išeis. „Frenkai, paskambink rytoj.“ Telefono numeris buvo pakeverzotas lūpų dažais.

Dieve. Ji pastebėjo mane — dokų darbininką, vargais negalais siekiantį mokytojo karjeros, o juk dėstytojas, Jėzau, ir lieka dėstytojas. Bet ji žino mano vardą. Iš laimės man apsisuko galva. Štai mano vardas, užrašytas ant popierinės servetėlės lūpų dažais, lietusiais jos lūpas; žinojau, kad saugosiu tą popierėlį amžinai. Man jį įdės į karstą.

Paskambinau Džunai, o ji paklausė, ar aš nežinantis, kur mudu galėtume ramiai išgerti.

Pas Čamlį.

Gerai.

Kaip man elgtis? Kur sėstis? Ką kalbėti? Susitariau susitikti išgerti su gražiausia Manheteno mergina, kuri veikiausiai kas naktį miega su tuo dėstytoju. Mintys apie jį buvo mano kalvarija. Vyrai Čamlio bare žiūrėjo į mane ir pavydėjo, o aš žinojau, ką jie galvoja. Koks čia menkystė su ta gražuole, tuo stebuklu, kurią pamačius pakerta kojas? Na, taip, gal aš jos brolis, gal pusbrolis. Ne, ir tai nepanašu į tiesą. Man nepakako išvaizdumo net būti jos trečios ar ketvirtos eilės pusbroliu.

Ji užsisakė gėrimą. Normas išvažiavęs, pasakė. Dvi dienas per savaitę jis turi paskaitų Vermonte. Tikriausiai plepys Simoras tau viską papasakojo.

Ne.

Tai kodėl čia atėjai?

Tu... tu mane pakvietei.

Ką manai apie save?

Ką?

Paprastas klausimas. Ką tu manai apie save?

Nežinau. Aš...

Jos veide pasirodė nepatenkinta išraiška. Tu paskambini, kai tau liepia. Ateini ten ir tada, kur tau pasako ateiti, ir dar nežinai, ką manai apie save. Dėl Dievo meilės, pasakyk apie save ką nors gero. Nagi.

Pajutau, kaip į veidą plūsta kraujas. Privalau ką nors pasakyti, kitaip ji tuoj atsikels ir nueis.

Prieplaukoje platformos viršininkas kartą pasakė, kad aš kietas airiūkštis.

Ak, tiek to. Tokia pastaba verta ne daugiau kaip dešimties centų arba metro bilieto. Tu prarastoji siela. Iškart matyti. Normui patinka prarastosios sielos.

Žodžiai patys iššoko man iš burnos: man nerūpi, kas patinka Normui.

O Dieve. Dabar ji tikrai atsistos ir išeis. Ne. Ji taip užsikvatojo, kad vos nepaspringo vynu. Tą akimirką viskas pasikeitė. Ji nusišypsojo man ir šypsojosi ilgai. Buvau toks laimingas, kad vos galėjau tverti savo kailyje.

Ji ištiesė ranką per stalą, uždėjo savo delną ant manojo, ir mano širdis ėmė blaškytis krūtinėje tarsi apkvaitęs gyvulys. Eime, pasakė ji.

Nuėjome iki jos buto Barou gatvėje. Įėjus ji pasisuko ir pabučiavo mane. Ratu sukiojo galvą, jos liežuvis mano burnoje judėjo pagal laikrodžio rodyklę, o aš galvojau: Viešpatie, nesu vertas. Kodėl, Dieve, leidai man tai patirti tik sulaukus dvidešimt šešerių?

Ji pasakė, kad esu sveikas valstietis, ištroškęs rūpinimosi ir lepinimo. Man nelabai patiko būti vadinamam valstiečiu — Jėzau, gal aš mažai perskaičiau knygų: visą E. Lorį Longą, iki paskutinio žodžio, E G. Vudhauzą, Marką Tveną, E. Filipą Openheimą, Edgarą Volesą ir senį Dikensą, — be to, pamaniau, jog tai, ką darome, pranoksta rūpinimosi ir lepinimo ribas. Nieko neatsakiau, nes nebuvau patyręs tokios rūšies veikloje. Ji paklausė, ar aš mėgstantis tokią žuvį — jūrų velnią; atsakiau, kad nežinau, nes niekada nesu apie ją girdėjęs. Ji paaiškino, kad svarbiausia — ją gerai pagaminti. Ji visada dedanti svogūnėlių. Ne visi tam pritaria, kalbėjo ji, bet jai labai patinka. Jūrų velnias yra subtilaus skonio balta žuvis, kurią geriausia gaminti su geru baltuoju vynu. Ne šiaip paprastu vynu, vartojamu kulinarijoje, bet geru. Kartą Normas gamino žuvį, bet viską sugadino, nes įpylė kažin kokio sysio iš Kalifornijos ir žuvis virto senu puspadžiu. Jis, vargšelis, gerai išmano literatūrą ir moka skaityti paskaitas, bet neturi nė menkiausio supratimo apie vyną ir žuvis.

Keistas jausmas, kai moteris suima tavo veidą delnais ir įsako tau pasitikėti savimi. Ji pasakė: mano tėvas kilęs iš Liverpulio, jis mirtinai prasigėrė, nes bijojo viso pasaulio. Sakė, kad labai norėtų būti katalikas, tada įstotų į vienuolyną ir galėtų daugiau niekada nebematyti jokio žmogaus, o motina vis stengėsi jį priversti pasakyti apie save ką nors gera. Bet jis to nepajėgė, todėl nusigėrė ir mirė. Ar tu geri?

Nelabai daug.

Atsargiai. Tu airis.

Tavo tėvas nebuvo airis.

Ne, bet galėjo būti. Liverpulyje visi airiai. Na, eime gaminti jūrų velnio.

Ji padavė man kimono. Nieko baisaus. Persirenk miegamajame. Jei jį gali dėvėti samurajai, tai pajėgs apsivilkti ir kietas airiūkštis, kuris, tiesą pasakius, anaiptol ne toks ir kietas.

Ji apsivilko sidabro spalvos chalatą, kuris, regis, gyveno savą gyvenimą. Tai prilipdavo prie jos kūno, tai atvipdavo, nė truputėlio nekaustydamas judesių. Man labiau patiko tie prilipimai, nuo kurių visas manasis kūnas po kimono prisipildydavo gyvybės.

Ji paklausė, ar mėgstu baltąjį vyną; atsakiau, kad taip, nes jau buvau išmokęs, jog tai geriausias atsakymas į visus klausimus, bent jau kalbantis su Džuna. Pritariau ir jūrų velniui, ir šparagams, ir dviem ant stalo degančioms žvakėms. Pritariau, kai ji pakėlė savo taurę ir prilietė ja manąją; pasigirdo skimbtelėjimas. Pasakiau, kad tokios skanios vakarienės dar niekada nebuvau valgęs. Norėjau tuo neapsiriboti ir pridurti, jog jaučiuosi atsidūręs danguje, bet tai galėjo pasirodyti dirbtina; išsigandau, kad ji nužvelgs mane kokiu nors keistu žvilgsniu, niekais paversiančiu visą šį vakarą ir apskritai visą mano gyvenimą.

Per visas šešias naktis, praėjusias po jūrų velnio vakarienės, apie Normą nebuvo užsiminta nė karto; tik jos miegamajame stovėjo vaza su dvylika ką tik išsiskleidusių rožių ir kortele — linkėjimais nuo Normo. Aš išgėriau dar šiek tiek vyno, kad galėčiau, sukaupęs pakankamai drąsos, paklausti: kaip tu, po šimts, gali gulėti šioje lovoje su manimi ir žiūrėti į Normo dovanotas rožes? Tačiau taip ir nepaklausiau. Negalėjau įpirkti rožių, todėl atnešiau jai gvazdikų, kuriuos ji pamerkė į didelį stiklo indą ir pastatė šalia rožių. Nevertėjo jų nė lyginti. Šalia Normo gaivutėlių rožių mano gvazdikai atrodė tokie pasigailėtini, kad už paskutinius kelis dolerius nupirkau jai tuziną rožių. Ji pauostė jas ir pasakė: o, kokios gražios. Nežinojau, ką į tai atsakyti, nes ne aš jas auginau, aš jas tik nupirkau. Normo rožės stiklo vazoje atrodė apvytusios ir man buvo malonu galvoti, kad vietoj jų bus pamerktos manosios, bet tai, ką ji padarė, sukėlė man patį didžiausią širdies skausmą.

Nuo kėdės virtuvėje mačiau, ką ji veikia miegamajame: po vieną imliojo mano atneštas rožes ir atsargiai kaišiojo jas tarp Normo rožių, kartais atsitraukdama, pasižiūrėdama iš toliau, mano atneštosiomis rožėmis paramstydama nuvytusias Normo rožes, vis paglostydama jas visas — ir jo, ir mano — tarsi abi rožių puokštės būtų vienodai geros.

Tikriausiai žinojo, kad ją stebiu. Atsigręžė ir nusišypsojo man, kenčiančiam, kone kūkčiojančiam toje virtuvėje. Kokios gražios, vėl pakartojo. Supratau, kad ji kalba apie visas dvidešimt keturias rožes, ne tik apie manąjį tuziną, staiga panorau ją aprėkti ir trenkęs durimis triukšmingai išeiti, kaip tikras vyras.

Bet to nepadariau. Pasilikau. Ji iškepė kimštų kiaulienos kotletų su obuolių padažu ir bulvių koše; jų skonis man priminė kartoną. Mudu nuėjome į lovą, tačiau man akyse stovėjo tik mano dovanotos rožės, susimaišiusios su jo, to šunsnukio iš Vermonto. Ji pasakė, kad man trūksta įkarščio, o aš norėjau jai atsakyti, jog labiausiai trokštu numirti. Nieko, tarė ji. Žmonės labai greit pripranta vienas prie kito. Svarbiausia — išsaugoti gaivumą.

Ar taip ji mėgino išsaugoti gaivumą? Žongliruodama dviem vyrais vienu metu, kaišiodama į vieną vazą abiejų dovanotas rožes?

Baigiantis pavasario semestrui Vašingtono aikštėje susitikau Simorą. Kaip sekasi? — paklausė jis ir nusijuokė, tarsi ką nors žinotų. Kaip gražioji Džuna?

Aš kažką sumikčiojau, trypinėdamas kojomis. Jis pasakė: nesijaudink. Su manimi ji irgi taip pasielgė, tačiau mane laikė tik dvi savaites. Supratau, ko ji siekia, ir pasiunčiau velniop.

Siekia?

Viskas tik dėl Normo. Ji pasikabina tave, pasikabina mane, pasikabina Dievas žino ką dar, o paskui viską papasakoja Normui.

Bet jis važinėja į Vermontą.

Kokį dar sumautą Vermontą. Vos tik tu išeini iš jos buto, jis prisistato ir reikalauja viską smulkiausiai papasakoti.

Iš kur tu žinai?

Jis man pasakė. Aš jam patinku. Jis jai pasakė apie mane, ji jam papasakojo apie tave, juodu žino, kad aš tau papasakosiu apie juos, ir dėl to jiems velniškai smagu. Juodu mielai pasikalba apie tave, apie tai, kaip tu ničnieko neišmanai lovoje.

Aš nuėjau tolyn, o jis man pavymui šūktelėjo: nėr už ką, vyruti, nėr už ką.

Vargais negalais išlaikiau egzaminus mokytojo diplomui gauti. Pralindau tarsi pro adatos skylutę. Minimalus balų skaičius, kurį reikėjo surinkti, kad išlaikytum egzaminą, buvo šešiasdešimt penki; aš surinkau šešiasdešimt devynis. Taip reikalingus punktus, man atrodo, bus pridėjęs geraširdis Bruklino Rytų apygardos vidurinės mokyklos anglų kalbos dėstytojas, kuris vertino mano parodomąją pamoką ir sėkmės pakištą temą — Pirmojo pasaulinio karo poeziją, apie kurią šį bei tą išmaniau. Girtuoklis Niujorko universiteto profesorius draugiškai man pasakė, kad esu visiškas simuliantas. Iš pradžių įsižeidžiau, paskui geriau pagalvojau ir supratau, jog jis teisus. Visą laiką simuliavau, nuolat sau žadėdamas, kad vieną gražią dieną suimsiu save į rankas, susikaupsiu, sutelksiu dėmesį, ką nors pasieksiu, liausiuosi veltėdžiavęs — žodžiu, elgsiuosi kaip geras amerikietis.

Sėdinėjome ant kėdžių Bruklino aukštesniosios technikos mokyklos koridoriuose laukdami, kol mus pakvies į egzaminą, pildydami blankus, pasirašinėdami lojalumo Amerikai įsipareigojimus ir raštu prisiekinėdami, kad nesame, niekada nebuvome ir niekada nebūsime komunistų partijos nariai.

Pamačiau ją gerokai anksčiau, negu ji prisėdo šalia. Buvo apsigobusi žaliu šalių, su tamsiais akiniais, ir kai nusitraukė nuo galvos šalį, mane apakino jos rudi plaukai. Ilgėjausi jos iki skausmo, bet neketinau suteikti jai malonumo, todėl nė neatsisukau ton pusėn.

Labas, Frenkai.

Jei būčiau buvęs knygos arba kino filmo herojus, būčiau atsistojęs ir išdidžiai išėjęs. Ji pakartojo: labas. Pasakė: atrodai pavargęs.

Tyčia atsiliepiau nemandagiai, norėdamas parodyti, kad po to, kaip ji su manimi pasielgė, neketinu maloniai šnekučiuotis. Ne, aš nepavargęs, atsakiau. Bet tada ji pirštais palietė mano veidą.

Anas knygos arba filmo herojus būtų tuojau pat atlošęs galvą, rodydamas, kad nieko nepamiršo; jo nesuminkštintų du kartus pakartotas pasisveikinimas ir kelių pirštų prisilietimas. Ji nusišypsojo ir vėl palietė mano skruostą.

Visi koridoriuje buvę žmonės žiūrėjo į ją; pagalvojau, kad jie stebisi, ką ji veikianti su manimi — tokia gražuolė, o aš ne kažin koks laimikis. Jie matė, kaip ji uždėjo delną ant manojo.

Na, tai kaip tu laikaisi?

Gerai, sugergždžiau užkimusiu balsu. Pažvelgiau į tą ranką ir įsivaizdavau, kaip ji glosto Normo kūną.

Ji paklausė: jaudiniesi prieš egzaminą?

Aš vėl nemandagiai atsiliepiau: nė kiek.

Tu būsi geras mokytojas.

Man tas pats.

Tau tas pats? Tai kam tada šito reikia?

Daugiau nėra ką veikti.

A. Ji paaiškino norinti gauti mokytojo diplomą, metus pamokytojauti, o paskui parašyti apie tai knygą. Taip pasiūlė Normas. Normas, didysis ekspertas. Pasak jo, ugdymo sistema Amerikoje kiaurai perpuvusi, tad knyga apie visas jos blogybes, parašyta jas savo kailiu patyrusio žmogaus, neabejotinai būtų perkama. Metus ar porą metų pamokytojauji, tada pasiskundi, kaip mokyklose klaiku, ir še tau — bestseleris.

Išgirdau, kad mane kviečia į egzaminą. Ji paklausė: Gal po to išgertume kavos?

Jei būčiau turėjęs bent kiek išdidumo ar savigarbos, iškart būčiau atsisakęs ir nuėjęs sau, bet aš sutikau ir smarkiai plakančia širdimi patraukiau į pokalbį.

Pasisveikinau su trimis egzaminuotojais, bet jie buvo išmokyti nežiūrėti į būsimuosius mokytojus. Viduryje sėdintis vyras tarė: turite porą minučių, perskaitykite čia padėtą eilėraštį. Kai perskaitysite, paprašysime jūsų jį išanalizuoti ir trumpai pristatyti, kaip apie jį pasakotumėte per pamoką.

Eilėraštis vadinosi taip, kaip aš tą akimirką jaučiausi: „O, kaip aš norėčiau pamiršt, kas esu.“

Plikagalvis vyriškis, sėdintis kairėje, paklausė, ar man žinoma tokia eilėraščio forma.

Taip, o taip. Ji vadinama sonata.

Kaip vadinama?

O, atsiprašau. Sonetu. Keturiolika eilučių.

O koks rimas?

Eee... eee. Abbaabbacdcdc.

Jie susižvalgė, o aš taip ir nesupratau, teisingai atsakiau ar ne.

Kas autorius?

Eee, man atrodo, Šekspyras. Ne, ne, Vordsvortas.

Nei vienas, nei kitas, jaunikaiti. Santajana.

Plikis dėbsojo į mane, tarsi būčiau jį įžeidęs. Santajana, pakartojo jis, Santajana, ir aš beveik susigėdau savo neišmanymo.

Jie sėdėjo paniurę, o aš norėjau pareikšti, kad nesąžininga ir neteisinga klausinėti apie Santajaną, nes jis neminimas nė viename vadovėlyje, nė vienoje antologijoje, kurias man teko atsiversti per visus ketverius snaudulingus metus, praleistus Niujorko universitete. Jie manęs neklausė, aš pats pasakiau vienintelį dalyką, kurį žinojau apie Santajaną — kad jei nesimokysime istorijos, neišvengsime nekartoję praeities klaidų. Neatrodo, kad tai jiems būtų padarę įspūdį, net kai pasakiau, kad Santajanos vardas yra Džordžas.

Nagi, paragino mane viduryje sėdintis vyriškis. Kaip pateiktumėte šį eilėraštį moksleiviams?

Ėmiau pliurpti niekus. Na... man atrodo... manyčiau... jame rašoma apie savižudybę, kaip Santajanai viskas nusibodo, paskui dar pakalbėčiau apie Džeimsą Diną, nes paaugliai juo žavisi, kaip jis, tikriausiai sąmoningai to nesuvokdamas, nusižudė lėkdamas tuo savo motociklu, paskui priminčiau Hamleto monologą apie savižudybę, „Būti ar nebūti, štai klausimas koksai...“, ką jie galvoja apie savižudybę, jei išvis apie ją galvoja.

Vyriškis, sėdintis dešinėje, paklausė: o kokiais būdais įtvirtintumėte medžiagą?

Nežinau, pone. Ką tai reiškia — įtvirtintumėte?

Jis pakėlė antakius ir pažvelgė į kitus, aiškiai stengdamasis neprarasti kantrybės. Pasakė: įtvirtinimas — tai mokymo veikla, praturtinimas, tam tikra užduotis, skirta baigti mokymo procesui, kad moksleiviai geriau įsimintų dėstomą medžiagą. Neįmanoma mokyti tuštumoje. Geras mokytojas visada susieja tai, ką dėsto, su gyvenimo tikrove. Jūs tai suprantate, tiesa?

O. Visai praradau viltį. Leptelėjau: užduočiau jiems parašyti šimto penkiasdešimties žodžių ilgio savižudžio atsisveikinimo laišką. Tai būtų gera proga paskatinti juos susimąstyti apie gyvenimą, nes Samjuelis Džonsonas yra pasakęs, kad visų geriausiai protą susikaupti skatina žinojimas, kad rytoj rytą tave pakars.

Vyriškis, sėdintis viduryje, sprogo. Ką?!

Vyriškis dešinėje papurtė galvą. Mes čia kalbame ne apie Samjuelį Džonsoną.

Vyriškis kairėje sušnypštė. Savižudžio atsisveikinimo laišką? Nedrįskite apie tai nė pagalvoti. Ar girdite? Jūs esate atsakingas už nesusiformavusias, jaunas sielas. Jėzau Kristau! Galite eiti.

Aš padėkojau, bet kokia iš to nauda? Buvau tikras, kad man galas. Aiškiausiai mačiau, kad jiems nepatikau dar tada, kai kalbėjome apie Santajaną ir įtvirtinimą, o savižudžio atsisveikinimo laiškas, žinoma, buvo paskutinis lašas. Tie žmonės buvo įvairių mokyklų mokymo dalių vedėjai ar šiaip labai svarbūs žmonės, ir aš nemėgau jų, kaip nemėgau visų, turinčių galią spręsti mano likimą — direktorių, vyskupų, kolegijos dėstytojų, mokesčių inspektorių ir apskritai bet kokių viršininkų. Ir vis dėlto nusistebėjau, kodėl, pavyzdžiui, šie egzaminuotojai tokie nemandagūs, kodėl privertė mane pasijusti tokiu nevykėliu. Pamaniau, kad aš, būdamas jų vietoje, stengčiausi kandidatams padėti įveikti jaudulį. Jei jaunuoliai nori būti mokytojais, tai juos reikia skatinti, o ne gąsdinti egzaminuotojais, kurie įsivaizduoja, kad Santajana yra visatos bamba.

Taip galvojau tada, bet juk visiškai nepažinojau pasaulio. Nežinojau, kad žmonės, sėdintys aukščiau, turi saugotis ir gintis nuo žmonių, sėdinčių žemiau. Nežinojau, kad vyresnieji turi gintis nuo jaunesniųjų, kurie nori nustumti juos nuo žemės paviršiaus.

Išėjęs iš egzamino, pamačiau ją koridoriuje; ji rišosi šalį ir kalbėjo: gryni juokai.

O man ne. Jie manęs klausinėjo apie Santajaną.

Tikrai? Normas dievina Santajaną.

Ar ta moteris išvis ką nors supranta, ko ji jaukia mano smegenis tuo savo Normų ir Santajana?

Man nusispjauti ant Normo. Ir ant Santajanos.

Oje, oje. Kokia iškalba. Mano mielas airis aikštijasi?

Norėjau rankomis apsiglėbti krūtinę, kad sutramdyčiau įniršį. Tačiau to nepadariau, tik nuėjau šalin ir nesustojau net išgirdęs ją šaukiant: Frenkai, Frenkai, gal galim pasikalbėti rimtai?

Perėjau visą Bruklino tiltą, mintyse kartodamas: „Gal galim pasikalbėti rimtai“, kol priėjau Maksorlio užeigą Rytų septintojoje gatvėje. Ką ji norėjo pasakyti?

Gėriau alų, bokalą po bokalo, valgiau kepeninę dešrą su svogūnais ir traškučiais, audringai šlapinausi į masyvius Maksorlio pisuarus, skambinau jai iš taksofono, padėjau ragelį, kai atsiliepė Normas, pradėjau gailėtis savęs, užsimaniau vėl paskambinti Normui ir pakviesti jį pasiaiškinti čia pat, ant šaligatvio, nukėliau ragelį, vėl padėjau, grįžau namo, pažliumbiau į pagalvę, pajutau sau panieką ir apsvaigęs užmigau, kartodamas, kad esu asilas.

Rytojaus dieną, kenčiantis ir pagiringas, nuvažiavau į Rytų apygardos aukštesniąją vidurinę mokyklą Brukline laikyti praktinio mokymo egzamino — tai buvo paskutinė užduotis prieš gaunant diplomą. Turėjau atvykti likus valandai iki pamokos, bet įsėdau ne į tą metro traukinį ir atvykau pusvalandžiu pavėlavęs. Anglų kalbos katedros vedėjas pasakė, kad galiu ateiti kitą kartą, bet aš norėjau kuo greičiau viską baigti, juo labiau dabar, kai žinojau vis tiek esąs pasmerktas nesėkmei.

Vedėjas padavė man kelis popieriaus lapus su pamokos tema: Pirmojo pasaulinio karo laikų poezija. Eilėraščius mokėjau atmintinai: tai buvo Zigfrido Sasuno „Ar tai svarbu?“ ir Vilfredo Oveno „Himnas pasmerktai jaunystei“.

Mokytojas, vedantis pamoką Niujorke, privalo laikytis pamokos plano. Pirmiausia reikia įvardyti pamokos tikslą. Paskui — motyvuoti moksleivius, nes juk visi žino, kad tie piemenys išvis nenori nieko mokytis.

Aš motyvavau savo moksleivius, papasakodamas apie savo tetos vyrą, kuris Pirmajame pasauliniame kare apsinuodijo dujomis ir grįžęs namo rado vienintelį darbą — kasti anglis, koksą ir šlakus Limeriko dujų bendrovėje. Klasė ėmė juoktis, o vedėjas nusišypsojo: geras ženklas.

Nepakanka moksleivius priversti išmokti eilėraštį. Dar būtinąjį „paaiškinti ir pagyvinti“, patraukti moksleivių dėmesį dėstoma medžiaga. Sukelti jų susidomėjimą. Tai žodis, kurį labai mėgsta Švietimo taryba. Būtina klausti moksleivius esminių dalykų, skatinti juos aktyviai dalyvauti pamokoje. Geras mokytojas turėtų prigalvoti tiek esminių klausimų, kad klasė visas keturiasdešimt penkias minutes sėdėtų tarsi ant adatų.

Keletas vaikų pakalbėjo apie karą, apie savo šeimos narius, kurie dalyvavo Antrajame pasauliniame ir Korėjos kare. Jie sakė, kad karas labai neteisingas, nes kai kurie žmonės grįžo iš jo subjaurotais veidais ir be kojų. Netekti rankos dar ne taip blogai, nes lieka antroji. Netekti dviejų rankų jau blogiau, nes tada kas nors privalo tave maitinti. O jau grįžti sumaitotu veidu visai blogai. Veidas juk tik vienas, ir jei jis nueina šuniui ant uodegos, tai baigta, vaikeli. Viena dailios figūros mergina rausva nėrinių palaidinuke papasakojo, kad jos sesers vyras buvo sužeistas prie Pchenjano ir grįžo visai be rankų, neliko net bigių, prie kurių būtų galima pritvirtinti protezus. Tai dabar seseriai tenka jį maitinti, skusti, viską daryti, o jam reikia tik vieno — sekso. Tik sekso, sekso ir sekso, nieko jis daugiau nenori, sesuo jau visai nusikamavo.

Vedėjas iš paskutinio suolo įspėjamu balsu ištarė: Helena. Mergina visai klasei pareiškė: tai kas, aš juk nemeluoju. Ar jums labai patiktų gyventi su žmogumi, kurį reikia maudyti, maitinti, o paskui dar tris kartus per dieną eiti su juo į lovą? Keli vaikinai ima kikenti, bet tuojau pat nutyla, Helenai pareiškus: atsiprašau. Man taip liūdna dėl sesers ir dėl Rodžerio, nes ji sako daugiau taip nebegalinti. Ji jį paliktų, bet tada jam tektų gulti į veteranų ligoninę. O jis tvirtina, kad jei taip atsitiksią, jis nusižudysiąs. Helena atsisuka į vedėją, sėdintį klasės gale, ir kreipiasi į jį: aš atsiprašau dėl to, ką pasakiau apie seksą, bet taip jau yra, aš nenorėjau nieko įžeisti.

Aš taip žavėjausi Helena, tokia subrendusia, drąsia ir turinčia tokias dailias krūtis, kad vos galėjau tęsti pamoką. Pamaniau, jog sutikčiau atiduoti amputuoti savo rankas, jei ji per dienas būtų šalia, mane praustų, šluostytų, masažuotų. Žinoma, mokytojams nedera taip galvoti, bet ką daryti, kai tau dvidešimt septyneri, o tokia mergina kaip Helena sėdi tiesiai prieš akis, kalba apie seksą, ir dar taip atrodydama?

Vienas vaikinas niekaip nenorėjo baigti šios temos. Jis ėmė samprotauti, kad Helenos seseriai nėra ko nerimauti dėl savo vyro, jis nenusižudysiąs, tai neįmanoma, juk likęs be rankų. Žmogus be rankų neturi jokios galimybės nusižudyti.

Du vaikinai pareiškė, kad negalima net įsivaizduoti gyvenimo, kai tau dvidešimt dveji, o jau nebeturi kojų arba veido. Na, žinoma, galima prisitaisyti dirbtines kojas, bet dirbtinių veidų nebūna — kas norės su tavimi susitikinėti? Tau galas, niekada nebeturėsi nei vaikų, nei nieko. Net tikra motina nebenorės į tave pažiūrėti, o valgyti teks skystą maistą pro šiaudelį. Baisiai liūdna žinoti, kad daugiau niekada gyvenime nebenorėsi pasižiūrėti į savo atvaizdą vonios veidrodyje, nes bijosi prisiminti tai, kas yra, ar, tiksliau, ko nebėra — savo veido. Įsivaizduokite, kokia sunkia širdimi vargšė mama turės išmesti sūnaus skutimosi putas ir skustuvą, nes žinos, kad JIS daugiau niekada nebesiskus. Niekada, niekada gyvenime. Ji juk negalės taip paprastai įeiti į jo kambarį ir pasakyti: sūnau, tuvis tiek daugiau nebenaudosi tų skutimosi priemonių, o vonioje tiek visko prisikaupė, kad aš gal imsiu ir jas išmesiu. Įsivaizduojate, kaip jausis sūnus, sėdėdamas be veido ir klausydamas, kaip tikra motina jam sako, neva viskas baigta? Taip pasielgti galima tik su žmogumi, kurio nemėgsti, o juk sunku įsivaizduoti motiną, nemėgstančią savo sūnaus, tai kas, kad jis neturi veido. Kad ir kas tau atsitiktų, motina visada tave mylės ir palaikys, taip visi sako. O jei ne, tai kaip čia yra ir kokia išvis prasmė gyventi?

Keletas vaikinų pareiškė norą patys eiti į kokį nors karą, kad galėtų už viską atsilyginti. Vienas moksleivis jiems pareiškė: oi, kokie niekai, neįmanoma už tai atsilyginti. Bet jie užriko ir jį nutildė. Jo vardas Ričardas; kalbama, jog jis visoje mokykloje pagarsėjęs komunistas. Vedėjas kažką užsirašinėja, veikiausiai fiksuoja, kaip aš paleidau vadžias, leidau kalbėti keliems moksleiviams vienu metu. Netenku vilties. Prabylu garsiau, kad juos perrėkčiau. Ar kas nors iš jūsų matėte filmą „Vakarų fronte nieko naujo“ apie vokiečių kareivius? Ne, jie jo nematė, ir gerai: nejau turėtų mokėti pinigus, kad pamatytų filmą apie vokiečius, juo labiau po to, ką jie mums padarė? Prakeikti kopūstgalviai.

Kiek iš jūsų esate italai? Pusė klasės.

Ar tai reiškia, kad niekada neisite ir į italų filmus — juk Italija kare kovojo su Amerika?

Ne, tai neturi nieko bendra su karu. Jie tiesiog nemėgsta žiūrėti filmų su tais idiotiškais subtitrais, kurie taip greitai keičiasi, kad nespėji skaityti ir pameti pasakojimo giją, o kai filme rodo sniegą ir ant jo baltus subtitrus, kaip, po šimts, juos įžiūrėti? Daugelyje tų itališkų filmų rodo sniegą ir šunis, keliančius kojas prie sienų, — be to, tie filmai ir šiaip slogūs, apie žmones, slampinėjančius gatvėmis, kažko laukiančius ir neturinčius ką veikti.

Švietimo taryba nusprendė, kad pamoką būtina apibendrinti, susiejant viską, kas joje buvo kalbėta, ir pereinant prie namų užduočių, įtvirtinimo ar kokios nors išvados, bet aš pamiršau tai padaryti, ir kai nuaidėjo skambutis, mes klausėmės, kaip ginčijasi du vaikinai: vienas gynė Džoną Veiną, kitas rėkė, kad jis didžiulis apgavikas ir niekada nebuvo kare. Aš mėginau viską susieti didingu apibendrinimu, tačiau diskusija nesiliovė. Sakau jiems: ačiū, pakaks. Niekas manęs nesiklauso, vedėjas kasosi kaktą ir kažką užsirašinėja.

Žingsniavau metro link, mintyse keikdamas save. Kam šito reikėjo? Mokytojas, kurgi. Reikėjo pasilikti kariuomenėje, su šunimis. Reikėjo verčiau dirbti dokuose ir krovinių sandėliuose, kilnoti, nešioti, keiktis, valgyti milžiniškus sumuštinius, gerti alų, sekioti uosto mergas. Bent jau būčiau tarp saviškių, tokių pačių neišmanėlių kaip aš, ne kokių išsišokėlių, po perkūnais. Reikėjo klausyti, ką man Airijoje sakė kunigai ir protingi žmonės, — saugokitės tuštybės, pasitenkinkite tuo, kas jums skirta, danguje visada atsiras vietelė nuolankiai širdžiai, kukliai sielai.

Pone Makortai, pone Makortai, palaukit.

Tai vedėjas šaukia, atsilikęs už keleto namų. Palaukit. Aš sugrįžtu pas jį. Jo veidas geraširdiškas. Tikriausiai paguos mane, pasakys ką nors, pavyzdžiui: man labai gaila, jaunuoli.

Jis visai uždusęs. Klausykit, man nederėtų su jumis šnekėtis, bet norėjau tik pasakyti, kad po kelių savaičių sužinosite egzaminų rezultatus. Jūs galite tapti puikiu mokytoju. Klausykit, dėl Dievo meilės, juk žinojote ir Sasuną, ir Oveną. Pusė čia dirbančių žmonių nesugebėtų atskirti Emersono nuo Mikio Spileino. Žodžiu, kai sužinosite rezultatus ir ieškosite darbo, paskambinkite man. Gerai?

O, taip, žinoma, taip, būtinai. Ačiū.

Toliau ėjau šokio žingsniu, tarsi skriedamas. Metro platformoje giedojo paukščiai. Žmonės į mane žiūrėjo su šypsena ir pagarbiai. Jie aiškiai matė, kad aš — žmogus, dirbantis mokytoju. Tai vis dėlto nesu visiškas idiotas. O Viešpatie. O Dieve. Ką pasakys mano namiškiai? Mokytojas. Visas Limerikas sužinos. Ar girdėjot apie Frenkį Makortą? Jaaazau, jis Amerikoje, dirba mokytoju. O kas toks buvo prieš išvažiuodamas? Nulis. Štai kas jis buvo. Vargšas nevykėlis, atrodė kaip šiukšlių maišas. Paskambinsiu Džunai. Pasakysiu jai, kad jau gavau mokytojo darbą. Dėstyti vidurinės mokyklos aukštesniosiose klasėse. Ne toks aukštas postas kaip dėstytojo Normano, bet vis dėlto... Įkišau dešimt centų į telefono automatą. Moneta įkrito. Aš vėl padėjau ragelį. Paskambinti jai reiškė pripažinti, kad man jos reikia, o man reikėjo, kad jos nereikėtų. Galėjau apsieiti be jos, be jos jūrų velnio ir baltojo vyno. Atgrumėjo traukinys. Man knietėjo visiems keleiviams, sėdintiems ir stovintiems, pasakyti: aš gavau mokytojo darbą. Jie nusišypsotų, pakėlę galvas nuo laikraščių. Ne, neskambinsiu Džunai. Tegu ji sau gyvena su Normų, kuris gadina jūrų velnius ir nieko neišmano apie vyną, iškrypėliu Normų, negalinčiu pasitenkinti vien tik Džuna. Ne, aš verčiau važiuosiu į uosto sandėlius ir pasisiūlysiu padirbėti, kol gausiu mokytojo diplomą. Mokytojo diplomą. Mielai pamojuočiau juo nuo Empair Steito dangoraižio viršaus.

Kai paskambinau dėl darbo, mokyklos administracija man atsakė, kad, deja, geraširdis vedėjas pasimirė, deja, laisvų vietų nėra, linkime sėkmės ieškant darbo. Visi man sakė, kad kai įsigysiu diplomą, darbą susirasti bus vieni juokai. Kas norės dirbti tokį darbą? Ilgos darbo valandos, niekingas užmokestis, be to, kas tau padėkos už tai, kad kauniesi su išlepintais Amerikos paaugliais? Todėl šalyje ir trūksta mokytojų.

Vienoje, kitoje, trečioje mokykloje man atsakė: atleiskite, jūsų tarmė mums netinka. Juk pats suprantate, vaikai, jie taip mėgsta mėgdžioti, nė mirktelėti nespėsi, kaip visa mokykla prašneks airiška tartimi. Ką pasakys tėvai, kai jų vaikai pareis namo, kalbėdami, na, žinote, kaip Baris Ficdžeraldas? Jūs mus suprantate? Direktorių pavaduotojai stebėjosi, kaip man su tokiu akcentu išdavė diplomą. Nejau Švietimo taryba jau visai nieko nebepaiso?

Mane tai nuvylė. Didžiojoje Amerikos svajonėje man vietos nebuvo. Grįžau į uostą, kur jaučiausi gerokai jaukiau.

4

Ei, pone Makortai, o jūs kada nors dirbote — tai yra ne mokytoju, bet, na, normalų darbą?

Gal juokaujate? Kuo jūs laikote mokytojo darbą? Apsidairykite po šią klasę ir paklauskite savęs, ar norėtumėte kasdien stoti prieš jus visus. Jus. Mokytojui sunkiau negu visiems dokų ir sandėlių darbininkams. Kiek iš jūsų turite giminių, dirbančių uoste?

Pusė klasės, daugiausia italai, keletas airių.

Prieš ateidamas į šią mokyklą aš dirbau Manheteno, Hobokeno ir Bruklino prieplaukose, sakau. Vienas vaikinas prisipažįsta, kad jo tėvas mane atsimena iš tų laikų, kai dirbau Hobokene.

Aš pasakoju: baigęs kolegiją išlaikiau egzaminus mokytojo diplomui gauti, bet nemaniau, kad tinku dirbti mokytoju. Nieko neišmaniau apie Amerikos paauglius. Nebūčiau žinojęs, apie ką su jumis kalbėti. Dokuose dirbti lengviau. Atvažiuoja sunkvežimis. Mes nuleidžiame kablius. Prikabiname, keliame, traukiame, stumiame. Sukrauname dėžes ant padėklų. Privažiuoja krovininis sunkvežimukas, pakiša keliamąsias šakes, pakelia krovinį, apsisuka, nugabena krovinį į sandėlį ir vėl grįžta į platformą. Dirbi raumenimis, o smegenys tuo metu ilsisi. Darbas nuo aštuntos ryto iki vidudienio, tada pietums suvalgai pėdos ilgio sumuštinį, išplempi kvortą alaus, nuo pirmos iki penktos valandos viską išprakaituoji ir trauki namo, pasirengęs sušlamšti vakarienę, pažiūrėti kokį filmą ir išgerti keletą bokalų alaus Trečiojo aveniu bare.

Kai įpranti, darai viską kaip robotas. Gali padaryti tiek pat, kiek stipriausias platformos darbininkas — dydis nesvarbu. Stengiesi remtis keliais, saugai nugarą. Jei pamiršti, ant platformos dirbantys vyrukai tuoj užrinka: dėl Dievo meilės, tavo nugara gal guminė, ar ką? Įpranti kiekvienai krovinių rūšiai vis kitaip kabinti kablį: kartono dėžėms vienaip, maišams, medžio dėžėms, baldams, didžiulėms tepaluotoms mechanizmo dalims kitaip. Maišas, pilnas pupų ar pipirų, krovikų neklauso. Jo forma gali keistis, o tau tenka prisitaikyti. Tik dirsteli į krovinį, pamatai jo pavidalą, dydį bei svorį ir iškart žinai, kaip jį reikės kelti ir pernešti. Susipažįsti su visais sunkvežimių vairuotojais ir jų pagalbininkais. Lengviausia dirbti su nepriklausomais vairuotojais. Jie dirba patys sau, patys nustato darbo tempą. Bendrovei dirbantys vairuotojai vis ragina krovikus, nagi, žmogau, judinkis, kelk tą sumautą krovinį, greičiau, aš noriu iš čia dingti. Vairuotojų pagalbininkai visada paniurę, kad ir kam dirbtų. Jie amžinai sugalvoja visokiausių šelmysčių krovikams išmėginti, stengiasi juos išmušti iš pusiausvyros, ypač tuos, kurie, jų manymu, ką tik išlipę iš laivo. Jei dirbdamas atsistoji per arti prieplaukos ar platformos krašto, jie staiga paleidžia maišą ar dėžę iš savo pusės, tau beveik išnyra ranka — taip išmoksti nestovėti arti krašto. O jie juokiasi, sako: narsiai laikykis, Pedi. Arba mėgdžiodami airišką tarmę: gero rytmetėlio! Viršininkui nepasiskųsi. Jis tau atsakys: kas yra, sūneli? Juokų nesupranti? Skųsdamasis tik viską sugadinsi. Apie skundus gali sužinoti sunkvežimių vairuotojai arba jų pagalbininkai, tada kuris nors netyčia ims ir nustums tave nuo platformos, gal net nuo prieplaukos. Toks stambus naujokas iš Majo įsižeidė, kai kažkas jam į sumuštinį įkišo žiurkės uodegą, pagrasino nugalabyti tą, kuris tai padarė, ir neilgai trukus buvo netyčia įstumtas į Hudzoną; visi garsiai juokėsi ir tik prisijuokę numetė virvę, tas išlipo, visas aplipęs nešvarumais. Išmoko juoktis su visais ir jį liovėsi persekioti. Niūrus žmogus negali dirbti prieplaukoje. Praeina kuris laikas, tave liaujasi erzinti ir visi jau žino, kad tas vyrukas supranta, kas ir kaip. Edis Lincas, platformos viršininkas, kartą man pasakė, kad esu kietas airiūkštis, ir ta diena man buvo svarbesnė už tą, kai gavau Jungtinių Valstijų kariuomenės kapralo laipsnį; puikiai žinojau, kad nesu toks jau kietas, tiesiog neturėjau kitos išeities.

Pasakojau moksleiviams, kad netikėjau sugebėsiąs dirbti mokytoju, todėl svarsčiau, ar nevertėtų visą gyvenimą praleisti uosto sandėliuose — likti didele žuvimi mažam tvenkiny. Viršininkams mano išsilavinimas padarys tokį įspūdį, kad paskirs mane apskaitininku ir leis dirbti įstaigoje, o tada jau karjera užtikrinta. Gal net tapčiau visų apskaitininkų viršininku. Žinau, kaip ten būna uostų įstaigose, viso pasaulio įstaigose. Tarnautojai tik dėlioja popierius, žiovauja ir spokso pro langus į mus, it vergus plušančius ant platformos.

Nepapasakojau jiems apie Heleną, moteriškę prie telefono, kuri sandėlio gilumoje dalydavo ne vien spurgas. Jau buvau besusigundąs, bet Edis pasakė, kad pakaks pro ją einant brūkštelėti šonu, ir iškart atsidursi Šv. Vincento ligoninėje varvančiu pimpalu.

Išėjęs iš dokų, labiausiai pasigesdavau to, kad ten žmonės kalbėjo, ką galvoja, ir nieko nepaisė. Ne taip, kaip kolegijos dėstytojai, kurie amžinai aiškindavo: viena vertus, taip, užtat kita vertus, anaip, — nebežinojai, nė ką galvoti. Reikėjo sužinoti, ką galvoja dėstytojai, kad per egzaminus galėtum jiems papasakoti tą patį. Sandėliuose visi juokais užgauliodavo vieni kitus, bet vos kas nors peržengdavo ribą, iškart pajusdavai. Kvatojimas imdavo tilti, šypsenose atsirasdavo įtampa, buvo aiškiai matyti, kad koks nors ilgaliežuvis jau persistengė; netrukus į darbą bus paleisti kabliai arba kumščiai.

Kai prieplaukoje ir dokuose kildavo muštynės, darbas sustodavo. Edis man sakė, kad vyrai pavargsta be pertraukos kilnoti, krauti ir tempti, tas pats ir tas pats ištisus metus, todėl užgaulioja ir erzina vieni kitus, kol prasideda rimtos muštynės. Reikia kaip nors įveikti nuobodulį, praskaidrinti ilgas tylos valandas. Aš jam atsakiau, kad man visai patinka per visą darbo dieną netarti nė žodžio, o jis atsakė: na taip, bet tu kitoks. Dirbi čia tik pusantrų metų. Jei padirbėtum penkiolika, matytum, kaip panižtų liežuvis. Kai kurie vyrukai kovojo Normandijoje ir Ramiajame vandenyne, o kas jie dabar? Nešuliniai asilai. Asilai su medaliais už narsą. Pasigailėtini asilai, kuriems daugiau niekas gyvenime nebešviečia. Jie prisigeria Hudzono gatvėje ir giriasi tais savo medaliais, tarsi kam nors jie bent kiek rūpėtų. Jie tau greit papasakos, kad dirba tik dėl vaikų, vaikams, už vaikus. Kad vaikai galėtų geriau gyventi. Jėzau! Džiaugiuosi, kad taip ir nevedžiau.

Jei ne Edis, muštynės būtų buvusios kur kas žiauresnės. Edis viską sužiūrėdavo, viską išgirsdavo, jis tarsi užuosdavo besikaupiantį įniršį. Jei du vyrukai pradėdavo liuobtis, Edis įkišdavo tarp jų savo didžiulį pilvą ir liepdavo jiems kraustytis velniop nuo jo platformos į gatvę ir ten kultis kiek širdis geidžia. Tačiau jie taip niekada nedarydavo, nes širdies gilumoje džiaugdavosi proga išvengti kumštynių, o juo labiau — kablių. Kumščio smūgį atremti galima, bet niekada nežinai, iš kur į tave atlėks kablys. Vyrukai ir toliau piktai burbėdavo ir rodydavo vienas kitam nepadorius gestus, bet tai jau buvo tik kalbos, nes akimirka praėjo, noras muštis nuslūgo, visi kiti grįžo prie darbo, o kokia prasmė muštis, jei niekas nemato, koks tu kietas?

Helena ateidavo iš įstaigos pasižiūrėti muštynių, o kai jos baigdavosi, kažką šnibždėdavo nugalėtojui į ausį ir kviesdavosi į tamsų sandėlio kampą truputį pasilinksminti.

Edis pasakojo, kad kai kurie pašlemėkai apsimesdavo ketiną muštis, norėdami sulaukti Helenos malonių, bet jei jis kada nors pamatysiantis mane su ja po muštynių sandėlio kampe, tuoj pat įmesiantis į upę. Jis taip kalbėjo todėl, kad kartą aš susimušiau ar beveik susimušiau su vairuotoju Storuliu Dominiku, kuris buvo pavojingas — sklido kalbos, jog yra susijęs su mafija. Edis tvirtino, jog tai paistalai. Žmogus, kuris tikrai susijęs su mafija, nedirbs vairuotoju ir nelenks nugaros kraudamas prekes. Visi kiti tikėjo, kad Dominikas veikiausiai pažįsta ką nors, kas susijęs su mafija, todėl su juo verčiau nesipykti. Bet kaip gali nesipykti su žmogum, kuris tyčiojasi: ką yra, Pedi? Prarijai liežuvį? Gal koks iškamša padarė tavo mamytę, a?

Visiems žinoma, jog dokuose, ant platformos ar bet kur kitur nieku gyvu negalima leisti, kad įžeidinėtų tavo motiną. Vaikai tą sužino dar prieš išmokdami kalbėti. Gal tu net nemėgsti savo motinos, tai nesvarbu. Apie tave tegu kalba ką nori, tačiau įžeidinėti motiną — tai peržengti ribą; jei nuleisi tokius dalykus negirdomis, tave nustos gerbti. Jei prireiks kieno nors pagalbos ant platformos arba prieplaukoje, visi nuo tavęs nusigręš. Tavęs tarsi nebebus. Niekas per pietus net nepasidalys sumuštiniu su kepenine dešra. Jei klaidžiodamas po dokus ir sandėlius pamatysi vyrus, kurie sėdi po vieną ir valgo savo pietus, žinok, kad jie prisidirbo — ramiai klausėsi, kaip kas nors įžeidinėja jų motinas, arba bent kartą peržengė piketo liniją. Prasibrovusiam po kokių metų dovanojama, bet vyrui, kuris leido įžeisti savo motiną, — niekada.

Atsilyginau Dominikui kariuomenėje pamėgtu įžeidimu. Ei, Dominikai, tu toks storas kuilys — kada paskutinį kartą matei savo pimpalą, ar tikrai žinai, kad jis tebėra vietoje?

Dominikas pasisuko ir kumščiu nusviedė mane nuo platformos; nušokęs ant gatvės nebesusivaldžiau, vėl užšokau ant platformos ir puoliau jį, atkišęs kablį. Jis šypsojosi tarsi sakydamas: vargšas menkyste, dabar tau galas. Kai puoliau prie jo, jis delnu suėmė mano veidą ir nustūmė mane atgal ant gatvės. Būti nustumtam delnu į veidą yra didžiausias pažeminimas muštynėse. Smūgis kumščiu tiesus ir garbingas. Taip kaunasi boksininkai. Bet žmogus, kuris įremia delną tau į veidą ir stumia, aiškiai rodo, jog esi vertas didžiausios paniekos, o kiekvienas mieliau leisis, kad jam pamuštų akį, negu pripažins esąs vertas paniekos. Mėlynė po akim praeis, o anas įžeidimas liks amžiams.

Paskui jis mane įžeidė dar baisiau. Kai sugriebiau platformos kraštą, norėdamas prisitraukti ir užlipti viršun, jis prispaudė koja mano ranką ir spjovė man ant galvos; tai mane taip įsiutino, kad švystelėjau kabliu, sugriebiau jį už kojos ir traukiau, kol jis suriko: šikniau. Tik paleisk man kraują iš kojos ir tau galas.

Kraujo nebuvo matyti. Kablį sulaikė storos odos darbiniai batai; buvau pasirengęs kibti jam į gerklę, bet Edis laiptais nulėkė žemyn ir nustūmė mane. Duok šen kablį. Išprotėjęs airiūkštis. Tik susiriek su Dominiku ir pats nepamatysi, kaip atsidursi griovyje.

Jis man liepė eiti vidun, persirengti, išeiti pro kitas duris ir drožti namo, varyti iš čia velniop.

Mane atleis?

Ne, po šimts. Negalim atleisti visų, kurie čia sumano peštis, bet prarasi pusę dienos uždarbio, mes jį įkišim Dominikui.

Kodėl Dominikas turėtų gauti mano pinigus? Juk jis pirmas pradėjo.

Dominikas mums atveža darbo, o tu čia — perėjūnas. Matysi, tu baigsi kolegiją, o Dominikas vis dar vežios krovinius. Vaike, tau pasisekė, kad likai gyvas, sakau, susirink žaislus ir mauk namo. Gerai viską apgalvok.

Išeidamas dirstelėjau, ar Helena savo vietoje — taip, ji sėdėjo ir kviečiamai šypsojosi, bet Edis irgi buvo šalia, todėl supratau, kad Edžiui spoksant nėra nė mažiausios vilties nulįsti su ja į tamsų kampą.

Kada nors, kai ateis mano eilė vairuoti keliamąją, aš atkeršysiu Storuliui Dominikui. Paspausiu greičio pedalą, primygsiu tą kuilį prie sienos ir klausysiu, kaip jis rėkia. Taip svajojau.

Bet nieko panašaus neįvyko, ir tik dėl to, kad mūsų santykiai iš esmės pasikeitė tą dieną, kai jis apsisuko su savo sunkvežimiu ir sušuko Edžiui iš kabinos: ei, Edi, kas šiandien iškrauna?

Darkinas.

Ne. Nereikia man tavo Darkino. Duok man tą ilgaliežuvį airiūkštį su kabliu.

Dominikai, ar pasiutai? Pamiršk.

Ne. Kur tas ilgaliežuvis?

Edis manęs paklausė, ar susidorosiu. Jei nenoriu, tai neprivalau. Jis pasakė: Dominikas čia ne viršininkas. Aš atsakiau, kad su tokiu storu kuiliu kaipmat susidorosiu, Edis liepė liautis. Kristau, tu žiūrėk, ką kalbi. Neketinu vėl tavęs išsukinėti. Eik dirbti ir prilaikyk liežuvį.

Dominikas stovėjo ant platformos, nesišypsojo. Jis pasakė, kad darbas rimtas, dėžėse airiškas viskis, ir pakeliui viena kita dėželė gali nukristi. Gal butelis kitas suduš, užtat likusieji bus mūsų valioje; neabejoja, kad žinosime, ką su jais daryti. Jis labai greitai šyptelėjo, o aš buvau pernelyg sutrikęs, kad atsakyčiau tuo pačiu. Kaip gali šypsotis žmogus, kuris, užuot smogęs man į veidą kumščiu, nustūmė delnu?

Jėzau, bet tu ir paniuręs airiūkštis.

Jau žiojausi jį pavadinti makaronininku, bet nenorėjau, kad vėl stumtelėtų mano veidą delnu.

Jis nerūpestingai plepėjo, tarsi nieko bloga nebūtų nutikę. Mane tai trikdė, nes kai pats su kuo nors susimušdavau ar susikivirčydavau, ilgam nuo to žmogaus nusigręždavau. Sukrovėme dėžes ant padėklų, o jis man ramiu balsu papasakojo, kad pirmoji jo žmona buvusi airė, tačiau mirusi nuo džiovos.

Tu įsivaizduoji? Prakeikta džiova. Visiškai nemokėjo maisto gaminti ta mano pirmoji žmona, kaip visi airiai. Neįsižeisk, vaike. Nežiūrėk taip į mane. Užtat kaip ji dainavo, vaikeli. Net operų arijas. Dabar vedžiau italę. Nepadainuotų nė vienos natos, bet, vaikeli, kaip ji verda.

Jis įsmeigė akis į mane. Ji mane nuolat šeria. Todėl ir esu storas kuilys, kuris nebemato savo paties kelių.

Aš nusišypsojau, o jis sušuko Edžiui: ei, mulki. Tu man skolingas. Aš prajuokinau tavo airiūkštį.

Baigėme krauti dėžes, sudėjome padėklus, tada atėjo metas numesti sudužti skirtą viskio dėžę, susėsti ant pipirų maišų dezinfekcijos kambaryje su kitais sunkvežimių vairuotojais bei sandėlių darbininkais ir pasistengti, kad nė lašas viskio iš tos dėžės neprapultų.

Būčiau buvęs laimingas, turėdamas tokį tėvą kaip Edis. Kai per pertrauką tarp krovinių susėsdavome ant platformos suolo, jis man pasakodavo įvairių dalykų. Kai ką nors išaiškindavo, labai stebėdavausi, kaip anksčiau to nesupratau. Tai kas, kad aš mokiausi kolegijoje — jis žinojo daugiau už mane, o aš jį gerbiau labiau už visus dėstytojus.

Jo paties gyvenime nebuvo matyti jokios prošvaistės. Jis prižiūrėjo per Antrąjį pasaulinį karą kontūzytą tėvą. Edis galėjo jį atiduoti į veteranų ligoninę, bet kalbama, kad ten tikras pragaras. Kasdien, kai Edis būdavo darbe, jo tėvą prižiūrėdavo ir apvalydavo ateinanti moteriškė. Vakarais Edis išveždavo tėvą į parką, paskui parveždavo namo žiūrėti žinių per televiziją: toks ir buvo jo gyvenimas. Jis nesiskundė. Tik sakė, kad nuo seno svajojo turėti vaikų, bet, matyt, nebuvo lemta. Jo tėvo galva buvo niekam tikusi, bet kūnas sveikutėlis. Gyvens dar ilgai, todėl Edis niekada nebus pats sau šeimininkas.

Ant platformos jis be perstojo rūkydavo ir valgydavo milžiniškus sumuštinius su mėsos kukuliais, užgerdamas kakava. Vieną dieną Edis rėkė ant Storulio Dominiko, kad tiesiai pastatytų tą savo sumautą sunkvežimį ir pavažiuotų atgal, užuot šlitiniavęs kaip Hobokeno kekšė, staiga baisiai užsikosėjo, kosulys susipynė su juoku, jis nebegalėjo atgauti kvapo ir susmuko ant platformos su cigarete tarp dantų, o Storulis Dominikas iš savo kabinos jį visaip įžeidinėjo, kol pamatė, kad Edis, išblyškęs kaip drobė, gaudo orą. Kol Storulis Dominikas išsiropštė iš kabinos, kol užsikeberiojo ant platformos, Edis mirė; užuot priėjęs prie velionio ir pasikalbėjęs, kaip įprasta filmuose, Storulis Dominikas žengė atatupstas, paskui nusirito laiptais, nulėkė prie savo sunkvežimio, žliumbdamas kaip milžiniškas banginis, ir nuvažiavo, pamiršęs iškrauti krovinį.

Aš pabuvau prie Edžio, kol atvažiavo greitoji ir jį išsivežė. Iš įstaigos atėjo Helena, pasakė, kad atrodau baisiai, ir labai mane užjautė, tarsi Edis būtų buvęs mano tėvas. Aš jai pasakiau, kad man dėl savęs gėda, nes vos tik Edį išvežė, iškart pagalvojau, gal verta pasiprašyti į jo vietą. Juk galėčiau tai padaryti, paklausiau aš, teisybė? Esu baigęs kolegiją. Ji man pasakė, kad viršininkas mane pasamdytų tą pačią akimirką. Jis visiems girtųsi, kad uosto sandėliuose dirba vienintelis visoje teritorijoje apskaitininkas ir platformos viršininkas, turintis kolegijos išsilavinimą. Ji pasiūlė atsisėsti prie Edžio stalo, kad greičiau apsiprasčiau, ir parašyti viršininkui pareiškimą, jog norėčiau būti paskirtas į šią vietą.

Ant stalo gulėjo Edžio bloknotas. Prie jo dar buvo prisegtas Storulio Dominiko važtaraštis. Prie bloknoto virvele pririštas kabojo raudonas pieštukas. Ant stalo stovėjo pusiau nugertas juodos kavos puodelis. Ant jo buvo užrašyta EDIS. Pamaniau, kad man reikės įsigyti tokį pat puodelį, tik su užrašu FRENKAS. Helena žinos, kur tokius parduoda. Pasidarė jaukiau pagalvojus, kad Helena man padės. Ji paklausė: ko lauki? Rašyk pareiškimą. Aš vėl pažvelgiau į Edžio puodelį. Pasižiūrėjau į platformą, ant kurios jis susmuko ir mirė; negalėjau rašyti. Helena pasakė, kad tokia proga pasitaiko kartą gyvenime. Uždirbsi šimtą dolerių per savaitę, dėl Dievo meilės, ne tuos niekingus septyniasdešimt septynis, kaip dabar.

Ne, aš niekada negalėsiu užimti Edžio vietos ant platformos — neturėjau nei tokios plačios širdies, nei tokio pilvo. Helena atsiliepė: gerai jau, gerai, tu teisus. Kam tas kolegijos išsilavinimas, jei ketini visą gyvenimą čia stovėti ir skaičiuoti pipirų maišus? Kiekvienas bukagalvis tai moka, tegu neįsižeidžia Edis. Nori ir tu būti kaip jis? Visą gyvenimą tikrinti, ką atvežė Storulis Dominikas? Verčiau eik ir tapk mokytoju, mielasis. Bent pelnysi žmonių pagarbą.

Kažin kas mane stumtelėjo nuo tos platformos į klasę — kavos puodelis ir Helenos parama ar sąžinės balsas, kuris kartojo: baik pagaliau slapstytis, brolau, eik į klasę ir tapk mokytoju?

Kai papasakojau vaikams apie dokus, jie pradėjo kitaip į mane žiūrėti. Vienas vaikinas kalbėjo, kaip juokinga turėti mokytoją, kuris irgi kadaise dirbo kaip normalūs žmonės, o ne atėjo tiesiai iš kolegijos plepėti tik apie knygas, ir šiaip. Jis anksčiau irgi norėjęs dirbti prieplaukoje, nes galima neblogai uždirbti viršvalandžių, be to, dar prisidurti už prekes, kurios nukrinta ir sugenda, bet tėvas atsakęs, jog iškaršiąs jam kailį, cha cha cha, o italų šeimoje su tėvuku nepasiginčysi. Jo tėvas pasakęs: jei tas airis sugebėjo tapti mokytoju, tai galėsi ir tu, Roni, galėsi ir tu. Pamiršk dokus. Ten galima neblogai užsidirbti, bet kokia nauda iš pinigų, jei visą gyvenimą neištiesi nugaros?

5

Jau seniai baigęs dirbti mokytoju rašinėju ant popierėlio skaičius ir pats jais stebiuosi. Aš dėsčiau penkiose skirtingose Niujorko mokyklose ir vienoje kolegijoje: Steiteno salos Makėjaus profesinėje mokykloje, Manheteno aukštesniojoje mados pramonės mokykloje, Manheteno Sjuardo parko aukštesniojoje mokykloje, Manheteno Stiuvesanto aukštesniojoje mokykloje, Manheteno Vašingtono Irvingo aukštesniojoje mokykloje (vakariniame skyriuje) ir Bruklino Niujorko bendruomenės kolegijoje. Dėsčiau dienomis, vakarais, vasarą. Apskaičiavau, kad apytikriai dvylika tūkstančių berniukų ir mergaičių, vyrų ir moterų sėdėjo mano klasėse ir klausėsi, kaip aš dėstau medžiagą, skanduoju, skatinu, paistau, dainuoju, nusišneku, deklamuoju, pamokslauju ir galiausiai nutylu, nebeturėdamas ką pasakyti. Galvoju apie tuos dvylika tūkstančių; kažin kokią jiems daviau naudą? Paskui pagalvoju, kokią naudą pats iš jų gavau.

Apskaičiavau, kad vedžiau mažiausiai trisdešimt tris tūkstančius pamokų.

Trisdešimt trys tūkstančiai pamokų per trisdešimt metų: dienomis, vakarais, vasarą.

Universitete galima nuolat skaityti paskaitas iš tų pačių jau apiplyšusių užrašų. Valstybinėje vidurinėje ir aukštesniojoje mokykloje tokie triukai nepavyks. Amerikos paaugliai puikiausiai permano mokytojų gudrybes, ir jei tik pamėgini juos apmulkinti, tuojau pat tave pastato į vietą.

Ei, alio, mokytojau, o kas ten dar buvo Airijoje?

Dabar negaliu pasakoti. Reikia išmokti vadovėlyje nurodytą žodyną. Atsiverskite septyniasdešimt antrą puslapį.

Oo, mokytojau, bet kitoms klasėms jūs pasakojate istorijas. Nejau negalit ir mums papasakoti bent kokios smulkmenos?

Na, gerai, vieną smulkmeną. Vaikystėje, kai gyvenau Limerike, nė nemaniau, kad užaugęs būsiu mokytojas Niujorke. Mes buvome skurdžiai.

A, jo. Jau girdėjom, kad neturėjote šaldytuvo.

Teisingai, nė tualetinio popieriaus.

Ką? Neturėjot tualetinio popieriaus? Visi turi tualetinio popieriaus. Net Kinijoje, kur žmonės badauja, pakanka tualetinio popieriaus. Net Afrikoje.

Jie mano, kad aš perdedu, ir jiems tai nepatinka. Net pasakojimai apie skurdą turi turėti ribas.

Tai jūs norite pasakyti, kad išėję iš tualeto tik užsitraukdavote kelnes, užpakalio nešluostėte?

Ranką pakelia Nensė Kastiljano. Atsiprašau, pone Makortai. Jau tuoj pietūs, nebenoriu daugiau girdėti istorijų apie tai, kaip žmonės neturi tualetinio popieriaus.

Gerai, Nense, daugiau apie tai nekalbėsim.

Kai kasdien tenka žvelgti į dešimtis paauglių, nėra kaip išpuikti. Jiems nerūpi, kaip tu jautiesi aštuntą valandą ryto. Mintyse apžvelgi būsimą dieną: penkios pamokos, beveik šimtas septyniasdešimt penki Amerikos paaugliai; paniurę, alkani, įsimylėję, nerimstantys, seksualūs, energingi, linkę ginčytis. Nepabėgsi. Štai jie, o štai ir tu skaudama galva, sutrikusiu virškinimu, galvoje tebeaidinčiu kivirču su sutuoktiniu, mylimuoju, buto šeimininku, nevykėliu sūnumi, kuris nori būti Elvis ir nė kiek nevertina visų tavo pastangų jo labui. Praėjusią naktį negalėjai užmigti. Dar tebeturi maišą su šimto septyniasdešimt penkių moksleivių darbais, vadinamaisiais rašiniais, atsainiai pakeverzotais žodžiais. O, tamsta, ar jau perskaitėte mano rašinį? Bet juk jiems tai nerūpi. Juk jie neketina ateityje visą gyvenimą rašyti rašinius. Tokius dalykus tenka daryti tik per šias nuobodžias pamokas. Jie spokso į tave. Nepasislėpsi. Laukia. Ką šiandien dalysime, mokytojau? Nagrinėsime paragrafą? Kurgi ne. Ei, klausykite, tuoj nagrinėsim paragrafą, struktūrą, pagrindinį sakinį ir taip toliau. Kaip nekantrauju kuo greičiau papasakoti mamai. Ji kasdien klausinėja, kaip sekėsi mokykloje. Paragrafai, mama. Mokytojas pasimaišęs dėl tų paragrafų. Mama atsako: labai gerai, ir toliau žiūri muilo operą.

Jie sugarma į klasę iš automechanikos užsiėmimo, tikro pasaulio, kuriame ardo ir vėl sudeda automobilius, nuo folksvagenų iki kadilakų — o šitas mokytojas varo savo apie paragrafo dalis. Jėzau, brolyti. Automechaniko dirbtuvėje niekam nereikia paragrafų.

Jei pradėsi rėkti ar garsiai juos drausti — viskas. Šito — rėkimo ir draudimų — jie per akis gauna iš tėvų ir visų mokyklų. Jei pradės tave bausti tylėjimu, tau, kaip mokytojui, galas. Jų veidai pasikeičia, akys tampa negyvos. Liepi atsiversti sąsiuvinius. Jie spokso. Neskuba. Na, taip, jie atsivers sąsiuvinius. Taip, mokytojau, štai, mes atsiverčiame sąsiuvinius, pamažiukais, atsargiai, kad niekas iš jų neiškristų. Liepi nusirašyti tai, ką užrašei ant lentos. Jie spokso. A, aha, sako vienas kitam. Jis mums liepė nusirašyti tai, ką užrašė ant lentos. Tik pažiūrėkite. Žmogus kažką užrašė ant lentos ir dabar nori, kad mes nusirašytume. Jie lėtai, labai lėtai purto galvas. Tu klausi: ar turite klausimų? Visa klasė sužiūra nekaltomis akimis. Tu stovi ir lauki. Jie žino, kad tai keturiasdešimties minučių trukmės spektaklis: tu prieš juos, trisdešimt keturis Niujorko paauglius, būsimuosius Amerikos mechanikus ir amatininkus.

Tu tik eilinis mokytojas, brolau, tai ką gali padaryti? Žvilgsniu įveikti visą klasę? Surašyti visiems nepatenkinamus pažymius? Ramiau, vaikeli. Jie tave suries į ragą, o juk viską pradėjai tu, brolau. Nereikėjo taip su jais kalbėti. Jiems nerūpi nei tavo nuotaika, nei tavo galvos skausmas, nei tavo rūpesčiai. Jie turi savo problemų, ir tu esi viena iš jų.

Atsargiai, mokytojau. Nevirsk problema savo moksleiviams. Jie tave sutvarkys.

Lietus pakeičia nuotaiką mokykloje, viską prislopina. Į pirmą pamoką moksleiviai renkasi tylėdami. Vienas kitas pasisveikina. Purto nuo švarkų lietaus lašelius. Vaikšto tarsi sapnuodami. Sėdi ir laukia. Niekas nekalba. Niekas nesiprašo išleidžiamas iš klasės. Niekas nesiskundžia, niekas nespendžia spąstų, niekas neatsikalbinėja. Lietus — tai kerai. Lietus — karalius. Nagi, tamsta mokytojau. Neskubėk. Kalbėk tyliau. Nė negalvok apie anglų kalbos taisykles. Pamiršk užrašyti, ko nėra klasėje. Tokia nuotaika tvyro namuose po laidotuvių. Šiandien nebuvo ryškių laikraščių antraščių, negirdėti žiaurių naujienų iš Vietnamo. Už klasės sienų pasigirsta žingsniai, nusijuokia mokytoja. Į langus barbena lietus. Sėsk prie savo stalo ir leisk pamokai tykiai tekėti. Mergina pakelia ranką. Ji klausia: oo, pone Makortai, ar jūs buvote kada nors įsimylėjęs? Tu dar naujokas, bet jau supranti, kad klausdami tokių dalykų jie galvoja apie save. Atsakai: taip.

Ji jus metė ar jūs ją?

Ir taip, ir taip.

Ak taip? Tai jūs buvote įsimylėjęs ne kartą?

Taip.

Oho.

Ranką pakelia vaikinas. Jis sako: kodėl mokytojai negali su mumis elgtis kaip su žmonėmis?

Tu nežinai. Na, brolau, jei nežinai, taip jiems ir pasakyk: aš nežinau. Papasakok apie mokyklą Airijoje. Į mokyklą vaikščiodavai kupinas siaubo. Nekentei jos, svajojai, kad tik greičiau sueitų keturiolika ir gautum darbą. Anksčiau niekada taip negalvojai apie savo mokslo dienas, niekada apie jas nekalbėjai. Norėtum, kad lietus niekada nesibaigtų. Jie sėdi savo vietose. Niekieno nepaliepti pasikabino švarkus. Žiūri į tave taip, tarsi matytų pirmą kartą.

Kas dieną turėtų lyti.

Dar kartais būna pavasario dienų, kai šalin metami sunkūs drabužiai ir kiekviena klasė mirgėte mirga krūtimis bei tvirtais rankų raumenimis. Švelnus vėjelis, dvelkiantis pro langus, glamonėja mokytojų ir moksleivių veidus, skleidžia šypsenas nuo vieno suolo prie kito, nuo vienos eilės prie kitos, kol visa klasė nušvinta. Balandžių burkavimas ir žvirblių čirškėjimas ragina nenusiminti, vasara jau čia pat. Begėdžiai balandžiai, nepaisydami mano klasėje sėdinčių paauglių širdies kančių, poruojasi ant palangės, ir tai vilioja labiau už geriausią pasaulyje geriausio pasaulyje mokytojo pamoką.

Tokiomis dienomis aš, regis, galėčiau mokyti pačius sunkiausius, pačius gabiausius mokinius. Galėčiau apglėbti ir paguosti labiausiai nuliūdusius.

Tokiomis dienomis galvoje skamba tyli muzika, kurioje aidi vėjelis, krūtys, raumenys, šypsenos ir pavasaris.

Jei kuris nors iš mano moksleivių parašytų ką nors panašaus, tuojau pat pasiųsčiau jį į pagalbinę mokyklą.

Du kartus per metus Makėjaus mokykloje būdavo rengiama Atvirų durų diena ir Atvirų durų vakaras, kai tėvai galėdavo aplankyti mokyklą ir pasižiūrėti, kaip sekasi jų vaikams. Mokytojai sėdėdavo klasėse, kalbėdami su tėvais ir klausydami jų nusiskundimų. Daugiausia ateidavo motinų, nes tai moterų darbas. Jei motina sužinodavo, kad jos duktė arba sūnus blogai elgiasi ar nekaip mokosi, na, tada jau reikalo imdavosi tėvas. Aišku, tėvas imdavosi reikalo tik jei vaikas būdavo sūnus. Duktė — motinos rūpestis. Tėvui nedera su kumščiais vaikyti dukterį po virtuvę arba pareikšti, kad ji mėnesį negaus išeiti iš namų. Kai kurias problemas tenka tvarkyti motinai. Be to, jos sprendžia, kiek ir ko sakyti tėvui. Jei sūnui nekaip sekasi, o vyras nuožmaus būdo, motina neretai sušvelnina faktus, kad berniukui netektų raitytis ant grindų sukruvinta nosimi.

Kartais pas mokytoją ateidavo visos šeimos, klasė prisipildydavo žmonių — tėvų, motinų, tarp suolų bėgiojančių mažylių. Moterys draugiškai šnekučiuodavosi tarpusavyje, o vyrai tylėdami sėdėdavo suoluose, kuriuose vargiai tilpdavo.

Niekas man nebuvo sakęs, kaip elgtis su tėvais per tas Atvirų durų dienas. Kai tai įvyko pirmą kartą Makėjaus mokykloje, man padėti buvo paskirta moksleivė Norma, ji išdalijo tėvams numeriukus, kad šie žinotų, kuris po kurio eis.

Pirmiausia man teko įveikti savo akcentą, ypač kalbantis su moterimis. Vos man pravėrus burną, jos iškart imdavo aikčioti: o, Dievulėliau, kokia žavi airiška tarmė. Ir pradėdavo man pasakoti, kaip jų seneliai atvyko iš senosios tėvynės, kaip iš pradžių ničnieko neturėjo, o dabar yra degalinės Niu Dorpe savininkai. Jos klausinėdavo, ar seniai gyvenu šioje šalyje, kaip tapau mokytoju. Šnekėjo, kaip nuostabu, kad esu mokytojas, nes juk dauguma mūsiškių — policininkai arba kunigai; pašnibždomis pridurdavo, kad mokykloje per daug žydų. Jos mielai būtų atidavusios vaikus į katalikų mokyklas, bet katalikų mokyklose nemoko profesijų. Ten tik istorija ir maldos; anam pasauliui, žinoma, labai pravartu, bet vaikams juk reikia gyventi šitame. Nenorėjau nieko įžeisti. Ir galiausiai paklausdavo: tai kaipgi jis, mano mažasis Haris?

Jei šalia sėdi tėtis, tenka būti atsargiam. Pasakius apie Harį ką nors nepalankaus, tėtis, parėjęs namo, gali jį prikulti, o tada moksleiviai vieni kitiems išpasakos, kad manimi negalima pasikliauti. Jau buvau išmokęs, kad mokytojai ir moksleiviai turi laikytis drauge prieš tėvus, vyresnybę ir visą likusį pasaulį.

Apie visus savo moksleivius kalbėdavau tik gerai. Jie dėmesingi, punktualūs, draugiški, noriai mokosi, kiekvieno laukia šviesi ateitis, tėvams yra kuo didžiuotis. Tėtis su mama susižvalgydavo, nusišypsodavo ir tardavo: matai? Arba sutrikę klausdavo: jūs kalbate apie mūsų vaiką? Mūsų Harį?

O, taip. Apie Harį.

Ar jis gerai elgiasi klasėje? Pagarbiai?

O, taip. Aktyviai dalyvauja visose diskusijose.

Nejaugi? Tai turbūt koks nors kitas Haris. Gal mokykloje jis pasikeičia, nes namie — gryniausias pašlemėkas, atleiskite už žodį. Namuose iš jo nė žodžio neišpeši. Ir nė piršto nepajudins. Tik vieno nori — sėdėti ir dieną naktį, dieną naktį klausytis to savo sumauto rokenrolo.

Tėtis atrodė įnirtęs. Blogiausia, kas ištiko šitą šalį, — tai tas Elvis, kuris amžinai kraipo užpakalį per televizorių, atleiskite už žodį. Nenorėčiau šiais laikais turėti dukters, kuri žiūrėtų šitą mėšlą. Jau visai rimtai ketinu išmesti tą gramofoną į šiukšlyną. Televizorių irgi išmesčiau, bet visą dieną triūsus prieplaukoje man juk irgi reikia atsipūsti, suprantate, ką turiu galvoje?

Kiti tėvai ėmė nekantrauti ir sarkastiškai mandagiai teirautis, ar nepavyktų nuo diskusijos apie Elvį pereiti prie pokalbių apie jų sūnus ir dukteris. Hario tėvai pranešė, kad dabar jų eilė kalbėti apie savo vaiką. Jei jie teisybę girdėję, tai mes gyvename laisvoje šalyje, ir jie neketiną nutraukti per vidurį pokalbio su šituo simpatišku mokytoju iš senosios tėvynės.

Bet kiti tėvai sakė: gerai, gerai, mokytojau. Paskubėkit. Juk nesėdėsim čia per naktį. Mes irgi dirbam.

Nežinojau, ką daryti. Pamaniau, jei padėkosiu prie stalo sėdintiems tėvams, tai gal jie susipras ir išeis, bet įnirtėlis tėtis tarė: ei, pala, mes dar nebaigėm.

Norma, pagalbininkė moksleivė, suprato mano dilemą ir ėmėsi tvarkyti reikalus. Ji paskelbė tėvams, kad jei šie norintys su manimi pasikalbėti ilgiau, tegu iš anksto susitariantys kuriai nors popietei.

Nieko panašaus Normai nebuvau sakęs. Nenorėjau dienų dienas sėdėti klasėje, kalbėdamasis su nepatenkintais tėvais, bet ji ramiausiai padavė tėvams popieriaus lapą, paprašė užrašyti pavardes spausdintomis raidėmis — būtent spausdintomis, — ir pridėti telefonų numerius: ponas Makortas būtinai jums paskambinsiąs.

Murmėjimas pritilo, tėvai ėmė girti Normą už sumanumą ir sakyti, kad ji pati turėtų tapti mokytoja. Ji atsakė neturinti nė mažiausio noro būti mokytoja. Svajojanti dirbti kelionių agentūroje ir visur skraidyti už dyką. Viena iš motinų paklausė: o, tai tu nenori ištekėti ir turėti vaikų? Būtum puiki motina.

Norma neteisingai atsakė į šį klausimą ir klasėje vėl pakvipo įtampa. Ne, atsakė ji, aš nenoriu vaikų. Vaikai — grynas vargas. Amžinai jiems keisk vystyklus, paskui dar vaikščiok į mokyklą aiškintis, kaip jiems sekasi: nė minutės laisvo laiko.

Jai nederėjo taip kalbėti; buvo aiškiai justi, kad tėvų priešiškumas stiprėja. Vos prieš kelias minutes tėvai gyrė merginos sumanumą, o dabar pasijuto įžeisti jos žodžių apie motinystę bei vaikus. Vienas tėtis sudraskė Normos paduotą popieriaus lapą, kuriame reikėjo rašyti pavardes ir telefono numerius. Sviedė skutelius į klasės priekį, kur sėdėjau aš. Ei, pašaukė jis, tegu kas nors išmeta tai į šiukšlyną. Jis pasiėmė paltą ir paliepė žmonai: eime iš čia. Čia gryniausias beprotnamis. Žmona man riktelėjo: ar jūs jau visai nebesuvaldote tų vaikigalių? Jei šita panelė būtų mano duktė, aš jai užvažiuočiau į akį. Kokią ji turi teisę taip įžeidinėti Amerikos motinas?

Mano veidas degte degė. Norėjau atsiprašyti klasėje susirinkusių tėvų ir Amerikos motinų. Norėjau pasakyti Normai: eik sau. Tu sugadinai mano pirmąją Atvirų durų dieną. Ji ramiausiai stovėjo prie durų ir atsisveikinėjo su išeinančiais tėvais, nekreipdama dėmesio į jų piktus žvilgsnius. Ir ką gi man daryti? Kur toji ugdymo profesoriaus knyga, kurioje galėčiau rasti pagalbos? Penkiolika tėvų ir motinų liko sėdėti klasėje, norėdami daugiau sužinoti apie savo sūnus ir dukteris. Ką jiems pasakyti?

Norma vėl prabilo, ir mano širdis nusmuko į kulnus. Ponios ir ponai, aš pasakiau didelę kvailystę ir labai atsiprašau. Ponas Makortas čia niekuo dėtas. Jis geras mokytojas. Jis naujokas, suprantate, dirba čia dar tik kelis mėnesius, tad dar tik mokosi. Verčiau būčiau patylėjusi, nes per mano ilgą liežuvį jis susilaukė nemalonumų, aš labai gailiuosi.

Paskui Norma pravirko ir kelios motinos pripuolusios ėmėją guosti, o aš sėdėjau prie savo stalo. Norma privalėjo vieną po kito iškviesti likusius tėvus, bet dabar ją supo guodžiančių motinų grupelė, o aš nesusivokiau, gal man verta pasielgti savarankiškai ir pačiam paklausti: kieno eilė? Atrodo, tėvams labiau rūpėjo Normos nelaimė negu jų vaikų ateitis, ir kai suskambo skambutis, ženklinęs susitikimų pabaigą, visi nusišypsojo ir ėmė skirstytis, sakydami, kad malonu buvo su manimi pasikalbėti, ir linkėdami sėkmės mokytojo darbe.

Polio motina veikiausiai buvo teisi. Per antrąją Atvirų durų dieną ji man pareiškė, kad esu apgavikas. Ji labai didžiavosi savo Poliu, būsimuoju santechniku, geru vaikinu, norinčiu kada nors įkurti savo verslą, vesti mielą merginą, sukurti šeimą ir neturėti jokių nemalonumų.

Man reikėjo pasipiktinti ir išdidžiai paklausti, su kuo ji, po šimts, įsivaizduoja kalbanti, bet mane nuo seno graužė slapta mintis, kad aš tik apsimetu dirbąs mokytoju.

Klausiu vaiko, ką jis išmoko mokykloje, o jis man pasakoja apie Airiją, apie tai, kaip jūs atvykote į Niujorką. Tik pasakojimai, pasakojimai ir pasakojimai. Žinot, kas jūs toks? Apgavikas, nelemtas apgavikas. Sakau tai su geriausiais ketinimais, nes noriu jums padėti.

Aš norėjau būti geras mokytojas. Norėjau tėvų pagyrimų, kurie turėjo nuskambėti, jiems kalbinant rašybos ir žodyno taisyklių prikimštus moksleivius, pasirengusius geresniam gyvenimui, tačiau, mea culpa, nežinojau, kaip tai pasiekti.

Motina pasisakė esanti airė, ištekėjusi už italo, todėl permatanti mane kiaurai. Ji iškart supratusi, ką sumaniau. Kai atsakiau, kad sutinku su ja, ji atsiliepė: ooo, tai jūs su manim sutinkate? Jūs pats žinote, kad esate apgavikas?

Aš tik stengiuosi kaip nors dirbti savo darbą. Vaikai manęs klausinėja apie gyvenimą, aš atsakinėju, nes kai mėginu dėstyti anglų kalbą, jie manęs nesiklauso. Spokso pro langus. Snaudžia. Kremta sumuštinius. Prašo, kad išleisčiau iš klasės.

Galėtumėte išmokyti juos to, ką jie turi mokėti, — kaip rašomi ir ką reiškia įvairūs ilgi žodžiai. Mano sūnus Polis privalo prasimušti, ką jis darys, jei nemokės užrašyti ilgų žodžių ir nežinos, ką jie reiškia, a?

Atsakiau Polio motinai, kad vieną gražią dieną tikiuosi tapti geru mokytoju ir drąsiai jaustis klasėje. O kol kas stengiuosi. Tai išgirdusi ji kažkodėl susigraudino. Ėmė raustis rankinėje, ieškodama nosinės, ir rausėsi taip ilgai, kad pasiūliau savąją. Ji papurtė galvą. Pasakė: kas jums skalbia? Šita nosinė. Jėzau, aš su tokia nosine nė užpakalio nevalyčiau. Jūs gal viengungis, ar ką?

Taip.

Iškart matau, vien iš šitos nosinės — nykesnės, pilkesnės nosinės gyvenime nebuvau mačiusi. Viengungio pilkuma, štai kokia tai spalva. Ir jūsų batai. Tokių nevykusių batų dar neteko matyti. Jokia moteris jums neleistų pirkti tokių batų. Iškart aišku, kad niekada nebuvote vedęs.

Atgalia ranka ji nusibraukė skruostus. Kaip manote, ar mano Polis moka parašyti žodį „nosinė“?

Nemanau. Žodyno sąraše jo nėra.

Dabar supratote? Jūs, mokytojai, visai nieko neišmanote. Jūsų sąraše nėra nosinės, o jis juk visą gyvenimą turės į ką nors šnypšti nosį. O žinote, kas yra tame sąraše? „Uzufruktas“, dėl Dievo meilės, u-z-u-f-r-u-k-t-a-s. Kas jį sugalvojo? Ar tokiais žodžiais jūs svaidotės savo prašmatniuose kokteilių vakarėliuose Manhetene? Ką, po perkūnais, mano Polis veiks su šituo žodžiu? O štai dar vienas — „veiksnus“. Aš šešių žmonių paklausiau, ką šitas žodis reiškia. Net direktoriaus pavaduotojo paklausiau, kai sutikau jį koridoriuje. Apsimetė, kad žino, bet tai netiesa. Santechnikas. Mano vaikas bus santechnikas, jis uždirbs gerus pinigus, atliks darbus pagal užsakymą, lygiai kaip gydytojas, bet aš vis tiek nesuprantu, kam jam kimšti į galvą dvidešimties dolerių vertės žodžius, tokius kaip „uzufruktas“ ir anas kitas, o jūs suprantate?

Aš atsakiau, kad reikia būti atsargiam, kišant ką nors į galvą. Mano paties galvoje tiek prigrūsta Airijos ir Vatikano, kad pats galvoti beveik nebesugebu.

Polio motina atsakė, kad ant mano galvos jai nusispjauti. Tai mano reikalas, kurį aš pats ir turėčiau tvarkyti. Mano Polis kasdien parėjęs pasakoja jūsų istorijas, bet mums jų nereikia. Turim savų rūpesčių. Ji pareiškė iškart pastebėjusi, kad aš ką tik išlipęs iš laivo, naivus kaip žvirbliūkštis, išmestas iš lizdo.

Ne, aš išlipau iš laivo jau seniai. Buvau kariuomenėje. Kaip galėčiau būti naivus? Dirbau įvairiausius darbus. Kroviku dokuose. Baigiau Niujorko universitetą.

Matot? — paklausė ji. Štai apie ką aš kalbu. Paklausiau paprasčiausio dalyko, o jūs puolėt man pasakoti savo gyvenimo istoriją. Atsargiau, pone Makordai. Tiems vaikams nėra jokio reikalo žinoti visų mokytojų gyvenimo istorijų. Aš mokiausi pas vienuoles. Jos ničnieko apie save nepasakodavo. Paklausk ko nors apie jų gyvenimą, ir jos iškart liepia rūpintis savo reikalais, timpteli už ausies arba barkšteli per krumplius. Verčiau apsiribokite rašyba ir žodynu, pone Makordai, ir visų moksleivių tėvai bus jums amžinai dėkingi. Meskit tas istorijas. Jei norim istorijų, galim namie pasiskaityti „TV vadovą“ arba „Skaitytojo patarėją“.

Aš stengiausi. Maniau, kad noriu tapti griežtu, rūsčiu ir akademišku anglų kalbos mokytoju, kuris kartais leidžia moksleiviams klasėje nusijuokti, bet tai ir viskas. Senieji mokytojai mokyklos bufete man kalbėjo: tuos nenaudėlius reikia laikyti griežtai. Tik nusileisk jiems, jie tau ant sprando užlips.

Svarbiausia — būti organizuotam. Pradėsiu viską iš naujo. Sudarysiu visų pamokų planus, panaudosiu kiekvieną likusią semestro minutę. Aš esu šio laivo kapitonas, aš ir nustatysiu jo kursą. Jie pajus, koks esu ryžtingas. Patys pamatys, kur plaukia ir ko iš jų tikimasi, o jei ne, tai...

Jei ne, tai... Jo, tamsta, visi mokytojai taip sako. Jei ne, tai... Manėm, jūs būsit kitoks, vis dėlto airis, ir šiaip...

Metas imti vadžias į savo rankas. Pakaks, tariau. Pamirškit tą Airiją. Gana istorijų. Gana nesąmonių. Nuo šiol anglų kalbos mokytojas mokys anglų kalbos, ir paaugliškos gudrybės jo nesustabdys.

Išsiimkite sąsiuvinius. Taip, teisingai išgirdote, sąsiuvinius.

Ant lentos užrašiau: „Džonas nuėjo į parduotuvę.“

Klasėje nuošė aimana. Ką jis su mumis daro? Tie anglų kalbos mokytojai. Visi jie tokie. Štai ir vėl. Vėl tas Džonas, vėl ta parduotuvė. Gramatika, kad ją kur.

Gerai. Kas šiame sakinyje yra veiksnys? Ar kas nors gali pasakyti? Marijau?

Sakinyje kalbama apie žmogų, kuris nuėjo į parduotuvę. Tai kiekvienam aišku.

Taip, taip, tokia šio sakinio reikšmė, bet kur čia veiksnys? Vienas žodis. Dona?

Man atrodo, Marijus teisus. Čia kalbama apie...

Ne, Dona. Veiksnys šiame sakinyje yra vienas žodis.

Kaip suprasti?

Ką tu nori pasakyti — kaip suprasti? Ar jūs nesimokot ispanų kalbos? Ar ispanų kalba neturi gramatikos? Ar panelė Grober nemoko jus sakinio dalių?

Jo, bet ji amžinai nesuka mums galvų, kaip Džonas nuėjo į parduotuvę.

Jaučiu, kad galva tuoj plyš, ir noriu garsiai surikti: kodėl, po velnių, jūs tokie kvaili? Nejau niekada nesate mokęsi gramatikos? Viešpatie aukščiausias, net aš mokiausi gramatikos, airių gramatikos. Kodėl turiu galynėtis su jumis šį saulėtą rytą, kai už lango čiulba pavasario paukščiai? Kodėl privalau žiūrėti į paniurusius, apmaudingus veidus? Jūs sau sėdite klasėje pilnais pilvais. Esate gerai apsirengę, nešąlate. Už dyką gaunate vidurinį išsilavinimą ir nejaučiate nė kruopelytės dėkingumo. Iš jūsų niekas daug neprašo, tik prisidėkite prie to, įsitraukite į pamoką. Išmokite sakinio dalis. Jėzau. Ar to jums atrodo per daug?

Būna dienų, kai aš mielai trenkęs durimis išeičiau iš klasės, pareikščiau direktoriui, kad susikištų šitą darbą sau į subinę, nusileisčiau kalva į keltą, išplaukčiau į Manheteną, pasivaikščiočiau gatvėmis, išgerčiau alaus ir suvalgyčiau mėsainį „Baltame arklyje“, pasėdėčiau Vašingtono aikštėje, stebėdamas, kaip pro šalį žingsniuoja dailios Niujorko universiteto studentės, amžiams pamirščiau Makėjaus profesinę mokyklą. Amžiams. Man jau seniai aišku, kad vaikai priešinasi menkiausiam mano bandymui juos ko nors išmokyti. Paprastas sakinys: veiksnys, tarinys, galbūt — jei kada nors iki to prieisime — papildinys, aplinkybės. Nežinau, ką su jais daryti. Išmėginau grasinimus. Įdėmiai klausykite, nes neišlaikysite egzaminų. Jei neišlaikysite egzaminų, nebaigsite mokyklos, o jei nebaigsite mokyklos, bus taip ir taip. Visi jūsų draugai susiras sau vietas plačiajame pasaulyje, pasikabins ant kabinetų sienų aukštojo mokslo baigimo diplomus, sėkmingai dirbs ir visų gerbiami laimingai gyvens. Kodėl negalite perskaityti vienintelio sakinio ir bent kartą per visą savo nelaimingą paauglišką gyvenimą pasistengti ko nors išmokti?

Kiekvienoje klasėje sava atmosfera. Yra klasių, kurias mokytojas mėgsta ir laukia pamokų su jomis. Moksleiviai jaučia, kad juos mėgstate, ir patys jaučia jums simpatiją. Kartais pasako, kad pamoka praėjo visai neblogai, ir tada jūs laimingas kaip pasaulio valdovas. Iš kažkur atsiranda energijos ir einant namo norisi dainuoti.

Yra ir tokių klasių, kurioms linkėtum, kad jos išplauktų Manheteno keltu ir niekada nebegrįžtų. Jų moksleiviai kažin kaip priešiškai įeina į klasę ir išeina iš jos, tarsi rodydami, ką jie apie jus mano. Gal tai tik vaizduotės padaras; stengiesi sugalvoti, kaip būtų galima juos palenkti į savo pusę. Mėgini dalykus, kurie puikiai pavyko su kitomis klasėmis, bet jie nepadeda — atmosfera ne ta.

Moksleiviai junta, kada susinervini. Instinktyviai užuodžia mokytojo frustraciją. Pasitaikydavo ir tokių dienų, kai labiau už viską norėjau tik sėdėti už savo stalo ir leisti jiems daryti ką nori. Tiesiog negalėjau jų pasiekti. Dabar 1962 metai, aš dirbu ketverius metus, ir man jau nusispjaut. Sakiau sau, kad juk niekad pernelyg nesijaudinau. Tu juos linksmini pasakojimais apie varganą savo vaikystę. Jie apsimestinai vaitoja. Oi, vargšas ponas Makortas, tikriausiai buvo labai baisu taip gyventi toje Airijoje. Tarsi jiems būtų rūpėję. O juk ne. Jiems niekada negana. Reikėjo klausyti, ką kalba senieji mokytojai, reikėjo laikyti liežuvį už dantų. Nieko jiems nepasakoti. Vis tiek jie tuo tik naudojasi. Perkanda tave ir keliauja toliau tarsi į šilumą reaguojančios raketos. Įžvelgia silpniausias tavo vietas. Nejau kaip nors sužinojo, kad sakinys „Džonas nuėjo į parduotuvę“ yra mano gramatikos išmanymo viršūnė? Nevesk manęs į padalyvius, sudėtines aplinkybes ir veiksnio papildinius. Tikrai pasiklysiu.

Niauriai nužvelgiau klasę ir atsisėdau prie stalo. Pakaks. Nebegaliu daugiau apsimetinėti, kad esu gramatikos mokytojas.

Paklausiau: ko Džonas ėjo į parduotuvę?

Atrodo, jie nustebo. Ei, brolau, kas gi čia? Jau tikrai ne gramatika.

Paklausiau jūsų paprasto dalyko. Nesusijusio su gramatika. Ko Džonas ėjo į parduotuvę? Gal galite įspėti?

Klasės gale pakyla ranka. Klausau, Ronai?

Manau, Džonas ėjo į parduotuvę nusipirkti anglų kalbos gramatikos vadovėlio.

O kodėl Džonas ėjo į parduotuvę nusipirkti anglų kalbos gramatikos vadovėlio?

Nes jis norėjo viską išmokti, tada ateiti čia ir padaryti įspūdį gerajam ponui Makortui.

O kodėl jis taip norėjo padaryti įspūdį gerajam ponui Makortui?

Nes Džonas turi merginą, vardu Roza, ji gera mergina, išmano visokias gramatikas, baigusi mokyklą ketina dirbti sekretore didelėje bendrovėje Manhetene, o Džonas nenori pasirodyti visiškas asilas, nes ketina vesti Rozą. Todėl jis ir ėjo į parduotuvę pirkti gramatikos vadovėlio. Jis labai stengsis, perskaitys visą vadovėlį, o jei ko nors nesupras, paklaus pono Makorto, nes ponas Makortas viską žino, ir kai Džonas ves Rozą, jis pakvies poną Makortą į vestuves, paskui paprašys jį būti jų pirmojo vaiko krikštatėviu, tą vaiką jie pavadins Frenku pono Makorto garbei.

Ačiū, Ronai.

Klasė prapliupo plojimais ir pritarimo šūksniais, bet Ronui to buvo negana. Jo ranka vėl pakilo aukštyn.

Ronai?

Kai Džonas nuėjo į parduotuvę, pamatė, kad neturi pinigų, todėl jis išvogė gramatikos vadovėlį, bet kai jau ėjo iš parduotuvės, jį sulaikė, iškvietė policiją, dabar jis sėdi Sing Singe, o vargšė Roza baigia akis išverkti.

Visi užjaučiamai sumurmėjo. Vargšelė Roza. Vaikinai susidomėjo, kur ją galima rasti, nes ketino pasisiūlyti pavaduoti Džoną. Merginos ėmė šluostytis akių kampučius, kol Kenis Bolas, klasės kietuolis, priminė, jog tai tik istorija, ir išvis — kokie čia niekai? Jis pasakė: mokytojas užrašo ant lentos sakinį, o jūs iškart apie vaikiną, kuris parduotuvėje išvagia knygą ir atsiduria Sing Singe. Ar jums teko girdėti didesnę nesąmonę, čia anglų kalbos pamoka ar kas?

Ronas atsakė: na, tu tikriausiai sugalvotum daug geriau, ar ne?

Visos tos išgalvotos istorijos nieko nereiškia. Jos nepadės tau susirasti darbo.

Suskambo skambutis. Moksleiviai išėjo, o aš nutryniau nuo lentos sakinį „Džonas nuėjo į parduotuvę“.

Rytojaus dieną Ronas vėl pakėlė ranką. Ei, mokytojau, o kas būtų, jei tuos žodžius sukeistume vietomis?

Kaip?

Na, štai. Užrašykite šitaip: „Į parduotuvę nuėjo Džonas.“ Kaip?

Tas pats. Sakinio veiksnys vis tiek „Džonas“.

Gerai. O jeigu: „Nuėjo Džonas į parduotuvę“?

Tas pats.

Arba: „Džonas į parduotuvę nuėjo.“ Taip bus gerai?

Žinoma. Juk sakinys turi prasmę, ar ne? Bet galima padaryti ir taip, kad jis jos neturėtų. Jei pasakytum, pavyzdžiui: „Džonas parduotuvę nuėjo į“, visi pagalvotų, kad tai kliedesiai.

Kas yra kliedesiai?

Beprasmės kalbos.

Staiga man šovė į galvą mintis, tarsi būtų nušvitusi šviesa. Tariau: psichologija — mokslas apie tai, kaip elgiasi žmonės. Gramatika — mokslas apie tai, kaip elgiasi kalba.

Nagi, tamsta mokytojau. Papasakok jiems savo stebuklingą atradimą, savo didžią įžvalgą. Paklausk: kas žino, kas yra psichologija?

Užrašyk šį žodį ant lentos. Ilgi žodžiai jiems patinka. Jie juos įsimena, parsineša namo ir gąsdina namiškius.

Psichologija. Kas žino?

Tai kai žmonės išprotėja ir prieš juos uždarant į durnyną reikia išsiaiškinti, kas jiems atsitiko.

Klasė nusijuokė. Jo, jo. Visai kaip ši mokykla, brolau.

Aš neatlyžau. Jei žmogus pradeda keistai elgtis, psichologas ima jį tyrinėti, norėdamas išsiaiškinti, kas atsitiko. Jei žmogus pradeda keistai kalbėti ir tu jo nebesupranti, jau galvoji apie gramatiką. Na, pavyzdžiui, „Džonas parduotuvę nuėjo į“.

Vadinasi, tai kliedesiai, tiesa?

Šitas žodis jiems patiko ir aš mintyse patapšnojau sau per petį už tai, kad supažindinau juos su juo — atnešiau žinių iš neaprėpiamo anglų kalbos pasaulio. Mokyti — tai atnešti naujų žinių. Didelis jauno mokytojo pasiekimas. Kliedesiai. Jie kartojo šitą žodį vienas kitam ir juokėsi. Bet žodis įstrigo. Tik kelerius metus dirbu mokytoju, o jau sugebėjau moksleivius išmokyti prisiminti vieną žodį. Po dešimties metų jie pagalvos: „Kliedesiai“ — ir prisimins mane. Kažkas vyksta. Jie jau pradeda suprasti, kas ta gramatika. Jei taip bus ir toliau, gal net pats tai suprasiu.

Mokslas apie tai, kaip elgiasi kalba.

Dabar jau manęs nebesustabdys. Aš tariau: „Parduotuvę į Džonas nuėjo.“ Ar tai ką nors reiškia? Žinoma, ne. Tad matote, žodžius būtina sudėlioti tam tikra tvarka. Tam tikra tvarka — tai yra taip, kad jie ką nors reikštų, nes jei jūsų žodžiai nieko nereikš, atvažiuos vyrai baltais chalatais ir jus uždarys. Užrakins beprotnamyje, kliedesių skyriuje. Štai kas yra gramatika.

Rono mergina Dona pakėlė ranką. O kaipgi Džonas, pirmas pasaulyje vaikinas, pakliuvęs į kalėjimą už tai, kad išvogė gramatikos vadovėlį? Jūs jį palikote sėdėti Sing Singe su tais plėšikais. Ir kas toliau buvo Rozai? Ar ji laukė Džono? Ar buvo jam ištikima?

Kietuolis Kenas pareiškė: nėėė, jos niekada nelaukia.

Atsiprašau, pareiškė Dona, nutaisiusi sarkastišką išraišką. Jei Ronas pakliūtų į kalėjimą už tai, kad išvogtų gramatikos vadovėlį, aš jo tikrai laukčiau.

Pavogtų, pataisiau aš. Vyresnybė nurodo anglų kalbos mokytojams taisyti tokias smulkias kalbos klaidas.

Ką? — paklausė Dona.

Ne „išvogtų“. Taisyklingiau bus pasakyti „pavogtų“.

Jo. Gerai.

Aš pasakiau sau: užsičiaupk. Liaukis juos pertraukinėti. Kam rūpi tas skirtumas tarp „išvogtų“ ir „pavogtų“? Tegu kalba.

Kenas nusišaipė Donai. O, jo, žinoma. Jau tu tai tikrai lauksi. Tiek vaikinų lindo po ugnimi Prancūzijoje ir Korėjoje, o vos tik atsipeikėja, tuoj gauna laiškelius iš savo merginų ir žmonų — aš labai atsiprašau, bet mano jausmai pasikeitė... O, jo.

Teko įsikišti. Na gerai, gerai. Mes kalbėjome apie Džoną, kuris pakliuvo į Sing Singą už tai, kad pavogė gramatikos vadovėlį.

Kenas vėl nusišaipė. Jo, Sing Singe visiems baisiai rūpi gramatika. Tie žmogžudžiai susėda, laukdami mirties bausmės, ir tik kalbasi, tik kalbasi apie gramatiką.

Kenai, tariau aš. Mes kalbame ne apie Roną. Apie Džoną.

Teisingai, pritarė Dona. Džonas atsiduria kalėjime, ten pradeda visus mokyti gramatikos, ir visi kaliniai išeina iš Sing Singo kalbėdami kaip kolegijos profesoriai; vyriausybė tokia dėkinga Džonui, kad duoda jam darbą — dėstyti gramatiką Makėjaus profesinėje mokykloje.

Kenas norėjo atsakyti, bet visa klasė ėmė ploti, džiugiai šūkauti: teisingai, Dona, teisingai, ir niekas negirdėjo jo atsakymo.

Anglų kalbos mokytojai sako, kad žmogui, kuris sugeba išdėstyti gramatiką profesinėje mokykloje, nėra nieko neįmanoma. Mano moksleiviai klausėsi to, ką aiškinau. Jie diskutavo. Net nesuvokė, kad mokau juos gramatikos. Gal manė, kad šiaip sau pasakojame istorijas apie Džoną ir Sing Singą, bet išeidami iš klasės žiūrėjo į mane visai kitomis akimis. Jei mokytojo darbas kasdien būtų toks, galėčiau dirbti iki sulauksiu aštuonių dešimčių. Štai ten senis Žilagalvis, jis truputį pakumpęs, bet nemanykite, kad jau visai niekam tikęs. Tik paklauskite jo apie sakinio sandarą, jis tuojau pat išsities ir papasakos, kaip kadaise, dvidešimtojo amžiaus viduryje, sugebėjo suderinti psichologiją ir gramatiką.

6

Mikis Dolanas padavė man savo motinos rašytą raštelį — pasiaiškinimą, kodėl vakar nebuvo mokykloje:

Gerbiamas pone Makortai, Mikio senelė, kuri yra mano mama aštuoniasdešimties metų, nugriuvo nuo laiptų, prigėrusi per daug kavos, tai aš palikau Mikį namie, kad prižiūrėtų ją ir savo mažą sesutę, o pati nuėjau į darbą keltų terminalo kavinėje. Prašau pateisinti Mikio praleistas pamokas ir ateityje jis taip nebedarys, nes jūsų pamokos jam patinka. Nuoširdžiausi linkėjimai, Imelda Dolan. P. S. Senelei nieko blogo neatsitiko.

Kai Mikis man po nosimi pakišo įžūliausiai suklastotą raštelį, aš nutylėjau. Mačiau, kaip jis, sėdėdamas savo suole, jį rašo kaire ranka, kad neatpažinčiau rašysenos, kuri po kelerių metų, praleistų katalikų pradžios mokykloje, buvo pati gražiausia visoje klasėje. Vienuolėms visiškai nerūpėjo, ar tu eisi į pragarą, ar į dangų, ar vesi protestantę — svarbu, kad rašysena būtų aiški ir graži, o jei tokie dalykai tau nelabai sekėsi, jos tol lenkdavo atgal nykščius, kol imdavai klykti, maldaudamas pasigailėjimo ir žadėdamas kaligrafijos stebuklus, galinčius atverti dangaus vartus. Be to, jei vaikas rašo kaire ranka, tai aiškiausiai rodo, jog jį apsėdęs šėtonas: tokiu atveju seserys tiesiog privalėdavo lenkti atgal nykščius net čia Amerikoje, laisvės žemėje, drąsuolių gimtinėje.

Todėl Mikis ir rašė kaire ranka, kruopščiai stengdamasis užmaskuoti dailius katalikiškus rašmenis. Jis jau ne pirmą kartą klastojo pateisinimo raštelį, bet aš nieko nesakiau, nes daugumą neva tėvų raštelių, gulinčių mano stalčiuje, buvo parašę Makėjaus profesinės mokyklos moksleiviai bei moksleivės, ir jei sugalvočiau aiškintis su kiekvienu klastotoju, daugiau niekam nebeturėčiau laiko. Be to, į mano santykius su moksleiviais prasismelktų pasipiktinimas, nuoskaudos bei įtampa.

Vieno moksleivio paklausiau: Dani, ar šį raštelį tikrai parašė tavo motina?

Jis įsitempė ir pasirengė gynybai. Taip, jį parašė mano motina.

Gražus raštelis, Dani. Ji gerai rašo.

Makėjaus mokyklos moksleiviai didžiuojasi savo motinomis ir reikia būti paskutiniam slunkiui, kad nepadėkotum už tokį pagyrimą.

Jis padėkojo ir grįžo į vietą.

Galėjau paklausti, ar ne jis pats parašė tą raštelį, bet nebuvau toks kvailas. Vaikinas man patiko, visai nenorėjau, kad jis surūgęs kėpsotų trečiojoje eilėje. Paskui dar papasakotų klasės draugams, kad aš jį įtarinėju, tada ir jie surūgtų, nes visi klastoja pateisinimo raštelius nuo tos dienos, kai išmoko rašyti, ir dabar, po šitiek metų, visai nepageidauja nukentėti nuo staiga moralės principais užsidegusio mokytojo.

Pateisinimo raštelis — mokyklos gyvenimo dalis. Visi žino, kad jie išgalvoti, tai kam kelti triukšmą?

Tėvai, rytais išruošiantys vaikus į mokyklą, neturi laiko rašinėti raštelių, kurie, kaip visiems žinoma, tuojau pat bus išmesti į šiukšlyną. Jie tokie nusivarę, kad sako vaikams: a, tau reikia pateisinimo raštelio už vakar dieną, aukseli? Parašyk pats, aš pasirašysiu. Pasirašo nė neskaitę, ir liūdniausia tai, kad patys nežino, ką praranda. Jei pasivargintų perskaityti tuos raštelius, pamatytų, kad jų vaikai sugeba rašyti puikiausią amerikietišką prozą: rašteliai sklandus, kupini vaizduotės, aiškūs, dramatiški, fantastiški, nenukrypstantys nuo temos, įtikinami ir naudingi.

Įmečiau Mikio raštelį į stalo stalčių greta kelių dešimčių kitų, parašytų ant įvairiausio dydžio ir spalvos popieriaus, subraižytų, suterliotų, suglamžytų. Tą pačią dieną, kai moksleiviai rašė kontrolinį, pradėjau skaityti raštelius, kuriuos anksčiau buvau tik permetęs akimis. Sudėliojau juos į dvi krūveles: vienoje — tikri, motinų parašyti rašteliai, kitoje — klastotės. Antroji krūvelė buvo didesnė, o jos tekstai įvairesni, nuo šiaip kupinų vaizduotės iki visiškai beprotiškų.

Man atsivėrė akys. Seniai svarsčiau, koks tai turėtų būti jausmas, ir štai sužinojau. Dar pagalvojau, kodėl man iki šiol nė karto akys nebuvo taip atsivėrusios.

Argi nenuostabu, pamaniau, kaip jie priešinasi bet kokioms rašto užduotims namie? Pradeda zirzti, skundžiasi, kad turi daug darbo ir kad be galo sunku sudėlioti du šimtus žodžių nurodyta tema. Bet kai pradeda klastoti pateisinimo raštelius, daro tikrus stebuklus. Kodėl? Turiu pilną stalčių pateisinimo raštelių, iš kurių būtų galima sudaryti Didžiųjų Amerikos pasiteisinimų arba Didžiųjų Amerikos melagysčių antologiją.

Stalčiuje gulėjo Amerikos piliečių talento pavyzdžiai, nė karto neminėti dainose, pasakojimuose ar mokslo studijose. Kaip galėjau iki šiol ignoruoti šį lobį, šiuos grožinės literatūros, fantazijos, kūrybiškumo, mušimosi į krūtinę, savigailos, šeimos problemų, sprogusių šildymo katilų, įgriuvusių lubų, ištisus kvartalus nusiaubusių gaisrų, namų užduotis apšlapinusių kūdikių bei naminių gyvūnų, netikėtų gimdymų, širdies smūgių, insultų, persileidimų, apiplėšimų perlus? Štai ji, geriausia Amerikos moksleivių proza — neišgalvota, tikra, artima, aiški, lakoniška, be mažiausių tiesos požymių.

Viryklė užsidegė, liepsna persimetė į tapetus ir ugniagesiai mums visą naktį neleido grįžti namo.

Užsikimšo tualetas ir mums visiems teko eiti į „Kilkenio“ barą kitapus gatvės, kur dirba mano pusbrolis, bet jų tualetas po vakar dienos irgi buvo užsikimšęs, todėl turbūt įsivaizduojate, kaip sunku buvo mano Roniui šiandien rytą susiruošti į mokyklą. Tikiuosi, šį kartą jam dovanosite, nes daugiau nieko panašaus nebus. „Kilkenio“ baro šeimininkas mums buvo labai malonus, nes jis pažįstamas su jūsų broliu, pone Makordai.

Arnoldas šiandien neatsinešė namų darbų, nes vakar, jam lipant iš traukinio, vagono durys užsidarė, ir jo portfelis liko viduje. Arnoldas rėkė ant konduktoriaus, kartodamas labai negražius žodžius, bet traukinys nuvažiavo. Negalima šito taip palikti.

Jo sesers šuo suėdė jo namų užduotis, kad jis kur paspringtų.

Šį rytą, kai ji buvo tualete, mažasis broliukas apsisiojo jos namų darbus.

Viršutiniame aukšte vonioje mirė žmogus, vanduo išsiliejo iš vonios ir užpylė visus Robertos namų darbus, kurie kaip tik gulėjo ant stalo.

Vyresnysis brolis ant jos supyko ir išmetė rašinį pro langą, rašinys nuskriejo per visą Steiteno salą ir tai labai blogai, nes dabar žmonės jį perskaitys ir viską ne taip supras, nebent, žinoma, perskaitytų ir pabaigą, kurioje viskas paaiškinama.

Jis buvo parašęs tą rašinėlį, kurį buvote uždavęs, bet plaukdamas keltu išsitraukė jį ir vėjo gūsis išplėšė jį iš rankų.

Mus išmetė iš buto, o piktasis šerifas pareiškė, kad jei sūnus dar rėks, reikalaudamas sąsiuvinio, tai pasodins mus visus į kalėjimą.

Įsivaizdavau pateisinimo raštelių autorius autobusuose, traukiniuose, keltuose, kavinėse, ant parko suolelių, besistengiančius sugalvoti vis naujų logiškų pasiteisinimų, mėginančius juos užrašyti taip, kaip, jų manymu, rašytų tėvai.

Jie nežino, kad tikrieji tėvų parašyti rašteliai dažniausiai labai nuobodūs. „Piteris pavėlavo, nes laiku nesuskambo žadintuvas.“ Tokiam rašteliui per didelė garbė atsidurti net šiukšlių dėžėje.

Baigiantis semestrui aš perrašiau kokią dešimtį pateisinimo raštelių, padauginau juos ir išdalijau dviejų aukštesniųjų klasių moksleiviams. Jie perskaitė tylėdami, labai atidžiai.

Ei, pone Makortai, kas čia?

Pateisinimo rašteliai.

Kokie pateisinimo rašteliai? Kas juos parašė?

Jūs, tiksliau, kai kurie iš jūsų. Tyčia nerašiau pavardžių, norėdamas apsaugoti kaltuosius. Raštelius neva rašo tėvai, bet ir jūs, ir aš gerai žinome, kaip ten yra iš tikrųjų. Ar ne, Maiki?

Gerai, tai ką mums dabar daryti su tais rašteliais?

Pirmiausia garsiai juos perskaitysime. Supraskite — tai pirmoji pamoka visame pasaulyje, skirta pateisinimo raštelių menui nagrinėti; išvis pirmoji pamoka, kurioje būsite mokomi juos rašyti. Jums labai pasisekė, kad turite tokį mokytoją kaip aš, kuris atrado geriausius jūsų rašinių pavyzdžius — pateisinimo raštelius — ir pavertė juos studijų objektu.

Jie šypsosi. Jie mane suprato. Mes bendrininkai. Nusidėjėliai.

Kai kuriuos iš šių raštelių parašė jūsų bendraklasiai. Patys žinote, kurie taip pasielgėte. Jūs pasitelkėte vaizduotę, nepasitenkinote nuvalkiota istorija apie sugedusį žadintuvą. Pateisinimų jums reikės visą gyvenimą, reikės, kad jie būtų įtikinami ir originalūs. Gali būti, kad teks net rašyti pateisinimus savo vaikams, kai tie vėluos, nenorės eiti į mokyklą ar kur nors įklius. Pamėginkite tai padaryti dabar. Įsivaizduokite, kad turite penkiolikos metų sūnų arba dukterį, kuriam reikia parašyti pateisinimą, kodėl jam nesiseka anglų kalba. Nesivaržykite.

Jie nepradėjo dairytis aplinkui. Negraužė parkerių. Negaišo. Noriai, net su įkarščiu puolė kurti pateisinimus savo penkiolikmečiams sūnums bei dukterims. Dirbo iš meilės ir pasitikėjimo; ką gali žinoti, gal ateis diena, kai jiems tų pateisinimų tikrai prireiks.

Jie prirašė šlovingų raštelių: čia buvo ir šeimą ištikusi viduriavimo epidemija, ir sunkvežimis su priekaba, įvažiavęs tiesiai į namą, ir sunkus apsinuodijimas maistu dėl Makėjaus vidurinės mokyklos valgyklos darbuotojų kaltės.

Parašę prašė: dar, dar. Gal galima dar?

Apstulbau. Kaip suvaldyti tokį įkarštį?

Tada man antrą kartą atsivėrė akys, aplankė įžvalga, šovė mintis ar panašiai. Priėjau prie lentos ir užrašiau: „Šiandien namų darbams.“

Tai buvo klaida. Žodžiai „namų darbai“ visada neigiami. Aš juos nutryniau, o klasė atsiliepė: jo, jo.

Pasakiau jiems: pradėkite rašyti klasėje, o baigsite namie arba mėnulyje, man nerūpi. Tik noriu, kad parašytumėte...

Užrašiau pavadinimą ant lentos: „Adomo pateisinimo raštelis Dievui“ arba „Ievos pateisinimo raštelis Dievui“.

Galvos nusileido. Parkeriai ėmė lakstyti sąsiuviniais. Tokį dalyką jie parašytų net pririšti prie kėdės, supančiotomis rankomis. Ir užmerktomis akimis. Klasėje švysčiojo slaptos šypsenėlės. O, čia tai geras, vaikeli, mes juk žinome, ką rašyti, ar ne? Adomas kaltina Ievą. Ieva kaltina Adomą. Jie abu kaltina Dievą arba Liuciferį. Visi lieka kalti, išskyrus Dievą, kuris už visus aukščiau, todėl išmeta juos lauk iš Edeno, o jų tolimi palikuonys atsiduria Makėjaus profesinėje mokykloje ir rašo pateisinimo raštelius už pirmąjį vyrą ir pirmąją moterį; gali būti, kad ir pačiam Dievui praverstų pateisinimo raštelis už vieną kitą didžiųjų Jo klaidų.

Nuaidėjo skambutis ir pirmą kartą per pusketvirtų savo mokytojavimo metų pamačiau moksleivius taip įnikusius į darbą, kad išalkę draugai turėjo juos tempte tempti iš klasės.

Ei, Lėni. Na, eime. Baigsi valgykloje.

Rytojaus dieną visi atsinešė pateisinimo raštelius — ne tik nuo Adomo ir Ievos, bet ir nuo Dievo, ir nuo Liuciferio: vieni rašteliai buvo kupini supratimo, kiti pikti. Rašydama Ievos vardu Liza Kvin pateisino Adomo sugundymą tuo, kad baisiai pavargusi gulinėdama Rojuje ir neturėdama ką veikti. Be to, ją užkniso Dievas, nuolat kaišiojantis nosį į jų reikalus ir nė akimirkos nepaliekantis ramybėje. Jam tai gerai. Bet kada gali pasislėpti už kokio nors debesies ir pradėti rėkti tik tada, kai pamato, kad ji arba Adomas artinasi prie Jo numylėtosios obels.

Kyla karštos diskusijos apie Adomo ir Ievos kaltę bei nuodėmę. Visais balsais nutariama, kad žaltys Liuciferis — tikras suskis, menkystė ir kalės vaikas. Nė vienam moksleiviui nepakanka drąsos pasakyti ką nors negero apie Dievą, nors pasigirsta viena kita užuomina ar pastabėlė, kad Jis galėjo būti supratingesnis ir atlaidesnis nelaimei, ištikusiai Pirmąjį Vyrą bei Pirmąją Moterį.

Mikis Dolanas sako, kad katalikų mokyklose taip niekada nepašnekėtum. Jėzau (atsiprašau), vienuolės tuoj pat ištrauktų tave už ausų iš suolo ir lieptų atvesti tėvus, kad šie paaiškintų, iš kur prisiklausei tokių baisių šventvagysčių.

Kiti klasės moksleiviai, ne katalikai, giriasi, kad jie tai niekada nesitaikstytų su tokiom nesąmonėm. Kad spirtų toms vienuolėms į pasturgalius — kaip čia yra, kad visi katalikai bernai tokie vėplos?

Diskusija nukrypo ne visai ton pusėn, aš sunerimau, kad apie ją gali sužinoti katalikų moksleivių tėvai, kuriems nepatiks kalbos apie šiurkštų elgesį su vienuolėmis. Pasiūliau pagalvoti, kam iš dabar gyvenančių žmonių arba tų, kuriuos žinome iš istorijos, praverstų geras pateisinimo raštelis.

Pasiūlymus surašiau ant lentos.

Eva Braun, Hitlerio draugė.

Paklausiau: o kaip pats Hitleris?

Nėė, nėė, tas tai ne. Jokių pateisinimų.

Bet gal jo vaikystė buvo varginga?

Moksleiviai nesutiko. Pateisinimo raštelis Hitleriui būtų rimta užduotis tikram menininkui, bet šioje klasėje nėra norinčiųjų tuo užsiimti.

Ant lentos: Džulijus ir Etelė Rozenbergai, 1953 metais nubausti mirties bausme už tėvynės išdavimą.

O kaip pateisinimo rašteliai tiems, kurie vengia eiti į kariuomenę?

O, jo, pone Makortai. Tie vaikinai tikrai turi pateisinimą. Jie nenori kautis už savo šalį, bet mes ne tokie.

Ant lentos: Judas, Atila — hunų vadas, Li Harvis Osvaldas, Alas Kaponė, visi Amerikos politikai.

Ei, pone Makortai, o galima čia įrašyti mokytojus? Ne jus, o tuos bjaurybes, kurie kas antrą dieną duoda rašyti kontrolinius?

O ne, to negaliu padaryti. Jie mano kolegos.

Gerai. Gerai, mes galėsime jiems parašyti pateisinimo raštelius, paaiškinti, kodėl jie taip elgiasi.

Pone Makortai, direktorius už durų.

Mano širdis nukrinta į kulnus.

Į klasę direktorius atlydi Steiteno salos mokyklų inspektorių, poną Martiną Volfsoną. Jie nepasisveikina su manimi. Neatsiprašo, kad pertraukė pamoką. Vaikšto eilėmis tarp suolų ir žiūrinėja moksleivių sąsiuvinius. Pasiima juos, apžiūri atidžiau. Inspektorius paima vieną sąsiuvinį ir parodo direktoriui. Inspektorius suraukia kaktą, papučia lūpas. Direktorius irgi papučia lūpas. Moksleiviai supranta, kad tai svarbūs ir reikšmingi žmonės. Rodydami lojalumą ir ištikimybę man, susitvardo ir neprašo leidimo išeiti iš klasės.

Išeidamas iš klasės, direktorius susiraukęs pažvelgia į mane ir pašnibždomis sako, kad inspektorius norėtų per kitą pertrauką su manimi pasikalbėti, net jei reikėtų atsiųsti mokytoją manęs pavaduoti. Man viskas aišku. Viskas aišku. Vėl padariau kažką ne taip. Tuoj prasidės nemalonumai, o aš nė nesuvokiu kodėl. Mano asmens byloje atsiras neigiamas įrašas. Žmogus stengiesi. Nenori atsilikti. Mėgini daryti tai, ko dar niekas nėra daręs per visą žmonijos istoriją. Tavo moksleiviai šokčioja iš entuziazmo, nagrinėdami pateisinimo raštelius. Bet ateina atsiskaitymo valanda, tamsta mokytojau. Koridoriumi, tiesiai į direktoriaus kabinetą.

Jis sėdi prie stalo. Inspektorius nejudėdamas stovi kabineto vidury ir man atrodo panašus į atgailaujantį vidurinės mokyklos moksleivį.

A, pone... pone...

Makortas.

Įeikite. Įeikite. Tik minutėlę. Norėjau jums pasakyti, kad ta jūsų pamoka, tas projektas, kad ir kaip jūs jį, po šimts, vadinate, buvo aukščiausio lygio. Aukščiausio lygio. Štai ko mums reikia, jaunuoli, štai tokio realistiško, tikroviško mokymo. Tie vaikai rašė tarsi kolegijos studentai.

Jis pasisuka į direktorių ir sako: atsimenat tą vaikiną, kuris rašė pateisinimo raštelį Judui? Nuostabu. Bet aš turiu vieną kitą pastabėlę. Nesu tikras, ar išmintinga ir ar pateisinama rašyti raštelius, aiškinančius blogą elgesį ar nusikaltimus, nors, geriau pagalvojus, juk advokatai tai daro, ar ne? Iš to, ką mačiau jūsų klasėje, galima spėti, kad joje mokosi ne vienas daug žadantis būsimas advokatas. Tad aš tik norėjau paspausti jums ranką ir įspėti, kad nenustebtumėte, jei jūsų asmens byloje atsiras įrašas, liudijantis apie energingą ir kupiną vaizduotės jūsų darbą. Dėkoju, labai dėkoju, tik gal ateityje skatinkite moksleivius domėtis senesnės istorijos veikėjais. Pateisinimo raštelis Alui Kaponėj gali atrodyti truputį rizikingas. Dar kartą dėkoju.

Viešpatie aukščiausias. Šitokie pagyrimai iš Steiteno salos mokyklų inspektoriaus lūpų. Kaip dabar grįžti tuo koridoriumi — šokio žingsniu, o gal pakilti ir nuskrieti? Ar pasaulis mane pasmerks, jei uždainuosiu?

Uždainuoju. Rytojaus dieną pranešu moksleiviams, kad žinau dainą, kuri jiems tikrai patiks, nes ją dainuojant reikia gerai palaužyti liežuvį. Štai ši daina:

Oi lo, ta pelkė, ta gili, klampynė žaliame slėny,

Oi lo, ta pelkė, ta gili, klampynė žaliame slėny,

O pelkėj medis augo, žalias medis, žalutėlis,

Medis augo pelkėj toj, klampynėj žaliame slėny.

Mes dainavome posmą po posmo, jie kvatojosi, stengdamiesi aiškiai tarti besikartojančius žodžius: ar ne puiku žiūrėti, kaip mokytojas dainuoja kartu? Brolau, mokykloje taip turėtų būti kasdien: mes rašytume pateisinimo raštelius, o mokytojas staiga pradėtų dainuoti dėl kažkokios tik jam vienam žinomos priežasties.

Priežastis buvo tokia: aš supratau, kad žmonijos istorijoje pakaks medžiagos milijonams pateisinimo raštelių. Anksčiau ar vėliau visiems prireiks pateisinimo. Be to, jei uždainavome šiandien, tai galėsime dainuoti ir rytoj. Kodėl gi ne? Dainuoti pateisinimo nereikia.

7

Ogis klasėje buvo grynas vargas, atsikalbinėjo, erzino merginas. Paskambinau jo motinai. Rytojaus dieną durys staiga atsilapojo ir vyriškis juodais marškinėliais su sunkumų kilnotojo raumenimis suriko: ei, Ogi, ateik čia.

Buvo girdėti, kaip Ogis kūktelėjo.

Su tavim kalbu, Ogi. Jei man teks įeiti į klasę, neapsidžiaugsi, kad gimei. Ateik čia.

Ogis cyptelėjo: aš nieko nepadariau!

Vyriškis įvėžlina į klasę, nulinguoja prie Ogio suolo, pakelia Ogį, prineša prie sienos ir ima į ją daužyti.

Aš tau sakiau — bumbt — niekada — bumbt — niekada nesiginčyti — bumbt — su mokytoju — bumbt. Jei dar kartą išgirsiu, kad mokytojas tavimi skundžiasi — bumbt — nutrauksiu tavo sumautą galvą — bumbt — ir sukišiu į subinę — bumbt. Tu mane supratai — bumbt?

Ei. Pala. Čia mano klasė. Aš mokytojas. Negaliu leisti, kad bet kas pas mane brautųsi. Čia juk aš šeimininkas.

Atsiprašau.

Vyriškis nekreipia į mane jokio dėmesio. Jis toliau bumbsi sūnų į sieną taip įnirtingai, kad Ogis kabojo rankose tarsi skudurėlis.

Privalau parodyti, kas šioje klasėje šeimininkas. Negaliu leisti, kad bet kas įeitų ir pradėtų kulti savo sūnų kaip rugius. Dar kartą sakau: atsiprašau.

Vyriškis nuvelka Ogį atgal į suolą ir atsigręžia į mane. Jei jis dar kartą jums sutrukdys, tamsta, aš jį nuspirsiu iki pat Naujojo Džersio. Ne taip jį auginom, kad šoktų žmonėms į akis.

Jis atsigręžia į klasę. Mokytojas čia tam, kad mokytų jus, vaikigaliai. Jei neklausysit mokytojo, nebaigsit mokyklos. Nebaigsit mokyklos — turėsit eiti dirbti į prieplauką kaip kokie nevykėliai. Jei neklausot mokytojo, patys sau kenkiat. Supratot, ką jums sakau?

Jie tyli.

Ar jūs supratot, ką jums sakau, ar sėdėsit čia kaip iškamšos? O gal koks nors narsuolis norėtų ką nors pasakyti?

Jie atsako, kad supranta, ir visi narsuoliai tyli.

Tvarka, mokytojau, dabar galite dirbti toliau.

Išeidamas jis taip trinkteli durimis, kad nuo lentos pabyra kreidos dulkės ir subarška langai. Klasėje tvyro šalta, priešiška tyla, kuri sakyte sako: mes žinome, kad tu iškvietei Ogio tėvą. Mes nemėgstame mokytojų, kurie kviečia moksleivių tėvus.

Nėra jokios prasmės aiškinti: ei, klausykit. Aš neprašiau Ogio tėvo taip elgtis. Tik pasikalbėjau su jo motina, maniau, tėvai su juo pasišnekės ir lieps geriau elgtis klasėje. Per vėlu. Pasielgiau negarbingai, parodžiau, kad nepajėgiu susitvarkyti pats. Niekas negerbia mokytojų, kurie siunčia moksleivius pas direktorių arba kviečiasi tėvus. Jei negali susitvarkyti pats, išvis nedirbk mokytoju. Susirask kitą darbą — eik gatvių šluoti arba dirbk šiukšlininku.

Selas Batalja kiekvieną rytą nusišypsodavo ir pasakydavo: Sveiki, mokytojau. Selas sėdėjo su savo mergina Luiza ir atrodė laimingas. Kai juodu susikibdavo rankomis, sėdėdami vienas vienoje, kitas kitoje suolų eilėje, visi juos apeidavo aplinkui, nes suprato: tai tikra. Vieną gražią dieną Selas su Luiza susituoks, o tai šventas reikalas.

Selo itališka šeima ir Luizos airiškoji nepritarė jų draugystei, tačiau bent jau vestuvės bus katalikiškos, o tai šis tas. Selas klasėje juokavo, esą jo namiškiai nerimauja, kad su aire žmona jis mirs iš bado, juk airės visai nemoka gaminti valgio. Jis pasakojo, kad jo motina nesupranta, kaip tie airiai išlieka gyvi. Tada prabilo Luiza ir pareiškė, jog jie gali kalbėti ką tinkami, užtat airių kūdikiai gražiausi pasaulyje. Selas išraudo. Prašmatnus italas, beveik aštuoniolikos metų, vešliais, tamsiais, garbanotais plaukais — ėmė ir išraudo. Luiza nusijuokė, o paskui ir mes visi, kai ji ištiesė ranką ir palietė jo veido raudonį švelniu baltu delnu.

Visa klasė nutilo, kai Selas paėmė tą delną ir priglaudė jį sau prie veido. Buvo matyti, kaip jo akyse žvilga ašaros. Kas jam? Stovėjau nusisukęs nuo lentos, nežinodamas, nei ką sakyti, nei ką daryti, nenorėdamas išsklaidyti kerų. Kai vyksta tokie dalykai, kaip galiu toliau nagrinėti „Purpurinę raidę“?

Nuėjau prie savo stalo, apsimečiau, kad turiu kažką susirasti, tylėdamas dar kartą patikrinau lankomumą, užpildžiau kažkokį blanką, palaukiau dešimt minučių, kol nuskambės skambutis, paskui žiūrėjau, kaip Selas su Luiza susikibę už rankų išeina iš klasės, ir pavydėjau jiems to, kas bus. Baigę mokyklą susižieduos. Selas taps geru santechniku, Luiza — teismo stenografininke, tai didžiausias pasiekimas sekretorių pasaulyje, žinoma, jei nešaus į galvą beprotiška mintis pačiai tapti advokate. Sakiau Luizai, kad jai pakaks gabumų tapti kuo tik ji nori, bet ji atsakė: ne, ne, ką pasakys šeima? Reikia uždirbti pinigų, reikia ruoštis gyvenimui su Selu. Ji išmoks gaminti itališkus patiekalus, kad nebūtų visą laiką nepalankiai lyginama su Selo motina. Praėjus metams po vestuvių gims kūdikis, mažutis, apskritutis, sotus airių, italų, amerikiečių kūdikis, tada jau abi šeimos bus sujungtos amžiams ir niekam neberūpės, iš kur kilę jo tėvai.

Nieko panašaus neįvyko, ir tik dėl airių paauglio, kuris užpuolė Selą Prospekto parko muštynėse ir apdaužė didžiuliu veržliarakčiu. Selas net nepriklausė gaujai. Jis tiesiog ėjo pro šalį, nešė užsakytą maistą iš restorano, kuriame uždarbiavo vakarais ir savaitgaliais. Ir jis, ir Luiza žinojo, kad tos gaujų muštynės kvailos, juo labiau kai pešasi airiai su italais — katalikai, baltieji. Tai ko? Ko jie nepasidalija? Kaip patys sako, teritorijos, ar dar blogiau — merginų. Ei tu, beždžione, patrauk rankas nuo mano merginos. Nešk savo storą airišką subinę iš mūsų kiemo. Selas su Luiza galėjo suprasti kivirčus su puertorikiečiais ar juodaodžiais, bet ko niautis tarpusavyje, su saviškiais, dėl Dievo meilės?

Selas grįžo į mokyklą su tvarsčiu, dengiančiu siūles. Jis persėdo į kitą klasės pusę, kuo toliau nuo Luizos. Nekreipė į bendraklasius jokio dėmesio, į jį taip pat niekas nežiūrėjo, niekas nekalbino. Luiza atsisėdo į senąją vietą, pamėgino pažvelgti jam į akis. Pasisuko į mane, tarsi galėčiau jai ką nors paaiškinti ar ištaisyti. Jaučiausi neryžtingas ir niekam tikęs. Gal prieiti prie jos, suspausti petį, pašnibždėti keletą paguodos žodžių apie tai, kad Selui greitai praeis? O gal prieiti prie Selo, atsiprašyti už visą airių giminę, priminti, kad negalima apie visą tautą spręsti iš vieno pašlemėko veiksmų Prospekto parke, priminti, kad Luiza tebėra graži ir jį tebemyli?

Kaip nagrinėti „Purpurinės raidės“ paskutinę dalį, laimingą pabaigą Esterai ir Perlei, kai už kelių eilių plyštančia širdimi sėdi Luiza, o Selas spokso tiesiai priešais save, pasirengęs nugalabyti kiekvieną jo kelyje pasitaikiusį airį?

Rėjus Braunas pakelia ranką. Šaunuolis Rėjus, jis visada sukelia kokių nors neramumų. Ei, pone Makortai, o kodėl šioje knygoje nėra nė vieno juodaodžio?

Tikriausiai buvo matyti, kaip apstulbau. Visi, išskyrus Luizą ir Selą, nusijuokė. Nežinau, Rėjau. Man atrodo, seniau Naujojoje Anglijoje nebuvo juodaodžių.

Selas pašoka iš vietos. Ne, ten buvo juodaodžių, Rėjau, bet airiai juos visus išžudė. Prisėlino iš už nugaros ir perskėlė galvas.

A, rimtai? — klausia Rėjus.

Jo, atsako Selas. Jis pasiima krepšį, išeina iš klasės ir patraukia tiesiai į administraciją. Konsultantas man papasakojo, kad Selas paprašė būti perkeltas į pono Kempbelo klasę — anas bent ne airis, neturi to idiotiško akcento. Negalėtum nė įsivaizduoti, kad ponas Kempbelas smogtų tau veržliarakčiu iš už nugaros, o štai tas Makortas... Jis airis, o tais niekšingais pasalūnais negalima pasikliauti.

Nežinojau, kaip elgtis su Selu. Iki mokyklos baigimo liko trys mėnesiai; reikėjo pamėginti pasikalbėti su juo, bet nežinojau, ką sakyti. Mokyklos koridoriuose dažnai matydavau, kaip mokytojai guodžia vaikus. Apkabina per pečius. Apglėbia. Nesijaudink, viskas bus gerai. Berniukas ar mergaitė dėkoja, spindi ašaros, mokytojas atsisveikindamas dar spusteli petį. Ir aš taip norėjau. Gal reikėjo pasakyti Selui, kad esu ne iš tų, kurie švaistosi veržliarakčiais? Gal reikėjo būti atkaklesniam, paaiškinti, kaip neteisinga versti Luizą kentėti dėl kažkokio, tikriausiai dar girto, bjaurybės veiksmų? Na, tu juk žinai, Selai, kokie tie airiai. Jis būtų nusijuokęs ir atsakęs: na, taip, airiai turi šitą problemą; tada susitaikytų su Luiza.

O gal reikėjo pasikalbėti su Luiza, paguosti ją keletu banalybių, pavyzdžiui: o, nė pati nepastebėsi, kaip viską pamirši, arba: jis juk ne vienintelis visam pasauly; arba: Luiza, tau tai jau nebus jokių problemų ištekėti. Pamatysi, vaikinai būriais belsis į tavo duris.

Žinojau, kad pradėjęs kalbėti su bet kuriuo iš jų sutriksiu ir imsiu mikčioti. Geriausia — nieko nedaryti; kitaip elgtis nesugebėjau. Kada nors ir aš ką nors paguosiu koridoriuje, stipria ranka apglėbsiu per pečius, pašnibždėsiu šiltą žodį, apkabinsiu.

Nė vienas mokytojas nesutinka priimti Kevino Dano į savo klasę. Tas vaikas — didžiulė problema, jis nevaldomas, amžinai kelia rūpesčių. Jei direktorius reikalauja jį priimti, mokytojai meta ant stalo dokumentus, reikalauja pensijos, išeina iš kabineto. Tam vaikui vieta zoologijos sode, beždžionių skyriuje, o ne mokykloje.

Galiausiai jį primeta naujam mokytojui, kuris negali pasipriešinti: man. Be to, jo tokie rudi plaukai, pats visas strazdanotas, ir dar vardas — jis airis, todėl kas jau kas, o airis mokytojas, kalbantis tikru airišku akcentu, tikrai suvaldys tą nenaudėlį. Mokyklos profesijos konsultantas deda viltis į kokį nors, suprantate, atavizmą, į kokį nors galimą bendrumą. Tikras airis mokytojas būtinai pajėgs sužadinti kokius nors tautinius Kevino jausmus. Teisingai? Konsultantas sako, kad Kevinui beveik devyniolika, šiais metais jis turėtų baigti mokyklą, bet jau dvejus metus iš eilės buvo paliktas kartoti kurso ir dabar nėra nė mažiausios galimybės, kad gaus mokyklos atestatą. Nė mažiausios. Mokykla tiesiog tempia laiką; gal jis pats mes mokslus, gal išeis į kariuomenę, gal dar kas nors atsitiks. Šiais laikais į kariuomenę ima visus — šlubus, atsilikusius, aklus, tokius kaip Kevinas. Man pranešė, kad vienas jis nieku gyvu neras mano klasės, todėl malonėkite atsivesti jį iš konsultacijų kabineto.

Jis sėdi kabineto kampe, įsisupęs į gerokai per didelę striukę, veidą visiškai dengia gobtuvas. Konsultantas sako: štai jis, Kevinai. Štai tavo naujasis mokytojas. Nusiimk gobtuvą, kad jis galėtų tave matyti.

Kevinas nekrusteli.

Nagi, Kevinai. Nusitrauk gobtuvą.

Kevinas purto galvą. Galva juda, bet gobtuvas lieka kur buvęs.

Na gerai, eik su ponu Makortu ir stenkis gerai elgtis.

Konsultantas man šnibžda: gali būti, suprantate, kad jis bent truputį su jumis identifikuosis.

Jis su niekuo nesiidentifikuoja. Sėdi suole ir barbena pirštais, pasislėpęs po gobtuvu. Direktorius, vaikščiodamas po klases, įkiša galvą pro duris ir paliepia: sūneli, nusiimk gobtuvą. Kevinas jo nepaiso. Direktorius atsisuka į mane. Turime drausmės problemų?

Tai Kevinas Danas.

O, sako jis ir dingsta.

Jaučiu, kad įkliuvau į kažin kokį paslaptingą tinklą. Kai užsimenu apie Keviną kitiems mokytojams, šie varto akis ir pasakoja, kad naujiems darbuotojams dažniausiai primeta moksleivius, su kuriais neįmanoma susitvarkyti. Profesijos konsultantas siūlo man nesijaudinti. Kevinas kelia daug problemų, bet jis neveiksnus ir nebeilgai lankys mokyklą. Kantrybės.

Rytojaus dieną prieš pat vidudienį jis paprašo leidimo išeiti. Paskui sako: o kodėl jūs man taip paprastai leidote išeiti? Kaip čia taip? Norit manęs nusikratyti, teisybė?

Juk sakei, kad nori išeiti. Tai aš leidžiu. Eik.

Kodėl liepiate man eiti?

Tai tik toks žodis.

Taip neteisinga. Aš nieko bloga nepadariau. Nemėgstu, kai man liepia eiti tarsi kokiam šuniui.

Norėčiau jį pasivedėti į šalį ir pasikalbėti, bet žinau, kad man tai nepavyks. Lengviau kalbėtis su visa klase negu su vienu vaikinuku. Nereikia tiek atvirumo.

Jis trukdo pamokoms savo keistomis pastabomis. Anglų kalboje daugiau nešvankių žodžių negu bet kurioje kitoje kalboje. Jei ant kairės kojos apsiausi dešinį batą, o ant dešinės kojos — kairį, smegenys pradės stipriau veikti ir tau gims tiktai dvynukai. Dievas turi parkerį, kurio niekada nereikia pripildyti rašalu. Kūdikiai gimdami viską žino. Todėl jie ir negali kalbėti — jei prabiltų, mes visi pasijustume kvailiais.

Jis pasakoja, kad nuo pupų žmonės bezda ir kad labai gerai pupomis maitinti mažus vaikus, nes pupų augintojai išdresuoja šunis sekti vaikų pėdsakais, jei kartais šie pasiklystų ar būtų pagrobti. Jis tikrai žino, kad turtingose šeimose vaikams labai dažnai duoda pupų, nes turtingiems vaikams visada gresia pavojus būti pagrobtiems; kai jis baigs vidurinę, pradės savo verslą — dresuos šunis, kad šie išmoktų ieškoti pupų privalgiusių vaikų, sekdami jų bezdalų pėdsakais, tada apie jį parašys visi laikraščiai, parodys visos televizijos stotys, o dabar jis norėtų išeiti iš klasės.

Per Atvirų durų dieną į mokyklą ateina jo motina. Ji nieko negali su juo padaryti, pati nežino, kas vaikui negerai. Tėvas pabėgo, kai Kevinui buvo ketveri, tai bent galvijas; dabar jis gyvena Pensilvanijoje, Skrantone, su moterimi, kuri augina baltąsias peles laboratorijoms. Kevinas labai myli peles, bet nekenčia pamotės, nes ši jas parduoda mokslininkams, kurie paskui jas bado arba pjausto, kad įsitikintų, sustorėjo pelė ar suplonėjo. Kai Kevinui buvo dešimt metų, jis pagrasino pribaigsiąs pamotę, teko iškviesti policiją. Motina domisi, ką jis veikia mano klasėje. Ar ko nors mokosi? Ar aš užduodu namų darbus? Nes jis nė karto neparsinešė namo nei jokio sąsiuvinio, nei knygos, nei pieštuko.

Aš jai sakau, kad Kevinas sumanus vaikinas, turintis gyvą vaizduotę. Ji atsako: kurgi ne, jums gal ir gerai turėti klasėje sumanų berniuką, bet kas jo laukia ateityje? Jai neramu, kad jis paklius į kariuomenę ir galiausiai atsidurs Vietname, ten dėl savo rudų plaukų bus visiems aiškiai matomas ir taps pirmu taikiniu tiems niekšams. Aš suabejoju, ar jį paims į kariuomenę, ji įsižeidžia. Sako: ką jūs norite pasakyti? Jis ne blogesnis už kitus moksleivius. Jo tėvas, žinokit, metus mokėsi kolegijoje ir mėgo skaityti laikraščius.

Aš paaiškinu, kad Kevinas man nepanašus į karinių polinkių turintį jaunuolį.

Mano Kevinas viską gali. Mano Kevinas nė kiek ne blogesnis už kitus moksleivius, jei būčiau jūsų vietoje, tikrai jo neniekinčiau.

Mėginu su juo kalbėtis, bet jis nekreipia į mane dėmesio arba apsimeta negirdįs. Siunčiu jį pas konsultantą, šis grąžina moksleivį atgal su rašteliu, kuriame siūloma duoti jam kokios nors veiklos. Tegu valo lentas. Tegu pirmame aukšte išplauna visas kempines. Gal, siūlo konsultantas, jį būtų galima paleisti į kosmosą su kitu astronautu ir tegu jie ten sukasi orbitoje. Toks konsultantų humoras.

Aš pasakau Kevinui, kad nuo šiol jis — klasės prižiūrėtojas ir atsako už viską. Jis per kelias minutes baigia visus darbus ir liepia visai klasei pažiūrėti, koks jis greitas. Denis Guarinas atkerta, kad jis vis tiek visada greitesnis, ir pasiūlo Kevinui susitikti po pamokų. Atskiriu juos ir liepiu abiem pažadėti, kad nesimuš. Kevinas paprašo leidimo išeiti, paskui persigalvoja ir pareiškia, kad jis ne kūdikis, kitaip negu kai kurie asmenys šioje klasėje, kurie negali išsėdėti nė kelių minučių.

Motina jį dievina, kiti mokytojai iš tolo kratosi, konsultantas permeta jį man, o aš neįsivaizduoju, ką su juo daryti.

Spintoje jis randa šimtus vandeninių dažų buteliukų, kuriuose dažai seniai išdžiūvę ir suskeldėję. Sako: oje, oje. Oho, brolau. Buteliukai, kiek daug. Spalvos, spalvos. Man, man.

Gerai, Kevinai. Gal norėtum juos išplauti? Gali įsitaisyti prie plautuvės su visu stalu, tau nebereikės daugiau sėdėti savo suole.

Rizikinga. Jis gali įsižeisti, sulaukęs pasiūlymo dirbti kone valytojų.

Jo, jo. Mano buteliukai. Mano stalas. Tuoj nusiimsiu gobtuvą.

Jis stumteli gobtuvą ant nugaros ir plaukai suliepsnoja. Aš jam sakau, kad nesu matęs tokių raudonų plaukų, jis nusišiepia. Ištisas valandas dirba prie plautuvės: kabina išdžiūvusius dažus į didelį agurkų stiklainį, šveičia dangtelius, dėlioja buteliukus ant lentynų. Metams baigiantis jis dar tebedirba, dar nebaigęs. Pranešu, kad negalės pasilikti čia per vasarą; iš apmaudo jis apsiverkia. Gal galima pasiimti buteliukus namo? Skruostai drėgni.

Gerai, Kevinai. Pasiimk juos namo.

Jis paliečia mano petį įvairiomis spalvomis ištepliota ranka, sako, jog esu geriausias mokytojas pasaulyje, ir pažada, kad jei kas nors man įkyrės, tai jis viską sutvarkys, nes žino, kaip elgtis su tokiais, kurie trukdo mokytojams.

Namo išsineša dešimtis stiklo buteliukų.

Rugsėjį jis negrįžta. Švietimo tarybos darbuotojai pervedė jį į specialią mokyklą beviltiškiems moksleiviams. Jis pabėgo ir kurį laiką gyveno tėvo garaže su baltosiomis pelėmis. Paskui jį paėmė į kariuomenę, motina atėjo į mokyklą man pranešti, kad Kevinas dingo be žinios Vietname, ir parodė man jo kambario nuotrauką. Ant stalo — stiklo buteliukai, sudėlioti raidžių forma: MKORTAS OK.

Matote, klausia jo motina. Jis jus mėgo, nes jam padėjote, bet komunistai jį pričiupo, tai dabar sakykit, kokia prasmė? Žiūrėkit, kiek mamų, kurių vaikai susprogdinti į gabalus. Jėzau, nėra net pirštelio, kurį galėtum palaidoti, gal bent jūs man papasakosit, kas vyksta toje tolimoje šalyje, apie kurią niekas nėra net girdėjęs? Gal paaiškinsit? Baigiasi vienas karas, prasideda kitas: gerai, jei turi dukterų, jų bent niekas ten nenusiųs.

Iš drobinio krepšio ji išsitraukia didelį agurkų stiklainį, kurį Kevinas prikrovė išdžiūvusių dažų. Sako: žiūrėkit. Tame stiklainyje visos vaivorykštės spalvos. Dar žinote ką? Jis nusikirpo plaukus, matote, sumaišė juos su dažais. Tai juk meno kūrinys, teisybė? Žinau, kad jis būtų norėjęs jį dovanoti jums.

Galėjau būti atviras su Kevino motina, pasakyti, kiek mažai padėjau jos sūnui. Jis atrodė tarsi paklydusi siela, plūduriavo ieškodamas vietos, kurioje galėtų išmesti inkarą, bet aš nieko neišmaniau ir buvau pernelyg drovus, kad parodyčiau meilę.

Pasidėjau stiklainį ant savo stalo, jis ryškiai spindėjo, o aš, pažvelgęs į Kevino plaukų kuokštus, gailėjausi, kad leidau jam išsprūsti iš mokyklos ir atsidurti Vietname.

Mano moksleiviai, ypač merginos, sakė, kad stiklainis labai gražus, tikrai, meno kūrinys, turbūt reikėjo daug darbo. Papasakojau jiems apie Keviną, kai kurios merginos apsiverkė.

Valytojas kartą valė klasę, palaikė stiklainį šiukšle ir išnešė į dėžę rūsyje.

Mokytojų bufete kalbėjausi su kolegomis apie Keviną. Jie purtė galvas. Kartojo: kaip gaila. Kartais pasitaiko, kad tokie vaikai išsprūsta, bet ką daryti mokytojui? Klasės milžiniškos, laiko maža, o mes juk ne psichologai.

8

Sulaukęs trisdešimties, vedžiau Albertą Smol ir pradėjau Bruklino kolegijoje lankyti kursus, rengdamasis gauti anglų literatūros magistro laipsnį, turėjusį padėti man iškilti karjeros laiptais, pelnyti visų pagarbą ir gauti didesnį atlyginimą.

Laikydamasis reikalavimų, parašiau darbą apie Oliverį Sindženą Gogartį — gydytoją, poetą, dramaturgą, neprilygstamą gėriką Oksforde, memuarų autorių, senatorių, (trumpalaikį) Džeimso Džoiso draugą; pastarasis jį pavertė Baku Muliganu „Ulise“ ir amžiams išgarsino visame pasaulyje.

Mano darbas vadinosi taip: „Oliveris Sindženas Gogartis: kritinė studija“. Kritikos joje nebuvo nė lašo. Pasirinkau Gogartį dėl to, kad nuo seno juo žavėjausi. Jei daug apie jį skaitysiu ir dar parašysiu darbą, tai gal man persiduos bent dalelė jo žavesio, talento ir žinių. Gal ir aš tapsiu bent kiek prašmatnesnis, veržlesnis, spalvingesnis. Jis buvo garsus visame Dubline, ir aš turėjau viltį, kad pasidarysiu toks pats galantiškas ir poetiškas girtuoklis airis kaip jis. Išgarsėčiau visame Niujorke. Prie mano stalo visi kvatotųsi iki užkimimo, mano dainos ir istorijos skambėte skambėtų visuose Grinvič Vilidžo baruose. „Liūto galvos“ bare gėriau viskį, stiklą po stiklo, kad būtų drąsiau tapti spalvingam. Barmenas man pasiūlė sulėtinti tempą. Draugai skundėsi nesuprantą nė vieno mano tariamo žodžio. Jie išnešė mane iš baro, įkėlė į taksi, sumokėjo vairuotojui ir liepė nesustoti, kol neprivažiuos prie mano namų Brukline. Mėginau ir su Alberta kalbėti sąmojingai kaip Gogartis, bet ji prisakė man užsičiaupti, dėl Dievo meilės, ir už visas pastangas prilygti Gogarčiui tegavau vienintelį atlygį — tokias klaikias pagirias, jog rytą puoliau ant kelių ir meldžiau Viešpatį, kad greičiau mane pasiimtų pas save.

Profesorius Džulianas Kėjus priėmė mano darbą, nepaisydamas „monotoniško stiliaus ir perdėm iškilmingo tono, nesuderinamo su aptariamu subjektu — Gogarčiu“.

Mano pirmasis ir mėgstamiausias dėstytojas Bruklino kolegijoje buvo Mortonas Irvinas Zaidenas, Jeitso specialistas. Jis ryšėjo peteliškę ir galėjo tris valandas be pertraukos pasakoti apie anglosaksų kronikas, Čoserį arba Metju Arnoldą — visa reikalinga medžiaga tvarkingai gulėjo jo galvoje. Jo tikslas buvo dėstyti, įlieti žinių į tuščius indus, o tie, kurie norėjo ko nors paklausti, turėjo vėliau ateiti į jo kabinetą. Paskaitų laiko tam negaišdavo.

Kolumbijos universitete jis buvo parašęs daktaro disertaciją apie Jeitsą ir knygą „Neapykantos paradoksas“, kurioje įrodinėjo, kad pagrindinė Vokietijoje kilusio antisemitizmo priežastis buvo žydų seksualumo baimė.

Visus metus aš klausiausi jo dėstomo anglų literatūros istorijos kurso, nuo „Beovulfo“ iki Virdžinijos Vulf, nuo karžygio iki savižudės. Jis aiškiai norėjo mums išaiškinti, kaip vystėsi anglų literatūra ir kartu — anglų kalba. Tvirtino, kad privalome išmanyti literatūrą taip, kaip gydytojas išmano žmogaus kūną.

Viskas, ką jis pasakojo, man buvo nauja: vienas iš naivumo ir prasto išsilavinimo privalumų. Buvau skaitęs šį bei tą iš anglų literatūros, tačiau Zaidenas pasakojo labai įdomiai, pereidamas nuo vieno rašytojo prie kito, nuo vieno šimtmečio prie kito, trumpai stabteldamas atidžiau žvilgtelėti į Čoserį, Džoną Skeltoną, Kristoferį Marlou, Džoną Draideną, Apšvietą, romantikus, Viktorijos laikus ir taip iki pat XX amžiaus; pasakodamas jis paskaitydavo ištraukų, jomis iliustravo anglų kalbos raidą nuo anglosaksų, vėliau — viduramžių kalbos ir galiausiai šiuolaikinės.

Po jo paskaitų man darydavosi labai gaila keleivių metro traukiniuose, kurie nežino to, ką žinau aš, ir nekantraudavau papasakoti savo paties moksleiviams, kaip per šimtus metų pasikeitė anglų kalba. Mėginau tai įrodyti, skaitydamas ištraukas iš „Beovulfo“, bet jie kalbėjo: nėė, čia ne anglų kalba. Jūs ką, mus kvailiais laikote?

Vesdamas pamokas būsimiems santechnikams, elektrikams ir automobilių mechanikams mėginau mėgdžioti Zaideno eleganciją, bet moksleiviai tik žiūrėjo į mane tarsi į puskvaišį.

Universitetų dėstytojai gali sau skaityti paskaitas kiek širdis geidžia, nebijodami nei prieštaravimų, nei atsikalbinėjimų. Pavydėtinas gyvenimas. Jiems nereikia niekam liepti sėstis, atsiversti sąsiuvinius, atsisakyti išleisti iš klasės. Jiems nereikia malšinti kivirčų. Užduotis visi atlieka laiku. Jokių pasiteisinimų, jokių tamstų, čia jums ne vidurinė mokykla. Jei jums per sunku laiku atlikti reikalingus darbus, meskite mokslus. Teisinasi tik vaikai.

Pavydėjau Zaidenui ir apskritai visiems kolegijos dėstytojams, kad per savaitę jie turi keturias ar penkias paskaitas. Aš turėjau dvidešimt penkias pamokas. Jų valdžia buvo neginčijama. Man reikėjo savąją išsikovoti. Sakiau žmonai: kam man grumtis su paniurusiais paaugliais, jei galėčiau gyventi lengvą ir malonų kolegijos profesoriaus gyvenimą? Argi ne malonu atsainiai įžengti į auditoriją, abejingai linktelėti galva, iš aukšto pripažįstant studentų egzistavimą, perskaityti paskaitą galinei sienai arba už lango augančiam medžiui, brūkštelti ant lentos keletą neįskaitomų žodžių ir paskelbti kito darbo temą — septyni šimtai žodžių apie pinigų simboliką Čarlzo Dikenso romane „Niūrūs namai“? Ir niekas nesiskundžia, niekas nieko nekamantinėja, niekas neatsikalbinėja.

Alberta atsakė: oi, liaukis zirzęs. Verčiau pasijudink, greičiau gauk daktaro laipsnį ir galėsi sau būti universiteto dėstytojas. Tada suksi galvas studentėms.

Laikydama baigiamuosius mokytojos egzaminus Alberta susipažino su Arlina Dalberg ir pasikvietė ją namo vakarienės. Ši nusispyrė batus, įsitaisė ant sofos ir gerdama vyną ėmė pasakoti, kaip ji gyvena su savo vyru Edvardu. Šiaip jie būna Maljorkoje, bet kartais ji grįžta į Valstijas padirbėti mokytoja ir užsidirbti pinigų gyvenimui Ispanijoje. Ji paaiškino, kad Edvardas gana gerai žinomas žmogus, o aš nieko neatsakiau, nes buvau jo vardą aptikęs tik vieną kartą — Edmundo Vilsono esė apie rašytojus proletarus. Arlina pasakė, jog jis po kelių mėnesių grįšiantis iš Ispanijos ir tada ji mus pakviesianti išgerti.

Edvardas Dalbergas man nepatiko iš pat pirmo žvilgsnio, o gal tiesiog labai jaudinausi susipažinęs su rašytoju: tai buvo pirmoji mano pažintis su Amerikos literatūros pasauliu.

Tą vakarą, kai mudu su Alberta atėjome į svečius, jis sėdėjo kambario kampe, giliame krėsle prie lango, apsuptas pusračio gerbėjų. Jie kalbėjosi apie knygas. Klausinėjo, ką jis mano apie įvairius rašytojus. Jis mosavo ranka ir niekino visus dvidešimtojo amžiaus rašytojus, išskyrus save: Hemingvėjus rašė „kūdikių kalba“, Folkneris — „mėšlą“, Džoiso „Ulisas“ buvo „kankinama kelionė per nepakenčiamą Dubliną“. Jis reikalavo, kad visi tuojau pat eitų namo ir pultų skaityti rašytojus, apie kuriuos niekad nebuvau girdėjęs: Svetonijų, Anaksagorą, serą Tomą Brauną, Euzebijų, dykumų tėvus, Juozapą Flavijų, Rendolfą Bomą.

Arlina mane pristatė. Tai Frenkas Makortas iš Airijos. Jis mokykloje dėsto anglų kalbą.

Aš ištiesiau ranką, bet jis savosios nepadavė. Ak, tai jūs dar vidurinėje, ar ne?

Nežinojau, ką atsakyti. Norėjau užvežti tam įžūliam šunsnukiui į akį, bet susilaikiau. Jis nusijuokė ir tarė Arlinai: gal mūsų bičiulis dėsto anglų kalbą kurčnebyliams? Dalbergų pasaulyje mokytojomis dirbo tik moterys.

Sutrikęs pasitraukiau prie savo kėdės.

Dalbergo galva buvo stambi, prie viršugalvio prilipdytomis žilų plaukų sruogomis. Viena akis buvo nereginti, užtat kita mikliai sukiojosi akiduobėje, dirbdama už abi. Jis turėjo stiprią nosį ir vešlius ūsus, o kai šypsodavosi, švysteldavo balti dirbtiniai dantys, kurie kalbant klaksėjo.

Jis dar ne viską buvo pasakęs. Įbedė į mane vienintelę akį. Ar mūsų vidurinės mokyklos vaikinas skaito? Ką gi jis skaito?

Pasirausiau mintyse, galvodamas, ką tokio būsiu neseniai skaitęs: ką nors solidaus, kas galėtų jam patikti.

Skaitau Šono O’Keisio autobiografiją.

Jis leido man truputį pasikankinti, ranka persibraukė veidą ir sumurmėjo: Šonas O’Keisis. Malonėkite pacituoti kokią eilutę.

Mano širdis įnirtingai suplazdėjo. Gerbėjų pusratis laukė. Dalbergas pakėlė galvą, tarsi sakydamas: nagi? Burna visiškai išdžiūvo. Neprisiminiau nė vienos O’Keisio eilutės, prilygstančios didingoms senųjų meistrų ištraukoms, kurias citavo Dalbergas. Sumurmėjau: na, aš labai žaviuosi O’Keisiu, nes jis taip natūraliai aprašė savo gyvenimą Dublino lūšnose.

Jis man vėl leido pasikankinti, o pats nusišypsojo gerbėjams. Tada linktelėjo mano pusėn. Taip natūraliai aprašė, sako mūsų bičiulis airis. Jei jums taip patinka vadinamasis natūralistinis rašymo stilius, verčiau atidžiau apžiūrėkite viešųjų tualetų sienas.

Gerbėjai nusijuokė. Aš iškaitau ir leptelėjau: O’Keisis pats savo jėgomis išsiveržė iš Dublino lūšnų. Jis buvo pusaklis. Jis tikras... tikras... darbininkų gynėjas... Jau tikrai ne prastesnis už jus. Visas pasaulis žino Šoną O’Keisį. O kas yra girdėjęs apie jus?

Jis papurtė galvą, vaizduodamas prieš gerbėjus, ir jie taip pat pritariamai papurtė galvas. Paskui šūktelėjo Arlinai: pasakyk savo vidurinės mokyklos vaikinui, kad dingtų man iš akių. Ir tegu daugiau čia nebesirodo, nors jo žavingoji žmona gali pasilikti kiek nori.

Nuėjau paskui Arliną į miegamąjį pasiimti palto. Atsiprašiau, kad sukėliau nemalonumų, ir paniekinau save už atsiprašymą, bet ji ėjo nuleidusi galvą ir nieko nesakė. Svetainėje Dalbergas glamžė Albertos petį ir pasakojo esąs tikras, kad ji puiki mokytoja, būtų labai malonu, jei apsilankytų dar.

Tylėdami metro traukiniu grįžome į Brukliną. Buvau visai sutrikęs, vis galvojau, kam Dalbergui prireikė taip elgtis. Ar jam būtinai reikėjo pažeminti nepažįstamą žmogų? Kodėl aš su tuo taiksčiausi?

Todėl, kad jaučiausi toks tvirtas ir savimi pasitikintis kaip vištos kiaušinis. Jam buvo šešiasdešimt, man trisdešimt. Jaučiausi neseniai atvykęs iš laukinių krašto. Literatūros pasaulyje niekada nebūsiu savas. Nepriklausau jam ir esu visiškas neišmanėlis, todėl niekad neprisidėsiu prie būrio gerbėjų, sugebančių užmėtyti Dalbergą rašytojų vardais.

Jaučiausi visiškai sukaustytas, baisiai gėdijausi ir prisiekinėjau, kad niekada daugiau nesimatysiu su tuo žmogumi. Mesiu tą niekam tikusį mokytojo darbą, neatnešantį jokios pagarbos, susirasiu darbą pusei dienos, likusį laiką skaitysiu bibliotekose, nuolat vaikščiosiu į tokius vakarėlius kaip šis, be paliovos ką nors cituosiu, nenusileisiu visokiems dalbergams bei jų gerbėjų minioms. Arlina pakvietė mus dar kartą, bet dabar Dalbergas elgėsi mandagiai, o man pakako proto ir sumanumo jam nusilenkti, suvaidinti pakaliką. Jis manęs kaskart klausdavo, ką skaitau, ir aš palaikiau taiką, vardydamas įvairius graikus, romėnus, Bažnyčios tėvus, Migelį de Servantesą, Bartono „Melancholijos anatomiją“, Emersoną, Toro ir, žinoma, Edvardą Dalbergą, tarsi dabar nieko daugiau neveikčiau, tik sėdėčiau ant subinės giliame krėsle ir skaityčiau, o paskaitęs laukčiau, kol Alberta paduos man pietus ir pamasažuos sustingusį sprandą. Jei pokalbis darydavosi nemalonus ar pasukdavo netinkama kryptimi, pacituodavau ištrauką iš kurios nors jo knygos, ir jo veidas iškart nušvisdavo, sušvelnėdavo. Nustebau pamatęs, kad žmogus, dominuojantis visuose susirinkimuose ir taip lengvai įsigyjantis priešų, yra toks jautrus padlaižiavimui. Taip pat nustebau, kad man pakako proto sukurti strategiją, padedančią išsaugoti jo ramybę. Mokiausi prikąsti liežuvį ir nuolankiai išklausyti įžeidimus, nes tikėjausi pasisemti jo išminties bei žinių.

Pavydėjau jam rašytojo gyvenimo — svajonės, kurios siekti pats buvau per silpnas. Žavėjausi juo, kaip visais tais, kurie eina savo keliu ir nepaiso kliūčių. Net tiek daug visko patyręs Amerikoje vis dar tebesijaučiau tarsi vakar išlipęs iš laivo. Kai jis pradėdavo vaitoti, koks sunkus rašytojo gyvenimas, kokias kančias kasdien prie darbo stalo patiria rašantis žmogus, norėdavau jam atkirsti: oi, Dalbergai, susikišk tas kančias sau į subinę. Tu vos kelias valandas iš ryto patupi prie rašomosios mašinėlės, paskui visą dieną sau skaitai, o Arlina stypčioja aplink ant pirštų galiukų ir tenkina kiekvieną tavo užgaidą. Per visą savo gyvenimą nesi nė vienos dienos sunkiai dirbęs. Pamėgink bent dienelę vesti pamokas šimtui septyniasdešimčiai paauglių: pamatysi, kaip kaukdamas parlėksi į savo saugų literatūros gyvenimėlį.

Mes kartais susitikdavome ir vėliau, kol jis mirė Kalifornijoje, būdamas septyniasdešimt septynerių. Būdavo, pakviečia mane vakarienės ir būtinai liepia atsivesti savo kalę. Taip jis vadino mano bobą. Suvokiau, kad mano kalė jam rūpi daug labiau negu aš, ir kai kartą pasiūlė vieną vasarą visiems drauge keliauti po šalį, puikiai supratau, ko tikisi — kelioninio romano su Alberta. Gudruolis sugalvos pasiųsti mane atlikti kokios nors beprasmės užduoties, o pats pasinaudos proga.

Vieną šeštadienio rytą jis paskambino ir pakvietė mus vakarienės, o kai atsakiau, kad vakare esame užsiėmę, paklausė: tai ką, mano mielas bičiuli airi, man dabar įsakysite daryti su visu pripirktu maistu? Aš atsakiau: suvalgyti. Juk nieko kita jau seniai nebedarote.

Ne kažin koks atsakymas, bet tai buvo mano paskutinis žodis. Daugiau jis man neskambino.

Visus aštuonerius metus, praleistus Makėjaus mokykloje, kiekvieną birželį anglų kalbos mokytojai susirinkdavo į vieną klasę perskaityti Niujorko valstijos egzamino darbų ir juos įvertinti. Egzaminą išlaikydavo vos pusė Makėjaus moksleivių. Kitai pusei reikėjo padėti. Mes stengėmės išpūsti nevykėlių pažymius nuo penkiasdešimties su trupučiu balų iki reikalaujamo minimumo — šešiasdešimt penkių.

Su testų, kuriuose reikėdavo pasirinkti vieną iš pateiktų atsakymo variantų, rezultatais nieko padaryti negalėdavome — atsakymai būdavo teisingi arba klaidingi, — užtat pagerindavome įvertinimą už literatūros bei kitų dalykų rašinėlius. Reikia įvertinti jau vien tai, kad vaikis atėjo į egzaminą. Kodėl ne? Juk galėtų kur nors vadalotis, ieškodamas bėdos, kabinėdamasis prie žmonių. Trys balai už atvykimą, nesavanaudiško pilietiškumo veiksmą. Ar rašyseną įmanoma įskaityti? Taip. Na, tai dar pora trejetas balų.

Ar vaikiu kada nors skundėsi mokytojai? Na, gal kokį kartą. Taip, bet tąsyk veikiausiai jis turėjo rimtą priežastį. Be to, jo tėvas miręs — prieplaukų krovikas, kuris pasipriešino mafijai ir galiausiai buvo ištrauktas negyvas iš Govanuso kanalo. Pridėkim vaikigaliui porą balų už tai, kad jo tėvas nuskendo Govanuso kanale. Na, jau turime reikalingą rezultatą?

Ar moksleivis pradeda naują mintį iš naujos eilutės? O, taip, jūs tik pažiūrėkit — nauja eilutė pradedama puslapio vidury. Tas vaikinas tikras naujos eilutės meistras. Žiūrėkite, jo rašinėlyje aiškiai matyti trys pastraipos.

Ar tos pastraipos pradedamos naujomis mintimis? Na, kaip čia pasakius, visada galima pasakyti, kad pirmasis pastraipos sakinys ir yra nauja mintis. Puiku, pridėkime jam dar tris balus už naujas mintis. Na, kiek dabar turime? Šešiasdešimt tris?

Ar jis geras vaikas? O, žinoma. Padeda mokytojui? Taip, kartą socialinių mokslų mokytojo paprašytas išplovė visas kempines. Koridoriuose elgiasi mandagiai? Visada sveikinasi. Jūs tik pažiūrėkite, kaip jis pavadino savo rašinį: „Teisi ar kalta mano šalis; ji vis tiek mano“. Nieko sau, teisybė? Ne juokas sugalvoti tokį pavadinimą rašiniui. Gal galime jam pridėti tris balus už tai, kad pasirinko patriotinę temą, ir dar vieną tašką už tai, kad pavartojo kabliataškį, nors šioje vietoje reikėtų kablelio? Pala, ten tikrai kabliataškis, o gal popierių nutupėjo musės? Šioje mokykloje yra vaikų, kurie net nežino, kad pasaulyje esti dvitaškiai, ir jiems visai nerūpi: jei pradėtum jiems aiškinti, kas yra dvitaškis ir kuo jis skiriasi nuo pusbrolio kabliataškio, jie tuojau pat pasiprašytų išleidžiami iš klasės.

Tai gal pridėkim dar trejetą balų? Toks simpatiškas vaikas, o jo brolis Stanas dabar Vietname. Tėvas susirgo poliomielitu, kai sūnus dar buvo mažas. Dabar sėdi invalido vežimėlyje. Oi, pridėkim dar balą — juk suprantate, tėvas invalido vežimėlyje, brolis Vietname.

Na, štai ir turime šešiasdešimt aštuonis. Šešiasdešimt aštuoni balai sukels mažiau įtarimų Olbanyje, kur tikrinami egzaminų rezultatai. Tikrai netikrins visų rašinių, juk gauna jų tūkstančius iš visos valstijos. Be to, jei kils kokių klausimų, mes, mokytojai, stosime mūru ir apginsime savo vertinimo sistemą.

Na, eime pietauti.

Ponas Biberšteinas, mokyklos konsultantas, man pasakė, kad jei turėsiu vargo su kuriuo nors moksleiviu, turiu tik pranešti jam, ir jis viskuo pasirūpins. Jis sakė, kad su naujais mokytojais mokymo sistemoje elgiamasi kaip su tarnais, jei ne dar blogiau. Kaip išsikapstysi, priklauso tik nuo tavęs paties.

Aš jam nė karto nepasakojau apie vargus su moksleiviais. Gandai netrunka pasklisti. Jo, brolau, tas naujas mokytojas, Makortas, iškart siunčia pas konsultantą, paskui skambina tėvams — visi žino, ką tai reiškia. Ponas Biberšteinas juokavo, kad veikiausiai esu puikus mokytojas ir labai gerai sutariu su vaikais, nes nieko nesu pas jį nusiuntęs. Jo manymu, tai vis mano airiškas žavesys. Rodos, pažiūrėti nėra į ką, bet visos merginos alpsta dėl mano akcento. Jos pačios man taip sakė, tad turėkite galvoje.

Kai mes sukūrėme naują profsąjungą, Jungtinę mokytojų federaciją, ir paskelbėme streiką, ponas Biberšteinas, ponas Tolfsenas ir dailės mokytoja panelė Gilflan kirto piketo liniją. Mes jiems šaukėme: neikite vidun. Jie vis tiek įėjo, panelė Gilflan verkė. Mokytojai, kurie kirto piketo liniją, buvo vyresni už mokytojus, susibūrusius lauke. Tikriausiai jie priklausė senajai Mokytojų sąjungai, sunaikintai per Makarčio raganų medžioklę. Jie nenorėjo vėl būti persekiojami, nors mes streikavome beveik vien tam, kad būtų pripažinta mūsų federacija.

Aš užjaučiau vyresniuosius mokytojus, ir kai streikas baigėsi, norėjau atsiprašyti, kad taip ant jų rėkėme. Prie mūsų piketo linijos bent jau niekas nešaukė: „Šašai“, kaip kitose mokyklose. Vis dėlto ir Makėjaus profesinėje mokykloje mokytojai susiskaldę, ir aš nebežinojau, ar galima draugiškai elgtis su žmonėmis, kirtusiais liniją. Prieš tapdamas mokytoju pats buvau kirtęs piketo liniją su Viešbučių darbuotojų sąjunga ir Tarptautine uosto krovikų asociacija, o kartą mane atleido iš banko vien už pokalbį su profsąjungos atstovu. Įspėjimai buvo aiškūs, ir niekas nedrįso jų nepaisyti. Perženk liniją, bičiuli, ir pamatysi — visi žino, kur tu gyveni. Žino, kurią mokyklą lanko tavo vaikai.

Stovėdami piketo linijoje kaip mokytojai negalėjome pasakyti nieko panašaus. Buvome diplomuoti specialistai: mokytojai, baigę kolegijas. Kai streikas baigėsi, mokytojų bufete vengėme „šašų“. Jie visi kartu valgė kitoje salės pusėje. Neilgai trukus išvis liovėsi vaikščioti į bufetą ir mes, ištikimi Jungtinės mokytojų federacijos nariai, galėjome jame karaliauti.

Ponas Biberšteinas, sutikęs mane koridoriuje, vos regimai linktelėdavo ir daugiau nebesiūlė pagalbos bendraujant su sunkiais vaikais. Nustebau, kai vieną dieną jis mane sustabdė ir garsiai paklausė: kaip ten yra su Barbara Sedler?

O kas yra?

Ji atėjo pas mane ir papasakojo, kad skatinate ją stoti į kolegiją.

Teisybė.

Kas — teisybė?

Tai yra aš tikrai jai pasiūliau mokytis kolegijoje.

Leiskite jums priminti, kad ši mokykla — profesinė mokykla, o ne būsimų kolegijos studentų kalvė. Mūsų moksleiviai skuba įsigyti profesiją, sūnau. Jie nepasirengę mokytis kolegijose.

Aš jam paaiškinau, kad Barbara Sedler — viena gabiausių moksleivių visose penkiose mano klasėse. Ji puikiai rašo, skaito knygas, aktyviai dalyvauja klasės diskusijose, ir jei aš, diplomuotas mokytojas, be ypatingo pasirengimo galėjau patekti į kolegiją, kodėl to negali Barbara? Kas pasakė, kad ji būtinai privalo tapti kosmetologe, sekretore ar dar kuo nors?

Klausykite, jaunuoli, jūs kemšate moksleiviams į galvas žalingus dalykus. Mes stengiamės į viską žiūrėti realistiškai, o jūs staiga pradedate skleisti savo beprotiškas idėjas. Man teks rimtai su ja pasikalbėti ir viską paaiškinti. Būčiau labai dėkingas, jei apsiramintumėte. Mokykite anglų kalbos, o profesinį konsultavimą palikite man. Jis nusigręžė ir jau buvo beeinąs, tik staiga atsisuko. Juk tai tikrai ne dėl to, kad Barbara yra daili blondinė, kaip manote?

Norėjau pasakyti jam ką nors bjauraus. Pavyzdžiui, „šašas“; bet nutylėjau. Jis nuėjo ir tai buvo paskutinis mūsų pokalbis. Ar dėl to kaltas streikas, o gal vis dėlto Barbara?

Mano pašto dėžutėje jis paliko atviruką su užrašu: „Žmogus turi stengtis siekti daugiau negu apima, bet prieš tai būtina įsitikinti, kad yra ko siekti. Nekurstykite neįgyvendinamų svajonių. Linkėjimai, Fergusas Biberšteinas.“

II DALIS Asilas tarp dagių

9

1966-aisiais, aštuonerius metus praleidus Makėjaus profesinėje mokykloje, atėjo laikas judėti toliau. Vis dar stengiausi kasdien išlaikyti penkių klasių moksleivių dėmesį, nors jau pradėjau suvokti akivaizdų dalyką: kiekvienoje klasėje dera elgtis individualiai. Reikia būti savimi. Susikurti savo stilių, taikyti tinkamiausias metodikas. Reikia sakyti tiesą, nes kitaip būsi demaskuotas. Ak, tamsta mokytojau, o praėjusią savaitę jūs sakėte visai ką kita. Tam nereikia nei ypatingų dorybių, nei moralės.

Taigi — sudie, Makėjaus profesine mokykla. Gavęs magistro laipsnį, perėjau į Niujorko bendruomenės kolegiją Brukline: vienas pažįstamas, profesorius Herbertas Mileris, padėjo man susirasti jaunesniojo dėstytojo vietą — tai pati žemiausia universitetinės sistemos laiptų pakopa. Nuo šiol turėsiu penkias ar šešias paskaitas per savaitę, o ne per dieną. Bus tiek laisvo laiko, kad jausiuosi kaip rojuje. Atlyginimas perpus mažesnis negu vidurinės mokyklos mokytojo, užtat turėsiu nebe moksleivius, o studentus, jie manęs klausys ir gerbs. Niekuo nesimėtys klasėje. Nesipriešins ir nesiskųs, gavę užduočių per paskaitas ar namų darbams. Be to, vadins mane dėstytoju, ir aš jausiuosi svarbus žmogus. Dėstysiu du kursus: literatūros įvadą ir kompozicijos pagrindus.

Mano studentai buvo suaugę žmonės, dauguma jau beveik trisdešimties; jie dirbo miesto parduotuvėse, fabrikuose, įstaigose. Viename kurse buvo trisdešimt trys ugniagesiai, kurie siekė išsilavinimo, norėdami pakilti tarnyboje — visi baltieji, beveik vien airiai.

Visi kiti studentai — juodieji ir lotynų amerikiečiai. Visai nedaug trūko, kad ir aš būčiau vienas iš jų: dieną dirbčiau, vakare mokyčiausi. Drausmės problemų nebeliko, tad man teko prie to prisitaikyti ir susikurti naują mokymo stilių, kai nereikia be paliovos kartoti moksleiviams, kad atsisėstų ir nusiramintų. Jei studentas vėluodavo, jis mandagiai atsiprašydavo ir sėsdavo į vietą. Kai pirmus kartus į auditorijas suėjo studentai, susėdo ir ėmė laukti mano paskaitos, net nežinojau, ką daryti. Niekas nesiprašė išleidžiamas į tualetą. Niekas nekėlė rankos, norėdamas apkaltinti bendraklasį, kad šis pavogė sumuštinį, vadovėlį arba atsisėdo ne į savo vietą. Niekas nemėgino nukreipti kalbos, neklausinėjo nei apie Airiją, nei apie varganą mano vaikystę.

Čia, brolau, teks stoti priešais auditoriją ir dėstyti.

Išnašas, ponios ir ponai, įprasta nukelti į puslapio apačią; jos rodo naudotus informacijos šaltinius.

Pakyla ranka.

Taip, pone Fernandesai?

O kodėl?

Kas kodėl?

Na, jei aš rašau apie Niujorko „Milžinus“, tai kodėl negaliu taip ir parašyti, kad apie juos skaičiau Daily News, kodėl?

Todėl, pone Fernandesai, kad jūs rašote mokslinį darbą, o tai reiškia, kad privalote tiksliai — tiksliai, pone Fernandesai, — nurodyti, kur gavote informaciją.

Na, nežinau, dėstytojau, man atrodo, kad tai tuščias laiko gaišimas. Aš tik rašau apie „Milžinus“, aiškinu, kodėl jie šį sezoną vis pralaimi. Suprantate, nesirengiu būti advokatas, nei nieko.

Ponui Tomui Fernandesui dvidešimt devyneri. Jis dirba mechaniku Niujorko savivaldybės įmonėje. Tikisi, kad gavęs diplomą sulauks paaukštinimo. Jis turi žmoną ir tris vaikus; kartais per paskaitas užmiega. Kai pradėjo knarkti, kiti studentai sužiuro į mane, laukdami, ką darysiu. Aš paliečiau jo petį ir pasiūliau pailsėti kitur. Gerai, atsakė jis, išėjo iš auditorijos ir tą vakarą nebegrįžo. Kitą savaitę jo nebuvo, o kai grįžo, paaiškino nesirgęs. Ne, jis buvo išvažiavęs į Naująjį Džersį, į futbolo rungtynes — „Milžinai“, suprantate? Kai „Milžinai“ žaidžia savo valstijoje, jis negali praleisti nė vienų rungtynių. Nė už ką nepraleis „Milžinų“. Sakė: labai gaila, kad paskaitos pirmadienį, tą pačią dieną, kai „Milžinai“ žaidžia savo aikštelėje.

Labai gaila, pone Fernandesai?

Jo. Na, suprantate, aš juk negaliu persiplėšti.

Bet čia kolegija, pone Fernandesai. Šis kursas privalomas.

Jo, atsako ponas Fernandesas. Suprantu jūsų problemą, dėstytojau.

Mano problemą? Tai mano problema, pone Fernandesai?

Na, juk jūs suprantate, kad reikės ką nors daryti su manim ir su „Milžinais“. Teisybė?

Aš ne apie tai, pone Fernandesai. Turiu galvoje, kad jei nelankysite paskaitų, neišlaikysite egzamino.

Jis spokso į mane, tarsi stengtųsi suvokti, kodėl aš taip keistai kalbu. Pasakoja man ir visai auditorijai, kad visą gyvenimą sirgo už „Milžinus“ ir neketina jų mesti dabar, šį sezoną, kai jiems nustojo sektis. Niekas jo negerbs. Jo septynmetis sūnus ims jį niekinti. Net žmona, kuriai „Milžinai“ niekad nerūpėjo, liausis jį gerbusi.

Kodėl, pone Fernandesai?

Tai juk akivaizdu, dėstytojau. Visus sekmadienius ir pirmadienius, kol aš žiūriu „Milžinus“, ji manęs laukia namie, prižiūri vaikus ir panašiai; net atleido už tą kartą, kai negalėjau ateiti į jos motinos laidotuves, nes „Milžinai“, broleli, žaidė atkrintamąsias varžybas. Kaip dabar bus — jei aš atsisakysiu „Milžinų“, ji manęs paklaus: tai ko aš visą šitą laiką laukiau? Sakys, kad bergždžiai švaistė laiką. Ir liausis mane gerbti, nes kas jau kas, o mano žmona atkakli, ji laikosi savo pažiūrų taip pat, kaip aš laikausi „Milžinų“, suprantate?

Rovena iš Barbadoso sako, kad šis pokalbis jai atrodo grynas laiko gaišimas: vaikiški plepalai. Kodėl jis negalėtų į paskaitas vaikščioti kurią nors kitą dieną, ne pirmadienį?

Todėl, kad kiti kursai jau buvo sukomplektuoti, o aš girdėjau, kad ponas Makortas simpatiškas vyrukas, jis neįsižeis, jei aš po sunkios darbo dienos nueisiu į futbolą. Supratai?

Rovena iš Barbadoso atsako nesupratusi. Gal tu, vyruti, jau šik arba lipk nuo puodo, atsiprašau už posakį. Mes čia visi ateinam po sunkios darbo dienos, bet nepradedam knarkti ir nelakstom į futbolo rungtynes. Gal balsuokime?

Auditorijoje linksi galvos — taip, balsuokime. Trisdešimt trys už tai, kad ponas Fernandesas lankytų paskaitas ir mestų „Milžinus“. Ponas Fernandesas balsuoja už save. „Milžinai“ pralaimi absoliučia balsų dauguma.

Šį vakarą „Milžinų“ rungtynes rodo per televiziją, bet jam pakanka mandagumo išsėdėti iki paskaitos galo. Paspaudžia man ranką, patikina, kad visiškai ant manęs nepyksta, esu tikrai simpatiškas vyrukas, deja, turiu keistų užgaidų.

Fredis Belas buvo elegantiškas juodaodis jaunuolis. Jis dirbo „Abrahamo ir Štrauso“ universalinės parduotuvės vyrų drabužių skyriuje. Kartą jis man padėjo išsirinkti švarką ir tai pakeitė mūsų santykius. Taip, aš jūsų studentas, bet aš jums padėjau išsirinkti tą švarką. Jis mėgo rašyti perdėtai įmantriu stiliumi, vartoti ilgus ir retai aptinkamus žodžius, kuriuos rasdavo žodynuose, ir kai aš prie jo rašinio pridėjau pastabą „Paprasčiau, paprasčiau (Toro)“, jis priėjo paklausti, kas per vienas tas Toro ir kodėl reikia stengtis rašyti kaip kūdikiui?

Todėl, Fredi, kad tavo skaitytojui patiks, jei rašysi aiškiai. Aiškumo, Fredi, aiškumo.

Jis nesutiko. Vidurinėje mokykloje anglų kalbos mokytojas jam buvo sakęs, kad anglų kalba — tai didingi vargonai. Kodėl nepasinaudojus šiuo pasakišku instrumentu? Be jokių apribojimų, taip sakant.

Todėl, Fredi, kad jūsų rašiniai iškankinti, dirbtiniai ir parašyti per jėgą.

To nereikėjo sakyti, juo labiau stebint ir klausant trisdešimčiai jo kolegų. Fredžio veidas sustingo, ir aš supratau, kad mudu nebe draugai. Tai reiškė, kad iki semestro pabaigos auditorijoje matysiu priešišką veidą: mane tokia perspektyva baugino, nes dar tik skyniausi kelią suaugusių studentų pasaulyje.

Jis man atkeršijo kalba. Ėmė rašyti dar sudėtingiau, dar labiau persistengdamas. Jo įvertinimai suprastėjo nuo A iki B su minusu. Galiausiai jis paprašė paaiškinti, kodėl taip vertinu. Jis parodęs savo rašinius buvusiam anglų kalbos mokytojui ir tas, buvęs anglų kalbos mokytojas, niekaip nesuprato, kaip tokius rašinius galima vertinti mažiau negu A su pliusu. Jūs tik pažvelkite į jo kalbą. Į žodyną. Į prasmių gausą. Pažvelkite į sakinių sandarą: kokia ji įvairi, sudėtinga, išmoninga.

Mudu kalbėjomės koridoriuje. Jis nenorėjo pasiduoti. Pasakojo, kad labai stengiasi ruoštis mano paskaitoms, nuolat ieško naujų žodžių, nenorėdamas man įkyrėti vis tais pačiais. Jo buvęs anglų kalbos mokytojas sakydavo, kad mokytojui nėra nieko baisesnio kaip skaityti krūvų krūvas moksleivių darbų ir nerasti juose nė vienos originalios minties, nė vieno naujo žodžio. Buvęs anglų kalbos mokytojas manė, kad ponas Makortas turėtų įvertinti Fredžio pastangas ir jomis džiaugtis. Fredžiui reikėtų papildomo įvertinimo vien už tai, kad jis braunasi į naujas sritis, kad stengiasi. Be to, pridūrė Fredis, aš dar dirbu naktimis, kad užsidirbčiau gyvenimui ir susimokėčiau už kolegiją. Jūs pats žinote, kaip tai sunku, pone Makortai.

Nesuprantu, ką tai turi bendra su jūsų rašymo stiliumi.

Be to, šioje visuomenėje juodaodžiams nelengva.

O Jėzau, Fredi. Šioje visuomenėje visiems nelengva. Gerai. Jūs norite gauti A? Gausite. Nenoriu būti apkaltintas rasiniu nepakantumu.

Ne, aš nenoriu, kad įvertintumėte mane A tik dėl to, kad jums įkyrėjau ar kad esu juodaodis. Noriu gauti A, nes jo nusipelniau.

Aš pasisukau eiti. Jis sušuko man pavymui: ei, pone Makortai, ačiū. Man patinka jūsų paskaitos. Jos, tiesa, keistos, bet aš pamaniau, kad gal verta tapti mokytoju, tokiu kaip jūs.

Mano dėstomame kurse reikia parašyti kursinį darbą. Studentas turi įrodyti, kad sugeba pasirinkti temą, atlikti pagrindinius tyrimus, surašyti naudotą medžiagą, kurią dėstytojas galėtų patikrinti, pateikti reikalingas nuorodas ir pagrindinių bei antraeilių šaltinių bibliografiją.

Nusivedu studentus į biblioteką, kad maloni, žvitri bibliotekininkė jiems parodytų, kaip ieškoti informacijos, kaip naudotis pamatiniais tyrimų įrankiais. Jie jos klausosi, kažką tarpusavyje šnibždėdamiesi ispaniškai bei prancūziškai, bet pasiteiravus, ar kas nors turi klausimų, visi tylėdami spokso; bibliotekininkė sutrinka, nes labai nori jiems padėti.

Aš mėginu jiems paaiškinti, kas tai yra mokslinis darbas.

Pirmiausia reikia pasirinkti temą.

Kas tai?

Pagalvokite apie tai, kas jus domina, gal ne tik jus, gal visus žmones. Galima rašyti apie kapitalizmą, religiją, abortus, vaikus, politiką, švietimą. Kai kurie iš jūsų kilę iš Haičio ar Kubos. Štai dvi puikios temos. Galite rašyti apie vudu religiją arba Kiaulių įlankos įvykius. Galite panagrinėti kokį nors savo šalies ypatumą, pavyzdžiui, žmogaus teises; surinkti medžiagą, pasverti „už“ ir „prieš“, apmąstyti, padaryti išvadas.

Atsiprašau, dėstytojau, ką reiškia — pasverti „už“ ir „prieš“?

„Už“ — argumentai, patvirtinantys jūsų dėstymą, „prieš“ — neigiantys.

A!

Tas „A!“ aiškiai rodo, kad jie neturi supratimo, apie ką aš kalbu. Reikia grįžti, pradėti pasakoti iš kitos pusės. Klausiu, ką jie mano apie mirties bausmę. Jie į mane žiūri, ir aiškiai matyti, kad jie patys nežino, ką mano, nes nesupranta, ko klausiu.

Mirties bausmė — tai kai žmonės baudžiami mirtimi pakariant, elektros kėdėje, dujomis, sušaudant arba smaugiant garota.

Kuo tokiu?

Tai toks geležinis lankas, kuriuo Ispanijoje smaugiami nusikaltėliai.

Jie paprašo užrašyti šį žodį ant lentos. Persirašo jį į savo sąsiuvinius, o aš mintyse pasižymiu, kad jei kada nors paskaita pradės strigti, tuojau pat pradėsiu pasakoti apie įvairius mirties bausmės vykdymo būdus.

Viviana iš Haičio pakelia ranką. Ta mirties bausmė, taip, tai negalima, bet man patinka ta kita tema, apie kūdikius, aha, šita — abortai. Abortininkus reikia sušaudyti.

Aišku, Viviana. Gal norite apie tai parašyti kursinį darbą?

Aš? Kad aš surašyčiau, ką dabar kalbu? Kam tai rūpi? Aš juk niekas, dėstytojau. Niekas.

Jų veidai be jokios išraiškos. Jie nesupranta. Kaip galėtų suprasti? Ką ten kažkas kalba apie būtinybę išklausyti kitą pusę? Niekas jiems nėra sakęs, kad jie turi teisę į savo nuomonę.

Mano studentai nesidrovi samprotauti per paskaitas, bet užrašyti savo mintis jiems atrodo pavojinga, ypač tiems, kurie augo ispaniškoje ar prancūziškoje aplinkoje. Be to, tokiems dalykams jiems nelieka laiko. Jie turi vaikų, darbą, privalo siųsti pinigų šeimoms, likusioms Haityje ar Kuboje. Dėstytojams bepigu duoti užduotis, bet už auditorijos sienų, brolau, kitas pasaulis, o Dievas sukūrė parą tik dvidešimt keturių valandų.

Liko dar dešimt minučių paskaitos, aš pasiūlau studentams savarankiškai patyrinėti biblioteką. Niekas nė nekrusteli. Jie net nebesišnibžda. Sėdi įsisupę į savo žieminius paltus. Spaudžia rankose krepšius su knygomis ir laukia, kol baigsis paskaitai skirtas laikas.

Koridoriuje sutikęs savo draugą, seną dėstytoją Herbertą Milerį, papasakoju apie sunkumus, kuriuos patiriu su šia klase. Jis sako: jie dirba dieną naktį. Paskui ateina į paskaitas. Sėdi, klausosi. Stengiasi iš paskutiniųjų. Priėmimo komisija juos priima mokytis, o paskui nori, kad dėstytojai darytų stebuklus arba elgtųsi griežtai. Aš neketinu reikalauti, kad jie laikytųsi visų kolegijos taisyklių. Moksliniai darbai? Kaip tie studentai gali rašyti mokslinius darbus, jei jie vos laikraštį paskaito?

Studentai linkę pritarti Mileriui. Jie linksi galvomis ir sako: jo, jo. Mano, kad jie — niekas.

Šitai aš turėjau seniai žinoti: visi mano studentai, suaugę žmonės nuo aštuoniolikos iki šešiasdešimt dvejų metų amžiaus, laiko savo nuomonę nieko verta. Visas savo idėjas jie pasisėmė iš pasaulį užplūdusio žiniasklaidos tvano. Niekas niekada jiems nėra kalbėjęs apie teisę savarankiškai mąstyti.

Aš jiems pareiškiu: jūs turite teisę savarankiškai mąstyti.

Auditorijoje tyla. Sakau: neprivalote tylomis praryti visko, ką jums pasakoju. Ar ką kiti pasakoja. Galite klausti. Jei aš nežinosiu, ką atsakyti, galėsime paieškoti bibliotekoje arba aptarti atsakymą čia.

Jie susižvalgo. Jo. Vyrukas juokauja. Šneka, kad neprivalome juo tikėti. Ei, mes čia atėjome išmokti anglų kalbą, kad išlaikytume egzaminus. Mums reikia baigti kolegiją.

Aš norėjau būti Didysis išlaisvintojas, priversti juos, dienų dienas klūpojusius įstaigose bei fabrikuose, galiausiai atsistoti, padėti nusimesti grandines, nuvesti į kalno viršūnę ir leisti įkvėpti laisvės oro. Kai jų protai išsivalys nuo apnašų, jie atpažins mane kaip savo išgelbėtoją.

Mano studentų gyvenimas ir taip buvo ganėtinai sunkus, jiems nereikėjo anglų kalbos mokytojo, pamokslaujančio apie mąstymą ir kankinančio amžinais klausimais.

Brolau, mes tik norim pabaigti kursą.

Kursiniai darbai pasirodė tikra plagiato šventė, iš enciklopedijų nurašyti straipsniai apie tėtušį Diuvaljė3 ir Fidelį Kastrą. Viviana prirašė septyniolika puslapių apie Tuseną Luvertiurą4 anglų bei Haičio prancūzų kalba, ir aš jos darbą įvertinau B su pliusu už pastangas bei perrašinėjimą. Pamėginau atitaisyti padėtį, tituliniame puslapyje įrašydamas, kad Tusenas mąstė savarankiškai ir už tai nukentėjo; tikėjausi, kad Viviana irgi paseks jo pavyzdžiu, tik gal nebūtinai kentės.

Grąžindamas darbus stengiausi kiekvienam pasakyti ką nors gera, paskatinti autorius nuodugniau panagrinėti pasirinktas temas.

Galėjai pamanyti, kad kalbu sienoms. Tai buvo paskutinė tų metų paskaita, jie žvilgčiojo į laikrodžius ir manęs nepaisė. Niekam nereikalingas, pykdamas, kad taip ir nepavyko jų pasiekti, nužingsniavau į metro. Ant platformos traukinio laukė keturios mano studentės. Jos nusišypsojo ir paklausė, ar gyvenu Manhetene.

Ne. Važiuosiu dvi stoteles iki Bruklino.

Nebežinojau, ką daugiau sakyti. Nemokėjau plepėti. Šnekučiuotis, kaip sugeba dėstytojai.

Viviana tarė: ačiū už pažymį, pone Makortai. Tai geriausias mano gautas anglų kalbos įvertinimas, žinot, jūs visai neblogas mokytojas.

Kitos studentės ėmė linksėti galvomis ir šypsotis, bet aš mačiau, kad tai tik iš mandagumo. Traukiniui atvažiavus, visos atsisveikino ir nuskubėjo platforma.

Mano, kolegijos dėstytojo, karjera truko metus. Katedros vedėjas pasakė, kad į mano vietą veržiasi daug norinčiųjų, turinčių daktaro laipsnį, tačiau jis pasirengęs pažvelgti į reikalavimus pro pirštus — vis dėlto man reikės pateikti įrodymų, kad siekiu daktaro laipsnio. Atsakiau, kad nieko nesiekiu.

Tada labai gaila, atsakė vedėjas.

O, nieko baisaus, atsakiau ir nuėjau ieškotis naujos mokytojo vietos vidurinėje mokykloje.

Alberta pareiškė, kad mano gyvenimas sustojo vietoje, ir aš pagyriau ją už įžvalgumą. Ji atrėžė: mesk tą sarkazmą. Mes susituokę jau šešerius metus, o tu tik vinguriuoji iš vienos mokyklos į kitą. Jei tuojau pat kur nors neįsitaisysi, pamatysi, kad tau jau keturiasdešimt ir gyvenimas praėjo pro šalį. Ji išvardijo daugybę mūsų pažįstamų — laimingai vedusių, gerai dirbančių, įsikūrusių, patenkintų, su vaikais, palaikančių brandžius santykius, nebijančių ateities, puikiai atostogaujančių, priklausančių įvairiems klubams, žaidžiančių golfą, drauge senstančių, lankančių gimines, svajojančių apie anūkus, aktyviai dalyvaujančių parapijos veikloje, svarstančių pensijos perspektyvas.

Aš su ja sutikau, bet negalėjau to pripažinti. Išrėžiau pamokslą apie gyvenimą Amerikoje. Paaiškinau, kad gyvenimas — tai nuotykis, o aš veikiausiai gyvenu ne tame šimtmetyje. Reikėjo man gimti anksčiau, kai prerijomis dundėjo dengti vežimai, štai stoties viršininkas iš vesterno — Džonas Veinas, Rendolfas Skotas, Džoelis Makris — garsiai pliaukšteli rimbu ir sukomanduoja: „Pirmyn“, o studijos orkestras prapliumpa karštomis trelėmis, penkiasdešimt smuikų sprogte sprogsta nuo prerijų patriotizmo pertekliaus; gryniausia geležinkelio muzika, smuikai ir bandžos atliepia akordeono raudoms, vyrai mašinisto vietose pritaria: „Op, op, op“, o kiti vyrai eina pėsti, vedasi žirgus ir jaučius, ant kurių sėdi žmonos, įsitvėrusios vadelių, aiškiai matyti, kad kai kurios iš jų nėščios, ir jau iš karto žinai, kadangi stebi tai ne pirmą kartą, kad jos susilauks kūdikių vidury įnirtingiausio žiauriųjų indėnų apačių, sijų ar šajenų antpuolio. Vežimus sustatys ratu ir įveiks tuos klykiančius narsuolius, išdrįsusius grasinti jaukioms baltosioms moterims per patį gimdymą, tačiau ir tie indėnai su savo plunksnomis, raiti ant žirgų, tokie prakilnūs; puikiausiai žinai, kad indėnus pavyks atremti, nes visi baltieji žmonės — vyrai, moterys, vaikai, net gimdyvės, — iš peties plieks medžiokliniais šautuvais bei revolveriais, kaukšės jiems per galvas kočėlais bei keptuvėmis, įveiks įžūliuosius raudonodžius, ir tada vežimai galės riedėti toliau, baltieji užkariaus šį laukinį žemyną, ir Amerikos plėtimosi nesustabdys nei skėriai, nei sausra, nei Uoliniai kalnai, nei rykaujantys apačiai.

Prisipažinau, kad labai mėgstu šį Amerikos istorijos laikotarpį. Ji atsakė: na, žinoma, dengti vežimai, dar ko — verčiau susirask darbą. Aš jai atkirtau Dilano Tomo eilute: „Darbas be orumo tolygus mirčiai.“ Ji atsakė: gerai, turėk tą savo orumą, tik jau be manęs. Buvo aiškiai matyti, kad šios santuokos ateitis nekokia.

Mados pramonės profesinės mokyklos mokymo dalies vedėjui aš nepatikau, bet jiems trūko mokytojų, niekas nenorėjo dirbti profesinėje mokykloje, o aš norėjau, be to, turėjau patirties po darbo Makėjaus mokykloje. Jis neatsikėlė iš už stalo, man įėjus, nepaspaudė jam ištiestos rankos, pareiškė, jog ši mokykla dinamiška, ir pasiraivė tarsi boksininkas prieš kovą, rodydamas sukauptą energiją bei ryžtą. Paaiškino, kad Mados pramonės profesinės mokyklos moksleiviai yra ne akademinio darbo galiūnai, o paprasti paaugliai, kurie mokosi naudingų amatų — siuvėjo, sukirpėjo, batsiuvio, baldų apmušėjo, — ir tai, po šimts, nieko bloga, gal ne? Jie taps naudingais visuomenės nariais, todėl šiukštu neturėčiau daryti klaidos ir nepradėti iš aukšto žiūrėti į profesinės mokyklos moksleivius.

Atsakiau, kad visai neseniai aštuonerius metus atidirbau profesinėje mokykloje ir man nė į galvą neateitų į ką nors žiūrėti iš aukšto.

Ak, tiesa. Kurioje mokykloje?

Makėjaus, Stekeno saloje.

Jis šnirpštelėjo. Na, tos mokyklos reputacija ne kažin kokia, ar ne?

Man reikėjo darbo, todėl nenorėjau jo įžeisti. Atsakiau, kad viską, ką išmanau apie mokymą, išmokau Makėjaus mokykloje. Jis atsakė: pažiūrėsim. Norėjau atkirsti, kad susikištų tą darbą sau į pasturgalį, bet tai būtų mano karjeros galas.

Aiškiai jutau, kad mano ateitis nesusijusi su šia mokykla. Svarsčiau, ar išvis verta sieti ateitį su kokia nors mokykla. Vedėjas papasakojo, kad keturi jo vadovaujami mokytojai lanko administravimo ir vadovavimo kursus, todėl niekas nenustebtų, jei vieną gražią dieną jie užimtų labai aukštus postus miesto mokyklose.

Mes čia nesėdim rankų sudėję, pareiškė jis. Stengiamės veržtis pirmyn ir aukštyn. O kokie jūsų tolesni planai?

Nežinau. Man atrodo, atėjau čia dirbti mokytoju, atsakiau.

Jis papurtė galvą, niekaip negalėdamas suprasti mano vangumo. Man trūksta dinamiškumo. Jo dėka tie keturi kursus lankantys mokytojai netrukus išsiverš pirmyn ir aukštyn. Taip jis sakė. Kam jiems visą gyvenimą tūnoti klasėje, jei gali iškilti ir vaikščioti valdžios koridoriais?

Akimirką išdrąsėjau ir paklausiau: bet jei visi išsiverš pirmyn ir aukštyn, tai kas tada mokys vaikus?

Jis tyčia neatsakė, tik silpnai nusišypsojo belūpe burna.

Aš išbuvau ten tik vieną semestrą, nuo rugsėjo iki sausio, paskui jis mane išėdė. Gal viskuo kaltas bato raištelis, gal susuktas pratybų sąsiuvinis, o gal tai, kad man trūko dinamiškumo ir ambicijų. Vis dėlto mokymo dalies susirinkime jis mane pagyrė už pamoką, skirtą sakinio dalims nagrinėti, kurioje aš pasinaudojau tušinuku kaip vaizdine priemone.

Štai čia — plastikinis vamzdelis, kuriame yra rašalas. Kas bus, jei išimsime jį iš tušinuko?

Moksleiviai žiūri į mane, negalėdami patikėti, kad klausinėju tokių kvailų dalykų. Žmogau, taigi tušinukas neberašys.

Gerai. Na, o ką dabar laikau rankoje?

Vėl kantrybės kupinas žvilgsnis. Spyruoklę, žmogau.

O kas atsitiks, jei išimsime spyruoklę?

Kai pamėginsi įjungti tušinuką, jis nerašys, nes vamzdelio neprilaikys spyruoklė, jo nosytė negalės išlįsti iš apvalkalo ir rašyti, tada tau galas, nes neatliksi namų užduočių, o mokytojas palaikys tave bepročiu, jei pradėsi jam pasakoti, kad tušinuke nebuvo vamzdelių ar spyruoklėlių.

O dabar pažiūrėkite, ką rašau ant lentos. „Spyruoklė įjungia tušinuką.“ Kur šiame sakinyje veiksnys? Kitaip tariant, apie ką jame kalbama?

Apie tušinuką.

Ne, ne, ne. Jame yra veiksmą žymintis žodis. Jis vadinamas veiksmažodžiu. Kuris tai žodis?

A, jo. Spyruoklė.

Ne, ne, ne. Spyruoklė — tai daiktas.

Jo, jo. Spyruoklė — tai daiktas. Ei, žmogau. Gerai skamba.

Na, tai ką daro spyruoklė?

Įjungia tušinuką.

Gerai. Spyruoklė atlieka veiksmą. Mes kalbame apie spyruoklę, aišku?

Jų veiduose matyti abejonė.

Pamėginkime pasakyti kitaip: „Tušinukas įjungia spyruoklę“. Ar tai bus teisinga?

Ne. Spyruoklė įjungia tušinuką. Tai kiekvienam aišku.

Na, tai koks žodis žymi veiksmą?

Įjungia.

Teisingai. O koks žodis valdo šį veiksmo žodį?

Spyruoklė.

Dabar matote, kad tušinukas — tai kaip sakinys. Kad jis veiktų, jį reikia įjungti. Tam naudojamas veiksmas, veiksmažodis. Ar supratote?

Jie sako, kad suprato. Mokymo dalies vedėjas, kuris viską užsirašinėja, sėdėdamas klasės gale, atrodo sutrikęs. Vėliau, aptariant pamokos stebėjimo išvadas, jis man prisipažino įžvelgęs ryšį tarp tušinuko sudėties ir sakinio struktūros. Nesąs tikras, ar moksleiviai viską supratę, bet vis dėlto tai nauja ir įdomu. Jis neabejoja, cha cha, kad labiau patyrę anglų kalbos mokytojai galėtų šį palyginimą patobulinti, tačiau sumanymas visai smagus.

Vieną rytą smarkiau truktelėjau batų raištelį, nutraukiau jį ir tariau: velnias.

Alberta į pagalvę sumurmėjo: kas atsitiko?

Nutraukiau batų raištelį.

Tu amžinai traukai batų raištelius.

Ne, aš ne amžinai traukau batų raištelius. Jau daug metų nebuvau nutraukęs batų raištelio.

Jei taip smarkiai netrauktum, jie netrūkinėtų.

Kokius niekus čia paistai? Tam batų raišteliui jau dveji metai, nešioju jį bet kokiu oru, tai ko jam nesutrūkus? Aš jį tik patraukiau, panašiai kaip tu mėgini jėga išjudinti stalčius, kai įstringa.

Ne, aš jėga netraukiu stalčių.

Trauki. Ir dar įsiunti kaip tikra jankė puritone, tarsi tie stalčiai būtų tavo priešai.

Bet aš jų bent nesulaužau.

Ne, tik taip trukteli, kad paskui jie amžiams įstringa ir reikia mokėti dailidei baisius pinigus, kad ateitųjų sutaisyti.

Jei mūsų baldai nebūtų tokie pigūs, man nereikėtų grumtis su stalčiais. Jėzau, kodėl aš neklausiau draugių, kai jos man patarė netekėti už airio.

Nesu laimėjęs nė vieno šeimyninio kivirčo. Ji amžinai nukrypdavo nuo temos, šiuo atveju — nuo batų raištelių ir stalčių. Ne, jai būtinai prireikė prisiminti airius — neatremiamą argumentą, iš tų, kuriuos pateiki nuteistajam prieš pasmerkdamas jį pakarti.

Mokyklon išėjau įsiutęs, nenusiteikęs nei dėstyti, nei įkalbinėti moksleivių: ei, nagi, Stenai, sėsk pagaliau, Džoana, būk maloni, pasidėk kosmetinę. Ar visi girdite? Atsiverskite štai šio sąsiuvinio, kuris vadinasi „Anglų kalbos pratybos“, devintą puslapį, ten rasite žodyno testą, įrašykite į langelius reikalingus žodžius, o paskui visi aptarsime atsakymus.

Jie atsiliepinėjo: jo, jo, jo. Kad mokytojas nepradėtų siusti. Vartė pratybų sąsiuvinio puslapius taip, tarsi kiekvienas jų svertų mažiausiai toną. Neskubėjo. Ne juokas — atsiversti devintą puslapį; prieš atliekant tokį darbą, reikia daug ką aptarti su šalia, už nugaros ir priekyje sėdinčiais draugais. Gal pasikalbėti apie tai, ką vakar matė per televiziją, Dieve, koks siaubas, o tu pažįsti Miriam, na, taip, ji mūsų piešimo klasėje, tai ji nėščia, žinojai? Nėėė, nežinojau. Oho! Ir kas gi kaltininkas? Nepatikėsi. Duok garbės žodį, kad niekam nesakysi. Tai naujasis visuomenės mokslų mokytojas. Rimtai? Maniau, jis žydras. Nėėė, tik apsimeta.

Gal atsiversite devintą pratybų sąsiuvinio puslapį?

Praėjo jau penkiolika pamokos minučių, o jie dar tebevarto švininius puslapius. Hektorai, atsiversk devintą puslapį.

Jo plaukai tiesūs, juodi, o veidas liesas, labai išblyškęs. Jis spokso į tolumą, tarsi manęs negirdėtų.

Hektorai. Atsiversk pratybų sąsiuvinį.

Jis papurto galvą.

Aš prieinu prie jo, rankoje laikydamas vamzdeliu susuktą, Anglų kalbos pratybų“ sąsiuvinį. Hektorai, sąsiuvinis. Malonėk atsiversti.

Jis vėl papurto galvą. Aš pliaukšteliu jam sąsiuviniu per veidą. Ant balto skruosto išryškėja raudona žymė. Jis pašoka. Užmušiu, sako man, balse girdėti ašaros. Eina prie durų, aš pavymui sušunku: Hektorai, grįžk į vietą. Bet jis jau išėjęs. Noriu bėgti iš paskos ir atsiprašyti, bet nesuskumbu. Gal pasikalbėsiu su juo vėliau, kai vaikis truputį atvės, o aš geriau susiorientuosiu, ką daryti.

Numetu sąsiuvinį ant stalo ir visą pamoką prasėdžiu, spoksodamas į tolumą kaip Hektoras. Moksleiviai nė neapsimeta, kad atsivertė devintą puslapį. Žiūri į mane, vienas į kitą arba pro langą, tyli.

Gal pakalbėti su jais, prisipažinti, koks jaučiuosi kaltas? Ne, ne. Mokytojai niekada neprisipažįsta klydę. Mokytojai neprisipažįsta, kad ko nors nežino. Sulaukiame skambučio, ir kai moksleiviai pradeda slinkti iš klasės, Sofija, sėdėjusi greta Hektoro, man sako: nereikėjo taip daryti. Jūs geras žmogus, bet taip nereikėjo, o Hektoras irgi geras. Hektoras. Jis ir taip turi aibę problemų, o jūs dar viską pabloginote.

Dabar visa klasė mane niekins, o labiausiai kubiečiai, prie kurių priklauso ir Hektoras. Kubiečių iš viso trylika, tai didžiausia klasėje tautinė grupė. Jie laiko save viršesniais už kitus ispaniškai kalbančius vaikus, penktadieniais pasipuošia baltais marškiniais, mėlynais kaklaraiščiais ir juodomis kelnėmis, kad nieku gyvu nebūtų supainioti su jokia kita grupe, ypač puertorikiečiais.

Rugsėjo vidurys: jei nesugebėsiu kaip nors rasti bendros kalbos su kubiečiais, jie mane kamuos iki pat sausio.

Per pietus profesijos konsultantas atsineša padėklą su maistu prie mano stalo. Labas. Kaip ten buvo su tuo Hektoru?

Aš jam papasakoju.

Jis linkteli. Blogai. Aš norėjau, kad jis mokytųsi pas jus, labiausiai dėl jo tautybės.

Kaip dėl tautybės? Jis kubietis, aš airis.

Jis ne grynas kubietis. Jo motina vardu Konsidina, bet jis to gėdijasi.

Tai kodėl jis turėtų būti mano klasėje?

Žinau, kaip tai banaliai nuskambės, bet jo mama Havanoje buvo aukštos klasės prostitutė. Jis manęs klausinėjo apie airius, tai pamaniau, kad jūs galėsite atsakyti. Be to, jis turi lyties problemų.

Atrodo kaip normalus berniukas.

Na, taip, bet... suprantate? Čia tas homoseksualumas. Jis mano, kad jūs nekenčiate homoseksualų, ir dabar sako: gerai, tada bus taip, jis nuo šiol nekęs visų airių, ir visi jo draugai kubiečiai nekęs airių. Ne, ne taip. Jis neturi draugų kubiečių. Jie jį vadina maricon ir laikosi atokiai. Net šeima jo gėdijasi.

O, velnias. Jis įžūliai manęs neklausė. Atsisakė atsiversti pratybų sąsiuvinį. Visai nenoriu veltis į karus dėl lyties ir tautybės.

Melvinas manęs paprašo ateiti į konsultavimo kabinetą ir pasikalbėti su juo ir Hektoru.

Hektorai, ponas Makortas nori su tavim susitarti.

Man nerūpi, ko nori ponas Makortas. Aš nenoriu mokytis pas airį. Jie girtuokliai. Ir mušasi be jokios priežasties.

Hektorai, aš tau liepiau atsiversti sąsiuvinį, o tu neatsivertei.

Jis dėbso į mane šaltomis juodomis akimis. Tai ką, jei neatsiverti sąsiuvinio, mokytojas turi teisę tau trenkti per veidą? Jūs ne mokytojas. Mano mama buvo mokytoja.

Tavo mama buvo... Vos nepasakiau garsiai, bet jis jau išėjo — antrą kartą išėjo, man nebaigus su juo kalbėti. Melvinas papurtė galvą, gūžtelėjo pečiais, o aš supratau, kad mano dienos Madų pramonės profesinėje mokykloje suskaičiuotos. Melvinas pasakė, kad Hektoras galėtų paduoti mane į teismą už fizinę prievartą, ir tada man būtų „visiškos šakės“. Jis mėgino juokauti. Jei nori lupti moksleivius, susirask darbą katalikų mokykloje. Visi tie kunigai, vienuoliai ir net vienuolės iki šiol vaikams dyžia kailį. Gal tau ten labiau patiks.

Žinoma, mokymo dalies vedėjas sužinojo apie mano kivirčą su Hektoru. Jis nieko nesakė iki pat semestro pabaigos, o tada įdėjo į mano pašto skyrelį laišką, kuriame nurodė, kad kitą semestrą man mokykloje vietos nebus. Jis man linkįs visa ko geriausia ir mielai parašysiąs palankią rekomendaciją. Kai susitikau jį koridoriuje, jis pareiškė, kad apie palankią rekomendaciją, cha cha, truputį pajuokavęs. Vis dėlto, jei nepasiduosiu, gal kada nors ir prasimušiu, nes stebėdamas mano pamokas jis ne kartą matė, kaip pataikau tiesiai į pedagogikos dešimtuką. Jis nusišypsojo; aiškiai mačiau, kaip jam patiko šis posakis. Paskui paminėjo pamoką, kurioje aš neva aiškinęs sakinio struktūrą, rodydamas sulaužytą tušinuką. O taip, pataikiau tiesiai į pedagogikos dešimtuką.

10

Alberta pasakė, kad jos mokykloje, Sjuardo parke Žemutiniame Istsaide, reikia mokytojo. Pagrindinis pastatas buvo visas užimtas ir mane paskyrė dirbti į priestatą, buvusią pradinę mokyklą prie Rytų upės. Mano paaugliai moksleiviai skundėsi, kaip nepatogu ir neoru stengtis sutalpinti augančius kūnus į pradinukams skirtas kėdes.

Ta mokykla buvo įvairių tautų mišrainė: joje mokėsi žydai, kinai, puertorikiečiai, graikai, išeiviai iš Dominikos, rusai, italai, o aš neturėjau nei praktikos, nei žinių dėstyti anglų kalbą užsieniečiams.

Paaugliams visada rūpi būti kietiems. Nesvarbu, ką sako tėvai ar apskritai visi suaugusieji. Paaugliai nori leisti laiką kartu ir kalbėti gatvės žargonu. Jie mėgsta iškalbingai keiktis. O taip, žmogau, jei moki gerai keiktis, tai esi tikras vyras.

O jei stoviniuoji gatvėje ir pamatai, kad šaligatviu artėja tokia daili baltoji panelė, — žmogau, gali atrodyti kietas kaip akmuo, bet jei nemokėsi jai nieko pasakyti arba kalbėsi su idiotišku užsieniečio akcentu, tai panelė į tave net nepažvelgs, ir tada, žmogau, verčiau jau sėdėk namie ir linksminkis sau vienas, manydamas, kad anglų kalba velniškai sunki, jos neįmanoma nei suprasti, nei išmokti. Tu juk Amerikoje, todėl teks ją išmokti, žmogau.

Taigi, tamsta mokytojau, pamiršk aukštąją literatūrą ir imkis pagrindų. Primink jiems, kaip tarti žodį „katė“. Kalbėk, kaip žmonės kalba, tik lėtai, lėtai.

Nuaidi skambutis ir man jau metas į Babelio bokštą.

Atsiprašau.

Arba jie nekreipia į mane dėmesio, arba nesupranta, ko taip nuolankiai prašau.

Pakartosiu. Atsiprašau.

Stambus rudaplaukis vaikinas iš Dominikos pažvelgia į mane. Mokytojau, jums reikia pagalbos?

Jis užlipa ant savo suolo ir visi ima pritariamai šaukti, nes laipioti ant suolų griežtai uždrausta, o štai Rudis Oskaras sulaužė draudimą paties mokytojo akivaizdoje.

Ei, surinka Oskaras. Mira.

Choras pasigauna šį žodį ir be galo kartoja — mira, mira, mira, mira, mira, — kol Oskaras pakelia ranką ir užrinka: ei. Užsičiaupkit. Klausykit, ką sako mokytojas.

Ačiū, Oskarai, bet gal malonėtum nulipti nuo suolo?

Jis man ištiesia ranką. Na ką, tamsta. Koks jūsų vardas?

Aš ant lentos užrašau: PONAS MAKORTAS. Paskui perskaitau.

Ei, tamsta, jūs žydas?

Ne.

Šitoje mokykloje visi mokytojai žydai. Kodėl jūs ne?

Nežinau.

Atrodo, jie nustemba, beveik apstulbsta: klase perbėga nuostabos šuoras. Tarsi sakytų: tu girdėjai, Migeli? Žiūrėk, tas mokytojas, jis nežino.

Tai svarbi akimirka. Mokytojas prisipažįsta kažko nežinąs ir sukrėsta klasė nutyla. Tamsta mokytojas nusiėmė kaukę — koks palengvėjimas. Jis jau nebėra ponas Visažinis.

Prieš kelerius metus aš galėjau būti vienas iš jų, šios minios dalis. Tarp šių imigrantų jaučiuosi gerai. Aš moku angliškai, bet kartais sutrinku visai taip pat kaip jie. Žemiausias socialinės hierarchijos laiptelis. Galėčiau nusimesti mokytojo kaukę, pereiti eile tarp suolų, prisėsti greta ir imti klausinėti apie jų šeimas, kaip sekėsi gyventi senojoje tėvynėje, pasakočiau apie save, apie savo klajonių dienas, kaip metų metus slėpiausi po kauke, tiesą pasakius, ir dabar slepiuosi, kaip norėčiau užrakinti klasės duris ir laikyti juos čia tol, kol padoriai išmoks anglų kalbą ir galės ramiai užsiminti tai dailiai panelytei, jog neprieštarautų kai kuo su ja užsiimti.

Ar ne puiku būtų?

Žiūriu į šiuos paauglius, susirinkusius iš visų žemynų, įvairiaspalvius ir įvairiaformius veidus: tai Dievo įvairovė, jo sodas — azijiečiai tokiais juodais ir blizgančiais plaukais, kokių nepamatysi jokioje Europos šalyje, didelės rudos lotynų amerikiečių akys; vieni drovūs, kiti pasiutę, vaikinai stengiasi kažką vaizduoti, merginos koketuoja.

Nensė Ču paklausia, ar negalėtų po paskutinės pamokos su manimi pasikalbėti. Ji sėdi suole ir laukia, kol klasė ištuštės. Paskui primena man, kad mokosi vienoje iš mano klasių.

Aš čia jau treji metai iš Kinijos.

Tu labai gerai kalbi angliškai, Nense.

Ačiū. Aš išmokau anglų kalbą iš Fredo Astero.

Fredo Astero?

Atmintinai moku visas jo dainas iš visų filmų. Mano mėgstamiausias filmas — „Cilindras“. Visą laiką dainuoju jo dainas. Tėvai mano, kad aš išprotėjau. Draugai irgi. Jiems rūpi tik rokas, bet iš roko dainų angliškai neišmoksi. Dėl Fredo Astero aš nuolat pykstuosi su tėvais.

Na, tu žinai, Nense, tai gana neįprasta.

Tai štai, aš stebėjau, kaip jūs vedate pamoką.

A.

Ir galvoju — ko jūs toks įsitempęs? Juk mokate angliškai, tai galite būti kietas. Visi vaikai kalba, kad jei mokėtų angliškai, būtų labai kieti. Kartais būnate ne toks įsitempęs, vaikams tai labai patinka. Jiems patinka, kai pradedate dainuoti ir pasakoti istorijas. Kai aš būnu įsitempusi, visada dainuoju „Šokį tamsoje“. Jums reikėtų išmokti tą dainą, pone Makortai, ir dainuoti ją per pamokas. Jūsų balsas ne toks jau blogas.

Nense, mano darbas — mokyti anglų kalbos. Aš ne šokėjas ir ne dainininkas.

Gal galite man pasakyti, kaip tapti anglų kalbos mokytoja, bet nebūti visą laiką įsitempusiai?

O ką pasakys tavo tėvai?

Jie ir taip mano, kad aš beprotė, sako, kad gailisi išvis atsivežę mane iš Kinijos, kur nėra jokio Fredo Astero. Jie man sako, kad aš jau nebe kinė. Sako: kokia prasmė buvo važiuoti tokį kelią iš Kinijos, jei nori tik būti mokytoja ir klausytis Fredo Astero. Mokytoja galėjai būti ir ten. Mes čia atvažiavome uždirbti pinigų, taip sako mano tėvai. Pone Makortai, ar pamokysite mane, kaip tapti anglų kalbos mokytoja?

Mielai, Nense.

Ačiū, pone Makortai. Ar nepyksite, jei aš per pamokas klausinėsiu?

Per pamoką ji klausia: jums pasisekė, kad atvykote į Ameriką jau mokėdamas angliškai. Kaip jautėtės, kai atvykote į Ameriką?

Buvau sutrikęs. Ar žinote, ką reiškia „sutrikęs“?

Žodis nuvilnija per klasę. Jie aiškina jį vieni kitiems savo gimtąja kalba ir linksi galvomis — taip, taip. Jie stebisi, kad žmogus, stovintis prieš juos, mokytojas, kitados buvo toks pat sutrikęs kaip jie, o juk jis mokėjo angliškai, ir šiaip. Taigi mes atrandame dalyką, kuris mus sieja, — sutrikimą.

Pasakoju jiems, kad atvykęs į Niujorką daug ko nesupratau, nežinojau, kaip ką vadinti. Teko išmokti įvairių valgių pavadinimus: sauerkrautas5, mišrainė, dešrainiai, beigeliai6 su užtepu.

Paskui pasakoju jiems apie savo pirmą mokytojo darbą, kuris neturėjo nieko bendra su mokykla. Dar gerokai prieš tapdamas mokytoju aš dirbau viešbutyje. Dičkis Džordžas, puertorikietis virėjas, pasakė man, kad penki virtuvės parankiniai nori išmokti anglų kalbą ir sutinka man mokėti po penkiasdešimt centų kiekvienas, jei kartą per savaitę per jų pietų pertrauką pamokysiu juos angliškų žodžių. Tai bus du doleriai penkiasdešimt centų per valandą. Mėnesio pabaigoje būsiu uždirbęs dvylika dolerių ir penkiasdešimt centų — didžiausias uždarbis, kokį tik būčiau gavęs per visą savo gyvenimą. Jie norėjo sužinoti, kaip vadinti įvairius virtuvės įrankius, nes jei žmogus nežino, kaip angliškai pavadinti daiktus, tai kaip jam prasimušti? Jie rodydavo man įrankius, o aš pasakydavau, kaip jie vadinasi, ir užrašydavau pavadinimus ant popieriaus. Jie labai juokėsi ir purtė galvas, kai nežinojau, kaip pavadinti tokį plokščią daiktą su rankenėle — mentelę, kurią mačiau pirmą kartą gyvenime. Dičkis Džordžas juokėsi drauge su jais, jo milžiniškas pilvas tirtėjo, o paskui jis pasakė virtuvės parankiniams, kad tai mintelė.

Jiems buvo įdomu, iš kur aš moku angliškai, juk esu atvykęs iš kitos šalies, ne iš Anglijos; teko paaiškinti, kaip anglai užkariavo Airiją, kaip jie mus skriaudė ir kankino, kol galiausiai privertė kalbėti savo kalba. Man pasakojant apie Airiją, jie suprato ne visus žodžius, tad pagalvojau, ar neverta paimti papildomo atlyginimo už paaiškinimus, — o gal man moka tik už tai, kas susiję su virtuve? Tačiau pamatęs, kaip jie nuliūdo, klausydamiesi apie Airiją, kaip plekšnojo man per petį, kartodami: si, si, si, ir siūlė atsikąsti savo sumuštinių, supratau, jog negaliu už tai imti pinigų. Jie mane suprato, nes ir patys buvo užkariauti — pirmiausia ispanų, paskui amerikiečių; užkariauti tiek daug kartų, kad nė patys nebesusivokė, kas esą: juodieji, baltieji, indėnai, o gal visi trys iškart, bet kaip tai paaiškinti vaikams, vaikai juk nori aiškiai žinoti, kas jie, ir nori vieno atsakymo, o ne trijų, štai kodėl jie triūsia šioje purvinoje virtuvėje, plauna grindis ir šveičia keptuves bei puodus. Dičkis Džordžas įsiterpė: ei, šita virtuvė anaiptol nepurvina, galvokit, ką kalbat. Jie atkirto: eik po velnių. Visi juokėsi, net Dičkis Džordžas, nes juk gryniausia beprotybė taip atsikirsti stambiausiam Niujorko puertorikiečiui. Jis prisijuokė, o paskui padalijo visiems po didelį gabalą torto, likusio nuo iškilmingų pietų, kuriuos viršuje, viešbutyje, buvo surengusios „Britų imperijos dukterys“.

Po keturių pamokų ir dešimties dolerių atlygio virtuvėje nebeliko įrankių, kurių vardus turėčiau pasakyti, ir tada ketinantis aukštai iškilti Eduardas pradėjo klausinėti apie įvairius maisto produktus ir jų gaminimą. Kaip bus „omletas“? O „suflė“? A, ir dar „marinatas“? Niekad nebuvau girdėjęs šių žodžių, tad atsigręžiau į Dičkį Džordžą, tikėdamasis jo pagalbos, bet jis pareiškė niekam nieko neketinąs sakyti, kol aš čia kraunuosi pinigus už tai, kad esu toks didis visų žodžių žinovas. Jis puikiai žinojo, kad neišmanau visų tų žodžių, kurių jie manęs klausė, ypač kai paprašė paaiškinti, kuo pasta skiriasi nuo risotto. Aš pasisiūliau nueiti į biblioteką ir pasižiūrėti, bet jie atsakė patys galį tą padaryti, tai už ką tada man moka? Būčiau galėjęs atkirsti, kad neįmanoma susirasti informacijos bibliotekoje, jei nemoki anglų kalbos, bet tai man neatėjo į galvą. Baiminausi, kad neteksiu naujojo uždarbio, dviejų dolerių ir penkiasdešimties centų per savaitę. Jie paaiškino, kad tas vienas kartas, kai nemokėjau pavadinti mentelės, dar nieko baisaus, vis tiek man jau sumokėta, bet daugiau neketina mokėti baisių pinigų kažkokiam išsišokėliui iš tolimos šalies, neišmanančiam, kas yra pasta ir kas — risotto. Du parankiniai atsiprašė, bet pasakė nenorį daugiau mokytis, o trys pažadėjo tęsti toliau, vildamiesi galiausiai išsiaiškinti, kaip bus angliškai „omletas“ ir „suflė“. Mėginau pasiteisinti, kad tai prancūziški žodžiai; nejau jie nori, kad aš mokėčiau dar daugiau kalbų, ne tik anglų. Vienas iš likusiųjų trijulės patapšnojo man per petį ir išreiškė viltį, kad aš jų nenuvilsiu, nes jie labai norį iškilti kulinarijos pasaulyje. Visi jie turi žmonas, vaikus, merginas, kurie nekantraudami laukia, kol jie iškils ir pradės nešti namo daugiau pinigų, todėl aš tikriausiai suprantąs, kiek daug priklauso nuo manęs ir nuo mano kalbų išmanymo.

Dičkis Džordžas tyčia kalbėdavo šiurkščiai, norėdamas nuslėpti esąs švelnus ir mielas žmogus. Kai penkių puertorikiečių virtuvėje nebūdavo, jis man rodė vaisius ir daržoves, apie kuriuos iki tol nebuvau nė girdėjęs: artišokus, šparagus, mandarinus, persimonus, sėtinius. Lote sulodavo jų pavadinimus, labai skubėdamas, bet aš supratau, kad ragina mane juos išmokti. Lygiai tą patį aš jutau puertorikiečiams. Norėjau, kad jie išmoktų kuo daugiau žodžių, ir beveik pamiršdavau pinigus, kai jiems be klaidų pavykdavo pakartoti tai, ką būdavau sakęs. Jaučiausi už juos pranašesnis; maniau, jog taip ir turi jaustis mokytojas.

Vėliau du atsimetėliai sukėlė nerimo persirengimo kambaryje, kur mes prausdavomės ir palikdavome drabužius. Jie žinojo, kaip angliškai „spintelė“, bet dar norėjo sužinoti, kaip vadinasi tas daiktas, ant kurio sėdime — suolelis, — ir štai šis plokščias daiktas, ant kurio dedame įvairias smulkmenas — lentyna. Jie labai gudriai išgavo iš manęs naujų žodžių, už juos nesumokėję. Būdavo, parodys batą ir raištelį, o aš ir sakau: tai batraiščiai, tada jie ima šypsotis ir linksėti: gracias, gracias. Taip jie mokėsi už dyką, ir aš nesipriešinau, kol kartą įsikišo vienas iš mokančių pinigus puertorikiečių: kodėl tu jiems sakai žodžius už dyką, o mes mokame pinigus, a? Kodėl?

Aš paaiškinau, kad žodžiai, skirti persirengimo kambariui, neturi nieko bendra su virtuve ir galimybe iškilti, bet jie atrėžė, kad jiems nusispjaut. Jie man moka ir nesupranta, kodėl atsimetėliai turėtų gauti nemokamų žodžių. TM buvo paskutiniai tą dieną persirengimo kambaryje pasakyti angliški žodžiai. Trijulė ėmė rėkti ant anų dviejų ispaniškai, anie du rėkė ant tų trijų, trinksėjo spintelių durys, ore švysčiojo niekinamai iškelti didieji pirštai, kol galiausiai kivirčą perrėkė Dičkio Džordžo ispaniškas riksmas ir viskas liovėsi. Man buvo nesmagu dėl to kivirčo persirengimo kambaryje, norėjau kaip nors atsilyginti trims mokėtojams. Mėginau jiems įsukti keletą nemokamų žodžių — kilimas, lemputė, dulkių šluostė, šluota, — bet jie pareiškė, kad tai jų nebedomina, galiu pasiimti tą šluotą ir susikišti ją į subinę, beje, kaip aš sakiau, iš kur esu atvykęs?

Iš Airijos.

A, si. Na, o aš grįžtu į Puerto Riką. Anglų kalba man nebepatinka. Per šiurkšti. Man nuo jos skauda gerklę.

Dičkis Džordžas pasakė: ei, airi. Tu čia niekuo dėtas. Esi velniškai geras mokytojas. Nagi, vaikinai, eime visi į virtuvę, gausite persikų pyrago.

Bet pyrago taip ir negavome, nes Dičkį Džordžą ištiko širdies smūgis, jis susmuko tiesiai ant liepsnojančios viryklės; sako, galėjai užuosti svylančio kūno kvapą.

Nensė seniai svajoja nusivesti mamą į filmą su Fredu Asteru, nes jos mama niekur neina, nors yra labai protinga. Jos mama atmintinai moka kinų poezijos, daugiausia Li Bo. Ar esate girdėjęs apie Li Bo, pone Makortai?

Ne.

Ji visai klasei pasakoja, kad jos mamai Li Bo labiausiai patinka dėl neregėtai gražios savo mirties. Vieną ryškią mėnesienos naktį jis išgėrė ryžių vyno, valtele išplaukė į ežerą ir taip susižavėjo mėnulio atspindžiu vandenyje, kad persisvėrė per valtelės kraštą, norėdamas jį pasiekti; iškrito ir nuskendo.

Kai Nensės motina apie tai pasakoja, jos skruostais rieda ašaros; jei Kinijoje kada nors padėtis pasikeis į gera, ji svajoja sugrįžti ir valtele paplaukioti po tą ežerą. Nensė pati apsiašarojo pasakodama, kad jos mama yra sakiusi, jog kai labai pasens arba sunkiai susirgs, ji irgi persisvers per valtelės kraštą siekti mėnulio atspindžio kaip jos mėgstamasis Li Bo.

Nuaidėjus skambučiui, moksleiviai nešoka iš vietų. Nepradeda grūstis ir skubėti. Susideda daiktus, tyliai pakyla, ir aš esu tikras, kad jų galvose žvilga mėnesiena ir jos atspindys ežero vandeny.

1968 metais, dirbdamas Sjuardo parko mokykloje, aš patekau į sudėtingiausią padėtį per visą savo, mokytojo, karjerą. Kaip įprasta, per dieną turėjau penkias pamokas: tris anglų kalbos užsieniečiams ir dvi paprastas anglų kalbos pamokas devintokams. Vienoje iš tų devintų klasių mokėsi dvidešimt devynios juodaodės merginos, perėjusios iš priemiesčio mokyklos, ir du puertorikiečiai vaikinai, jie sėdėjo kamputyje ir užsiiminėjo savo reikalais, niekam netardami nė žodžio. Vos tik jie prasižiodavo, merginos užsipuldavo: kas jūsų klausia? Šioje grupėje buvo visos dedamosios dalys, reikalingos konfliktui kilti: lyčių, kartų, kultūrų ir rasių skirtybės.

Merginos nepaisė manęs — baltojo vyro, besistengiančio patraukti jų dėmesį. Jos ir be to turėjo apie ką pasikalbėti. Dažniausiai apie praėjusio vakaro nuotykius. Vaikinus. Vaikinus. Vaikinus. Serena sakė, kad ji su vaikinais nesusitikinėja. Ji draugauja su vyrais. Jos plaukai buvo ryškiai rudi, o oda — karamelės spalvos. Buvo tokia liesa, kad ant jos kabėjo net aptempti drabužiai. Ši penkiolikmetė buvo pagrindinė klasės figūra — ji spręsdavo ginčus, lemdavo, kas bus daroma. Kartą pasakė bendraklasiams: aš visai nenoriu būti lyderė. Norit su manim draugauti? Gerai. Prašom.

Pasitaikydavo, kad kitos merginos stengdavosi užimti jos vietą klasėje, pradėdavo ją užkabinėti. Ei, Serena, o kodėl tu susitikinėji tik su seniais? Jie juk nieko negali.

O ne, gali. Kiekvieną kartą jie gali man duoti po penkis dolerius.

Jie man skųsdavosi: mes per pamokas nieko neveikiam. Kitos klasės turi visokių įdomių užsiėmimų.

Aš atsinešiau magnetofoną. Pamaniau, kad merginoms tikrai bus įdomu išgirsti, kaip jos kalba. Mikrofoną paėmė Serena.

Vakar vakare suėmė mano seserį. Mano sesuo — geras žmogus. Ji tik paėmė iš parduotuvės du kiaulienos muštinius. Baltieji amžinai vagia kiaulienos muštinius ir kitokius daiktus, bet jų niekas nesuima. Mačiau, kaip baltosios moterys eina iš parduotuvės, po suknelėmis prisikimšusios daugybę žlėgtainių. O mano sesuo kalėjime, jos laukia teismas.

Ji nutilo, pirmą kartą pažvelgė į mane ir atidavė mikrofoną. Nežinau, kam aš jums tai pasakoju. Jūs tik mokytojas. Tik baltasis. Tada nusisuko ir grįžo į vietą. Atsisėdo labai tiesiai, sudėjusi rankas ant suolo. Ji parodė man mano vietą, ir visa klasė tai suprato.

Pirmą kartą per visą semestrą klasėje stojo tyla. Visi laukė, ką darysiu toliau, bet aš stovėjau tarsi paralyžiuotas su mikrofonu rankoje, o juosta sukosi tuščiai, nieko neįrašinėdama.

Kas dar? — paklausiau.

Klasė spoksojo į mane. Niekinamai?

Pakilo ranka. Marija, gabi, dailiai apsirengusi mergina, kurios sąsiuviniai visad labai tvarkingi, nori kažko paklausti.

Pone, kodėl visos kitos klasės važiuoja į ekskursijas, o mes niekada niekur nevažiuojam? Tik sėdim čia ir šnekam į tą kvailą magnetofoną. Kodėl taip?

Jo, jo, pritarė klasė. Kodėl taip?

Kitos klasės eina į kiną. Kodėl mes negalim nueiti į kiną?

Jos žiūrėjo į mane, kalbėjosi su manimi, pripažino mano egzistavimą, leido man įeiti į jų pasaulį. Jei tą akimirką kas nors būtų įėjęs į klasę, iškart būtų pasakęs: o, šis mokytojas tikrai sugebėjo užmegzti ryšį su moksleiviais. Jūs tik pažiūrėkite, kaip susidomėję į jį žiūri šios sumanios merginos ir anie du jaunuoliai. Valstybinė švietimo sistema iš tiesų pasiteisina.

Na, paklausiau aš, jausdamasis padėties šeimininkas, o kokį filmą jūs norėtumėte pamatyti?

„Sunkios pagirios“, — pasakė Marija. Mano brolis jį žiūrėjo Brodvėjuje netoli Taimso aikštės.

Nėė, atsiliepė Serena. Tas filmas apie narkotikus. Sunkios pagirios būna tada, kai staiga liaujiesi vartoti. Kai neini į jokias klinikas nei pas gydytojus.

Marija atsiliepė, kad jos brolis nieko neminėjo apie narkotikus. Serena pažvelgė į lubas. Tavo broliukas toks pat geruolis kaip tu. Jis nė velnio neišmano.

Rytojaus dieną jos atnešė tėvų raštelius, kuriuose buvo leidžiama eiti į kiną. Gera dešimtis raštelių suklastoti, parašyti aukštu stiliumi, kaip neva turėtų rašyti tėvai, kreipdamiesi į mokytoją.

Puertorikiečiai raštelių neatnešė ir merginos pasipiktino. O kodėl jie neisią į kiną? Mes atnešėm raštelius ir viską, dabar eisim į kiną, o jie turės laisvą dieną? Kodėl taip?

Kad nuraminčiau merginas, liepiau vaikinams parašyti rašinėlius apie tai, ką jie veiks tą dieną. Merginos džiugiai pritarė, o vaikinai paniuro.

Iki metro reikėjo eiti šešis kvartalus: procesija, kurią sudarė dvidešimt devynios juodaodės merginos ir vienas baltasis mokytojas, traukė visų akis. Pardavėjai man rėkavo, kad neleisčiau nelemtoms mergiščioms vagiliauti. Ką, gal negalit suvaldyti tų prakeiktų negrių?

Jos lakstė į krautuvėles pirkti saldainių, dešrainių ir rausvo limonado. Sakė, kad rausvas limonadas pats skaniausias — kodėl jo nebūna mokyklos valgykloje, o tik visokios sultys, kurių skonis kaip skalbimo skysčio, ir pienas?

Nusileidžiame į metro. Aišku, bilietų nė viena neperka. Šokinėja per sukamuosius vartelius, bėga pro vartelius. Kasininkas rėkia: ei, ei, pirkit bilietus. Nusipirkit, po velnių, bilietus. Aš tyčia atsilieku, nenoriu, kad kasininkas pagalvotų, jog einu drauge su šitom laukinėm.

Išėjus į platformą, jos laksto iš vienos pusės į kitą. Kur traukinys? Nematau jokio traukinio.

Apsimetinėja, kad ketina nustumti viena kitą ant bėgių. Mokytojau, mokytojau, ji bandė mane nužudyti, mokytojau. Jūs matėt?

Keleiviai, laukiantys traukinio, piktai dėbčioja į mane. Vienas vyriškis sako: kodėl jų nenuvarius atgal į priemiesčius, ten jų tikroji vieta? Vis tiek nemoka elgtis kaip žmonės.

Norėčiau būti drąsus, ištikimas, rūpestingas mokytojas, norėčiau jam ką nors atkirsti, apginti dvidešimt aštuonias pasiutėles, išskyrus Mariją, klastotoją Mariją. Bet man toli iki drąsos, o ir ką jam atsakyčiau? Pamėginkit pats, Pasipiktinęs pilieti. Pamėginkit vežti metro dvidešimt devynias juodaodės merginas, pakvaišusias nuo to, kad joms po penkiolika metų ir kad gavo visai dienai ištrūkti iš mokyklos, apkvaitusias nuo begalės cukraus — saldainių, sausainių, rausvo limonado. Pamėginkit diena iš dienos vesti joms pamokas, kai jos žiūri į tave taip, tarsi būtum baltas sniego senis ir tuoj ištirpsi.

Nieko neatsakiau, tik tyliai meldžiausi, kad greičiau pasigirstų F traukinio dundėjimas.

Traukinyje jos cypauja, stumdosi ir kaunasi dėl vietų. Keleiviai piktai dėbso. Kodėl tos negrės ne mokykloje? Nieko nuostabaus, kad paskui nieko neišmano.

Vakarų ketvirtojoje gatvėje į traukinį įplumpina stora baltoji moteriškė ir sustoja nugara į duris. Merginos sužiūra į ją, pradeda kikenti. Moteris įremia žvilgsnį į jas. Į ką taip spoksot, kalaitės?

Serena moka sumaniai atsikirsti ir nebijo konfliktų. Ji atsako: dar niekad nematėm, kaip kalnas įlipa į traukinį.

Dvidešimt aštuonios jos bendraklasės juokiasi, apsimeta, kad nuo kvatojimo joms darosi bloga, vėl juokiasi. Serena rimtu veidu žiūri į storulę, ši atsako: o tu prieik arčiau, brangute, aš tau parodysiu, kaip kalnas juda.

Aš mokytojas. Privalau palaikyti tvarką, tačiau kaip? Staiga pasijuntu keistai. Apžvelgiu visus keleivius, jų pasipiktinimo grimasas ir pajuntu, kad noriu atsikirsti, noriu apginti savąsias dvidešimt devynias merginas.

Atsistoju nugara į storąją moterį, užstodamas Serenai kelią.

Bendraklasės skanduoja: Serena, pirmyn, pirmyn.

Traukinys sustoja Keturioliktosios gatvės sankryžoje, storoji moteris pasitraukia nuo durų. Tau pasisekė, brangute, kad man reikia išlipti, nes suvalgyčiau tave pusryčiams.

Serena jai pavymui mesteli: kurgi ne, storule, ko jau ko, bet pusryčių tau tikrai reikia.

Ji žingtelėjo į priekį, tarsi ketindama vytis storąją moterį, bet aš užstojau duris ir išlaikiau ją traukinyje iki pat Keturiasdešimt antrosios gatvės. Ji pažvelgė į mane taip, kad aš pasijutau sutrikęs ir patenkintas. Jei pavyks ją patraukti į savo pusę, man paklus visa klasė. Jos sakys: tai ponas Makortas, tas mokytojas, kuris neleido Serenai traukinyje susimušti su baltąja moterim. Jis mūsiškis. Jis savas.

Kai merginos Keturiasdešimt antrojoje gatvėje pamatė pornografijos ir sekso reikmenų parduotuves, jokia jėga nebūtų jų išlaikiusi kartu. Jos rykauja, kikena, stengiasi atsistoti tokiomis pat pozomis kaip pusnuogės figūros parduotuvių vitrinose.

Pone Makortai, pone Makortai, ar galima įeiti vidun?

Ne, ne. Ar nematote užrašų? Čia įleidžia tik tuos, kuriems jau suėjo dvidešimt vieni. Eime.

Priešais mane išdygsta policininkas.

Taip. Aš jų mokytojas.

Tai ką šitos panelės vidury dienos veikia Keturiasdešimt antrojoje gatvėje?

Sutrikęs išraustu. Mes einame į kiną.

Oho, jūs tik pamanykit. Jie eina į kiną. Tai štai už ką mokame mokesčius. Ką gi, pone mokytojau, veskitės savo paneles.

Nagi, merginos, raginu aš. Eime. Tiesiai, tiesiai iki pat Taimso aikštės.

Marija eina greta manęs. Ji sako: žinot, mes niekad nesame buvusios Taimso aikštėje.

Norėjau ją apkabinti vien už tai, kad kalbasi su manimi, bet sugebėjau išspausti tik tiek: reikėtų čia ateiti vakare, pamatytumėt, kokios šviesos.

Priėjusios kino teatrą, jos nulėkė prie kasos ir pradėjo stumdytis. Penkios merginos iš padilbų dirsčiodamos stoviniavo aplink mane.

Kas atsitiko? Kodėl neperkat bilietų?

Jos nejaukiai mindžikavo, dairėsi į šalis, galiausiai pasakė neturinčios pinigų. Jau buvau beatrėžiąs: na, tai ko tada čia atėjote? Tačiau nenorėjau sugadinti beužsimezgančių santykių. Gal rytoj jos man leis pabūti mokytoju.

Nuperku bilietus, išdaliju merginoms, tikėdamasis padėkos ar bent malonaus žvilgsnio. Ničnieko. Jos čiumpa bilietus, lekia į vestibiulį, tiesiai prie kiosko, už pinigus, kurių sakėsi neturinčios, prisiperka kukurūzų spragėsiu, saldainių, kokakolos.

Einu joms iš paskos į balkoną; jos stumdosi, grumiasi dėl vietų, trukdo kitiems žiūrovams. Kontrolierius man pasiskundžia: taip negalima. Aš paliepiu merginoms: prašyčiau susėsti ir nutilti.

Jos nekreipia į mane dėmesio. Dvidešimt devynių juodaodžių merginų gauja, staiga paleista į laisvę miesto centre, triukšmauja, įžūliai dairosi, svaidosi spragėsiais, rėkia kino mechanikui: ei, kada pagaliau bus filmas? Juk nesėdėsim čia iki pasaulio pabaigos.

Kino mechanikas sako: jei jos nenusiramins, man teks pakviesti direktorių.

Aš atsakau: gerai. Labai norėčiau sulaukti direktoriaus. Norėčiau pamatyti, kaip jis su jomis susidoros.

Tačiau šviesos užgeso, pradėjo rodyti filmą ir mano dvidešimt devynios moksleivės pritilo. Pirmuose filmo kadruose išniro tobulas Amerikos miestelis dailiomis, medžiais apsodintomis gatvėmis, kuriomis dviratukais važinėjosi šviesiaplaukiai baltieji vaikučiai, fone grojo nerūpestinga muzika, dar kartą įrodanti, kaip viskas gerai šiame amerikietiškame rojuje, o iš balkono pirmos eilės pasigirdo kupinas skausmo mano dvidešimt devynių merginų riksmas: ei, pone Makortai, į kokį čia sumautą filmą jūs mus atvedėt?

Jos skundėsi visą filmą.

Kontrolierius apšvietė jas žibintuvėliu ir pagrasino, kad pakvies direktorių.

Aš jų maldavau. Merginos. Labai prašau, nutilkit. Tuojau ateis direktorius.

Mano meldimą jos pavertė skanduote:

Tuojau ateis direktorius,

Tuojau ateis direktorius,

Ė, ė, ėhė, brolau,

Tuojau ateis direktorius.

Jos pareiškė, kad direktorius gali pabučiuoti joms į pasturgalį; kontrolierius įsižeidė. Jis pareiškė: na, gerai. Tai jau viskas.

Vis-kas. Jei tuojau pat nenusiraminsit, aš jus išmesiu iš čia lauk, girdėjot? Iš-me-siu.

Oi, jūs tik paklausykit. Jis moka skiemenuoti, nieko sau. Gerai. Nusiraminsim.

Baigėsi filmas, užsidegė šviesa, bet nė viena mergina nepasijudino iš vietos.

Na, gerai, paraginau. Eime. Filmas baigėsi.

Žinom, kad baigėsi. Mes ne aklos.

Jau reikia eiti namo.

Jos pareiškė, kad neis. Ketinančios dar kartą pažiūrėti šitą sumautą filmą.

Pasakiau, kad aš einu.

Gerai, eikit.

Jos nusisuko nuo manęs ir pasiruošė antrą kartą žiūrėti „Sunkias pagirias“ — tą nuobodų, sumautą filmą.

Kitą savaitę visos dvidešimt devynios merginos pareiškė: tai mes daugiau nieko įdomaus neveiksim? Neisim į ekskursijas? Tik sėdėsim čia per dienas, kalbėsim apie daiktavardžius, o jūs liepsite mums išmokti viską, ką užrašote ant lentos? Ir viskas?

Savo pašto skyrelyje radau pranešimą, kad mūsų mokyklos moksleiviams organizuojama išvyka į „Hamletą“, pastatytą Long Ailande. Išmečiau pranešimą į šiukšlių dėžę. Dvidešimt devynios merginos, pajėgios du kartus iš eilės žiūrėti „Sunkias pagirias“, „Hamleto“ tikrai neįvertins.

Rytojaus dieną klausimų dar daugiau.

Kodėl visos kitos klasės eina į tą spektaklį?

Na, tai Šekspyro pjesė.

Taip? Ir ką?

Kaip aš joms galiu pasakyti tiesą — kad esu apie jas labai prastos nuomonės, netikiu, jog jos supras bent žodį spektaklyje, pastatytame pagal Šekspyro pjesę? Paaiškinau, jog ši pjesė labai sudėtinga ir man neatrodo, kad ji joms patiks.

O, tikrai? Tai apie ką ta pjesė?

Ji vadinasi „Hamletas“. Joje pasakojama apie princą, kuris parvyksta namo ir sukrėstas sužino, kad neseniai mirė jo tėvas, o motina jau spėjo ištekėti už tėvo brolio.

Žinau, kas buvo toliau, sako Serena.

Visa klasė balsu klausia: o kas buvo toliau? Kas buvo?

Tas brolis, kuris vedė motiną, norės nužudyti princą, ar ne?

Taip, bet ne iš karto.

Serena kantriai, užjaučiamai pažvelgia į mane. Aišku, kad ne iš karto. Juk turi praeiti laiko. Jei viskas įvyktų iškart, tai ką tada rodytų?

Dona klausia: apie ką jūs čia kalbat?

Ne tavo reikalas. Kalbu su mokytoju apie princą.

Bręsta konfliktas. Privalau jį sustabdyti. Sakau: Hamletas supyko ant motinos, kad ši ištekėjo už dėdės.

Jos sako: oho.

Hamletas manė, kad dėdė nužudė jo tėvą.

O ką, ar aš nesakiau? — klausia Serena. Kam man dar burną aušinti, jei jūs paskui pats viską pakartojat? Mums rūpi, kodėl negalime eiti žiūrėti šitos pjesės? Baltieji moksleiviai tikrai eis jos žiūrėti, nes tas princas baltasis.

Gerai. Paklausiu, gal ir mes galėsime eiti su kitomis klasėmis.

Prie autobuso jos sustojo į eilę. Visiems pro šalį praeinantiems ar pravažiuojantiems žmonėms pasakojo, kad važiuoja į Long Ailandą žiūrėti pjesės apie moterį, kuri ištekėjo už velionio vyro brolio. Abu puertorikiečiai paprašė, kad leisčiau atsisėsti šalia. Jie nenorintys sėdėti su tom mergom, jos visos beprotės, nuolat kalba tik apie seksą, ir šiaip.

Vos autobusas pajudėjo, merginos ėmė raustis po krepšius ir dalytis sumuštiniais. Šnibždėjosi, kad ta, kuri pataikys vairuotojui į galvą duonos gabalu, gaus prizą. Visos susimes po dešimt centų ir tada laimėtojai atiteks du doleriai aštuoniasdešimt centų. Bet vairuotojas stebėjo jas galinio vaizdo veidrodėlyje, todėl garsiai tarė: nagi, pamėginkit. Prašau, tik pamėginkit, jei kuri pataikys, kaipmat išmesiu tą juodą kalaitę iš autobuso. Merginos narsiai ir įžūliai atsiliepė: oi, žinoma. Tačiau daugiau nebeturėjo ką sakyti: vairuotojas buvo juodasis ir jos puikiai suprato, kad taip lengvai neišsisuks.

Kolegijoje, kurioje vyko spektaklis, vyriškis su garsintuvu rankoje šaukė, kad kiekvienas mokytojas atsako už drausmę savo klasėje.

Mokyklos direktoriaus pavaduotojas man priminė, kad pasitiki manimi ir neabejoja, jog aš suvaldysiu savo klasę. Ta klasė visiems žinoma, pridūrė jis.

Suleidau jas į žiūrovų salę ir stovėjau tarp eilių, kol jos stumdėsi, grumdėsi ir pešėsi dėl vietų. Puertorikiečiai paklausė, ar negalėtų atsisėsti atokiau. Serena juos praminė Keniu ir Speniu, merginos įniko kikenti, liovėsi tik tada, kai scenoje pasirodė Hamleto tėvo šmėkla ir visus išgąsdino. Šmėkla įėjo ant kojūkų, visa apsigaubusi juodai: merginos ėmė aikčioti ir vaitoti. Kai prožektorių šviesa užgeso ir šmėkla dingo už kulisų, Klaudija, sėdinti greta manęs, garsiai sušuko: oi, koks jis mielas! Kur išėjo? Mokytojau, jis dar grįš?

Taip, grįš, atsakiau, susigėdęs dėl to, kad mus ėmė tildyti aplink sėdintys rimti žiūrovai.

Kas kartą pasirodžius šmėklai Klaudija imdavo ploti, o jai dingus — sielvartingai inkštė. Kaip jis man patinka, sakė. Noriu, kad dar grįžtų.

Kai spektaklis baigėsi ir aktoriai išėjo nusilenkti žiūrovams, o tarp jų nebuvo šmėklos, Klaudija atsistojo ir sušuko: kur šmėkla? Tegu pasirodo šmėkla. Kur padėjot šmėklą?

Kitos dvidešimt aštuonios merginos irgi pakilo ir tol šaukė šmėklą, kol vienas aktorius išnyko už kulisų ir netrukus pasirodė šmėkla. Dvidešimt devynios merginos ėmė garsiai ploti ir rėkauti, kad nori susitikinėti su šmėkla.

Šmėkla nusimetė juodą apsiaustą, nusiėmė skrybėlę ir pasirodė, jog tai eilinis kolegijos studentas, visiškai nevertas tokio dėmesio. Visos dvidešimt devynios merginos nusivylusios aiktelėjo ir ėmė skųstis, kad ši pjesė — gryniausias akių dūmimas, ypač toji netikra šmėkla, ir davė garbės žodį daugiau niekada nežiūrėti tokių apgavysčių, net jei reikėtų per dienas sėdėti to pono Makorto klasėje, mokytis rašybos ir kitokių niekų, net jei jas žiūrėtų visi kiti mokyklos moksleiviai.

Važiuojant namo visos užmigo, išskyrus Sereną, kuri sėdėjo tiesiai už vairuotojo nugaros. Ji paklausė, ar jis turįs vaikų, o šis atsakė negalintis tuo pat metu ir vairuoti, ir kalbėti. Taisyklės neleidžia, bet taip, jis turi vaikų ir labai nenori, kad bent vienas iš jų turėtų dirbti autobuso vairuotoju. Tam jis ir dirba, kad jie galėtų mokytis gerose mokyklose, o jei nedarys taip, kaip jis liepia, tai savo rankomis iškarš jiems kailį. Jis pasakė, kad šioje šalyje juodiesiems reikia daugiau dirbti, bet galiausiai tai išeina į naudą, nes žmogus tampa stipresnis. Kai visą laiką reikia stengtis, atkakliai kopti aukštyn, užsiaugini raumenis, ir tada jau niekas tavęs nebesustabdys.

Serena atsakė, kad norėtų būti kirpėja, bet vairuotojas atsiliepė: tu verta ko nors geresnio. Ką, nori visą gyvenimą šokinėti apie surūgusias senes ir daryti joms šukuosenas? Tu sumani. Gali mokytis kolegijoje.

Taip? Tikrai manai, kad galėčiau įstoti į kolegiją?

O kodėl ne? Atrodai visai protinga, moki gražiai kalbėti. Tai kodėl ne?

Niekas man dar to nesakė.

Na, tai dabar aš sakau, ir žiūrėk, nenusipigink.

Gerai, sutiko Serena.

Gerai, sutiko ir vairuotojas. Jis jai nusišypsojo galinio vaizdo veidrodėlyje; tikriausiai ir ji jam nusišypsojo. Nemačiau jos veido.

Jis buvo autobuso vairuotojas, be to, juodasis, ir klausydamas, kaip patikliai Serena su juo kalba, susimąsčiau apie tai, kiek žmonių gyvenimų šiame pasaulyje nueina vėjais.

Rytojaus dieną Klaudija klausia: ko visi kabinėjosi prie tos merginos?

Ofelijos?

Jo. Visi prie jos tik kabinėjasi, tik kabinėjasi, o ji juk net ne juodaodė. Kodėl? Tas vaikinas, kuris visą laiką kalbėjo, turi kalaviją, užtai niekas jo ir neįstūmė į upę.

Hamletas?

Jo, ir dar žinot ką?

Ką?

Kaip jis bjauriai elgėsi su mama, o dar princas. Kodėl ji, pavyzdžiui, neužvežė jam per ausį? Kodėl?

Serena, gabioji Serena, pakelia ranką tarsi paprasta paprastos klasės moksleivė. Aš įsmeigiu akis į tą ranką. Neabejoju, kad tuoj pasiprašys išleidžiama į tualetą. O ji sako: Hamleto mama — karalienė. Karalienės ne tokios kaip visi žmonės, jos nesišvaisto antausiais. Jei esi karalienė, privalai elgtis oriai.

Ir žiūri į mane įsmeigusi akis, tarsi mesdama iššūkį: akys plačiai išplėstos, gražios, nemirkčioja, tik gilumoje švysčioja šypsenėlė. Ši liesa keturiolikmetė juodaodė suvokia savo galią. Pajuntu, kad raustu, ir merginos vėl pradeda kikenti.

Kitą pirmadienį Serena nepasirodo mokykloje. Merginos sako, kad ji daugiau nebeateis, nes suėmė jos motiną. Už narkotikus ir šiaip, todėl dabar Serenai teks kraustytis pas senelę į Džordžiją, kur, sako jos, su juodaisiais elgiamasi nežmoniškai. Jos sako, kad Serena ten ilgai neišbus. Tuoj pat paklius į bėdą, nes pradės atsikalbinėti baltiesiems. Todėl ji ir pasakė negražų žodį, pone Makortai.

Be Serenos klasė visai kitokia, tarsi kūnas be galvos. Marija pakelia ranką ir klausia, kodėl aš taip keistai kalbu. Ar aš vedęs? Ar turiu vaikų? Kas man labiau patiko — „Sunkios pagirios“ ar „Hamletas“? Kodėl tapau mokytoju?

Jos ėmėsi tiesti tiltus, kuriais galėjome artėti vieni prie kitų. Aš atsakinėjau į jų klausimus ir nebesirūpinau, kad per daug pasakoju apie save. Kai aš buvau tokio amžiaus kaip šitos merginos, kiek kunigų jau buvo girdėję mano išpažintį? Svarbiausia, kad jos manęs klausosi.

Praėjus mėnesiui nuo Serenos išvykimo, nutiko du geri dalykai. Klaudija pakėlė ranką ir pasakė: pone Makortai, jūs labai geras. Visa klasė sulinksėjo galvomis — taip, taip, — o puertorikiečiai klasės gale tyliai pritariamai šypsojosi.

Paskui ranką pakėlė Marija. Pone Makortai, gavau Serenos laišką. Ji rašo, kad tai pirmas jos gyvenime laiškas, ir šiaip nebūtų jo rašiusi, bet senelė liepė. Anksčiau Serena nebuvo mačiusi savo senelės, bet dabar labai ją pamilo, nes ji nemoka nei skaityti, nei rašyti, todėl kas vakarą prieš miegą Serena jai skaito Bibliją. O dar ji rašo, pone Makortai, dabar tai tikriausiai nukrisit, rašo, kad baigusi vidurinę ketina stoti į kolegiją ir paskui mokyti vaikus. Ne paauglius, tokius kaip mes, nes su jais vienas vargas, bet mažylius, kurie neatsikalbinėja; dar ji rašo, kad atsiprašo už viską, ko pridirbo mokykloje, ir liepia jums tai pasakyti. Kada nors parašys ir jums.

Mano galvoje ėmė sproginėti fejerverkai. Pasijutau taip, tarsi švęsčiau šimtą Naujųjų metų ir šimtą Nepriklausomybės dienų iškart.

11

Dešimt metų dirbu mokytoju, man trisdešimt aštuoneri, ir jei reikėtų įvertinti save, pasakyčiau: stengiuosi iš paskutiniųjų. Yra mokytojų, kurie ramiausiai dėsto ir nė kiek nesijaudina, ką apie juos mano moksleiviai. Svarbiausia — dėstomas dalykas. Tokie mokytojai galingi. Jie valdo klasę asmenybės jėga, palaikoma didžiosios grėsmės: raudono parkerio, kuriuo visada galima parašyti siaubingąjį įvertinimą F. Moksleiviams jie sakyte sako: aš jūsų mokytojas, o ne konsultantas, ne patikėtinis, ne tėvas ar motina. Dėstau konkretų dalyką, o jūs elkitės kaip norit, mokykitės arba ne.

Dažnai galvoju, kad geriau būtų tapti griežtu, gerai organizuotu, drausmę prižiūrinčiu ir tikslingu mokytoju, pedagogikos Džonu Veinu, kaip mano paties mokytojai airiai su lazdele, diržu ar rykšte rankoje. Griežtas mokytojas keturiasdešimt minučių valdo klasę. O dabar, vaikai, suvirškinkite viską, ką šiandien išgirdote, ir būkite pasirengę per egzaminą išspjauti.

Kartais juokais pagrasinu: sėdėk ramiai, vaiki, ir nesijudink, nes nusuksiu tau galvą. Jie juokiasi, nes puikiai viską supranta. Ei, koks jis juokingas? Kai imu elgtis griežtai, jie mandagiai laukia, kol šis priepuolis praeis. Jie viską supranta.

Negaliu į klasę žiūrėti kaip į visumą, kuri sėdi ir manęs klausosi. Matau veidus, kuriuose įrašytas nevienodas susidomėjimo ar abejingumo kiekis. Labiausiai mane įkaitina abejingumas. Kodėl tas smulkus niekšelis plepasi su drauge, juk dabar turėtų klausyti, ką aš kalbu! Džeimsai, atsiprašau, bet gal pastebėjai, kad vyksta pamoka?

O, jo, jo.

Pasitaiko įvairių aplinkybių, įvairių žvilgsnių. Kartais moksleiviai drovisi pasakyti, kad pamoka buvo gera, bet iš to, kaip jie eina iš klasės, kaip žiūri į tave, nesunku suprasti, ar pamoka praėjo puikiai, ar taip, kad geriau ją pamiršti. Patenkintus žvilgsnius smagu prisiminti pakeliui namo.

Kad ir kas vyktų klasėje, būtinai reikia laikytis taisyklių, kurias paskelbė pareigūnai, tikrinantys Niujorko vidurines mokyklas.

Moksleiviams negalima garsiai kalbėti. Negalima lakstyti nei po klases, nei koridoriais. Triukšmingoje aplinkoje neįmanoma mokytis.

Klasės negalima paversti žaidimų aikštele. Negalima nieko mėtyti. Jei moksleivis nori ko nors paklausti arba atsakyti į klausimą, jis privalo pakelti ranką. Negalima jiems leisti šaukti iš vietos. Jei visi šauks iš vietų, kils sumaištis, o tai padarys blogą įspūdį Bruklino švietimo tarybos darbuotojams arba iš užsienio šalių atvykusiems pedagogams.

Negalima be saiko išleidinėti moksleivių į tualetą. Visi žino, kaip jie moka gudrauti, gavę tokį leidimą. Išleidi vaikiną į tualetą antrame aukšte, o paskui, žiūrėk, randi jį spoksantį pro langą, už kurio klasėje sėdi neseniai jo širdį pavergusi mergina ir atsako jam panašiomis meiliomis grimasomis. Su tuo negalima taikstytis. Kartais vaikinai ir merginos, pasinaudoję leidimais išeiti į tualetą, susitinka rūsyje arba laiptinėje ir ten užsiima nederamais dalykais, kol juos užklumpa akylas direktoriaus pavaduotojas, praneša direktoriui ir iškviečia tėvus. Kiti pasiprašo išleidžiami į tualetą, o patys kur nors pasislepia ir rūko. Jei išleidi moksleivį į tualetą, tai jis ir privalo eiti tik į tualetą, jokiu būdu ne kitur. Ir negalima užtrukti ilgiau kaip penkias minutes. Jei taip atsitinka, mokytojas privalo pranešti direktoriui, o šis pasiųs mokymo dalies vedėją, kad tas apžiūrėtų tualetus bei kitas įtartinas vietas ir užtikrintų, jog niekas niekur netinkamai nesielgia.

Direktoriai trokšta tvarkos, drausmės, rutinos. Jie nuolat slankioja koridoriais. Žvilgčioja pro langelius klasių duryse. Nori matyti berniukus ir mergaites, palinkusius prie knygų, rašančius, gražiai keliančius rankas, susijaudinusius, nekantraujančius kuo geriau atsakyti į mokytojo klausimą.

Geri mokytojai nepaleidžia moksleivių. Jie prižiūri drausmę, o tai nepaprastai svarbu Niujorko profesinėse mokyklose, nes kartais gaujos jose sprendžia savo santykių problemas. Reikia labai atidžiai stebėti gaujas. Jei išleisi jas iš akių, gaujos perims visą mokyklą, ir tada gali atsisveikinti su mokymu.

Mokytojai irgi mokosi. Metų metus praleidę klasėse, matę tūkstančius paauglių, jie išsiugdo šeštąjį jausmą, padedantį įvertinti moksleivius, vos šiems įžengus į klasę. Jie pastebi jų slaptus žvilgsnius. Įėję į nepažįstamą klasę, mokytojai įkvepia oro ir jau gali pasakyti, ar ši klasė visiems kelia problemų, ar su ja galima dirbti. Jie atpažįsta tylenius, kuriuos būtina prakalbinti, ir rėksnius, kuriuos reikia nutildyti. Iš to, kaip vaikinas sėdi, gali atspėti, ar jis linkęs mokytis, ar su juo bus vargo. Geras ženklas, kai moksleivis sėdi tiesiai, rankas sudėjęs ant suolo, žiūri į mokytoją ir šypsosi. Blogas — jei jis sėdi atsilošęs, iškišęs kojas į tarpą tarp suolų, dėbso pro langą, į lubas, mokytojui virš galvos. Tada lauk bėdos.

Kiekvienoje klasėje yra neklaužada, kurio vienintelis tikslas — kankinti mokytoją. Dažniausiai jis sėdi pačiame gale, kad galėtų kėde atsiremti į sieną. Jūs jau esate įspėjęs moksleivius, kaip pavojinga sūpuotis ant dviejų galinių kėdės kojų, atrėmus ją į sieną: vaikai, kėdė gali paslysti, ir jūs galite susižeisti. Tada mokytojui teks rašyti raportą, jei kartais tėvai sugalvotų skųstis ar grasintų paduoti į teismą.

Endrius žino, kad supimasis kėdėje tave erzina, bent jau patraukia dėmesį. Taip jis gali žaisti savo žaidimėlį, kurio tikslas — pasirodyti prieš merginas. Tu sakai: ei, Endriau.

Jis neskuba atsakyti. Žmogau, čia juk spektaklis, visos merginos žiūri.

Ka?

Tai paauglių vartojamas žodis, kurio žodynuose nerasi. Ne „ką?“, ne „ko?“, bet „ka?“ Tėvai jį girdi nuolat. Jis reiškia: ko tu iš manęs nori? Ko prikibai?

Kėdė, Endriau. Gal malonėtum nesisupti?

Aš sau ramiai sėdžiu, niekam netrukdau.

Kėdė, Endriau, turi keturias kojas. Jei supsiesi ant dviejų, gali susižaloti.

Klasėje tyla. Šou prasidėjo. Šį kartą jautiesi pakankamai saugus. Numanai, kad šioje klasėje Endrius nemėgstamas, jis ir pats žino, jog nesulauks pritarimo. Jis liesas ir išblyškęs, tikras vienišius. Tačiau visi žiūri. Tai kas, kad jo nemėgsta: jei pradėsi jį uiti, visi atsisuks prieš tave. Kai moksleivis susigrumia su mokytoju, klasė visada palaiko moksleivį. Ir viskas tik dėl to, kad jis suposi ant kėdės.

Galėjai nutylėti. Niekas nebūtų pastebėjęs. Na, tamsta mokytojau, kas iš tikrųjų įvyko? Paprastas dalykas. Endrius nuo pat pirmos dienos aiškiai rodė, jog tu jam nepatinki, o tau nepatinka nepatikti, juo labiau šitam šikniui, kurio nemėgsta visa klasė. Endrius žino, kad tau labiau patinka merginos. Aišku, taip ir yra. Jei gaunu penkias klases, kuriose daugumą sudaro merginos, jaučiuosi kaip danguje. Kokia įvairovė. Kiek spalvų. Kokie žaidimai. Kiek dramų.

Endrius laukia. Laukia ir klasė. Kėdė siūbuoja ant dviejų kojų. O, kokia pagunda čiupti už vienos kojos ir truktelėti. Jo galva atsitrenktų į sieną, visa klasė juoktųsi.

Nusigręžiu nuo Endriaus. Pats nežinau, kodėl nusigręžiu ir einu į klasės priekį; tikrai nežinau, ką darysiu ar ką sakysiu, kai grįšiu prie savo stalo. Nenoriu, kad jie galvotų, jog atsitraukiau, todėl privalau veikti. Endrius atremia galvą į sieną ir niekinamai man šypsosi.

Man nepatinka susivėlę rudi Endriaus plaukai, grakštūs veido bruožai. Nepatinka jo subtili arogancija. Kartais įsikarščiavęs ką nors pasakoju, klasė atidžiai klausosi, man žodžiai liete liejasi, jaučiuosi patenkintas savimi, bet vos žvilgtelėjęs į jo šaltas akis pradedu galvoti, kas būtų geriau — mėginti jį palenkti savo pusėn ar visiškai sunaikinti?

Vidinis balsas man sako: pasinaudok šia padėtim. Paversk ją pastabumo pamoka. Apsimesk, kad viską suplanavai. Aš sakau moksleiviams: na, tai kas čia įvyko? Jie spokso į mane. Nesupranta.

Sakau: įsivaizduokite, kad esate laikraščio reporteris. Prieš kelias minutes įėjote į šią klasę. Ką matėte? Ką girdėjote? Apie ką rašysite?

Maiklas prabyla: nėra apie ką rašyti. Endrius kaip visada išsidirbinėja.

Endriaus niekinama šypsenėlė išnyksta; jaučiu, kad jis mano valdžioje. Nereikės beveik nieko sakyti. Dar keletas tinkamų klausimų ir klasė pati jį sudirbs. Visiems laikams priversiu jį pamiršti tą šypsenėlę, kad jį kur, ir nesisups jis man daugiau ant kėdės.

Vėl apsimetu logišku, objektyviu mokytoju. Tokia pastaba, Maiklai, skaitytojams neduoda daug informacijos.

Jo, bet kam reikia tokios informacijos? Ar į šitą klasę kada nors ateis reporteris iš Daily News rašyti apie tai, kaip Endrius supasi ant kėdės ir kaip mokytoją tai užkniso?

Jo mergina pakelia ranką.

Diana?

Ji atsisuka į klasę. Ponas Makortas nori mumis paklausti...

Mūsų paklausti, Diana.

Ji nutyla. Neskuba. Paskui sako: ar suprantat, pone Makortai, kas šiame pasaulyje negerai? Žmogus mėgini padėti kitam, bet nespėji nė apsidairyti, kaip kas nors būtinai pradės taisyti kiekvieną tavo žodį. Tai įžeidimas. Noriu pasakyti, kad reikėjo sudrausti Endrių ir neleisti jam suptis ant kėdės, nes jis gali griūti ir prasiskelti savo kvailą galvą, bet kam taisyti kitų žmonių kalbą? Jei jūs taip elgsitės, niekas šioje klasėje nedrįs prasižioti. Užtat žinot, ką dabar padarysiu? Liepsiu Endriui pastatyti kėdę tiesiai ir liautis elgtis kaip asilui.

Ji šešiolikmetė, aukšta ir rami, šviesūs plaukai įmantriai sruvena jos nugara tarsi mano matytų skandinavių aktorių. Nerimaudamas žiūriu, kaip ji eina į klasės galą ir atsistoja priešais Endrių.

Dabar žiūrėk, Endriau. Tu pats matai, kas čia vyksta. Didelė klasė, trisdešimt žmonių, ir dar ponas Makortas; tu supiesi ant kėdės, jis tau liepia pastatyti ją ramiai, bet tu toliau supiesi ir sau šaipaisi, Endriau, kas gali žinoti, ką tuo metu galvoji? Gaišini visus, kurie dabar yra šioje klasėje, ir dėl ko? Mokytojas gauna atlyginimą už tai, kad mus mokytų, o ne už tai, kad lieptų tau nesisupti su kėde kaip kokiam pirmaklasiui, teisingai? Ar teisingai, Endriau?

Jis vis dar supasi, bet žvelgia į mane, tarsi norėdamas pasakyti: kas čia darosi? Ką man dabar daryti?

Jis taip atlošia kėdę, kad joje galima gulėti. Atsistoja ir žiūri Dianai į akis. Matai? Tu manęs niekada nepamirši, Diana. Pamirši visą šitą klasę, pamirši mokytoją, kokia ten jo pavardė, bet aš pasisupau ant kėdės, mokytojas įniršo, ir visi šios klasės mokiniai amžinai mane prisimins. Taip, pone Makortai?

Man knieti nusimesti racionalaus mokytojo kaukę ir sakyti, ką galvoju. Klausyk, tu, smulkme, tuojau pat pastatyk kėdę taip, kaip reikia, o jei ne, išmesiu tave velniop pro langą, tegu balandžiai lesa.

Tačiau taip kalbėti negalima. Tuoj pat būtų pranešta vadovybei. Žinai savo vaidmenį: tai kas, kad kartkartėm mažieji pašlemėkai galutinai priveikia — kentėk, brolau, kentėk. Niekas tavęs neverčia laikyti įsitvėrus šitos niekingos, menkai mokamos profesijos, niekas tau netrukdo atsidaryti duris ir išeiti į spindulingą pasaulį, kupiną galingų vyrų, gražių moterų, kokteilių vakarėlių miesto centre, šilko paklodžių.

Aha, mokytojau, ir ką tu veiktum tame didingame pasaulyje tarp galingų vyrų ir taip toliau? Grįžk prie darbo. Kalbėk su moksleiviais. Spręsk pakreiptos kėdės problemą. Niekas nesibaigė. Jie laukia.

Klausykite. Ar visi klausote?

Jie šypsosi. Jis ir vėl su tuo savo: „Klausykite. Ar visi klausote?“ Koridoriuose mėgdžiodami rėkauja vieni kitiems: klausykite. Ar visi klausote? Tai reiškia, kad tu jiems patinki.

Sakau: matėte, kas įvyko šioje klasėje. Matėte, kaip Endrius suposi ant kėdės, matėte, kaip aš jam liepiau ją pastatyti tvirtai. Taigi turite faktus, kurių reikia pasakojimui, ar ne? Įvyko konfliktas. Endrius prieš mokytoją. Endrius prieš klasę. Endrius prieš save patį. O taip, Endrius prieš save patį. Jūs juk viską įsiminėte, ar ne? O gal tik pasakėte patys sau: ko tas mokytojas prisikabino prie Endriaus ir jo kėdės? Arba: ko tas Endrius elgiasi kaip paskutinis stuobrys? Jei rašytumėte apie visa tai, turėtumėte atsižvelgti į dar vieną įvykio matmenį: Endriaus motyvaciją. Tik jis vienas žino, kodėl suposi ant kėdės, o jūs galite spėlioti. Gautume trisdešimt skirtingų spėjimų.

Rytojaus dieną Endrius užtrunka po pamokos. Pone Makortai, jūs studijavote Niujorko universitete, ar ne?

Taip.

Tai va, mano mama sakė, kad jus pažįsta.

Tikrai? Malonu girdėti, kad kas nors mane atsimena.

Norėjau pasakyti, kad jūs susipažinote ne per paskaitas.

Dar kartą: tikrai?

Ji pernai mirė. Sirgo vėžiu. Jos vardas buvo Džuna.

O Jėzau. Tokiam mano nesupratingumui pavadinti net žodžių nėra. Gryniausias protinis atsilikimas. Kaip aš neatspėjau? Kodėl nepamačiau jos Endriaus akyse?

Ji vis kalbėjo, kad jums paskambins, bet skyrybos buvo labai sunkios, o paskui tas vėžys, ir kai pasakiau, kad jūs mums dėstote, ji liepė man pažadėti, kad niekada jums apie ją neprasitarsiu. Sakė, kad vis tiek niekada nenorėjote su ja kalbėti.

Bet aš norėjau su ja kalbėti. Aš visada norėjau su ja kalbėti. Už ko ji ištekėjo? Kas tavo tėvas?

Aš nežinau, kas mano tėvas. Ji ištekėjo už Gaso Petersono. Dabar turiu eiti išsiimti daiktų iš spintelės. Mano tėtis kraustosi į Čikagą, aš važiuoju su juo ir pamote. Juokinga, ar ne, kad gyvenu su patėviu bei pamote ir man visai neblogai?

Mes paspaudėme vienas kitam rankas ir aš žiūrėjau, kaip jis nueina koridoriumi. Prieš pasukdamas prie spintelių, jis atsigręžė ir pamojo man, o aš akimirką sudvejojau, ar dera taip lengvai atsisveikinti su praeitimi.

Mokyklos išmintis skelbia: nieku gyvu negrasink klasei ar moksleiviui, jei nesi pasirengęs įvykdyti grasinimo. Ir nebūk kvailys, niekada negrasink Beniui Bum Bum Brantui, kuris garsus visoje mokykloje, nes turi juodąjį karatė diržą.

Keturias dienas nebuvęs mokykloje, jis ramiausiai įžengia į klasę vidury pamokos, man vardijant kalboje esančius svetimos kilmės žodžius: amen, makaronai, kelneris, sušis, limuzinas; paskui žodžius, kurie sukelia tylų kiknojimą, — buduaras, bidė, peniuaras.

Galėjau nekreipti dėmesio į Bum Bum, toliau tęsti pamoką, leisti jam ramiai atsisėsti į vietą. Bet žinojau, kad visi klasės moksleiviai stebi jį ir galvoja: kodėl mes, kai praleidžiame bent vieną pamoką, turime nešti pateisinimo raštelius, o Bum Bum gali ramiausiai įeiti kada tik nori ir atsisėsti? Jie teisūs, aš jiems pritariu, be to, privalau įrodyti, kad nesu koks skystalas.

Atsiprašau. Stengiuosi kalbėti sarkastiškai.

Jis stabteli tarpdury. Taip?

Aš žaidžiu su kreidos gabalėliu, norėdamas parodyti, koks esu kietas. Stengiuosi nuspręsti, kaip geriau paklausti — kur eini? ar: ir kurgi tu dabar eini? Pirmasis variantas — paprastas klausimas, primenantis mokytojo valdžią. Antrojo formuluotė skamba provokuojamai; gali kilti konfliktas. Abiem atvejais viską lems balso tonas. Nutariu neišsišokti.

Atsiprašau. Ar turi leidimą? Jei praleidai pamokų, turi turėti administracijos leidimą.

Šitaip kalba mokytojas. Jis atstovauja valdžiai: administracijos kabinetui koridoriaus gale, išduodančiam visus leidimus; direktoriui; komendantui; merui; prezidentui; Dievui. Nenorėjau tokio vaidmens. Aš noriu mokyti, o ne klausinėti, kas turi kokių leidimų.

Brantas sako: o kas mane sustabdys? Jo balsas beveik draugiškas, jame girdėti nuoširdus smalsumas, bet klasė girdimai aikteli.

O, šūdas, sako Ralfis Boisas.

Vyresnybė skatina vidurinės mokyklos mokytojus kovoti su keiksmais klasėse. Keiksmažodžiai rodo nepagarbą, jie ragina pažeisti tvarką bei įstatymus. Noriu sudrausminti Ralfį, bet negaliu, nes mano paties galvoje aidi: o, šūdas.

Brantas stovi nugara į duris, kurios jau spėjo užsidaryti. Atrodo, kantriai laukia.

Kokia čia simpatija staiga mane apima šiam milžinui, būsimam santechnikui iš Manheteno, Delansio gatvės? Ar tai dėl to, kad jis taip kantriai, beveik nuolankiai laukia? Atrodo mąslus ir protingas. Gal man liautis apsimetinėjus griežtu mokytoju ir tarti jam: et, tiek jau to. Sėskis, Brantai. Šį kartą apsieisim be leidimo, tik kitą kartą būtinai atsinešk. Bet aš nuėjau per toli ir nebegaliu grįžti atgal. Visi jo klasės draugai — liudytojai, kas nors turi įvykti.

Išmetu kreidą į orą ir pagaunu. Brantas stebi. Žingteliu arčiau jo. Nenorėčiau šiandien mirti, bet klasė laukia, o man jau laikas atsakyti į jo klausimą: kas mane sustabdys?

Išmetu kreidą į orą, gal paskutinį kartą gyvenime, ir atsakau jam: aš.

Jis linkteli, tarsi sakydamas: visiškai pagrįstas atsakymas. Jūs mokytojas.

Vėl pajuntu simpatiją, užsimanau paplekšnoti jam per petį ir pasakyti: et, baikim visa tai, eik ir sėskis, Brantai.

Vėl išmetu į orą kreidą, bet šį kartą nepagaunu. Kreida guli ant grindų. Gyvybiškai svarbu ją pakelti. Pasilenkiu ir matau tiesiai prieš akis Branto pėdą, tarsi tyčia lendančią man į akis. Sugriebiu ją ir trukteliu. Brantas griūva aukštielninkas — galva trinkteli į žalvarinę durų rankeną, nuslysta ant grindų — ir ramiai guli tarsi svarstydamas, ką daryti toliau. Klasė dar kartą aikteli: oho.

Jis pasitrina pakaušį. Tikriausiai kaupiasi, po to bus smūgis, dar smūgis, spyris?

Šūdas, pone Makortai. Nežinojau, kad jūs karatistas.

Panašu, kad laimėjau aš, tad kitas ėjimas mano. Gerai, Beni, sėskis į vietą.

Gali sėstis.

Ką?

Visi mokytojai sako taip: gali sėstis į vietą. Bum Bum taiso mano kalbos stilių? Gal aš beprotnamy?

Gerai. Gali sėstis į vietą.

Tai jums nebereikia to leidimo?

Ne. Viskas gerai.

Tai mes čia stumdėmės be reikalo?

Eidamas prie savo vietos Bum Bum užlipa ant kreidos ir žvilgteli į mane. Įdomu, jis tai padarė tyčia? Ar verta į tai reaguoti?

Ne. Vidinis balsas man liepia: tęsk pamoką. Baik elgtis kaip paauglys. Šitas vaikinas lengvai tave perlaužtų perpus. Tamsta mokytojau, grįžk prie pamokos temos — svetimos kilmės žodžiai mūsų kalboje.

Brantas elgiasi taip, tarsi tarp mūsų nieko nebūtų įvykę, ir mane apima tokia gėda, kad norisi atsiprašyti visos klasės ir konkrečiai jo. Niekinu save už tokį nebrandų elgesį. Dabar jie žavėsis mano įsivaizduojamais karatė sugebėjimais. Išsižioju ir imu kliedėti.

Įsivaizduokite, kokia būtų mūsų kalba, jei iš jos pašalintume visus prancūziškos kilmės žodžius. Niekas nebegalėtų paliepti šoferiui arčiau pastatyti limuziną. Užuot sakę „buduaras“, turėtume sakyti „miegamasis“. Negalėtume nueiti į restoraną. Nebeliktų nei gurmanų, nei parfumerijų, nei meniu, nei bistro. Net peniuarui pavadinti reikėtų sugalvoti naują žodį.

Šnibždesiai. Kikenimas. Ooi, pone Makortai, ką jūs dabar pasakėte.

Šitaip geriausia priversti juos pamiršti, kas atsitiko. Jau manau, kad viskas puikiai pasisekė, tik staiga dirsteliu į Brantą. Jo akys sakyte sako: viskas gerai, pone Makortai. Tikriausiai jums labai reikėjo gerai pasirodyti, ką gi, aš neprieštarauju.

Jam pakako gabumų išlaikyti Niujorko valstijos anglų kalbos egzaminą žodžiu. Būtų galėjęs parašyti neblogą rašinį ir išlaikyti egzaminą raštu, bet pats nutarė kitaip. Nepaisydamas pasiūlytų temų sąrašo, rašinį pavadino „Čirik“ ir tris šimtus penkiasdešimt kartų pakartojo šį žodį tekste. „Čirik, čirik, čirik, čirik, čirik, čirik...“

Po baigiamųjų egzaminų sutikau Bum Bum Delansio gatvėje ir paklausiau, kaip ten buvo su tuo „čirik“?

Nežinau. Kartais man taip užeina, kad visai neberūpi, kas darosi. Sėdėjau klasėje, viskas atrodė taip kvaila — mokytojas, kuris įspėjo, kad nesižvalgytume į kaimynų sąsiuvinius, — o ant palangės čirškėjo paukščiukas, tai aš ir pagalvojau, velniop, imsiu ir užrašysiu, ką jis čirškia. Kai man buvo keturiolika, tėtis mane nusiuntė mokytis kovos menų. Tas japonas valandą pralaikė mane ant suoliuko prie salės durų, o kai galiausiai paklausiau: ei, tamsta, o kaip treniruotė?, jis man liepė eiti namo. Namo? Klausykit, aš juk jam mokėjau už valandas. Jis sako: eik namo. Aš klausiu: kitą savaitę ateiti? Jis nieko neatsako. Ateinu kitą savaitę, jis manęs klausia: ko tu nori? Aš jam vėl sakau, kad noriu mokytis kovos menų. Jis man liepia išvalyti tualetą. Pagalvojau, ką tai turi bendra su kovos menais, bet nieko nesakiau. Išvaliau tualetą. Paskui jis man liepė sėsti ant suoliuko, nusiauti batus, kojines ir žiūrėti į savo pėdas. Neatitraukti nuo jų akių. Ar kada žiūrėjote į savo pėdas? Mano viena pėda didesnė už kitą. Tada jis išėjo iš salės ir sako: apsiauk tik batus, be kojinių, ir eik namo. Kaskart buvo vis lengviau daryti tai, ką jis man liepdavo. Lioviausi įsižeidinėti. Kartais pasėdėdavau ant to suoliuko nieko nedarydamas, paskui eidavau namo, ir vis tiek jam mokėjau. Papasakojau tėčiui, bet jis tik nusišaipė. Tik po šešių savaičių japonas įsivedė mane į salę pirmai treniruotei. Pastatė mane veidu į sieną ir gal penkiolika minučių baisiai rėkaudamas puldinėjo su kažkokiu kardu. Baigęs pasakė, kad priima mane į savo mokyklą, tik prieš išeidamas dar turiu išvalyti tualetą, kad nepradėčiau puikuotis. Todėl aš supratau, kas vyko tą dieną, kai jūs mane patraukėt už kojos. Žinojau, kad jums reikia išsisukti, ir neprieštaravau, nes man to pasaulio nereikia, o jūs visai neblogas mokytojas — man visiškai nusispjauti, ką apie mane galvoja tie vaikigaliai klasėje. Jei jums taip reikia jausti, kad esat labai kietas mokytojas, geriau eikit namo ir išvalykit tualetą.

Štai kaip atrodo padėtis Amerikos valstybinėse mokyklose: juo toliau esi nuo klasės ir moksleivių, juo geresnė tavo finansinė ir profesinė būklė. Gauni mokytojo diplomą, pamokytojauji dvejus trejus metus. Tada baigi administravimo, vadybos, konsultavimo ar kokius nors kitus kursus ir su naujuoju diplomu gali kraustytis į savo kabinetą, kur oras kondicionuotas, tualetas privatus, pietų pertrauka ilga, o tave aptarnauja sekretorė. Nebereikia kautis su didžiulėmis išdykėlių ir nenaudėlių gaujomis. Užsidarai sau kabinete ir gali tų laukinių nė nematyti.

Bet man buvo trisdešimt aštuoneri, neturėjau jokio noro iškilti pedagogikos sistemoje, jaučiausi pasiklydęs amerikietiškoje svajonėje, kamuojamas amžiaus vidurio krizės, nevykęs vidurinės mokyklos anglų kalbos mokytojas, kuriam iškilti trukdo vyresnybė — direktoriai bei jų padėjėjai: taip man atrodė.

Mane kamavo nerimas, pats nesupratau, kas negerai. Alberta paklausė: kodėl nenori parašyti disertacijos, galėtum bent kiek iškilti?

Atsakiau: gerai.

Niujorko universitetas sutiko mane priimti į doktorantūrą, bet žmona paklausė: gal geriau važiuok į Londoną arba Dubliną?

Ar tu nori manęs nusikratyti?

Ji nusišypsojo.

Būdamas šešiolikos, kartą nuvažiavau su draugu vienai dienai į Dubliną ir atsirėmęs į pilką akmenų sieną stebėjau paradą. Pilkoji siena buvo Trejybės kolegijos, o aš nežinojau, kad tai svetima teritorija, priklausanti anglams ir protestantams. Tolėliau buvo matyti geležinės grotelės ir platūs vartai, uždaryti tokiems kaip aš. Šiapus sienos stovėjo paminklai Edmundui Berkui ir Oliveriui Goldsmitui. O, tariau aš, štai ir jis, žmogus, parašęs „Apleistą kaimą“, jį mokykloje turėjau išmokti atmintinai.

Mano draugas iš Limeriko, kuris apie gyvenimą išmanė daug daugiau už mane, atsakė: gerai įsidėmėk Oliverį ir visus kitus, nes tokie kaip tu niekada nė kojos nekels už šių vartų. Arkivyskupas sakė, kad katalikas, įstojęs į Trejybės kolegiją, iškart atskiriamas nuo Bažnyčios.

Nuo to laiko kaskart, kai tik nuvažiuodavau į Dubliną, mane traukė į Trejybę. Stovėdavau prie vartų ir gėrėdavausi, kaip elegantiškai studentai persimeta per petį plevėsuojančius kolegijos spalvų šalikus. Žavėjausi jų angliška tartimi. Geidžiau dailių protestantų merginų, kurios niekada į mane nė nežvilgtels. Jos ištekės už saviškių, tos pačios klasės atstovų, protestantų, jodinėjančių žirgais, o jei toks žmogelis kaip aš vestų vieną iš jų, tuojau pat būtų išspirtas iš Katalikų bažnyčios be jokios vilties sulaukti atpirkimo.

Po kolegiją vaikštinėjo ryškiai apsitaisę amerikiečių turistai; svajojau turėti drąsos ir pats ten įeiti, bet jei kartais vartininkas būtų paklausęs, ką čia veikiu, būčiau nežinojęs, ką atsakyti.

Po šešerių metų grįžau į Airiją, vilkėdamas Amerikos kariuomenės uniforma; maniau, ji man pelnys pagarbą. Taip ir buvo, kol neprasižiojau. Taikydamasis prie uniformos, mėginau apsimesti, kad kalbu amerikietiškai. Nepavyko. Iš pradžių padavėjos lėkte lėkdavo prie manęs parodyti laisvo staliuko, bet kai tik prabildavau, jos atsiliepdavo: o, Jaaazau, tu visai ne jankis, ne, visai ne. Toks pat airis kaip visi kiti. Iš kur kilęs? Mėginau apsimesti, kad esu šauktinis iš Alabamos, bet mergina Biulio kavinėje Graftono gatvėje atkirto: jei tu iš Alabamos, tai aš Rumunijos karalienė. Užsikirtęs prisipažinau, kad esu iš Limeriko, ji taip pat atsisakė pretenzijų į Rumunijos sostą. Pasakė, kad Biulio kavinės taisyklės neleidžia padavėjoms kalbėtis su klientais, bet aš jai panašus į žmogų, kuris norėtų išgerti. Pasigyriau, kaip gėriau alų ir degtinę įvairiuose Bavarijos miestuose, o ji atsakė, kad jei taip, tai galiu jai nupirkti taurelę chereso Makdaido aludėje čia netoliese.

Man ji nepasirodė patraukli, bet jaučiausi labai pamalonintas, kad Biulio kavinės padavėja sutiko su manimi išgerti.

Nuėjau į Makdaido barą jos palaukti. Gėrikai sužiuro į mano amerikietišką uniformą ir ėmė kumščiuoti vienas kitą, o man pasidarė nesmagu. Barmenas irgi įžūliai spoksojo, o kai paprašiau įpilti alaus, paklausė: kas čia pas mus atvyko, generolas, ar ką?

Nesupratau sarkazmo ir atsakiau: ne, aš kapralas. Prie baro pasigirdo kvatojimas, o aš pasijutau didžiausias kvailys pasaulyje.

Visai sutrikau. Buvau gimęs Amerikoje. Užaugau Airijoje. Grįžau į Ameriką. Vilkiu Amerikos uniforma. Jaučiuosi airis. Jie turėtų patys matyti, kad esu airis. Neturėtų iš manęs tyčiotis.

Kai atėjo padavėja iš Biulio kavinės, atsisėdo prie manęs nugara į sieną ir užsisakė chereso, gėrikai vėl sužiuro į mus ir ėmė kumšėti vienas kitam į pašonę. Barmenas mirktelėjo ir kažką pasakė apie „dar vieną auką“. Išėjo iš už baro ir paklausė, ar nenorėčiau dar alaus. Žinoma, kad norėčiau. Nuo tokio perdėto dėmesio man ėmė kaisti veidas ir pažvelgęs į didžiulį veidrodį pamačiau, jog sėdžiu raudonas tarsi gaisrinės mašina.

Padavėja pasakė, kad jei barmenas jau neša man antrą bokalą alaus, tai gal atneštų ir jai dar taurelę chereso, nes diena Biulio kavinėje buvusi baisiai sunki. Ji pasisakė esanti vardu Merė. Pareiškė, kad jei ketinu žiūrėti į ją iš aukšto už tai, kad tėra tik padavėja, tai verčiau persigalvočiau. Juk ir pats esu ne kas kitas, kaip kaimo stuobrys, tik su amerikietiška uniforma, dėl to ir pasipūtęs. Nuo chereso ji, atrodo, darėsi šneki, ir juo daugiau šnekėjo, juo garsiau kikeno kiti baro lankytojai, susėdę prie sienos. Ji pasakojo, kad pas Biulį dirba laikinai. Laukia, kol advokatai susitars dėl jos senelės testamento, ir kai viskas bus sutvarkyta, atidarys krautuvėlę Graftono gatvėje, pardavinės subtilius drabužius aukštesnės klasės žmonėms.

Nieko neišmaniau apie subtilius drabužius, bet suabejojau, ar tokia krautuvėlė tikrai jai tiktų. Ji buvo stora, akys paskendusios riebiame veide, o po smakru tabalavo keli pagurkliai. Kūnas atrodė išpleręs. Nebenorėjau daugiau su ja sėdėti, bet neišmaniau, ką daryti. Mačiau, kaip žmonės iš manęs juokiasi, ir iš nevilties pareiškiau, jog jau turiu eiti.

Ką? — paklausė ji.

Man reikia... reikia apžiūrėti Trejybės kolegiją. Iš vidaus. Privalau įeiti pro vartus. Už mane kalbėjo trečiasis alaus bokalas.

Juk ta vieta skirta protestantams, atsakė ji.

Man tas pats. Privalau įeiti po vartus.

Jūs girdėjote? — paklausė ji visų baro lankytojų. Jis nori įeiti į Trejybės kolegiją.

O, Jaaazau, tarė vienas žmogus, o kitas pridūrė: Motin Švenčiausia!

Gerai, generole, tarė barmenas. Eik. Eik į savo Trejybės kolegiją ir gerai pasivaikščiok, tik žiūrėk, kad šeštadienį prieitum išpažinties.

Jūs girdėjot? — paklausė Merė. Šeštadienį jis eis išpažinties, bet nesijaudink, branguti. Aš tavo išpažintį išklausysiu kada tik nori. Nagi, baik savo alų ir einam į Trejybę.

O Dieve. Ji nori eiti su manim. Stora, liumpsinti Merė nori eiti Graftono gatve su manimi, vilkinčiu Amerikos uniforma. Žmonės sakys: tik pažiūrėkit į tą jankį. Ką, jis nieko geresnio nesusirado, tik tą lašinių kalną, o juk Dublinas pilnas gražiausių pasaulio merginų?

Patariau jai nesivarginti, bet ji neatlyžo, tada barmenas pasakė, kad veikiausiai turėsiu ne vieną priežastį šeštadienį eiti išpažinties: tavo bičiulė, atrodo, tvirto būdo.

Kodėl nepasielgiau savarankiškai? Nejau pirmą kartą gyvenime pro Trejybės kolegijos vartus įžengsiu vedinas šia išplerusia storule?

Taip ir buvo.

Mums einant Graftono gatve, ji visą kelią rėkavo kiekvienam, kas tik į mus pažvelgdavo: kas yra? Gal jankio nematėte? Galiausiai viena moteriškė su skara jai atrėžė: matėm, tik dar nė vienas nebuvo tiek žemai puolęs, kad susidėtų su tokia kaip tu. Merė suriko, kad jei dabar neturėtų svarbesnių reikalų, tuojau pat išdraskytų skarotajai akis.

Eidamas pro Trejybės kolegijos vartus būgštavau. Uniformuotas vyriškis tikrai paklaus, ko man čia reikia; bet jis nekreipė į mane jokio dėmesio, net po to, kai Merė sušuko: puikus vakaras, brangusis.

Ir štai galiausiai aš čia, užvartų, stoviu ant grindinio akmenų ir nedrįstu žengti toliau. Čia vaikščiojo Oliveris Goldsmitas. Ir Džonatanas Sviftas. Čia ištisus šimtmečius vaikščiojo visi turtingieji protestantai, žengiau pro šiuos vartus, ir man to pakako.

Merė patraukė mane už rankos. Temsta. Tu ketini čia stovėti visą naktį? Eime, mirštu, kaip noriu chereso. Paskui galėsim eiti į mano kambarėlį ir kas žino, kuo viskas baigsis. Ji sukikeno, prispaudė mane prie didžiulio, tirtančio savo kūno, o aš norėjau visam Dublinui sušukti: ne, ne, ji ne mano.

Einant Nasau gatve, ji sustojo prie kampinės Jeitso parduotuvės pasigrožėti vitrinoje išdėliotais papuošalais. Kaip gražu, kalbėjo ji, kaip gražu. O, vieną dieną ir aš užsimausiu ant piršto kurį nors iš šitų žiedų.

Ji paleido mano ranką, norėdama parodyti žiedą, ir aš leidausi bėgti. Bėgau Nasau gatve, beveik negirdėdamas jos klyksmo, kad esu šlykštus Limeriko bukagalvis, apsimetęs jankiu.

Kitą dieną grįžau į Biulio kavinę jos atsiprašyti. Ji atsakė: et, nieko. Juk nė vienas žmogus negali atsakyti už save, kai išgeria alaus arba chereso. Pasakė, kad šeštą baigs darbą; jei noriu, galim nueiti suvalgyti žuvies su skrudintomis bulvėmis, o paskui pas ją namie išgerti arbatos. Po arbatos ji pareiškė, kad jau tikrai per vėlu man grįžti į viešbutį Graftono gatvėje; jai visai netrukdys, jei pasiliksiu pernakvoti, o rytą parvažiuosiu autobusu. Nuėjo į tualetą koridoriuje, o aš nusirengiau iki apatinių. Ji grįžo, apsitaisiusi pilkais plevėsuojančiais naktiniais marškiniais. Atsiklaupė prie lovos, persižegnojo ir ėmė prašyti Dievo apginti ją nuo pikto. Pasisakė Dievui suvokianti, kad veda save į pagundą, bet pasiteisino, kad tas vaikinas lovoje niekuo nekaltas.

Paskui įsirito į lovą, prispaudė mane prie sienos, o kai pamėginau pakelti jos naktinius, pliaukštelėjo man per ranką. Pasakė nenorinti atsakyti už mano sielos pražūtį, bet jei prieš užmigdamas sukalbėsiu atgailos maldą, jai bus ramiau. Kol kalbėjau maldą, ji išsinėrė iš naktinių ir prispaudė mane prie savo kūno. Sušnibždėjo, kad maldą teks pabaigti vėliau; atsakiau, jog iš tiesų, panirau į jos milžinišką riebų kūną ir baigiau savo atgailą.

Tada man buvo dvidešimt dveji; dabar, sulaukęs trisdešimt aštuonerių, padaviau dokumentus į Trejybės kolegiją. Taip, jie sutinka svarstyti mano kandidatūrą, jei aš išlaikysiu Amerikos aukštojo mokslo baigimo egzaminą. Išlaikiau — apstulbau pats ir apstulbinau visus pažįstamus, nes gavau devyniasdešimt devynių punktų įvertinimą iš anglų kalbos. Tai reiškė, kad aš irgi priklausau mūsų šalies gabiesiems, ir šis suvokimas mane taip įkvėpė, jog nuėjau į Geidžo ir Tolnerio restoraną Brukline, suvalgiau jūrų ešerį su krosnyje kepta bulve ir prigėriau tiek vyno, kad nebepamenu, kaip parsiradau namo. Alberta su manimi elgėsi kantriai ir rytą nepuolė barti, nes aš vis dėlto tuoj išvyksiu į Dubliną, į gerą universitetą, o ji ateinančius dvejus metus — tiek laiko Trejybės kolegija skyrė disertacijai parašyti ir apginti — manęs beveik nematys.

Matematikos egzaminą išlaikiau, man regis, mažiausiu įvertinimu pasaulyje.

Alberta užsakė man vietą laineryje „Karalienė Elžbieta“, priešpaskutinį kartą plaukiančiame per Atlantą. Laive mes šventėme, nes taip, pasirodo, reikia. Gėrėme šampaną, o kai atėjo laikas išlydintiesiems lipti į krantą, aš ją pabučiavau ir ji man atsilygino tuo pačiu. Pasakiau, kad pasiilgsiu jos, ji irgi žadėjo manęs pasiilgti, bet negalėčiau užtikrinti, kad bent vienas iš mūsų sakėme tiesą. Apsvaigau nuo šampano, ir kai laivas pajudėjo nuo kranto, ėmiau mojuoti, pats nesuvokdamas kam. Toks mano visas gyvenimas, pamaniau. Mojuoju pats nežinodamas kam. Ši įžvalga man pasirodė neeilinė ir verta apsvarstyti nuodugniau, bet netrukus ėmė skaudėti galvą ir aš nutariau užsiimti kuo nors kitu.

Laivas išplaukė į Hudzoną ir pasuko sąsiaurio link. Kai plaukėme pro Eliso salą, buvau denyje, nes norėjau pamojuoti. Visi mojo statulai, bet aš mojau konkrečiai Eliso salai, vilčių išsipildymo ir žlugimo žemei.

Pagalvojau apie save prieš trisdešimt ketverius metus, beveik ketverių metų bamblį, mojuojantį, mojuojantį, išplaukiantį į Airiją: ir štai aš vėl čia, mojuoju, ką gi darau, kur vykstu, kas čia darosi?

Kai žmogus esi vienišas ir nelabai tvirtai laikaisi ant kojų nuo šampano, būtinai eini apžiūrėti laivo. Štai aš laive „Karalienė Elžbieta“, plaukiu į Dubliną, į Trejybės kolegiją, prašyčiau. Ar kada pagalvojai per tas savo keliones pirmyn ir atgal, vis mojuodamas, kad galiausiai prisidėsi prie priešų? Trejybės kolegija, protestantų kolegija, nuolat lojali tai vienai, tai kitai didenybei — ar Trejybės kolegija yra kuo nors prisidėjusi prie mūsų laisvės? Bet juk pačioje savo menkutės sielos gilumoje tau jie visada atrodė viršesni, ar ne, tie protestantai, su savo pasipūtusia tarme, aukštai iškeltomis nosimis?

Oliveris Sindženas Gogartis mokėsi Trejybės kolegijoje; nors aš apie jį rašiau, nors perskaičiau visut viską, ką tik jis buvo parašęs, tikėdamasis kaip nors įgyti bent šiek tiek jo talento ir stiliaus, visas mano darbas nuėjo niekais. Kartą parodžiau savo darbą Stenliui Garberiui, Makėjaus mokyklos mokytojui, ir papasakojau apie savo viltis. Jis papurtė galvą ir atsakė: klausyk, Makortai, pamiršk tą Gogartį. Sielos gelmėse tu amžinai išliksi apsimyžęs vaikiūkštis iš Limeriko skersgatvių. Išsiaiškink, po velnių, kas toks esi. Lipk ant savo kryžiaus ir kentėk savo kančią. Niekas čia tavęs nepavaduos, bičiuli.

Kaip tu gali taip kalbėti, Stenli? Apie kryžių. Juk esi žydas.

Teisingai. Pažvelk į mus. Mes stengėmės susilieti su gojais. Stengėmės supanašėti su jais, bet jie mums neleido. Ir kas nutiko tada? Atsirado trintis, brolau, o trintis visad iškelia tokius žmones kaip Marksas, Froidas, Einšteinas arba Stenlis Garberis. Dėkok Dievui, kad nesupanašėjai su jais, Makortai, ir mesk Gogartį. Tu ne Gogartis. Tu esi pats sau. Ar supratai? Jei dabar pat, šią akimirką, kristum negyvas, žvaigždės ir toliau šviestų danguje, o tave netrukus pamirštų. Eik savo keliu arba nė pats nepastebėsi, kaip sėdėsi jaukiame namelyje Steiteno saloje ir kalbėsi sveikamarijas su kokia nors Morina.

Nebegalėjau daugiau apie tai galvoti, nes pamačiau, kad didingais pagrindiniais „Karalienės Elžbietos“ laiptais lipa žemyn moteris, kurią pažinojau. Ji pamatė mane ir pasakė, kad reikia išgerti. Prisiminiau, jog ji dirba privačia slauge pas turtingus niujorkiečius, ir svarsčiau, kuo gi dar užsiima. Ji pasisakė nusivylusi drauge, kuri pakeitė kelionės planus ir visoms penkioms kelionės dienoms paliko ją, slaugę, vieną pirmos klasės kajutėje su dviem lovom. Gėrimas atpalaidavo man liežuvį, aš jai papasakojau apie savo vienatvę, užsiminiau, kaip mudu galėtume palaikyti vienas kitam draugiją kelionėje, tik, žinoma, būtų sunku, nes ji plaukia pirmąja klase, o mano gultas žemiau vaterlinijos.

O, tai tikrai puiku, atsakė ji. Buvo pusiau airė ir dėl to kartais taip kalbėdavo.

Būdamas blaivus būčiau elgęsis išmintingiau, bet dabar pasidaviau pagundai ir pamiršau savo gultą kažkur laivo viduriuose.

Trečią kelionės dieną patraukiau į restoraną pusryčių — ėjau ten pirmą kartą. Padavėjas paklausė: taip, pone? Pasijutau kaip kvailys, aiškindamas, kad nežinau, kur mano vieta.

Pone, ar jūs čia jau esate buvęs?

Ne.

Jis buvo padavėjas ir dėl to nieko neklausinėjo. Nei budėtojas, kuris pranešė, kad esu paskelbtas nekeliaujančiu. Laivo vadovybė nutarė, kad apimtas entuziazmo išlipau prieš kelionę su draugais. Buvo aiškiai matyti, kad jie laukia paaiškinimo, bet juk negalėjau jiems pasakoti apie savo patirtį su slauge pirmos klasės kajutėje. Jis pasakė, kad man vieta, žinoma, atsiras, ir palinkėjo gero apetito.

Kajutėje žemiau vaterlinijos buvo du gultai. Savo bendrakeleivį radau klūpantį, besimeldžiantį. Pamatęs mane jis atrodė sukrėstas. Jis buvo metodistas iš Aidaho, plaukė į Heidelbergą studijuoti teologijos, todėl negalėjau jam pasigirti, kad tris naktis praleidau pirmos klasės kajutėje su privačia slauge iš Niujorko. Atsiprašiau, kad sutrukdžiau melstis, bet jis atsakė, kad niekas jam negali sutrukdyti melstis, nes jo visas gyvenimas — malda. Pamaniau, kad nuostabu, kai žmogus gali taip pasakyti, ir panorau, kad mano gyvenimas irgi būtų malda. Jo žodžiai pažadino mano sąžinę, pasijutau menkas ir nuodėmingas. Jis buvo vardu Tedas. Atrodė gaivus ir nerūpestingas. Jo buvo gražūs dantys ir trumpi, ežiuku kirpti plaukai. Balti marškiniai švarūs, gražiai išlyginti ir iškrakmolyti. Buvo matyti, kad jis jaukiai jaučiasi šiame pasaulyje. Danguje yra Dievas, metodistų Dievas, ir viskas visur gerai. Pasijutau suglumęs. Jei jo gyvenimas — malda, tai kas tada manasis? Nepertraukiama nuodėmė? Jei mūsų laivas užplauktų ant ledkalnio, Tedas stovėtų denyje giedodamas „Dieve, arčiau Tavęs“, o aš užsimušdamas visur ieškočiau kunigo, norėdamas paskutinį kartą atlikti išpažintį.

Tedas paklausė, ar aš tikintis, ar lankau bažnyčią. Pasiūlė po valandos ateiti į metodistų pamaldas, bet aš sumurmėjau, kad kartais nueinu išklausyti mišių. Jis atsakė suprantąs mane. Kaip galėjo suprasti? Ką metodistas išmano apie kataliko, ypač airio kataliko, kančias? (Žinoma jam šito nepasakiau. Nenorėjau įžeisti. Jis buvo toks nuoširdus.) Paklausė, ar nenorėčiau kartu pasimelsti, bet aš vėl sumurmėjau, kad nemoku protestantų maldų, be to, man reikia nusiprausti po dušu ir persirengti. Jis metė į mane žvilgsnį, kurį rašytojai vadina veriamu, ir aš staiga pamaniau, kad jis viską suprato. Jam buvo tik dvidešimt ketveri, bet jis jau turėjo tikėjimą, perspektyvą, kryptį. Gal ir buvo girdėjęs apie nuodėmes, bet buvo aiškiai matyti, kad pats jų nedarė: buvo visiškai tyras.

Pasakiau Tedui, kad nusiprausęs susirasiu katalikų koplyčią ir nueisiu į mišias. Jis atsakė: nereikia jokių mišių. Nereikia kunigo. Yra tikėjimas, yra Biblija, yra tavo keliai ir grindys, ant kurių atsiklaupęs gali melstis.

Tai išgirdęs, suirzau. Kodėl žmonės negali palikti kitų ramybėje? Kodėl amžinai nori atversti tokius kaip aš?

Ne, aš nenorėjau pulti ant kelių ir melstis drauge su metodistu. Dar blogiau: nenorėjau eiti nei į mišias, nei išpažinties, nei ko nors kita, kadangi galėjau pakilti laiptais aukštyn, išeiti ant denio, atsisėsti į krėslą ir žiūrėti, kaip prieš akis linguoja horizontas.

Et, velniop, tariau sau ir nusiprausiau po dušu, mąstydamas apie horizontą. Horizontai man atrodė geresni už žmones. Jie nekibo prie kitų horizontų. Kai išėjau iš dušo, Tedas jau buvo išėjęs, o jo daiktai gulėjo dailiai sudėti ant gulto.

Ant denio pamačiau atlinguojančią privačią slaugę, įsikibusią į parankę kresnam žilam storuliui tamsiai mėlynu dvieiliu švarku aukso sagomis ir rausva skepetaite po kaklu. Ji apsimetė manęs nematanti, bet aš taip įdėmiai spoksojau, kad turėjo man linktelėti. Linktelėjo ir praėjo; kažin, pamaniau, ar viksi užpakaliu tyčia, kad labiau mane pakankintų?

Ir tegu viksi. Man nusispjaut.

Bet tai buvo netiesa. Pasijutau sugniuždytas, atstumtas. Kaip slaugė galėjo po trijų dienų, praleistų su manimi, nueiti paskui tą senį, juk jam mažiausiai šešiasdešimt? Nejau pamiršo, kaip mes sėdėjome lovoje, butelis po butelio gerdami baltąjį vyną? Arba kaip aš jai vonioje tryniau nugarą? Ką dabar man vienam veikti dvi dienas, kol laivas prisišvartuos Airijoje? Teks gulėti apačioje ir klausytis, kaip metodistas meldžiasi ir dūsauja dėl mano nuodėmių. Slaugei tai nerūpėjo. Ji tyčia painiojosi man po kojom įvairiuose deniuose, norėdama mane paerzinti, ir kai pradėdavau galvoti apie ją ir tą senį, pasibjaurėdavau įsivaizdavęs jo nukaršusį, susiraukšlėjusį kūną greta jos.

Likusios dvi dienos buvo tamsios kaip naktis: stovėjau prie denio aptvaro ir svarsčiau, ar nešokus į Atlanto vandenyną, pas visus laivus, nuskendusius per karą, — karo laivus, povandeninius laivus, naikintuvus, krovininius laivus, kažin, gal ir koks lėktuvnešis bus čia nuskendęs? Galvodamas apie lėktuvnešius ir vandenyje plūduriuojančius kūnus, kartais atsitrenkiančius į bortą, pasijutau kiek geriau, bet sielvartas netruko sugrįžti. Kai žmogus slankioji po laivą, neturėdamas ką veikti, ir nuolat susitinki slaugę, su kuria praleidai tris dienas, o dabar ji vaikšto su seniu, vilkinčiu dvieilį švarką, norom nenorom pradėsi nekaip apie save galvoti. Jei šokčiau į Atlantą, ji tikriausiai susimąstytų, tiktai kas man iš to, juk niekad to nebesužinočiau.

Stovėjau prie to aptvaro, linguodamas drauge su laivu, ir mąsčiau apie savo gyvenimą, apie tai, koks esu kinkadrebys. (Tuo metu tai buvo vienas mėgstamiausių mano žodžių, ir jis čia labai tiko.) Kinkadrebys. Nuo pat tos dienos, kai atvykau į Niujorką, iki šios akimirkos laive „Karalienė Elžbieta“ aš nieko kita neveikiau, tik klajojau iš vienos vietos į kitą: emigravau, dirbau visokius niekam tikusius darbus, gėriau Vokietijoje ir Niujorke, sekiojau paskui moteris, ketverius metus pramiegojau Niujorko universitete, dirbau mokytoju vienoje ar kitoje mokykloje, vedžiau ir tuoj pat pasigailėjau, vėl gėriau, pasiekiau aklagatvį mokytojo karjeroje, o paskui išplaukiau į Airiją, tikėdamasis, kad gyvenimas susitvarkys savaime.

Troškau priklausyti kuriai nors iš linksmų grupelių, susibūrusių sausumoje arba jūroje, kurios žaidžia stalo tenisą ir rodo fokusus kortomis, paskui eina išgerti ar dar balažin ko, bet neturėjau tam talento. Mintyse ne kartą buvau surepetavęs, ką reikia sakyti. O, sveiki, sakysiu. Kaip sekasi? O jie atsakys: puikiai, tarp kitko, gal ir jūs norėtumėte ko nors išgerti? Tada aš — taip atsainiai — atsakysiu: kodėl ne? („Atsainiai“ tuo metu irgi buvo mano mėgstamas žodis, nes labai stengiausi toks atrodyti, be to, man patiko jo skambesys.) Jei išgersiu keletą taurelių, gal ir atsainumas atsiras. Žaviai, kaip dera airiui, tapsiu vakarėlio siela, bet kol kas nenorėjau trauktis nuo aptvaro ir paguodos, kurią teikė suvokimas, kad dabar pat galiu viską baigti.

Negalėjau išmesti iš galvos to skaičiaus: trisdešimt aštuoneri. Senstantis mokytojas plaukia į Dubliną studijuoti toliau. Ar taip žmogui dera gyventi?

Prisiverčiau atsisėsti į šezlongą ir vidury Atlanto surengiau skubų susitikimą su pačiu savim, užmerkiau akis, kad nematyčiau nei vandenyno, nei slaugės. Bet negalėjau negirdėti jos kulniukų kaukšėjimo — kaukšt, kaukšt — ir amerikietiškai garsaus Nukaršėlio Skepetaičio kvatojimo.

Jei būčiau turėjęs bent šiokį tokį intelektą, o ne tik būtiniausius išgyvenimo įgūdžius, veikiausiai būčiau pamėginęs skausmingai perkainoti visą savo gyvenimą. Bet aš neturėjau savistabos gebėjimo. Šitiek metų atlikinėjus sąžinės sąskaitą Limerike, dabar man tai padaryti buvo vieni juokai. Tačiau čia reikėjo ko kita. Motina Bažnyčia čia nepadės. Sėdėdamas tame šezlonge, nedrįsau žingtelėti net už katekizmo ribų. Pradėjau suprasti, kad nieko nesuprantu, ėmiau gilintis į save ir iš sielvarto suskaudo galvą. Trisdešimt aštuonerių metų visiškai sutrikęs vyras: net neįsivaizdavau, ką toliau daryti. Štai koks neišmanėlis buvau. Dabar jau žinau, kad už viską reikia kaltinti ką tik nori, bet jokiu būdu ne save: tėvus, vargingą vaikystę, Bažnyčią, anglus.

Niujorke įvairūs žmonės, o labiausiai Alberta, man kalbėjo: tau reikia pagalbos. Supratau, kad iš tikrųjų jie nori pasakyti: tau galvoj negerai. Eik pas psichiatrą.

Alberta neatlyžo. Sakė, kad su manimi neįmanoma gyventi, ir pati sutarė man susitikimą su psichoanalitiku Rytų devyniasdešimt šeštojoje gatvėje, psichiatrų kvartale. Jo vardas buvo Henris ir aš iš karto viską sugadinau pareikšdamas, kad jis atrodo kaip Dživsas7. Jis paklausė, kas tas Dživsas, ir anaiptol neapsidžiaugė, kai papasakojau apie Vudhauzo romanų herojų. Pakėlė antakius kaip tikras Dživsas ir aš pasijutau visiškas kvailys. Be to, nesusivokiau, kas čia vyksta, ką aš veikiu jo įstaigoje. Iš psichologijos paskaitų Niujorko universitete žinojau, kad psichiką sudaro įvairios dalys — sąmonė, pasąmonė, kolektyvinė pasąmonė, ego, id, libido ir gal dar keli tamsūs, nuošalūs kampeliai, pilni pasislėpusių demonų. Tiek ir težinojau, jei tai galima pavadinti žinojimu. Todėl niekaip nesupratau, kodėl moku pinigus, kurių ir šiaip visai neturiu, žmogui, sėdinčiam priešais mane, laikančiam tiesiai po smakru užrašų sąsiuvinį ir kažką į jį rašančiam, o kartais pažvelgiančiam į mane taip, tarsi būčiau laboratorijos mėginys.

Jis beveik nekalbėjo ir aš jutau, kad privalau užpildyti tylos pauzes, nes kitaip tik sėdėsime ir dėbsosime vienas į kitą. Nė karto net nepaklausė: o kaip jūs tada pasijutote?, kaip daro psichiatrai filmuose. Kai užversdavo sąsiuvinį, suprasdavau, kad užsiėmimas pasibaigė ir atėjo metas jam sumokėti. Pradžioje jis man pasakė nereikalausiąs mokėti visos kainos. Suteiks man, vargšui mokytojui, nuolaidą. Norėjau jam atsakyti, kad labdaros man nereikia, bet jau buvau atpratęs sakyti tai, ką galvoju.

Jo įpročiai vertė mane jaustis nejaukiai. Būdavo, ateis į laukiamąjį ir stovi. Tai reiškė, kad man reikia atsistoti ir eiti į konsultacijų kambarį. Nė karto nepadavė man rankos, nė karto mudu nepersimetėme mandagumo frazėmis. Svarsčiau, gal tai man priklauso pasisveikinti ir ištiesti jam ranką: ką jis pamanytų, jei taip ir pasielgčiau? Gal pasakytų, kad darau tai skatinamas baisaus menkavertiškumo jausmo? Nenorėjau jam suteikti medžiagos, iš kurios jis galėtų daryti išvadas, jog esu pamišėlis, kaip kai kurie mano šeimos protėviai. Norėjau padaryti jam įspūdį ramiu elgesiu, logika ir, jei galima, sąmoju.

Per pirmą susitikimą jis stebėjo mano pastangas apsispręsti, kaip elgtis. Ar tai bus kas nors panašaus į išpažintį? Sąžinės sąskaitą? Man sėstis į aukštą kėdę su atlošu ar gultis ant kušetės, kaip elgiasi filmų herojai? Jei atsisėsiu į kėdę, turėsiu penkiasdešimt minučių į jį žiūrėti, o jei atsigulsiu ant kušetės, galėsiu spoksoti į lubas ir išvengti jo žvilgsnio. Atsisėdau į kėdę, jis atsisėdo į savąją, ir man gerokai palengvėjo, kai jo veide nepamačiau smerkimo.

Po kelių susitikimų užsimaniau viską baigti ir verčiau nueiti į Trečiojo aveniu barą ramiai popiet išgerti alaus. Bet neturėjau pakankamai drąsos arba dar nebuvau pakankamai įpykęs. Ėjo savaitės, o aš sėdėjau toje kėdėje ir paisčiau niekus, kartais ateidavau net dukart per savaitę, nes man, kaip jis pasakė, reikia daugiau dėmesio. Norėjau paklausti kodėl, bet jau buvau bepradedąs suprasti jo metodą — viską turėjau suprasti pats. Jei jau taip, klausiau savęs, tai už ką aš jam moku? Kodėl negalėčiau sėdėti Centriniame parke, žiūrėti į medžius bei voveres ir leisti rūpesčiams patiems išlįsti į paviršių? Arba kodėl negalėčiau nueiti į aludę, išgerti vieną kitą bokalą alaus, pažvelgti giliau, ištyrinėti savo sąžinę? Sutaupyčiau šimtus dolerių. Norėjau imti ir tiesiai paklausti: daktare, kas man negerai? Kodėl aš čia? Už visus pinigus, kuriuos jums moku, norėčiau išgirsti diagnozę, tai kas, kad man, vargšui mokytojui, suteikiate nuolaidą. Jei jūs įvardysite mano ligą, gal aš galėsiu apie ją pasiskaityti ir sugalvoti, kaip gydytis. Negaliu čia vaikščioti savaitė po savaitės ir pliurpti apie savo gyvenimą nežinodamas, ar tai gydymo pradžia, vidurys ar jau pabaiga.

Bet taip jam pasakyti man nepavyko. Buvau ne taip išauklėtas. Pasirodyčiau nemandagus, jis gali įsižeisti. Norėjau gerai pasirodyti, baiminausi, kad jis pradės manęs gailėtis. Nejau jis nemato, koks aš racionalus ir kupinas pusiausvyros, tai kas, kad mano santuoka žlunga, o gyvenimas neturi nei krypties, nei tikslo.

Jis vis rašėsi kažką savo sąsiuvinyje ir, nors nė karto jo neparodė, manau, jam su manim buvo smagu. Aš jam pasakojau apie savo gyvenimą Airijoje ir mokytojo darbą. Iš paskutiniųjų stengiausi pasakoti gyvai ir įdomiai, kad jis nepamanytų, jog kas nors negerai. Nenorėjau, kad jis sunerimtų. Bet jei viskas taip gerai, tai ką aš išvis čia veikiu? Norėjau sulaukti iš jo kokios nors reakcijos, bent šypsenėlės, bent žodelio, patvirtinančio, kad jis įvertino mano pastangas. Ničnieko. Jis laimėjo. Jo buvo viršus.

Staiga jis mane apstulbino. Pasakė: aha, numetė sąsiuvinį ant kelių ir įsispoksojo į mane. Aš bijojau prasižioti. Ką pasakiau, kad sulaukiau šito „aha“?

Manau, jūs pataikėte į dešimtuką, tarė jis.

O, dar vienas dešimtukas. Mados pramonės profesinėje mokykloje mokymo dalies vedėjas mane jau gyrė už tai, kad per pamoką aiškindamas sakinio dalis pataikiau į dešimtuką.

Prieš tą „aha“ tepasakiau, kad išėjęs iš mokyklos droviuosi bendrauti su žmonėmis. Atsidūręs kokioje nors grupėje beveik negaliu kalbėti, kol šiek tiek neišgeriu, kitaip negu mano žmona ar brolis, kurie gali prieiti prie bet ko ir iškart pradėti gyvai šnekučiuotis. Štai koks buvo tas dešimtukas.

Po „aha“ jis pasakė „hmmm“. Jums butų labai gerai palankyti grupės užsiėmimus. Jei pradėtumėte interakciją su kitais žmonėmis, tai būtų žingsnis į priekį. Turime čia tokią nedidelę grupę. Jūs būtumėte šeštas narys.

Aš nenorėjau būti šeštas narys. Nežinojau, kas ta interakcija. Kad ir kas tai būtų, nenorėjau tuo užsiimti. Kaip jam pasakyti, ką jaučiu, — kad tik švaistau pinigus ir gaištu laiką? Šešias savaites praleidau pliurpdamas jo kėdėje, o jaučiuosi kur kas prasčiau negu iki tol. Kada galiausiai galėsiu prieiti prie pirmo pasitaikiusio žmogaus ir pradėti su juo kalbėtis lengvai, nerūpestingai kaip Alberta arba Malachis?

Žmona man pasakė, jog tai gera mintis, tai kas, kad kainuos dar daugiau. Ji pareiškė, jog man trūksta socialinių įgūdžių, esu truputį netašytas ir dėl to darbas grupėje gali atnešti didelių permainų.

Tai buvo ilgo, kelias valandas trukusio kivirčo pradžia. Ką ji sau leidžia — pasakoti man, kad esu netašytas tarsi koks sumautas airiūkštis, tik išlipęs iš laivo su pelkių dumblu išterliotomis klumpėmis? Pareiškiau neketinąs gaišti laiko su Niujorko puspročiais, drauge su jais zirzti dėl nenusisekusio gyvenimo ar dalytis intymiausiomis paslaptimis. Jau pakaks, kad visą paauglystę šnibždėjau savo nuodėmes į ausį kunigui, kuris žiovaudamas klausydavo, o išklausęs liepdavo pažadėti, jog daugiau nebenusidėsiu, nes bijosiu įskaudinti vargšą Jėzų, kuris už mano nuodėmes kentėjo ant kryžiaus. Dabar ji su tuo psichiatru nori, kad pliurpčiau toliau. Ne.

Ji atsakė jau bloguojanti nuo visų tų pasakojimų apie mano varganą katalikišką vaikystę. Aš jos nekaltinau. Man pačiam buvo bloga nuo savo varganos katalikiškos vaikystės, kuri atsivijo mane per Atlantą ir kaulyte kaulijo visiems apie ją papasakojama. Alberta pareiškė, kad jei atsisakysiu tęsti terapiją, man bus blogai.

Terapiją? Apie ką tu kalbi?

Tu juk gydaisi, ir jei nutrauksi gydymą, mūsų santuokai galas.

Tai nuskambėjo kaip tikra pagunda. Jei vėl tapčiau viengungis, galėčiau laisvai slankioti po Manheteną. Galėjau jai atsakyti: ir gerai, mūsų santuokai galas. Bet nutylėjau. Net jei vėl būčiau laisvas, kokia sveiko proto moteris sutiktų susidėti su manim — be tikslo klaidžiojančiu netašytu pedagogu, pasakojančiu apie savo gyvenimą Dživsui iš Rytų devyniasdešimt šeštosios gatvės? Prisiminiau airių patarlę: „Geriau kivirčai, negu vienatvė“, ir nutariau nieko nekeisti.

Tai, ką toje grupėje kalbėjo žmonės, mane sukrėtė. Jie pasakojo apie seksą su tėvais, motinomis, broliais, seserimis, atvykusiais paviešėti dėdėmis, rabino žmona, airių seteriu, puodu vištos kepenėlių, seksą su meistru, kuris atėjo pataisyti šaldytuvo ir, numetęs drabužius ant virtuvės grindų, užtruko kelias dienas. Tokius dalykus atskleistum tiktai kunigui, bet šie žmonės nesipriešindami klojo savo paslaptis visam pasauliui. Aš šį tą išmaniau apie seksą. Buvau skaitęs „Kamasutrą“, „Ledi Čaterli meilužį“ ir markizo de Sado „Šimtą dvidešimt Sodomos dienų“, bet iki tol maniau, kad tai tik knygos, tik rašytojų išmonė. D. H. Lorensas ir net pats markizas, pasėdėję toje grupėje, išeitų sukrėsti.

Mes susėsdavome pusračiu priešais Henrį, o šis vis kažką rašėsi į savo sąsiuvinį, kartais linkteldamas galva. Kartą vienas vyriškis papasakojo, kaip jis nuėjo į mišias ir parsinešė namo Komunijos ostiją, norėdamas ant jos masturbuotis: staiga stojo tyla. Jis pareiškė tokiu būdu nutraukęs visus ryšius su Romos katalikų bažnyčia, ir šis veiksmas jį taip sujaudinęs, kad paskui ne kartą jį kartojęs vien dėl smagumo. Jis puikiai suvokė, kad nė vienas pasaulio kunigas jam nesuteiks atleidimo už tokį Komunijos išniekinimą.

Tai buvo mano ketvirtas užsiėmimas grupėje, iki tol nebuvau prataręs nė žodžio. Tą akimirką panorau atsistoti ir išeiti. Nebebuvau kažin koks katalikas, bet man nė į galvą neateitų panaudoti Komunijos ostiją lytiniam pasitenkinimui. Kodėl jis negalėjo paprasčiausiai liautis lankęs bažnyčios ir užsiimti savo reikalais?

Henris žinojo, ką galvoju. Jis liovėsi užsirašinėjęs ir paklausė manęs, gal norėčiau ką nors pasakyti tam vyriškiui; pajutau, kad raustu. Papurčiau galvą. Rudaplaukė moteris tarė: et, baik. Tu čia jau ketvirtą kartą. Dar nepratarei nė žodžio. Kodėl mes turime kas kartą apsinuoginti, o tu gali išeiti ramus ir patenkintas, paskui pasakoti apie mūsų paslaptis draugužiams baruose?

Vyriškis, papasakojęs apie Komuniją, pritarė: jo, bičiuli, aš išsinėriau iš kailio, dabar norim ką nors išgirsti iš tavęs. Kaip bus? Sėdėsi kaip stuobrys ir lauksi, kad mes už tave dirbtume?

Henris paklausė Irmą, jauną moterį, sėdinčią greta manęs, ką ji apie mane mano; nustebau, kai ji atsakė jaučianti jėgą ir pamasažavo man petį. Ji pasakė, kad norėtų būti mano mokinė, veikiausiai aš esąs geras mokytojas.

Tu girdėjai, Frenkai? — paklausė Henris. Jėgą.

Žinojau, kad visi laukia, kol ką nors pasakysiu. Pagalvojau, kad reikėtų. Kartą Vokietijoje permiegojau su prostitute, tariau.

Na ką gi, atsiliepė rudaplaukė. Ir tai verta pagirti. Žmogus stengėsi.

Pamanykit, atsakė Komunijos niekintojas.

Papasakok, paprašė Irma.

Aš su ja miegojau.

Ir? — paklausė rudaplaukė.

Ir tiek. Permiegojau su ja. Sumokėjau keturias markes.

Mane išgelbėjo Henris. Laikas baigėsi. Pasimatysim kitą savaitę.

Daugiau ten nebėjau. Maniau, jis man paskambins, paklaus, kodėl lioviausi vaikščiojęs, bet Alberta paaiškino, kad jie taip nesielgia. Žmogus privalo apsispręsti pats, ir jei jis nebeina pas psichiatrą, tai reiškia, jog jam pasidarė dar blogiau. Ji pasakė, kad psichoterapeutas nėra visagalis, ir jei aš noriu rizikuoti savo psichine sveikata, tai tekrinta mano kraujas ant mano galvos.

Ką?

Čia iš Biblijos.

Ką tik išėjau iš profesoriaus Valtono, Trejybės kolegijos anglų kalbos katedros vedėjo, kabineto. Išgirdęs apie mano ketinimą tapti doktorantu, jis pasakė: taip, gerai; lygiai tą patį pakartojo išgirdęs mano siūlomą disertacijos temą — „Airijos ir Amerikos literatūriniai ryšiai 1889–1911 metais“. Kodėl tokios datos? Nes 1889-aisiais Viljamas Batleris Jeitsas išleido pirmąją poezijos knygą, o 1911 metais Filadelfijoje Edžio teatro aktoriai buvo apmėtyti įvairiais daiktais, pasibaigus spektakliui „Šaunuolis iš Vakarų pakrantės“. Profesorius Valtonas tarė: įdomu. Mano disertacijos vadovas būsiąs profesorius Brendanas Kenelis, pridūrė jis. Puikus jaunas poetas ir mokslininkas iš Kerio apygardos. Tapau oficialiai pripažintu Trejybės kolegijos nariu, pakilau į aukštybes, apsigyvenau marmuro salėse. Pamėginau išeiti pro vartus kaip žmogus, pratęs taip elgtis. Žingsniavau labai lėtai, norėdamas leisti amerikiečių turistams mane pastebėti. Grįžę į Mineapolį jie pasakos saviškiams, kad Trejybės kolegijoje matę tikrą kolegijos pamaivą.

Jei jau esi priimtas į doktorantūrą Trejybės kolegijoje, tokį dalyką galima ir atšvęsti — pereiti Graftono gatve iki Makdaido aludės, kurioje kadaise sėdėjau su Mere, padavėja iš Biulio kavinės. Vyriškis prie baro paklausė: tikriausiai iš Amerikos? Iš kur jis sužinojo? Drabužiai, paaiškino jis. Jankį visada pažinsi iš drabužių, pridūrė. Pajutau jam simpatiją, papasakojau apie Trejybės kolegiją, apie išsipildžiusią svajonę. Jis pasišiaušė. Jaaazau, kas per laikai atėjo, žmogus važiuoja į Dubliną mokytis universitete. Nejau neturit jų Amerikoje iki valiai, o gal ten tavęs niekas nepriėmei tu protestantas, ar kaip?

Jis juokavo ar ne? Teks priprasti prie dubliniečių manierų.

Pamažu ėmiau suvokti, kad esu prašalaitis, svetimšalis, grįžęs jankis ir, tarsi to dar būtų negana, kilęs iš Limeriko. Maniau sugrįšiąs kaip didvyris — jankis, gavęs kolegijos išsilavinimą, bakalauras ir magistras, žmogus, beveik dešimt metų ištvėręs Niujorko vidurines mokyklas. Suklydau: tikėjausi lengvai rasiąs savo vietą šiltame Dublino aludžių gyvenime. Maniau, jog bendrausiu su tokiais gabiais, sąmojingais ir iškalbiais žmonėmis, kad Amerikos mokslininkai, slankiojantys šio literatūros pasaulio pakraštėliais, grįžę namo pasakos saviškiams kiekvieną mano pokštą, o mane patį kvies skaityti paskaitų apie Airijos literatūrinį gyvenimą neatsispiriamai dailioms Vasaro ir Saros Lorens kolegijų studentėms.

Nieko panašaus nebuvo. Jei toks pasaulis ir egzistavo, aš į jį nepatekau. Slankiojau pakraštėliais.

Dubline praleidau dvejus metus. Pirmasis mano nuomotas butas buvo Sivju terasoje netoli Eilsberio plento, kur gyveno Entonis Trolopas, kai dirbdamas pašto inspektoriumi jodinėjo po Airiją ir kas rytą parašydavo po tris tūkstančius žodžių. Šeimininkė man pasakė, kad jo vaiduoklis iki šiol čia rodosi, be to, buvo įsitikinusi, kad jo senojo namo sienoje esąs paslėptas žymaus romano rankraštis. Žinojau, kad pono Trolopo vaiduoklis čia gyvena, nes, jam pradėjus vaikščioti po namus, riebalai aplink mano kiaušinienę ir šoninę staiga sustingdavo. Ištyriau visus namus, ieškodamas rankraščio, kol kaimynai ėmė skųstis, kad dieną naktį stuksenu sienas. Dubline neradau sau vietos. Kiekvieną rytą pabusdavau kupinas geriausių ketinimų. Išgerdavau kavos Biulio kavinėje ir eidavau dirbti į Nacionalinę arba Trejybės kolegijos biblioteką. Vidudienį pasakydavau sau, kad išalkau, ir eidavau suvalgyti sumuštinio į artimiausią aludę — Nyrio, Makdaido arba Beilio. Sumuštinį būtinai reikėdavo užgerti alumi, o paskui, kaip sakoma, ir ant antros kojos. Antras bokalas atrišdavo liežuvį ir padėdavo užmegzti pokalbį su kitais lankytojais, netrukus įtikindavau save, kad smagiai leidžiu laiką. Kai aludes uždarydavo šventai popietės valandai, vėl eidavau gerti kavos pas Biulį. Paprasčiausiai stūmiau laiką. Ėjo savaitė po savaitės, o mano Airijos ir Amerikos literatūrinių ryšių tyrimas nejudėjo iš vietos. Sakiau sau, kad esu nemokša, kad Amerikos literatūros neišmanau visai, o Airijos — tik labai paviršutiniškai. Reikia nuodugnesnio pasirengimo, todėl pradėjau skaityti abiejų šalių istorijos knygas. Skaitydamas apie Airijos istoriją, užsirašinėdavau į kartotekos korteles viską, kas susiję su Amerika. Skaitydamas Amerikos istoriją, užsirašinėdavau viską, kas susiję su Airija.

Tačiau nepakako skaityti istorijos veikalus. Dar reikėjo perskaityti žymiausius autorius ir nustatyti, kokią įtaką jie darė kolegoms kitapus Atlanto (ar kokią jų įtaką patyrė). Žinoma, Jeitsas turėjo ryšių Amerikoje, patyrė Amerikos įtaką. Žinoma, Edmundas Doudenas iš Trejybės kolegijos buvo vienas pirmųjų europiečių, populiarinusių Voltą Vitmeną, bet ką man su tuo daryti? Ką aš noriu pasakyti? Galiu vargti kaip nešulinis asilas, ar mano darbas kam nors bent kiek rūpės?

Atradau ir kai ką daugiau, įnirtingai šniukštinėdamas takeliais, tolimais Amerikos transcendentalizmui ir Airijos literatūriniam atgimimui. Radau pasakojimų apie tai, kaip airiai triūsė, kapojo, mušėsi ir dainavo, kasdami Irio kanalą, tiesdami Ramiojo vandenyno unijos geležinkelį ir net dalyvaudami Amerikos pilietiniame kare. Atsidūrę priešingose pusėse, airiai neretai stodavo prieš savo pačių brolius ar pusbrolius. Atrodo, kad jei tik kur kildavo karas, airiai būtinai kaudavosi abiejose fronto pusėse, net Airijoje. Limerike, mokykloje, mes daug kartų girdėjome ilgą, liūdną Airijos kančių dėl saksų jungo istoriją, tačiau niekas mums nė žodžio nesakė apie airius Amerikoje, apie jų statybas, muštynes ir dainas. Aš skaičiau apie airių muziką Amerikoje, apie airių galią ir talentus Amerikos politikoje, apie milijonus, nutiesusius Džonui Kenedžiui kelią į Ovalųjį kabinetą. Skaičiau pasakojimus, kaip piktieji jankiai diskriminavo airius visoje Naujojoje Anglijoje, kaip airiai su jais kovėsi ir galiausiai tapo merais, gubernatoriais, partijų vadovais.

Atskirą kortelių krūvą skyriau airių istorijai Amerikoje, ir ši krūva išėjo didesnė negu ta, kuri buvo skirta literatūriniams ryšiams. Tik jos mane sulaikė, kad per pietus neičiau į aludes, tik jos man neleido dirbti to, ką būčiau turėjęs dirbti, — nagrinėti Airijos ir Amerikos literatūrinių ryšių.

Gal galėčiau pakeisti disertacijos temą? Gal Trejybės kolegija man leistų panagrinėti airių gyvenimą Amerikoje politikos, muzikos, karybos ir pramogų verslo srityse?

Profesorius Valtonas atsakė, kad anglų kalbos katedroje to padaryti neįmanoma. Jo manymu, aš nuklydau į istorijos sritį, tam reikėtų istorijos katedros pritarimo, tačiau jis abejojantis, ar jį gaučiau, nes neturiu istorinio išsilavinimo. Jau metus praleidau Trejybės kolegijoje, man beliko tik metai baigti disertacijai apie Airijos ir Amerikos literatūrinius ryšius. Profesorius paaiškino, kad dabar labai svarbu nepaleisti iš rankų vairo.

Kaip man pranešti žmonai į Niujorką, kad ištisus metus švaisčiau laiką, tyrinėdamas Airijos bei Amerikos istorijos nuošales, nors turėjau gilinti literatūros žinias?

Pasilikau Dubline, vargais negalais mėgindamas sukurpti kokią nors disertaciją. Jei per pietus nueisiu į aludę ir protui praskaidrinti išgersiu vieną kitą bokalą, tikrai patirsiu kokią nors įžvalgą ar įkvėpimą. Be abejo. Barmenas paima pinigus. Paduoda man alų. Daugiau nieko neįvyksta.

Sėdėdavau ant suolo Šv. Stepono parke, geisdamas Dublino įstaigose dirbančių merginų. Ar jos sutiktų pabėgti su manimi į Konio salą, Rokavėjų, Hemptonus?

Stebėjau antis tvenkinyje ir pavydėjau joms. Joms gyvenime nieko daugiau nereikėjo daryti, tik kvaksėti, irtis kojomis ir laiku išsižioti, kai gauna lesalą. Joms nerūpi disertacija, kuri baigia mane nukamuoti. Kaip, kada aš taip įkliuvau? Jėzau! Galėčiau dabar būti Niujorke, patenkintas vesti po penkias pamokas per dieną, paskui eiti namo, išgerti alaus, nueiti į kiną, paskaityti knygą, paburkuoti su žmona ir miegoti.

Bet matai, ne. Snargliui Frenkiui iš Limeriko skersgatvių prireikė iškilti aukščiau už kitus, užkopti karjeros laiptais, susidraugauti su aukštesnės klasės žmonėmis, kurie mokosi Trejybės kolegijoje.

Štai tau atpildas, Frenki, už tavo pasigailėtinas ambicijas. Gal greitai bėk ir nusipirk Trejybės spalvų šaliką? Pažiūrėk, gal pralinksmėsi, gal tai padės tau parašyti didįjį veikalą apie Airijos ir Amerikos literatūrinius ryšius 1889–1911 metais.

Esama tokio užsiėmimo, kuris vadinamas „susiimti“. Mėginau susiimti, bet nebuvo ką imti.

Šiaip taip praslinko ir antri metai Dubline. Niekaip negalėjau čia rasti sau vietos. Man nepakako asmenybės jėgos ar pasitikėjimo, kad galėčiau įsibrauti į kokią nors grupę, tapti saviškiu, visiems pastatyti alaus ir laidyti sąmojingas replikas, kurios neva nuolat skraido airių aludėse.

Sėdėjau bibliotekoje ir auginau savąją kortelių krūvą. Dar gėriau, ir tai visiškai sumaišė man galvą. Eidavau pasivaikščioti toli už miesto tai vienomis, tai kitomis gatvėmis. Susipažinau su moterimi, protestante, mudu permiegojom. Ji mane pamilo, aš pats nesuprantu už ką.

Klajojau Dublino gatvėmis ir ieškojau durų. Įsivaizdavau, kad kiekviename mieste yra vieta prašalaičiams bei keliauninkams. Niujorke man tai buvo mokykla, barai ir draugystė. Dubline man neatsivėrė jokios durys ir galiausiai turėjau prisipažinti, kas mane labiausiai kankino: pasiilgau Niujorko. Iš pradžių priešinausi tam jausmui. Eik šalin. Palik mane ramybėje. Man patinka Dublinas. Žiūrėk, kiek čia istorijos. Kiekvienoje gatvelėje alsuoja praeitis. Vaikystėje, gyvendamas Limerike, aš svajojau apie Dubliną. Taip, bet, taip, bet taip, kaip sakydavo mano dėdė Kitingas. Tau tuoj keturiasdešimt, jau laikas apsispręsti, šiksi ar lipsi nuo puodo.

Prieš man išvykstant iš Trejybės kolegijos, profesorius Valtonas peržvelgė mano korteles ir pasakė: vaje, vaje.

1971 metų sausį aš, nevykėlis doktorantas, grįžau į Niujorką. Alberta buvo nėščia. Mes pradėjome kūdikį praėjusią vasarą, kai buvome dviem savaitėms išvykę į Nantuketą. Pasakiau jai, kad tyrimus galiu tęsti Niujorke, Keturiasdešimt antrosios gatvės bibliotekoje. Mano atsivežtos kortelės jai padarė įspūdį, bet vis dėlto norėjo sužinoti, kam jos reikalingos.

Kiekvieną šeštadienį aš sėdėdavau Keturiasdešimt antrosios gatvės bibliotekos Pietinėje skaitykloje. Turėjau sėdėti Šiaurinėje, kur yra literatūros skyrius, bet Pietinėje radau „Šventųjų gyvenimus“ ir negalėjau nuo jų atsiplėšti. Paskui netyčia radau aprašymų, kaip buvo tiesiamas Transkontinentinis geležinkelis, kaip airiai su kinais varžėsi, tiesdami jį iš priešingų pusių, kaip airiai gėrė ir netausojo sveikatos, o kinai rūkė opijų ir ilsėjosi, kaip airiai valgė kas pakliuvo, o kinai maitinosi jiems gerai žinomais ir mėgstamais valgiais, kaip kinai dirbdami niekad nedainuodavo, o airiai niekad nenutildavo, ir kas gi jiems iš to, tiems vargšams pakvaišusiems airiams?

Alberta išėjo į dekretines ir aš pavadavau ją Sjuardo parko mokykloje. Tačiau man ten padirbus tik mėnesį nuo infarkto mirė direktorius. Netyčia lifte sutikau naująjį direktorių — buvusį mokymo dalies vedėją, atleidusį mane iš Mados pramonės profesinės mokyklos. Paklausiau: jūs mane persekiojate? Jo lūpos kietai susičiaupė, ir aš vėl supratau, kad mano dienos čia suskaičiuotos.

Po kelių savaičių pasirašiau sau mirties nuosprendį. Prie kitų mokytojų direktorius manęs paklausė: na, pone Makortai, ar jūs jau tėtis?

Ne, dar ne.

Na, o ko labiau laukiate — berniuko ar mergaitės?

O, man tas pats.

Na, atsakė jis, kad tik nebūtų visai belytis.

Ką padarysi, jei toks gims, išauginsime jį mokyklos direktorium.

Netrukus gavau laišką, pranešantį, kad esu atleistas „dėl kadrų kaitos“, ir pasirašytą (laikinai einančio pareigas) direktoriaus pavaduotojo Mičelo B. Sulicho.

Dabar jau būdamas visiškas nevykėlis ėmiau ieškoti vietos pasaulyje. Tapau nuolatiniu mokytojų pavaduotoju, klajojau iš vienos mokyklos į kitą. Įvairios mokyklos mane samdydavo vienai dienai, kad pavaduočiau susirgusius mokytojus. Kitose mokyklose reikėdavo mokytojo pavaduoti kolegoms, iškviestiems į teismus dirbti prisiekusiaisiais. Man skirdavo anglų kalbos pamokas, taip pat viską, kam trūko mokytojo: biologiją, dailę, fiziką, istoriją, matematiką. Mokytojų pavaduotojai, tokie kaip aš, egzistavo kažin kur tikrovės prieangyje. Kasdien manęs klausdavo: kas jūs šiandien?

Ponia Kac.

A!

Štai kas aš buvau: ponia Kac, ponas Gordonas, panelė Niuman. Niekad nebūdavau savimi. Visada tik „A!“.

Klasėje neturėjau jokio autoriteto. Kartais direktorių pavaduotojai man pasakydavo, ką dėstyti, bet moksleiviai nekreipdavo į mane dėmesio ir aš nieko negalėjau padaryti. Tie, kurie išvis ateidavo į pamoką, plepėdavo, nekreipdami į mane dėmesio, reikalaudavo išleidžiami į tualetą, snausdavo, pasidėję galvas ant suolų, laidydavo popierinius lėktuvėlius, ruošdavosi kitoms pamokoms.

Išmokau atbaidyti moksleivius, kad jie neitų į mano pamokas. Jei nori tuščios klasės, pakanka atsistoti tarpduryje ir žiauriai išsiviepti. Moksleiviai nuspręs, jog esi pikčiurna, ir pabėgs. Į pamokas ateidavo tik kinai. Tikriausiai tėvai jiems būdavo prigrasinę. Jie sėdėdavo gale ir mokydavosi, nepaisydami mano subtilių siūlymų keliauti savo reikalais. Direktoriai ir jų pavaduotojai nesidžiaugdavo, pamatę, kaip aš sėdžiu prie stalo pustuštėje klasėje ir skaitau knygą arba laikraštį. Jie sakydavo, kad turėčiau dėstyti medžiagą. Tam juk esu pasamdytas. Mielai dėstyčiau, atsakydavau, bet pamoka fizikos, o mano specialybė — anglų kalba. Jie patys žinojo klausinėjantys kvailysčių, bet buvo atsakingi žmonės ir turėjo to paklausti: o kur vaikai? Mokykloje visi gerai žino taisyklę: jei matai, kad pamoką ves pavaduojantis mokytojas, bėk, brolau, bėk kiek išgali.

III DALIS Kaip aš grįžau į gyvenimą 205 klasėje

12

Praėjus metams po mano grįžimo iš Dublino, mūsų sena bičiulė Arlina Dalberg supažindino mane su Rodžeriu Gudmenu, Stiuvesanto mokyklos anglų kalbos skyriaus vedėju. Jis paklausė, ar nenorėčiau kokį mėnesį pavaduoti pono Džo Kurano, kol jis pasveiks po kažkokios ligos. Stiuvesanto mokykla mieste buvo laikoma pačia geriausia, vidurinių mokyklų Harvardu, daugelio Nobelio premijos laimėtojų ir net paties Džeimso Kagnio8 alma mater, mokykla, į kurią įstojusiam vaikinui ar merginai atsiveria geriausių šalies universitetų durys. Kasmet trylika tūkstančių kandidatų laikydavo stojamuosius egzaminus į Stiuvesanto mokyklą, o ši atsirinkdavo septynis šimtus geriausiųjų.

Pradėjau dirbti mokytoju mokykloje, į kurią būdamas moksleivis neturėjau jokios vilties patekti.

Kai po keleto mėnesių Džo Kuranas sugrįžo, Rodžeris Gudmenas pasiūlė man nuolatinį darbą. Jis pasakė, kad vaikai mane pamėgo, kad esu gyvybingas ir energingas mokytojas ir galiu atnešti daug naudos anglų kalbos skyriui. Pagyros mane suglumino, bet atsakiau: taip, ačiū. Pažadėjau pats sau pabūti dvejus metus. Viso miesto mokytojai grūmėsi dėl vietos Stiuvesanto mokykloje, bet aš norėjau ištrūkti į platųjį pasaulį. Baigęs darbą mokykloje kasdien išeini iš jos pilna galva paauglių keliamo triukšmo, jų rūpesčių, jų svajonių. Jie tavęs nepalieka nei per vakarienę, nei kine, nei tualete, nei lovoje.

Mėgini išmesti visa tai iš galvos. Šalin. Šalin. Aš dabar skaitau knygą, laikraštį, rašmenis ant sienos — šalin.

Norėjau imtis ko nors prasminga, kas derėtų suaugusiam žmogui: vaikščioti į susitikimus, diktuoti sekretorei, drauge su prašmatniais žmonėmis sėdėti prie ilgo raudonmedžio valdybos stalo, skraidyti į konferencijas, eiti atsipalaiduoti į madingus barus, šokinėti į lovą su geidulingomis moterimis, prieš tai ir po to linksminti jas sąmojingomis kalbomis, kasdien važinėti į darbą iš Konektikuto.

Kai 1971 metais gimė duktė, mano svajos nublanko prieš jos mielą tikrovę ir pasaulyje pasijutau gerokai jaukiau. Kiekvieną rytą paduodavau Megei buteliuką, pakeisdavau vystyklą, nuplaudavau jos užpakaliuką virtuvės praustuvėje šiltu muilinu vandeniu, atsispirdavau pagundai perskaityti rytinį laikraštį, nes tam reikėjo per daug laiko, drauge su kitais dirbančiaisiais stovėdamas nuvažiuodavau iš Bruklino į Manheteną, Penkioliktąja gatve nueidavau iki Stiuvesanto mokyklos, pro moksleivių minią prasibraudavau prie pagrindinių durų, įsisprausdavau vidun, pasisveikindavau su apsaugininku, paspausdavau laikmatį, pasiimdavau iš pašto skyrelio gniužulą popierių, pasisveikindavau su mokytojais, irgi spaudančiais laikmatį, praverdavau tuščios klasės Nr. 205 duris, ilga kartimi atidarydavau langus, atsisėsdavau, apžvelgdavau tuščius suolus, kelias minutes atsipalaiduodavau prieš pirmą pamoką, prisimindamas dukterį, gugenančią prie virtuvės praustuvės, stebėdamas dulkes, šokančias klasę skrodžiančios šviesos sraute, išsiimdavau iš stalčiaus lankomumo žurnalą, atsiversdavau jį, nutrindavau nuo lentos vakarykštės prancūzų kalbos gramatikos pamokos suaugusiųjų vakarinėje mokykloje likučius ir pasisveikindavau su moksleiviais, atėjusiais į pirmą pamoką.

Rodžeris Gudmenas man pasakė, kad labai svarbu išmokyti moksleivius piešti diagramas. Jis labai mėgo jų griežtą, dailią euklidinę struktūrą. Aš atsakiau: a. Apie diagramas nieko neišmaniau. Jis man visa tai papasakojo, mudviem pietaujant Dujininkų restorane čia pat už kampo.

Rodžeris buvo kresnas plikagalvis; plikumą pabrėžė vešlūs pasišiaušę juodi, vietomis pražilę antakiai ir trumpa barzdelė, teikusi veidui gudraus šelmiškumo išraišką.

Jis eidavo pietauti su mokytojais. Dėl to buvo neeilinis direktoriaus pavaduotojas, nes šiaip direktorių pavaduotojai man priminė Kebotus ir Lodžus:

Žmonės Bostone valgo pupas ir avieną,

Ten Kebotai sveikinas tiktai su Lodžais,

O Lodžai — tiktai su Dievu.

Kartais popiet Rodžeris užeidavo į Dujininkų restoraną su mumis išgerti. Jis nieko nevaizdavo, visad būdavo linksmas, visus drąsindavo — su tokiu vadovu nejautei jokios įtampos. Jis nesipūtė, neapsimetinėjo intelektualesniu už kitus ir tyčiojosi iš biurokratų žargono. Nemanau, kad būtų pajėgęs visiškai rimtu veidu ištarti žodžius „pedagoginės strategijos“.

Jis manimi pasitikėjo. Atrodo, manė, kad galiu dėstyti bet kuriai iš keturių aukštesniųjų klasių: pirmai, antrai, trečiai ar baigiamajai. Net paklausė, ką norėčiau dėstyti, ir nusivedė mane į patalpą, kurioje buvo sudėtos kiekvienai klasei skirtos knygos. Vos neapakau, pamatęs jas sukrautas ant lentynų iki pat dvidešimties pėdų aukščio lubų, sudėtas ant vežimėlių, parengtas vežti į klases. Čia buvo anglų, amerikiečių ir pasaulio literatūros antologijų, krūvos romanų, tokių kaip „Purpurinė raidė“, „Rugiuose prie bedugnės“, „Dažytas paukštis“, „Mobis Dikas“, „Erousmitas“, „Palaikų išniekintojas“, „Gulėti tamsoje“, K. F. Kenedžio „Poezijos įvadas“. Dar buvo žodynų, poezijos rinkinių, apsakymų, pjesių, žurnalistikos ir gramatikos vadovėlių.

Imk ką nori, pasakė man Rodžeris, o jei tau reikės dar ko nors, galėsime užsakyti. Neskubėk. Šiandien gerai pagalvok. Einam pas dujininkus pietauti.

Mokykla, knygos, pietūs. Rodžeriui tai buvo vienas ir tas pats. Jis nesikeitė. Dienos pabaigoje, kai mokytojai išsirikiuodavo prie laikmačio, norėdami kuo greičiau jį nuspausti ir lėkti namo, jis, būdavo, pajudina antakius ir pasikviečia ką nors čia pat už kampo išgerti brolybės taurės, kad kelias nedulkėtų. Juk žmogui reikia pasistiprinti prieš ilgą kelionę į tolimąjį Bruklino galą. Kartais jis parveždavo mane namo; tomis dienomis, kai būdavome išgėrę po tris martinius, vairuodavo lėtai ir atsargiai. Įsitaisęs ant pagalvės, reikalingos jo trumpam kūnui kilstelėti, jis įsikibdavo į vairą tarsi vairuodamas baržą. Rytojaus dieną prisipažindavo, kad nelabai prisimena, kaip važiavo.

Per visus darbo mokytoju metus aš pirmą kartą klasėje pasijutau laisvas. Galėjau dėstyti tai, ką pats norėjau. Nesvarbu, jei prašalaičiai imdavo kaišioti galvas. Retkarčiais, kai pamokų stebėti ateidavo Rodžeris, jis man parašydavo pakilius, teigiamus įvertinimus. Jis įveikė mano priešiškumą visiems žmonėms, stovintiems vienu ar dviem laipteliais aukščiau už mane. Pasakojau jam, ką veikiu per savo pamokas, o jis mane tik skatino. Kartais užsimindavo apie tai, kad būtina vaikus išmokyti diagramų, aš pažadėdavau pasistengti. Paskui tai virto pokštu.

Tikrai stengiausi, bet man nepavyko. Pripaišydavau ant lentos vertikalių, horizontalių, įstrižų linijų, o paskui stovėdavau, pats jų priblokštas, kol kartą vienas moksleivis kinas pasisiūlė paaiškinti mokytojui tai, ką mokytojas pats turėjo žinoti.

Mano moksleiviai buvo kantrūs, bet iš žvilgsnių, kuriais jie persimesdavo, iš gausių raštelių, perduodamų iš rankų į rankas, spėjau, jog esu įkliuvęs į gramatikos brūzgynus. Stiuvesanto moksleiviams reikėjo mokėti gramatiką — ji jiems buvo naudinga mokantis ispanų, prancūzų, vokiečių, hebrajų, italų ir lotynų kalbas.

Rodžeris mane suprato. Jis pasakė: žinai, gal diagramos ir nėra tavo stiprybė. Pasak jo, kai kuriems žmonėms tiesiog Dievo neduota jų permanyti. Arlina Dalberg permano. Džo Kuranas taip pat permano — kuo puikiausiai. Kaip kitaip, juk jis baigė Bostono lotynų kalbos mokyklą, pustrečio šimtmečio senesnę už Stiuvesanto, be to, jo tvirtinimu, dar prestižiškesnę. Dėstymas Stiuvesanto mokykloje jam prilygo socialiniam nuopuoliui. Jis galėjo pateikti graikų ir lotynų, o veikiausiai dar prancūzų ir vokiečių kalbos diagramas. Štai kaip mokoma Bostone. Džesas Lioventalis irgi jas permanė, bet kitaip nė negalėjo būti. Jis buvo seniausias skyriaus mokytojas, apsitaisęs elegantišku kostiumu su liemene, per kurios priekį tįso auksinė laikrodžio grandinėlė, su akiniais aukso rėmeliais, senoviškų manierų, tikras mokslininkas; Džesas Lioventalis nenorėjo eiti į pensiją, bet išėjęs ketino per dienas skaityti graikus ir iškeliauti į aną pasaulį su Homero žodžiais lūpose. Rodžeriui patiko savo skyriuje turėti rimtų mokytojų, galinčių prireikus akimirksniu sudaryti diagramą.

Rodžeris kalbėjo, kaip gaila, kad Džo Kuranas turi tokių problemų dėl gėrimo. Kitaip jis būtų galėjęs Džesui ištisas valandas atmintinai skaityti Homerą, o jei Džesas nepalūžtų, tai dar ir Vergilijų, ir Horacijų, ir, žinoma, įnirtingojo Džo mėgstamiausią autorių Juvenalį.

Mokytojų bufete Džo man pasakė: paskaityk Juvenalį, tada gal suprasi, kas darosi šitoj sušiktoj šaly.

Rodžeris kalbėjo, kaip jam gaila Džeso. Jis jau visai nebejaunas, vienas Dievas težino, kiek metų dirbęs mokytoju. Jam nebepakanka jėgų penkioms pamokoms per dieną. Jis prašė sumažinti krūvį iki keturių, bet ne, oi ne, direktorius atsisakė, valdybos pirmininkas atsisakė, visi biurokratai iki vieno atsisakė, todėl dabar Džesas atsisveikina. Sveikas, Homerai. Sveika, Itake. Sveika, Troja. Štai Džesas. Mes netenkam puikaus mokytojo; brolau, kokios buvo jo diagramos! Apstulbtum pamatęs, ką jis išdarinėdavo, turėdamas tik nagrinėjamą sakinį ir gabalėlį kreidos. Grožis.

Jei užduosi Stiuvesanto mokyklos vaikinams ir merginoms parašyti trijų šimtų penkiasdešimties žodžių rašinį bet kokia tema, jie tau galėtų prirašyti penkis šimtus žodžių. Šito gero jie turėjo per akis.

Jei užduosi visiems penkių savo klasių moksleiviams parašyti po tris šimtus penkiasdešimt žodžių, gausi šimtą septyniasdešimt penkis kartus po tris šimtus penkiasdešimt, tai yra 43 750 žodžių, kuriuos teks vakarais arba per savaitgalį perskaityti, įvertinti, ištaisyti ir parašyti už juos pažymius. Žinoma, jei tau pakako proto duoti per savaitę tik vieną rašto užduotį. Privalėsi ištaisyti rašybą, gramatines klaidas, netinkamą sakinio struktūrą, kėlimo klaidas, apskritai bet kokius netikslumus. Privalėsi pateikti pasiūlymus turinio atžvilgiu ir parašyti komentarą, aiškinantį pažymį. Priminsi jiems, kad už rašinius, papuoštus pomidorų padažo, majonezo, kavos, kokakolos, ašarų, riebalų ir pleiskanų dėmėmis, pažymys nedidinamas. Primygtinai siūlysi rašyti rašto darbus atsisėdus prie stalo, o ne traukinyje, autobuse, ant eskalatoriaus ar triukšmingoje „Tikrojoje Džo picerijoje“ už kampo.

Jei kiekvienam rašiniui skirsi vos penkias minutes, vien šiems rašiniams ištaisyti sugaiši keturiolika valandų ir trisdešimt penkias minutes. Tai yra daugiau negu dvi mokymo dienas ir dar gabalą savaitgalio.

Rašyti knygų recenzijas beveik niekada neužduodi. Jos būna dar ilgesnės, be to, ten knibžda plagiato.

Kiekvieną dieną nešdavausi knygas ir popierius namo rudame dirbtinės odos portfelyje. Ketindavau patogiai įsitaisyti ir juos perskaityti, bet po penkių pamokų ir šimto septyniasdešimt penkių paauglių nebuvo jokio noro dirbti dar ir namie. Po velnių, tegu palaukia. Aš nusipelniau taurės vyno ar puodelio arbatos. Rašinius taisysiu vėliau. Taip, išsivirsiu arbatos, paskaitysiu laikraštį ir pasivaikščiosiu netoliese arba kelias minutes praleisiu su dukrele, ji man papasakos, ką veikė darželyje ir kaip žaidė su savo drauge Klere. Tiesa, reikėtų peržvelgti laikraštį, kad nepamirščiau, kas pasaulyje darosi. Anglų kalbos mokytojas privalo orientuotis įvykiuose. Niekada nežinai, kada kuris nors moksleivis paklaus ko nors apie užsienio politiką arba naują pjesę. Niekas nenori pasijusti kaip pagautas prieš visą klasę: žiopčioti ir mikčioti nieko nepasakant.

Toks yra vidurinės mokyklos aukštesniųjų klasių anglų kalbos mokytojo gyvenimas.

Portfelis pūpso ant grindų kampe prie virtuvės, nuolat matomas ir prisimenamas tarsi gyvūnas, dėmesio laukiantis šuo. Jo akys mane sekioja. Nenoriu jo paslėpti spintoje, nes bijau, kad tada visai pamiršiu perskaityti ir ištaisyti rašinius.

Prieš vakarienę nėra jokios prasmės su jais prasidėti. Palauksiu, padėsiu suplauti indus, užmigdysiu dukrą ir tik tada imsiuosi darbo. Nagi, brolau, trauk portfelį. Sėsk ant sofos, kurią gali plačiai apskleisti savo daiktais, pasirink kokį nors muzikos įrašą arba įsijunk radiją. Kad neblaškytų. Kokio nors akustinio sirupo. Muzikos, tinkamos skaityti ir vertinti moksleivių rašinius. Įsitaisyk ant sofos.

Minutėlę pailsink galvą, prieš imdamasis skaityti pirmą rašinį — „Mano patėvis yra kiaulė“. Vėl tas paaugliškas įtūžis. Trumpam užsimerk. Aaa... pasvajok, pasvajok, mokytojau... Jau plūduriuoji. Prabundi nuo knarktelėjimo. Rašiniai nuslinkę ant grindų.

Nagi, prie darbo. Peržiūri rašinį. Gerai parašytas. Nenukrypta nuo temos. Geros struktūros. Pilnas kartėlio. Ak, ką čia ta mergaitė rašo apie savo patėvį, kad jis pernelyg artimai su ja elgiasi. Kai mama dirba viršvalandžius, kviečiasi ją į kiną ir restoranus. Ir taip keistai žiūri. Mama sako: o, kaip gražu. Bet jos akyse kažkas slypi, o dar ta tyla. Autorė nežino, ką jai daryti. Ar ji klausia manęs, mokytojo? Ar tai aš turėčiau ką nors daryti? Atsakyti jai, padėti išspręsti šį sunkumą? Jei išvis yra koks nors sunkumas. Kišti nosį į svetimos šeimos reikalus? Gal ji viską išgalvoja. Kas bus, jei ką nors pasakysiu, o patėvis arba motina sužinos? Galėčiau perskaityti šį rašinį ir objektyviai jį įvertinti, pagirti autorę už sugebėjimą aiškiai rašyti ir vystyti temą. Juk toks mano darbas, ar ne? Nejaugi norite, kad velčiausi į visus šeimų kivirčus, juo labiau Stiuvesanto mokykloje, kur moksleiviai linkę nieko neslėpti? Mokytojai man sakė, kad pusė tų vaikų lanko psichoterapeutus, o kita pusė turėtų lankyti. Aš ne socialinis darbuotojas ir ne psichoterapeutas. Čia pagalbos šauksmas ar eilinė paauglės fantazija? Ne, ne, ne, šitose klasėse ir taip per daug problemų. Kitų mokyklų moksleiviai niekad taip nesielgdavo. Nepaversdavo pamokų grupės terapija. Stiuvesante viskas kitaip. Galėčiau perduoti rašinį konsultantui. Štai, Semai, dirstelėk tu. Jei neperduosiu, o vėliau paaiškės, kad patėvis išnaudojo merginą, ir pasklis kalbos, jog aš tai žinojau, bet nieko nedariau, mane gali išsikviesti šios mokyklos galingieji: direktorių pavaduotojai, direktoriai, valdybų pirmininkai. Norės, kad pasiaiškinčiau. Kaip galėjote jūs, patyręs mokytojas, leisti tokį dalyką? Gali būti, kad mano vardas net nuskambės trečiame bulvarinių laikraščių puslapyje.

Keliose vietose brūkšteliu raudonu parkeriu. Įvertinu darbą 98 balais. Parašyta puikiai, nors pasitaiko rašybos klaidų. Pagiriu už nuoširdų ir brandų pasakojimą, priduriu — Dženise, tu tikrai gabi, tikiuosi skaityti dar ne vieną tavo rašinį.

Jie turi susikūrę tokį privataus mokytojų gyvenimo vaizdą, kurį man knieti sugriauti. Sakau jiems: mintyse pasirinkite kurį nors mokytoją. Nesakykite kurį. Neužsirašykite. Dabar įsivaizduokite. Kai mokytojas išeina iš mokyklos, ką jis — ar ji — veikia toliau? Kur eina?

Na, kaip. Po pamokų mokytojas eina tiesiai namo. Nešasi portfelį, pilną rašinių, kuriuos reikia perskaityti ir įvertinti. Gal su sutuoktiniu (sutuoktine) išgeria puodelį arbatos. O, ne. Jau vyno tai mokytojai tikrai negeria. Ne, jų gyvenimas ne toks. Jie niekur neina. Nebent kartais savaitgaliais į kiną. Valgo vakarienę. Paguldo miegoti vaikus. Pasižiūri žinias, tada sėda skaityti namų užduočių. Vienuoliktą valandą išgeria dar puodelį arbatos arba stiklinę šilto pieno, kad miegas geriau imtų. Tada apsivelka pižamą, pabučiuoja sutuoktinį (sutuoktinę) ir užsnūsta.

Mokytojų pižamos būtinai medvilninės. Tai negi mokytojas vilkės šilko pižamą? Ne, jie niekad nemiega nuogi. Jei užsimeni apie nuogumą, moksleiviai atrodo sukrėsti. Žmogau, nejau galima šios mokyklos mokytojus įsivaizduoti nuogus? Tai visad sukelia garsų juoką; imu galvoti, ar tik jie dabar neįsivaizduoja manęs nuogo.

Apie ką galvoja mokytojas prieš pat užmigdamas?

Prieš miegą visi šie mokytojai, šiltai ir patogiai įsitaisę su savo medvilnės pižamom, galvoja tik apie rytdienos pamokas. Mokytojai yra geri, padorūs, profesionalūs, sąžiningi, jie niekada neužsigeidžia pakibinti greta lovoje miegančio partnerio. Žemiau bambos mokytojas negyvas.

1974 metais, dirbdamas Stiuvesanto mokykloje trečius metus, gaunu pasiūlymą dėstyti kūrybinio rašymo kursą. Rodžeris Gudmenas sako: tu susidorosi.

Nieko neišmanau nei apie rašymą, nei apie tai, kaip jo mokyti. Rodžeris sako: nesijaudink. Šioje šalyje šimtai mokytojų ir dėstytojų moko rašyti, daugelis iš jų nėra išspausdinę nė vieno savo kūrinio.

O tu — tik pažiūrėk, sako Bilas Insas, vėliau pakeitęs Rodžerį. Tavo keli rašiniai buvo išspausdinti. Aš atsakau, kad pora tekstų Village Voice, Newsday ir jau nebeleidžiamame Dublino laikraštyje dar ne pagrindas vadintis rašymo ekspertu. Tuoj visi sužinos, kad apie kūrybinio rašymo dėstymą aš nė velnio neišmanau. Paskui prisimenu motinos posakį: Dieve padėk, kartais tenka ir galva rizikuoti.

Taip ir neprisiverčiu pasakyti mokantis kūrybinio rašymo, poezijos ar literatūros, juo labiau kad pats visą laiką mokausi. Verčiau sakau, jog dėstau kursą ar vedu pamokas.

Kaip visada, turiu penkias pamokas per dieną, tris „paprastos“ anglų kalbos, dvi — kūrybinio rašymo. Man skirta trisdešimt septynių moksleivių klasė ir visas su tuo susijęs biurokratizmas. Kiekvieną semestrą gaunu vis naują užduotį: budėti laiptinėse ir koridoriuose, stebėti, ar mokykloje neplatinami narkotikai, kovoti su moksleivių krečiamais pokštais, palaikyti tvarką valgyklose, prižiūrėti mokyklos vestibiulį ir tikrinti, ar visi įeinantieji bei išeinantieji turi oficialų leidimą. Kai po vienu stogu susirenka trys tūkstančiai gabių paauglių, reikia griebtis visų atsargumo priemonių. Jie amžinai ką nors išsigalvoja. Toks jų darbas.

Kai paskelbiau, kad skaitysime „Pasakojimą apie du miestus“, jie ėmė vaitoti. Kodėl negalim skaityti „Žiedų valdovo“, apskritai kokios nors fantastinės literatūros? Kodėl negalima?..

Pakaks. Aš rėžiau liepsningą kalbą apie Prancūzijos revoliuciją, apie neviltin paskendusius žmones, išsekintus skurdo ir tironijos. Pajutau vienybę su engiamais prancūzais ir su didžiausiu malonumu išliejau savo teisėtą pasipiktinimą. Į barikadas, mes enfants!

Jie į mane žiūrėjo, kaip įpratę žiūrėti, tarsi norėdami pasakyti: na štai, ir vėl. Dar vienas mokytojas su sava rakštim subinėj.

Žinoma, jums tai nerūpi, išsiviepiau aš. O juk ir dabar yra milijonai žmonių, kurie rytais neišsliuogia iš šiltų baltų patalėlių ir neina nusilengvinti į švarutėlį baltutėlį tualetą. Milijonai nėra nė girdėję apie karštą ir šaltą tekantį vandenį, kvepiantį muilą, plaukų šampūną, balzamą, prašmatnius didžiulius rankšluosčius, storus kaip jūsų, stuobrių, oda.

Jų veiduose parašyta: et, tegu jis kalba. Kai mokytojui užeina, jo neperkalbėsi. Nieko nepadarysi. Tik pradėk jam prieštarauti, jis bematant išsitrauks raudoną parkerį ir brūkštels ženkliuką, kad sumažina tau pažymį. Paskui tėtis paklaus: kas čia dabar? O tau teks aiškintis, kad tam mokytojui skurdžių problema kaip rakštis subinėj. Tėtis tavim nepatikės ir milijoną metų uždraus vakarais eiti iš namų. Todėl geriausia tyliai pasėdėti. Ir su tėvais, ir su mokytojais tyla visada geriausia byla. Paklausykim, ką jis kalba.

Šiandien jūs pareisite į savo patogius butus ir namus, pulsite prie šaldytuvų, atsidarysite dureles, apžiūrėsite, ko ten yra, nerasite nieko skanaus, imsite klausinėti mamos, gal galima užsakyti picą, nesvarbu, kad po valandos pietausim. Ji atsakys: žinoma, saulele. Juk jums taip sunku, kasdien reikia eiti į mokyklą, ten jus kankina mokytojai, verčia skaityti Dikensą, reikia juk kokio nors atlygio.

Jau rėždamas šią tiradą suvokiau, jog jie mane laiko eiliniu įkyriu veidmainiu. Ar suprato, kad man ta tirada patinka? Mokytojas demagogas. Juk jie nekalti, kad priklauso buržuazijai, kad patogiai gyvena; ar tik čia neatsiliepia mano airiškas įprotis nuolat jaustis kieno nors nuskriaustam? Na, gerai, pakeiks, Makai.

Pirmoje eilėje, tiesiai man prieš nosį, pakelia ranką Silvija. Ji juodaodė, smulkutė, stilinga.

Pone Makortai.

Taip?

Pone Makortai.

Ką?

Jūs užsimirštate, pone Makortai. Apsiraminkit. Atsipalaiduokit. Kur jūsų plačioji airiška šypsena?

Jau norėjau riaugtelėti, kad Prancūzijos vargšų kančios, dėl kurių kilo revoliucija, anaiptol nejuokingos, bet mane pralenkė klasėje kilęs juokas ir plojimai, skirti Silvijai.

Bravo, Silvija. Šaunuolė.

Ji man šypsosi. Ak, tos rudos akys. Pasijuntu silpnas ir kvailas. Krintu ant savo kėdės ir likusią pamokos dalį leidžiu jiems juokais pasakoti apie tai, kaip jie pasitaisys. Tūps verti Čarlzo Dikenso. Pirmiausia atsisakys įpročio po pamokų valgyti picą. Pinigus, kuriuos tokiu būdu sutaupys, nusiųs Prancūzijos revoliucijos skurdžių palikuonims. Arba dar geriau: atiduos benamiams Pirmajam aveniu, ypač tam, kuris įžeidinėja visus, duodančius mažiau kaip penkis dolerius.

Pamokai pasibaigus, klasėje pasilieka Benas Čanas. Pone Makortai, galiu su jumis pasikalbėti?

Jis supratęs, ką pasakojau apie skurdą. Kiti moksleiviai nesuprato ničnieko. Bet jie dėl to nekalti, man neverta pykti. Jie atvažiavo į šią šalį prieš ketverius metus, Benui tada buvo dvylika. Jis visai nemokėjo anglų kalbos, bet atkakliai mokėsi; išmoko anglų kalbą ir matematiką, išlaikė stojamuosius egzaminus į Stiuvesanto mokyklą. Čia jam labai patinka ir visa šeima juo didžiuojasi. Giminės Kinijoje irgi juo didžiuojasi. Kad patektų į šią mokyklą, jis įveikė keturiolika tūkstančių kitų paauglių. Jo tėvas šešias dienas per savaitę, po dvylika valandų kasdien dirba Kinų kvartalo restorane. Motina dirba siuvykloje miesto centre. Kiekvieną vakarą ji gamina vakarienę visai šeimai — penkiems vaikams, vyrui, sau. Po to visiems padeda susiruošti drabužius rytdienai. Kiekvieną mėnesį duoda jaunesniesiems pasimatuoti vyresniųjų drabužius, žiūri, gal jiems jau geri. Sako, kad kai visi vaikai užaugs ir senieji drabužiai nė vienam nebetiks, ji juos atiduos kitai šeimai, neseniai atvykusiai iš Kinijos, arba nusiųs tiesiai ten. Amerikiečiai niekada nesupras, kokį jaudulį kinų šeimoje sukelia siuntinys iš Amerikos. Jo motina rūpinasi, kad vaikai susėstų prie virtuvės stalo ir būtinai ruoštų namų darbus. Jis niekada nevadina savo tėvų kvailais vardais — mama, tėti. Tai būtų nepagarba. Tėvai kasdien mokosi naujų angliškų žodžių, kad galėtų susikalbėti su mokytojais ir neatsiliktų nuo vaikų. Benas sako, jog jo šeimoje visi gerbia vieni kitus, jie niekada nesijuoktų iš mokytojo, pasakojančio apie Prancūzijos skurdžius, nes lygiai tą patį galima papasakoti apie Kiniją ar net Kinų kvartalą čia pat, Niujorke.

Aš jam sakau, kad jo pasakojimas apie šeimą įspūdingas ir jaudinantis; ar nebūtų geriausia deramai įvertinti jo motinos pasiaukojimą visa tai užrašius ir garsiai perskaičius klasėje?

O ne, šito jis niekada nepadarysiąs. Niekada.

Kodėl? Gal kiti vaikai tada ką nors suprastų ir pradėtų labiau vertinti tai, ką turi?

Jis atsako — ne, jis nieku gyvu negalėtų to aprašyti ar su kuo nors kitu apie tai pasikalbėti, nes jo tėvui su motina būtų baisi gėda.

Benai, man didžiulė garbė, kad papasakojai apie savo šeimą.

O, aš tik norėjau jums pasakyti tai, ko niekam klasėje negaliu pasakyti, jei kartais po tos pamokos jums būtų nesmagu.

Ačiū, Benai.

Ačiū jums, pone Makortai, o dėl Silvijos nesijaudinkite. Jūs jai tikrai patinkate.

Rytojaus dieną po pamokos pasilieka Silvija. Pone Makortai, dėl tos pamokos vakar. Aš nenorėjau būti bjauri.

Žinau, Silvija. Norėjai padėti.

Klasė irgi nenorėjo bjauriai elgtis. Tiesiog jie visą laiką girdi, kaip suaugusieji ir mokytojai ant jų rėkia. Bet aš suprantu, apie ką kalbate. Man pačiai tenka kasdien visko patirti, kai einu namo į Brukliną.

Kas tas viskas?

Na, suprantate. Aš gyvenu Bedford-Stiuvesante. Jūs žinote tą rajoną?

Taip. Jame gyvena juodieji.

Tai štai, iš mano gatvės nieks niekada nesimokys kolegijoje. Oi.

Kas nutiko?

Aš pasakiau „nieks“. Jei mano mama tai išgirstų, lieptų man šimtą kartų parašyti „niekas“. O paskui dar lieptų šimtą kartų tai pakartoti balsu. Tai štai, ką norėjau pasakyti: kai einu namo, prie manęs amžinai kabinėjasi vaikigaliai. Aha, štai ir ji. Štai ta baltoji. Ei, daktaryte, turbūt jei gerai nusipraustum, tai būtum visai balta? Jie vadina mane daktaryte, nes aš noriu būt, noriu būti daktare. Aišku, mums gaila vargšų prancūzų, bet ir Bedford-Stiuvesante rūpesčių pakanka.

Kokia daktare norėtum būti?

Pediatre arba psichiatre. Noriu pasiekti vaikus, kol dar gatvė jų visai nepasiglemžė, kol nepasakė jiems, kad iš jų nieko nebus, nes kasdien aplink matau daugybę vaikų, kurie bijo pasirodyti, kokie yra gabūs, o paskui pradeda kvailioti visokiuose apleistuose sklypuose ir tuščiuose namuose. Žinot, skurdžių rajonuose yra bais daug, baisiai daug gabių vaikų.

Pone Makortai, ar rytoj papasakosite mums kokią nors airišką istoriją?

Jums, daktare Silvija, aš papasakosiu epą. Jis įstrigo mano atmintyje amžiams, tarsi uola. Kai buvau keturiolikos, dar gyvenau Airijoje, įsidarbinau telegramų išnešiotoju. Vieną dieną nunešiau telegramą į Gerojo ganytojo vienuolyną — vienuolių ir pasauliečių moterų bendruomenę, kurios narės nėrė nėrinius ir laikė skalbyklą. Limerike klaidžiojo pasakojimai, kad pasaulietės, dirbančios skalbykloje, buvo pagedusios moterys, garsėjančios sugebėjimais išvesti vyrus iš doros kelio. Telegramų išnešiotojams nebuvo leidžiama vaikščioti pro pagrindines duris, tad aš nuėjau prie šoninio įėjimo. Į telegramą, kurią nunešiau, reikėjo tuojau pat atsakyti, tad vienuolė, atidariusi duris, liepė man žengti vieną žingsnį vidun — tik vieną, ne daugiau, — ir palaukti. Ant savo kėdės ji pasidėjo gabalą nėrinio, kurį kaip tik nėrė; jai dingus koridoriuje, apžiūrėjau raštą, vaizduojantį mažytį kerubiną virš dobilo lapo. Nežinau, iš kur radau drąsos prabilti, bet kai vienuolė grįžo, pasakiau: kokie gražūs nėriniai, sese.

Teisybė, berniuk, bet nepamiršk: rankos, nunėrusios šiuos nėrinius, niekada nėra lietusios vyro kūno.

Vienuolė įsistebeilijo į mane taip, tarsi baisiai neapkęstų. Kunigai sekmadieniais per pamokslus nuolat kalbėdavo apie meilę, bet ši vienuolė veikiausiai bus praleidusi tuos pamokslus, ir aš sau pasakiau, kad jei kada nors dar ateis telegrama į Gerojo ganytojo vienuolyną, pakišiu ją po durimis ir pabėgsiu.

Silvija atsiliepė: ta vienuolė. Kodėl ji buvo tokia pikta? Kas jai negerai? Kodėl blogai liesti vyro kūną? Jėzus buvo vyras. Ji kaip tas bjaurusis kunigas, apie kurį rašė Džeimsas Džoisas, — tas, kuris amžinai kalbėjo apie pragarą. Jūs visu tuo tikite, pone Makortai?

Nebežinau, kuo aš iš tikrųjų tikiu, nebent tuo, jog esu šioje žemėje ne tam, kad būčiau katalikas, airis, vegetaras ar dar kas nors. Tik tiek ir težinau, Silvija.

Per pamoką aptarinėdamas „Menininko jaunų dienų portretą“ pastebėjau, kad moksleiviai nieko nežino apie septynias didžiąsias nuodėmes. Visi žiūrėjo į mane tuščiomis akimis. Aš ant lentos užrašiau: puikybė, gobšumas, gašlumas, rūstumas, pavydas, nesaikingumas valgant ir geriant, tingumas. Kaip galit linksmintis, jų nežinodami?

Bet, pone Makortai, ką tai turi bendra su kūrybiniu rašymu?

Viską. Kad būtum labai nelaimingas, nebūtina būti vargšu airiu kataliku, tačiau tai puikiausia tema rašyti ir dingstis eiti išgerti. Pala. Atsiimu paskutinius žodžius. Užbraukite, ką užsirašėte apie gėrimą.

Kai mano santuoka žlugo, man buvo keturiasdešimt devyneri, Megei aštuoneri. Visiškai neturėjau pinigų, nakvojau pas įvairiausius draugus tai Brukline, tai Manhetene. Mokydamas pamiršdavau savo vargus. Dujininkų restorane arba „Liūto galvos“ bare galėdavau iki valiai raudoti, apsikabinęs bokalą, bet klasėje reikėdavo dirbti.

Po kurio laiko paimsiu paskolą iš Mokytojų pensijų fondo, už ją išsinuomosiu ir apsistatysiu butą. O kol kas Jonkas Klingas pasiūlė pagyventi jo nuomojamame bute Hikso gatvėje, netoli Atlanto aveniu.

Jonkas buvo šešiasdešimtį peržengęs dailininkas ir restauratorius. Jis buvo kilęs iš Bronkso, kur jo tėvas, politinis radikalas, dirbo gydytoju. Bet kuris į Niujorką užsukęs revoliucionierius arba anarchistas visad galėjo tikėtis pietų ir nakvynės pas daktarą Klingą. Antrajame pasauliniame kare Jonkas dirbo mirusiųjų registracijos skyriuje. Pasibaigus mūšiui, jis apžiūrėdavo lauką, ieškodamas lavonų bei jų kūno dalių. Jis man pasakojo, kad niekada nenorėjo eiti į mūšį, bet šitas darbas buvo dar blogesnis — ne kartą buvo sumanęs prašytis perkeliamas į pėstininkus, kur galima tiesiog nušauti priešą ir eiti toliau. Nereikėtų čiupinėti negyvėlių atpažinimo ženklų ar ieškoti jų piniginėse žmonos bei vaikų fotografijų.

Jonką iki šiol kankino košmarai, kuriuos geriausiai išgydydavo geras šlakas brendžio, todėl jis miegamajame visad laikė butelį. Iš skysčio kiekio butelyje galėjai spręsti, kaip dažnai pasitaiko košmarai.

Jis tapė savo kambaryje. Tiesiai iš lovos stodavo prie molberto; visi kambario daiktai buvo tarpusavyje susiję. Pabudęs pagulėdavo lovoje, surūkydavo cigaretę, apžiūrinėdamas paveikslą, kurį tapė vakar vakare. Atsinešdavo iš virtuvės į kambarį puodelį kavos, atsisėsdavo ant kėdės ir vėl žiūrėdavo į drobę. Kartkarčiais tepteldavo ką nors taisydamas ar trindamas. Kavos niekad neišgerdavo iki dugno. Visame bute galėjai rasti pridėliota pustuščių puodelių. Kai kava atvėsdavo, ją aptraukdavo plėvelė, palikdavusi ant puodelio sienų tamsų ratilą.

Buvo viena scena, kurią jis daugybę kartų tapė ant įvairaus dydžio drobių: grupelė moterų ryškiomis pastelinių spalvų skaromis, ilgomis, plevenančiomis šilko suknelėmis stovi paplūdimyje ir žiūri į jūrą. Aš jo paklausiau — kas nors paskendo, o gal jos ko nors laukia? Jis papurtė galvą. Pats nežinojo. Iš kur galėjo žinoti? Jis tik nutapė šias moteris, visai neketino kištis į jų reikalus. Būtent dėl to labai nemėgo kai kurių menininkų ir rašytojų. Jie visur kišasi, viską rodo pirštu, tarsi žmogus pats būtum aklas ar nemokėtum skaityti. Tik ne van Gogas. Pažiūrėk į van Gogo darbus. Štai tiltas, štai saulėgrąžos, štai kambarys, veidas, batai. Pats daryk išvadas. Van Gogas nieko tau nepasakys.

Buvo dar dvi jo mėgstamos temos: lenktynių žirgai ir šokantys chasidai. Jis tapydavo žirgus tuo momentu, kai jie artėdavo iš už posūkio. Tada žirgo kūnas atrodo lanksčiausias, sakydavo. Kiekvienas gali nutapyti žirgą, išbėgantį pro vartus arba artėjantį prie finišo tiesiosios. Tai tik žirgas, nuo nosies šnervių iki uodegos galiuko, bet kai jie daro posūkį, žmogau, kaip tada pasisuka, pakrypsta, ištįsta, prisitaiko prie posūkio kampo, randa vietos išsitiesti.

Chasidai jo paveiksluose atrodė visiški laukiniai: šeši vyrai juodais kostiumais, juodomis skrybėlėmis ir ilgais juodais paltais, plevėsuojančiais vėjyje plaukais ir barzdomis. Beveik girdėdavai aukštą klarneto aimaną ir aukštyn kylančią spigią smuiko melodiją.

Jonkas sakė, kad pati religija jam nė velnio nerūpi — judaizmas, ne judaizmas; bet jei žmonės gali Dievui šokti taip, kaip tie vyrai jo paveiksle, tai jie jam patinka.

Akveduko hipodrome žiūrėjau, kaip jis stebi lenktynes. Atrodo, jam vieninteliam visam hipodrome rūpėjo tie, kaip jis juos vadino, nukriošę kuinai — žirgai, kurie atbėgdavo gerokai atsilikę. Jis nekreipė dėmesio į žirgus, vedamus laimėtojų tribūnon. Pergalė tėra tik pergalė, užtat pralaimėjimas priverčia giliai susimąstyti. Prieš susipažindamas su Jonku aš hipodrome matydavau tik grupeles žirgų, kuriuos vesdavo į vieną pusę, o paskui leisdavo bėgti lenkčių, kol kuris nors iš jų laimėdavo. Jo akimis viską pamačiau visai kitaip. Nieko neišmaniau apie dailininko regėjimą ar suvokimą, bet žinojau, kad žirgų bei raitelių vaizdai išlieka jo galvoje.

Sutemus jis kviesdavosi mane išgerti brendžio kampiniame kambaryje, išeinančiame į Atlanto aveniu netoli uosto. Gatve bildėjo sunkvežimiai, kosėdami ir šnypšdami, kai užsidegus raudonai šviesoforo šviesai prireikdavo perjungti bėgius, o Long Ailando kolegijos ligoninės greitosios pagalbos automobilių sirenos nenutildavo nei dieną, nei naktį. Pro langą buvo matyti mirkčiojanti raudona neoninė Montero baro iškaba — ten rinkdavosi jūreiviai, išlipę iš krovininių laivų bei tanklaivių, ir nakties peteliškės, pasiryžusios paįvairinti jų apsilankymą Brukline.

Pilarai Montero ir jos vyrui Džo priklausė baras ir visas pastatas Atlanto aveniu. Virš baro buvo tuščias butas, kurį ji pasisiūlė man išnuomoti už du šimtus penkiasdešimt dolerių mėnesiui. Ji man duosianti lovą, keletą kėdžių, stalą; žinau, Frenki, kad tau čia bus gerai. Ji pareiškė, kad jai patinku, nes kadaise pasakiau, jog ispaniškus dūdmaišius mėgstu labiau už airiškus, be to, esu ne toks kaip tie airiai, kuriems rūpi tik muštis, muštis, muštis ir nieko daugiau.

Buto langai išėjo į Atlanto aveniu. Už mano lango mirkčiojo neoninė iškaba MONTERO BARAS, ir kambarį reguliariai užliedavo ryški raudona šviesa. Apačioje muzikos automatas garsiai grojo Village People dainą „YMCA“.

Niekaip nebūčiau galėjęs moksleiviams prisipažinti, kad gyvenu virš vieno iš paskutinių Bruklino uosto barų, kad kiekvieną vakarą stengiuosi kaip nors prislopinti girtų jūreivių rėkavimus, kad kišuosi į ausis vatos, nenorėdamas klausytis sausumoje jiems meilę siūlančių moterų klyksmų bei juoko, kad kasnakt mano lova tirta nuo Village People dainos „YMCA“, visu garsu grojamos muzikos automato.

13

Kiekvieno semestro pradžioje savo naujiesiems moksleiviams, atėjusiems mokytis kūrybinio rašymo, sakydavau: tai mūsų bendras darbas. Nežinau, kaip jūs, bet aš į šias pamokas žiūriu rimtai ir nė kiek neabejoju: semestro pabaigoje bent vienas žmogus šioje klasėje bus šio to išmokęs, ir tas žmogus, mano mažieji bičiuliai, būsiu aš.

Man tai atrodė gudrus manevras — prisistatyti pačiu smalsiausiu moksleiviu, iškilti virš minios, virš tinginių, virš oportunistų, virš abejingųjų.

Anglų kalba buvo privalomas dėstomasis dalykas, tačiau kūrybinis rašymas — pasirenkamasis. Galėjai tas pamokas lankyti, galėjai nelankyti. Jie pradėjo lankyti. Į pamokas plūdo miniomis. Klasė buvo sausakimša. Viena mokytoja, Pamė Šeldon, pasakė: gal perkelkime jo pamokas į Jankių stadioną? Štai koks buvau populiarus.

Iš kur toks „kūrybinio rašymo“ entuziazmas? Nejau vaikinai ir merginos staiga pajuto saviraiškos troškimą? O gal juos traukė meistriškas mokytojo darbas, mano charizma, mano airiškas žavesys? Gerai žinomas veiksnys — tikėjimo ir nutrūktgalviškumo samplaika?

O gal mokykloje pasklido kalbos, kad tas Makortas nieko nedaro, tiktai plepa, o paskui visiems dalija gerus pažymius tarsi žemės riešutus?

Nenorėjau pagarsėti kaip tas, kuris lengvai rašo pažymius. Reikės sugriežtinti savo įvaizdį. Susiimti. Tapti organizuotesniam. Nenukrypti nuo temos. Apie kitus mokytojus vaikai kalbėjo su pagarbia baime. Penktame aukšte matematiką dėstė Filas Fišeris, įvarydavęs siaubą visiems, su kuo susidurdavo. Mane pasiekė kelios istorijos. Jei moksleivis netvirtai ką nors moka arba nerodo susidomėjimo, jis užriaumoja: kaskart, kai praveri burną, tu didini žmogiškojo neišmanymo sumą. Arba: kaskart, kai praveri burną, tu menkini žmogiškosios išminties išteklius. Jis niekaip negalėjo suprasti, kad žmogaus protui gali būti sunku suvokti logaritmus arba trigonometriją. Tik stebėdavosi, kaip tie kvaili pašlemėkai nesugeba įvertinti jų elegancijos ir paprastumo.

Semestro pabaigoje kvailieji pašlemėkai didžiuodamiesi rodė iš jo gautus teigiamus pažymius ir gyrėsi savo laimėjimais. Filui Fišeriui niekas nebuvo abejingas.

Edas Markantonijus vadovavo matematikos skyriui. Jis dirbo klasėje, kurią nuo manosios skyrė koridorius. Dėstė tuos pačius kursus kaip ir Filas Fišeris, bet jo pamokos buvo tikros proto ir tikslingumo oazės. Mokytojas pateikia užduotį ir paskui keturiasdešimt minučių veda arba stumia moksleivius elegantiško jos sprendimo link. Nuaidėjus skambučiui, patenkinti moksleiviai ramiai išplaukdavo į koridorių, o kai išlaikydavo Edo kurso egzaminą, žinodavo, jog to nusipelnė.

Paaugliai ne visada nori plaukioti po apmąstymų ir abejonių jūras. Jiems gera žinoti, kad Tirana yra Albanijos sostinė. Jiems nepatinka, kai ponas Makortas klausia: kodėl Hamletas taip bjauriai elgėsi su savo motina? Arba: kodėl jis nenužudė karaliaus, juk buvo pasitaikiusi proga? Aišku, galima visą pamoką svarstyti šiuos klausimus, bet prieš suskambant skambučiui, po šimts, norėtųsi žinoti atsakymą į juos. Bet iš Makorto to negausi, brolau. Jis tik klausinėja, kaišioja savo pasiūlymus, kelia sumaištį, tu žinai, kad tuojau pasigirs skambutis, visu kūnu trokšti sužinoti atsakymą, o jis tik kartoja — nagi, ką tu manai? Tada suskamba skambutis, tu išeini į koridorių nieko nesužinojęs ir matai, kad tavo bendraklasiai sukioja pirštus ties smilkiniais, svarstydami, iš kur toks mokytojas atsirado. Matai, kaip priešais ateina moksleiviai po Markantonijaus pamokos, ramūs ir taikūs, tarsi sakydami: mes žinome atsakymą. Išsprendėme užduotį. Taip norėtum, kad bent kartą, bent vieną kartelį Makortas atsakytų nors į vieną klausimą, bet ne, jis visą naštą užmeta tau. Gal ten, Airijoje, visi taip elgiasi, tačiau kas nors turėtų jam pasakyti, kad amerikiečiai mėgsta žinoti teisingą atsakymą. O gal jis pats jo nežino, todėl ir verčia mąstyti savo moksleivius.

Norėjau mokyti su tokia pat aistra kaip Fišeris, taip pat meistriškai kaip Markantonijus. Buvo malonu sužinoti, kad šimtai vaikų nori lankyti mano pamokas, bet jų motyvai man kėlė abejonių. Nenorėjau tapti lengvu uždarbiu. A, to Makorto pamokos grynas šlamštas. Sėdim ir plepam. Žinai, reikia būti visiškam bukagalviui, kad pas jį negautum geriausio pažymio.

Jonkas Klingas popiet geria brendį Montero bare. Jis man sako, kad atrodau sumautai.

Ačiū, Jonkai.

Išgerk brendžio.

Negaliu. Reikia ištaisyti milijoną rašinių. Pilara, įpilk man taurę rioja.

Šaunuolis, Frenki. Tu mėgsti ispaniškus dūdmaišius. Mėgsti rioja. Susirask dailią ispanaitę. Galėsi visą savaitgalį nelipti iš lovos.

Aš prisėdau ant baro kėdės ir apsakiau savo vargus Jonkui. Atrodo, man trūksta griežtumo. Niekas negerbia mokytojo, kuris negriežtas. Stiuvesante vieną mokytoją praminė Visiems Pakaks. Aš noriu, kad jie stengtųsi pelnyti pažymį. Kad mane gerbtų. Šimtai moksleivių užsirašinėja į mano pamokas. Man neramu — gal tie vaikai mano, kad pas mane nereikės dirbti. Viena motina šiandien atėjo į mokyklą maldauti, kad priimčiau jos dukrą. Mama išsiskyrusi, ji pasisiūlė praleisti su manimi savaitgalį bet kuriame kurorte, kurį tik pasirinksiu. Atsakiau, kad ne.

Jonkas purto galvą ir sako, kad kartais aš elgiuosi nelabai protingai, kad mano charakteris linkęs į davatkiškumą, ir jei neatsipalaiduosiu, senatvėje būsiu bjaurus ir nelaimingas. Jėzau, brolau. Galėjai dovanoti žmonėms džiaugsmo. Savaitgalis su mama, užtikrinta rašytojos ateitis jos dukrelei. Kas tau yra?

Niekas manęs negerbs.

O, velniop pagarbą. Išgerk dar rioja. Arba ne, Pilara, įpilk jam to ispaniško brendžio mano sąskaita.

Gerai, Jonkai, bet aš negaliu įsisiautėti. Rašiniai. Šimtas septyniasdešimt rašinių, kiekviename, jei pasiseks, trys šimtai penkiasdešimt žodžių, jei ne — penki šimtai. Jaučiuosi gyvas po jais palaidotas.

Jis sako, kad tada nusipelnau dviejų stiklų brendžio, ir priduria nesuprantąs, kaip aš ištveriu. Sako: jūs, mokytojai. Neįsivaizduoju, kaip jūs ištveriat. Jei aš kada nors tapčiau mokytoju, norėčiau tiems mažvaikiams pasakyti tik viena: užsičiaupkit. Tuoj pat užsičiaupkit. Dabar sakyk. Ar tu priėmei tą mergiūkštę?

Taip.

Ir mamos pasiūlymas tebegalioja?

Tikriausiai.

O tu sėdi čia ir geri ispanišką brendį, užuot linksminęsis bet kuriame kurorte, kurį tik pasirinksi, ir galiausiai atsikratęs pedagogo autoriteto?

Penkiolika metų dirbęs keturiose skirtingose mokyklose — Makėjaus, Mados pramonės, Sjuardo parko ir Stiuvesanto — bei Bruklino kolegijoje pradedu įgyti šuns uoslę. Rugsėjį ir vasarį, kai susirenka nauji moksleiviai, aš tiesiog užuodžiu klasės cheminę sudėtį. Stebiu, kaip jie atrodo, jie stebi, kaip atrodau aš. Išmokau atskirti tipus: nekantrius, entuziastingus; kietus; nepatiklius; abejingus; priešiškus; oportunistus, atėjusius čia dėl to, kad aš neva lengvai rašau pažymius; įsimylėjėlius, norinčius nesiskirti su mylimosiomis.

Šioje mokykloje mokytojas turi patraukti moksleivių dėmesį, juos sudominti. Štai jie sėdi keliomis eilėmis, į mane žiūri skaistūs, protingi veidai, kažko iš manęs tikisi, pasirengę leisti man parodyti, ką galiu. Prieš dirbdamas Stiuvesante buvau veikiau brigadininkas, o ne mokytojas. Gaišau pamokų laiką drausmei ir įvairiems reikalavimams: kad jie susėstų į vietas, atsiverstų sąsiuvinius, atsimušinėjau nuo norinčiųjų gauti leidimą išeiti, sprendžiau jų skundus. Dabar pamokose triukšmo nebūna.

Niekas nesiskundžia, kad jį pastūmė ar stumia. Niekas nesimėto sumuštiniais. Nebeliko dingsčių, neleidžiančių mokyti.

Jei blogai atliksi darbą, prarasi jų pagarbą. Mėginti prasmukti — įžeidimas. Jie puikiai jaučia, kada nusišneki arba mėgini tempti laiką.

Brodvėjaus teatrų žiūrovai sutinka aktorius mandagiais plojimais. Jie brangiai mokėjo už bilietus. Paskui būriuojasi prie atsarginio išėjimo ir kaulija autografų. Vidurinių mokyklų mokytojai vaidina spektaklius penkis kartus per dieną. Jų žiūrovai išnyksta, vos tik nuskamba skambutis, o autografų į mokyklos nuotraukų albumą paprašo tik per išleistuves.

Tam tikrą laiką gali pavykti apdumti akis keletui moksleivių, bet jie visada žino, kada tu dėvi kaukę, o tu irgi žinai, kad jie tai žino. Jie priverčia kalbėti tiesą. Jei imi prieštarauti sau, iškart surinka: ei, praėjusią savaitę jūs ne taip kalbėjote. Tau tenka susidurti su ilgamete patirtimi ir jų kolektyvine tiesa; jei atkakliai slėpsiesi po mokytojo kauke, galiausiai juos prarasi.

Net meluodami patys sau ir visam pasauliui jie ieško mokytojų sąžiningumo.

Dirbdamas Stiuvesante nutariau neslėpti, jei nežinau atsakymo. Bičiuliai, aš tiesiog nežinau. Ne, niekad nesu skaitęs Garbiojo Bėdos. Transcendentalizmą išmanau miglotai. Džonas Donas ir Džerardas Manlis Hopkinsas — kieti riešutėliai. Esu dirstelėjęs į Šopenhauerį, užmigau skaitydamas Kantą. Apie matematiką nė neužsiminkit. Kadaise žinojau, ką reiškia „veiksnus“, bet dabar nebepamenu. Užtat gerai išmanau uzufruktą. Atsiprašau, niekaip nesugebėjau pabaigti „Fėjų karalienės“. Kada nors vėl pamėginsiu, kai tik perprasiu metafizikus.

Neketinau dangstytis savo neišmanymu. Nesislėpsiu už išsilavinimo spragų. Sudarysiu savęs tobulinimo programą, padėsiančią man tapti geresniu mokytoju: drausmingu, tradiciniu, mokslingu, išmoningu, visada pasirengusiu atsakyti į klausimus. Pasidomėsiu istorija, daile, filosofija, archeologija. Peržvelgsiu anglų kalbos ir literatūros spektrą nuo anglų, saksų ir jutų iki normanų, Elžbietos amžininkų, neoklasicistų, romantikų, Viktorijos amžininkų, Edvardo amžininkų, karo poetų, struktūralistų, modernistų ir postmodemistų. Paseksiu konkrečios idėjos raidą nuo olos Prancūzijoje iki tos svetainės Filadelfijoje, kurioje Franklinas su kompanija sukūrė JAV konstituciją. Tikriausiai neišvengsiu nepasipuikavęs, gal kas ir šaipysis, bet nejau gaila varganai apmokamam mokytojui vienos minutėlės, įrodančios, kaip pavojinga būti nepakankamai išsilavinusiam?

Moksleiviai ir toliau atkakliai stengėsi nukreipti mano dėmesį nuo tradicinių anglų kalbos klausimų, bet aš aiškiai permačiau jų gudrybes. Nesilioviau pasakojęs istorijų, bet dabar išmokau jas susieti su moteriške iš Bato, Tomu Sojeriu, Holdenu Kolfildu, Romeo ir jo persikūnijimu iš „Vestsaido istorijos“. Anglų kalbos ir literatūros mokytojai nuolatos tik ir girdi: reikia tai susieti su tikrove.

Pajutau, kad atrandu savo balsą, savo mokymo stilių. Išmokau klasėje jaustis gerai. Naujasis vadovas Bilas Insas, kaip ir Rodžeris Gudmenas, leido man laisvai mėginti įvairias rašymo ir literatūros sąvokas, kurti savą atmosferą klasėje, daryti ką noriu be biurokratų kišimosi; o moksleiviams pakako brandumo ir tolerancijos leisti man ieškoti savo kelio be kaukės ir be raudono parkerio.

Iš esmės yra du būdai patraukti Amerikos paauglio dėmesį: tai seksas ir maistas. Apie seksą reikia kalbėti atsargiai. Tėvai netrunka sužinoti, ir tada tave kviečia ant kilimo pasiaiškinti, kodėl leidi moksleiviams skaityti pasakojimus apie seksą. Tu aiškini, kad tie pasakojimai aukšto lygio ir nagrinėja romantiškąją, o ne biologinę reiškinio pusę. Tačiau to nepakanka.

Kenis Difalkas iš klasės galo garsiai klausia, ar nenorėčiau marcipano. Jis iškelia kažkokį baltą daiktelį ir sako, kad pats jį pagamino. Aš, kaip dera mokytojui, atsakau jam, jog taisyklės draudžia klasėje valgyti ar gerti, be to, kas išvis yra tas marcipanas? Paragaukit, sako jis. Marcipanas, pasirodo, labai skanus. Pasigirsta choras balsų, irgi reikalaujančių marcipano, bet Kenis sako, kad daugiau nebeturi. Rytoj atnešiantis trisdešimt šešis gabaliukus, žinoma, visus bus pagaminęs pats. Tada Tomis Espozitas sako, kad jis atneš visokiausių likučių iš tėvo restorano. Tai kas, kad tai likučiai, jie vis tiek bus labai skanūs ir karšti. Tada pasipila kiti pasiūlymai. Viena korėjietė sako atnešianti savo motinos pagamintą patiekalą kimči — aštrias kopūstų salotas, kurių paragavus dega visas gomurys. Kenis sako, kad jei bus tiek maisto, tai gal neverta eiti į pamoką, geriau rytoj susitikime netoliese, Stiuvesanto aikštėje, išsidėliokime viską ant žolės. Dar jis sako, kad nepamirštume atsinešti plastiko įrankių bei servetėlių. Tomis prieštarauja — ne, jis neleis valgyti tėvo gamintų mėsos kukulių plastiko įrankiais. Jau verčiau atneš trisdešimt šešias šakutes ir visai neprieštaraus, jei valgysime jomis ir kitus valgius. Dar jis pasiūlo atleisti poną Makortą nuo būtinumo ką nors atsinešti. Pakankamai sunku mokyti vaikus, nejau dar pradės juos maitinti.

Rytojaus dieną žmonės, vaikštinėjantys parke, sustoja pasižiūrėti, ką mes darome. Gydytojas iš Bet Izraelio ligoninės sako dar niekad nematęs tokios maisto įvairovės. Kai jam pasiūlome vaišintis, jis užverčia akis į dangų ir vaitoja iš malonumo, tada paragauja kimči ir ima maldauti, kad duotume užgerti ko nors šalto gomuriui užgesinti.

Užuot išdėlioję patiekalus ant žolės, mes juos sudėjome ant parko suoliukų. Buvo žydiškų (kreplach, macai, įdaryta žuvis), itališkų (makaronų apkepas, Tomio tėčio kukuliai, ravioliai, risotto), kiniškų, korėjietiškų patiekalų, milžiniškas mėsos apkepas trisdešimt šešiems asmenims, pagamintas iš jautienos, veršienos, bulvių ir svogūnų. Pro šalį važiavo policijos automobilis. Policininkai pasidomėjo, kas čia vyksta. Negalima parke rengti mugių be miesto savivaldybės leidimo. Aš paaiškinau, kad mes susipažįstame su naujais žodžiais — pažvelkite, ko mokosi mano moksleiviai. Policininkai atsakė katalikų mokykloje nė karto neturėję panašios pamokos, viskas atrodo taip skanu, o aš jiems pasiūliau išlipti iš automobilio ir pasivaišinti. Bet Izraelio ligoninės gydytojas įspėjo pasisaugoti kimči, tačiau jie atsakė: neškite jas čia, Vietname ir Tailande esam prisiragavę ne tokių aštrybių. Pakabino šaukštais salotų, sucipo ir ėmė maldauti ko nors šalto. Prieš nuvažiuodami dar pasiteiravo, ar dažnai ketiname mokytis naujų žodžių.

Benamiai pamažiukais prislinko artėliau, mes jiems atidavėme tai, kas liko. Vienas išspjovė marcipaną ir pareiškė: kas čia per mėšlas? Manote, jei aš benamis, tai galit mane įžeidinėti?

Aš atsistojau ant parko suoliuko ir paskelbiau apie savo naują sumanymą. Teko perrėkti moksleivių šnekas, benamių burbėjimą ir skundus, smalsuolių pastabas ir Antrojo aveniu transporto triukšmą.

Klausykite. Ar visi klausotės? Rytoj prašau atsinešti į klasę kulinarijos knygų. Taip. Kulinarijos knygų. Ką? Jūs namie neturite kulinarijos knygų? Na ką gi, aš labai norėčiau aplankyti šeimą, kuri namie neturi nė vienos kulinarijos knygos. Nunešime jums bent kelias. Nepamirškite — rytoj atsinešate kulinarijos knygų.

Pone Makortai, kam mums tos kulinarijos knygos?

Dar nežinau. Gal rytoj žinosiu. Mano galvoje sukasi kažkas, kas galėtų virsti idėja.

Pone Makortai, nepykite, bet jūs kartais būnat labai keistas.

Jie atsinešė kulinarijos knygų. Kalbėjo: ką tai turi bendra su mokėjimu rašyti?

Tuoj pamatysit. Atsiverskite bet kurį puslapį. Jei jau peržiūrėjote knygą ir išsirinkote kurį nors receptą, atsiverskite jį. Deividai, perskaityk, ką išsirinkai.

Ką?

Perskaityk savo receptą.

Garsiai? Čia, klasėje?

Taip. Nagi, Deividai. Čia ne pornografija. Neketinu laukti visą dieną. Turime perskaityti dešimtis receptų.

Bet, pone Makortai, aš gyvenime nesu garsiai skaitęs valgio gaminimo recepto. Niekada neskaičiau kulinarijos knygos. Net kiaušinio nesu išviręs.

Puiku, Deividai. Šiandien — tavo skonio prabudimo diena. Šiandien išplėšime tavo žodyną. Šiandien tu virsi gurmanu.

Pakyla ranka. Kas tas gurmanas?

Kita ranka. Gurmanas — tai žmogus, kuris vertina gerą maistą, gerą vyną ir visus gerus gyvenimo dalykus.

Klasėje pasklinda atodūsis „Ooooo...“, visi šypsosi ir susižavėję žiūri į Džeimsą, iš kurio niekad gyvenime nesitikėtum išgirsti ką nors subtilesnio už dešrainius ar skrudintas bulvytes.

Deividas skaito receptą, kaip ištroškinti gaidį vyne. Jo balsas iš pradžių medinis, neišraiškingas, bet laipsniškai susidomėjimas auga, jis atranda produktų, apie kuriuos niekada nebuvo net girdėjęs.

Deividai, dabar tu ir visa klasė pasižymėkite šios dienos datą ir užsirašykite, kad 205-oje Stiuvesanto vidurinės mokyklos klasėje jūs perskaitėte pirmą savo gyvenime valgio gaminimo receptą. Vienas Dievas težino, kur jus tai nuves. Noriu, kad visi prisimintumėte — tai veikiausiai pirmoji istorijoje kūrybinio rašymo pamoka, per kurią moksleiviai susėdę skaitė kulinarijos knygų receptus. Deividai, turbūt pastebėjai, kad tavo skaitymo nelydėjo griausmingi plojimai. Receptą perskaitei taip, tarsi tai būtų puslapis iš Niujorko telefonų knygos. Bet neliūdėk. Atsidūrei nežinomoje žemėje ir, kai skaitysi receptą antrą kartą, esu tikras, perskaitysi taip, kaip reikia. Kas dar?

Pakyla rankų miškas. Pakviečiu Brajaną. Žinau, padariau klaidą, žinau, kad tuoj sulauksiu kritikos. Jis toks pats surukėlis, koks buvo Kėdės Sūpuoklis Endrius, bet aš juk mokytojas, sugebu pakilti virš tokių dalykų, esu subrendęs ir galiu nepaisyti savojo ego.

Taip, Brajanai?

Jis žvilgteli į Penę, sėdinčią greta. Jis gėjus, ji lesbietė. Jie to neslepia. Niekad nė nemanė, kad turėtų slėpti. Jis neaukštas, storulis. Ji aukšta, laiba ir visą laiką vaikšto iškėlusi galvą, tarsi sakydama: nori man ką nors paaiškinti? Aš jai nieko nenoriu paaiškinti. Kodėl juodu susimokė prieš mane? Žinau, kad abu manęs nemėgsta; kodėl niekaip nesusitaikau su šiuo paprastu faktu? Kasmet tenka mokyti šimtus vaikų, negali būti, kad visi iki vieno tave mėgtų. Yra mokytojų, tokių kaip Filas Fišeris, kuriems nė kiek nerūpi, mėgsta juos moksleiviai ar ne. Jis atsakytų: aš jus mokau logaritmų, asilai bukagalviai. Jei nesiklausysite, ką aiškinu, ir nesimokysite, neišlaikysite egzamino, o jei neišlaikysite egzamino, galiausiai eisite dėstyti aritmetikos šizofrenikams. Net jei visi klasės moksleiviai pradėtų Filą niekinti, jis savo ruožtu niekintų juos ir tol kaltų jiems į galvas sudėtingiausius logaritmus, kol šie atsakytų į klausimą net iš miegų pakelti.

Brajanai?

O, tas Brajanas toks kietas. Štai jis dar kartelį nusišypso Penei. Tuoj padarys iš manęs maltą kotletą. Ko jam skubėti.

Net niaaažinau, aaa, pone Makortai, kaip man namie pasakyti tėvams, kad Stiuvesanto mokykloje per pamokas, aaa, skaitome kulinarijos knygas? Kitose klasėse žmonės, aaa, nagrinėja Amerikos rašytojų kūrinius, o mes štai sėdime ir skaitome receptus kaip kokie, aaaa, puskvaišiai.

Susierzinu. Norėčiau sunaikinti Brajaną kokia nors taiklia pastaba, bet iniciatyvos imasi Džeimsas, pateikęs įsimintiną gurmano apibūdinimą. Ar aš galiu kai ką pasakyti? Jis žiūri į Brajaną. Tu amžinai viską kritikuoji. Atsakyk man į klausimą: tave kas nors priklijavo prie kėdės?

Aišku, kad niekas manęs niekur nepriklijavo.

Ar žinai, kur sėdi administratorius, atsakingas už mokymo programas?

Jo.

Jei tau taip nepatinka, ką mes čia veikiame, tai gal geriau pakelk subinę nuo kėdės, nueik pas jį į kabinetą ir pereik į kokį nors kitą kursą? Niekas tavęs čia nelaiko. Tiesa, pone Makortai? Pereik kitur, štai ką tau sako Džeimsas. Varyk iš čia. Drožk ir skaityk sau „Mobį Diką“, jei pakaks jėgų.

Siuzana Gilman niekada nekelia rankos. Jai viską reikia išsakyti kuo skubiausiai. Nėra jokios prasmės jai aiškinti, kad taip negalima. Ji nieko nepaiso. Kam tai rūpi? Ji nori pranešti, kad atskleidė tavo sumanymą. Žinau, kodėl jūs mums liepiate garsiai skaityti receptus.

Tikrai?

Nes užrašyti jie primena eilėraščius, kai kurie ir skamba kaip eilėraščiai. Tai yra net geriau už eilėraščius, nes gali įsivaizduoti jų skonį. O tie itališki receptai, ooo, čia jau tikra muzika.

Prie jos prisideda Morina Makšeri. Man receptai patinka dar dėl vienos priežasties — juos galima skaityti taip, kaip jie parašyti, ir joks įkyruolis anglų kalbos mokytojas neprisikabins, kad ieškotum paslėptos prasmės.

Gerai, Morina, tai mes dar prisiminsime.

Ką?

Tuos įkyruolius anglų kalbos mokytojus, kurie ieško paslėptos prasmės.

Maiklas Karas sako, kad turi pasiėmęs fleitą: jei kas nors norėtų padeklamuoti ar padainuoti kokį nors receptą, jis galįs pritarti. Brajanas skeptiškai žiūri. Klausia: tu juokauji? Fleita pritarsi valgio receptui? Ar mes čia jau visai išprotėjome? Siuzana liepia jam užsikimšti ir pasisiūlo perskaityti makaronų apkepo receptą, jei Maiklas jai pritars. Kai ji pradeda skaityti, kaip pagaminti švediškus mėsos kukulius, jis užgroja „Hava Nagila“, melodiją, visiškai nesusijusią su švediškais mėsos kukuliais, o klasė iš pradžių kikena, paskui rimtai įsiklauso, ima ploti ir girti atlikėjus. Džeimsas sako, kad reikėtų sukurti grupę ir išvažiuoti gastrolių pasivadinus „Mėsos kukuliais“ arba „Receptais“; jis pasisiūlo būti jų agentas, nes vis tiek ketina tapti buhalteriu. Kai Morina skaito airiškų trapių sausainių receptą, Maiklas groja „Airę skalbėją“, o visi aplink ritmingai ploja rankomis ir trepsi kojomis.

Klasė atgyja. Moksleiviai vieni kitiems kartoja, kokia tai nesąmonė — tas sumanymas skaityti receptus, juos deklamuoti, dainuoti, Maiklui derinant fleitos melodijas prie prancūziškų, angliškų, ispaniškų, žydiškų, airiškų, kiniškų patiekalų. O jei kas nors užeis? Pavyzdžiui, japonų pedagogai, kurie ateina į klasę, stovi gale ir žiūri, kaip mokytojai veda pamokas. Kaip direktoriui paaiškinti Siuzanos ir Maiklo idėjas bei „Mėsos kukulių“ koncertą?

Viską sugadina Brajanas. Jis paklausia, ar negalėčiau jo išleisti pas administratorių, atsakingą už mokymo programas; jis norėtų pereiti į kokį nors kitą kursą, nes čia nieko nemokoma. Noriu pasakyti, kad jei mokesčių mokėtojai sužinotų, kaip mes švaistome brangų mokslo laiką, skanduodami receptus, tai jūs tikrai išlėktumėte iš darbo, pone Makortai. Tik neįsižeiskite, sako jis.

Brajanas atsigręžia į Penę, ieškodamas paramos, bet ši kaip tik repetuoja paeljos receptą iš kitos moksleivės knygos. Atsisukusi į Brajaną, papurto galvą, o baigusi deklamuoti, pareiškia, kad jis bus beprotis, jei išeis iš šito kurso. Beprotis. Jos motina turi tiesiog dieviško avienos troškinio receptą, Penė norėtų jį rytoj atsinešti ir prašo Maiklo pasirengti jai pritarti fleita. O, jei galėtų į pamoką atsivesti motiną. Jos motina visad dainuoja, kai gamina tą troškinį: įsivaizduojate, kaip būtų puiku, jei Penė galėtų skaityti receptą, motina dainuotų, o Maiklas taip gražiai grotų fleita. Čia tai bent!

Brajanas nurausta ir sako, kad jis moka groti obojumi ir mielai rytoj pagrotų su Maiklu, kai Penė deklamuos tą savo avienos troškinį. Ji uždeda delną jam ant alkūnės ir sako: taip, rytoj.

Važiuodamas A traukiniu į Brukliną nerimauju dėl to, kas vyksta šioje klasėje, juo labiau kad kitų mano klasių moksleiviai klausinėja, kodėl jie neina į parką su visokiausiais patiekalais ir kodėl per jų pamokas neskaitome valgių receptų su muzika? Kaip tai paaiškinti vadovybei, prižiūrinčiai mokymo programą?

Pone Makortai, kokia velniava vyksta jūsų klasėje? Jėzau Marija, jūs verčiate vaikus garsiai skaityti kulinarijos knygas! Ir dainuoti receptus? Jūs juokaujate? Gal malonėtumėte paaiškinti, kokiu būdu tai susiję su anglų kalbos mokymu? Kur jūsų literatūros — anglų, amerikiečių, bet kokios — pamokos? Jūs puikiai žinote, kad šitie vaikai rengiasi stoti į geriausias šalies kolegijas — tai jūs taip ketinate juos paruošti? Skaitydamas receptus? Juos deklamuodamas? Dainuodamas? Gal dar norėtumėte sukurti airiško troškinio arba klasikinio omleto choreografiją, žinoma, skambant atitinkamai muzikai? O gal verčiau visai pamiršti anglų kalbą, pamiršti pasirengimą kolegijai ir paversti klasę virtuve, kurioje vyktų virimo pamokos? Gal sukurkime Stiuvesanto mokyklos receptų chorą, koncertuokime po visą miestą bei užsienio šalis, kad vaikai, kurie tuščiai gaišo laiką jūsų pamokose, pone Makortai, dėl to neįstojo į kolegijas ir dabar minko tešlą picerijose arba plauna indus antrarūšėse prancūziškose priemiesčių užeigose, galėtų užsidirbti šiek tiek pinigų? Juk tuo viskas baigsis. Tai kas, kad jūsų moksleiviai mokės padainuoti, kaip gaminti kokį nors įmantrų paštetą — jie niekada nesėdės Gebenės lygos kolegijų auditorijose.

Jau per vėlu. Negalėsiu rytoj jiems pasakyti, kad viskas baigta, meskit lauk kulinarijos knygas, pakaks tų receptų. Pasidėk fleitą, Maiklai. Nutildyk savo mamą, Pene. Brajanai, deja, obojaus nebereiks.

Jei nepaisytume trumpo Brajano maišto, tris dienas visi klasės moksleiviai aktyviai dalyvavo bendroje veikloje. O svarbiausia, tamsta mokytojau, tau juk buvo smagu?

O gal tu tik prakeiktas kvailys, nes ir vėl leidaisi žemesniųjų klasių nuviliojamas nuo Marko Tveno ir Fransio Skoto Ficdžeraldo, o aukštesniųjų — nuo Vordsvorto ir Kolridžo? Nejau neprivalėjai liepti jiems kasdien nešiotis vadovėlius, be paliovos ieškoti paslėptų prasmių?

Na, taip, taip, bet ne dabar, dar ne dabar.

Gal vaikai tave permatė? Gal tie receptai ir muzika — noras tau įsiteikti? Savotiškas kaltės atpirkimas. Gal tu vis dėlto esi apsišaukėlis? Pataikauji tiems, kurie pataikauja tau? Turbūt įsivaizduoji, kas kalbama mokytojų kambaryje: tas airis visai apmulkino savo moksleivius. Žinai, ką jie veikia — brolau, tu nepatikėsi: jie skaito kulinarijos knygas. Aha. Jiems nereikia nei Miltono, nei Svifto, nei Hotorno, nei Melvilio. Jėzau Marija, jie skaito „Virimo džiaugsmus“, Fanės Farmer ir Betės Kroker knygas, paskui dainuoja receptus. Jėzau! Net savo žodžių žmogus negirdi, toks triukšmas sklinda iš klasės nuo tų obojų, fleitų ir receptų deklamavimo. Kažin ką jis manosi apgavęs?

Gal galėtum kaip nors sugalvoti, kad nebebūtų taip smagu? Juk visad puikiai mokėjai pasijusti nelaimingas, nejau dabar nori prarasti šį gebėjimą? Gal vėl pamėgink mokyti diagramų arba paieškok paslėptų prasmių? Galėtum priblokšti kenčiančius paauglius „Beovulfu“ arba „Kronikomis“. O kaip jūsų didžioji savęs tobulinimo programa, pone Erudite? Tik pažvelk, kaip atrodo tavo gyvenimas už mokyklos sienų. Neturi nieko savo. Slankioji pakraštėliais. Praradai žmoną, vaiką matai tik retkarčiais. Nei vizijos, nei plano, nei tikslo. Krypuok į kapų rūsį, žmogeli. Išnyk, nepalikęs pėdsako, tik atminimą žmogaus, kuris pamokas pavertė žaidimais, repo sesija ir grupės terapijos užsiėmimais.

O kodėl ne? Pamanykit. Ir išvis kam skirtos mokyklos? Aš jūsų klausiu, ar tai mokytojo darbas — tiekti patrankų mėsą karo pramonei? Gal mes čia formuojame paketus bendrovių konvejeriams?

Ojojoi, kaip mes staiga surimtėjome, kurgi mano pakyla kalboms rėžti?

Jūs tik pažvelkite į mane: vėlai subrendęs, „priplaukęs“ senis, tik artėdamas prie penkiasdešimties atradęs tai, ką moksleiviai žinojau paauglystėje. Nesielvartaukite. Nedainuokite man liūdnų dainų. Neverkite prie baro.

Esu kviečiamas stoti prieš teismą, kaltinamas gyvenąs dvigubą gyvenimą. Tai reiškia: per pamokas linksminuosi ir atimu iš moksleivių teisę gauti tinkamą išsilavinimą, o naktimis vartausi siauroje viengungio lovelėje ir, Viešpatie, svarstau, ką visa tai reiškia.

Beje, turiu save pagirti už tai, kad niekad nepraradau gebėjimo atlikti sąžinės sąskaitos, niekad nesilioviau savęs laikyti ydingu ir netikusiu. Kam bijoti kitų žmonių kritikos, kai pats pirmasis skubi save kritikuoti? Jei savęs niekinimas yra lenktynės, tai aš jas laimėjau dar prieš iššaunant startiniam pistoletui. Rinkite lažybų statymus.

Baimė? Visiškai teisingai, Frensi. Mažasis lūšnynų apskurėlis tebebijo netekti darbo. Bijo, kad bus nusviestas į tamsybes, ten, kur pilna verksmo ir dantų griežimo. Drąsūs, lakios vaizduotės mokytojai skatina paauglius dainuoti valgių gaminimo receptus, bet bijo, kad jų galvos lėks nuo budelio kirvio, kai japonų svečiai nepritariamai papurtys galvas ir viską praneš Vašingtonui. Japonų svečiai mano klasėje tuojau pat įžvelgs Amerikos smukimo ženklus ir susimąstys, kaip jie galėjo pralaimėti karą.

O jei lėks galvos nuo budelio kirvio?

Šiknon budelį.

Penktadienio darbotvarkė buvo įtempta. Klasėje keturi gitaristai timpčiojo stygas, naujai gimęs draugiškas Brajanas repetavo su obojumi, Žakas repo stiliumi mušė kulinarijos temas mažais bongo būgneliais, kuriuos laikė suspaudęs tarp kelių, du vaikinai grojo akordeonais. Siuzana Gilman buvo pasirengusi užimti visą pamoką, laikydama rankoje keliolikos stulpelių ilgio receptą su keturiasdešimt septyniais poskyriais ir produktais, kurių vidutinė amerikiečių šeima akyse nėra mačiusi. Pasak jos, tai gryniausia poezija, ir Maiklas taip įsikarščiavo, kad žadėjo sukurti pjesę mediniams pučiamiesiems, styginiams, bongo būgneliams ir Siuzanos balsui. Pamė ketino skaityti Pekino anties receptą Kantono tarme, o jos kitoje klasėje besimokantis brolis gros tokiu keistu, nė vienam iš moksleivių nematytu instrumentu.

Aš mėginu įvesti tam tikrą pedagoginį matmenį. Sakau: pastabus rašytojas įžvelgs šio įvykio svarbą. Pirmą kartą istorijoje skambant muzikai bus skaitomas kinų patiekalo receptas. Privalote pastebėti istorines akimirkas. Rašytojas visad savęs klausia: kas čia vyksta? Visad. Galite lažintis iš paskutinio penkiacenčio, kad visoje istorijoje — nei Kinijos, nei kitų pasaulio šalių — nerasite tokios akimirkos kaip ši.

Aš dalyvauju istoriniame įvykyje. Surašau ant lentos temas. Pirmiausia Pamė su savo antimi, paskui Leslė ir angliškas desertas, Laris ir kiaušiniai Benedict, Vikė su įdarytais kiaulienos muštiniais.

Gitaros, obojai, fleitos, akordeonai ir bongo būgneliai ruošiasi pasirodymui. Skaitytojai tylomis kartojasi receptus.

Pamė droviai linkteli broliui ir prasideda Pekino anties deklamavimas. Receptas ilgas, — Pamė dainuoja aukštu, spigiu balsu, jos brolis tampo savo instrumento stygas, — toks ilgas, kad prie jų ima dėtis kiti muzikantai, po vieną, po vieną, ir kai Pamė galiausiai baigia skaityti, visas muzikos instrumentų ansamblis reikalauja iš jos tokių aukštų tonų ir tokio įtaigaus ritmo, jog direktoriaus pavaduotojas Murėjus Kanas persigandęs išbėga iš savo kabineto, pažvelgia pro durų langelį, pamato spektaklį ir negali susivaldyti neįėjęs; stovi plačiausiai išplėtęs akis, kol Pamės balsas palengva tyla, muzikantai rimsta, antis paruošta.

Viskam pasibaigus klasės kritikai pareiškia, jog Pamės pasirodymą reikėjo atidėti pabaigai. Pasak jų, anties receptas ir kiniška muzika buvo tokie įspūdingi, kad po jų viskas atrodė blausoka. Be to, kalbėjo jie, ne visais atvejais muzika atitiko tekstą. Tikrai netiko pritarti bongo būgneliais angliško deserto receptui. Čia reikėjo subtilios, jautrios muzikos, gal smuiko, gal net klavesino; tikrai, sunku suvokti, kam galėjo ateiti į galvą susieti bongo būgnelius su anglišku desertu. Beje, kalbant apie smuikus, Maiklo pritarimas puikiai tiko kiaušiniams Benedict, o bongo būgnelių ir akordeonų duetas tiesiog tobulai išreiškė įdarytus kiaulienos muštinius. Kiaulienos muštiniai kažin kodėl prašyte prašosi akordeono, tiesiog nuostabu, kad dabar jie galvoja ne tik apie maistą, bet ir apie tai, koks muzikos instrumentas prie jo labiausiai tiktų. Žmogau, tokia patirtis skatina viską apmąstyti iš naujo. Jie sakė, kad kitų klasių moksleiviai svajoja skaityti valgio gaminimo receptus vietoje lordo Alfredo Tenisono ar Tomo Karlailio. Kiti anglų kalbos mokytojai dėsto rimtus dalykus, nagrinėja eilėraščius, skiria namų užduotis ir moko teisingai rašyti išnašas bei sudaryti bibliografinę rodyklę.

Prisiminęs kitus anglų kalbos mokytojus ir teisingųjų dėstomą medžiagą vėl pasijuntu nesmagiai. Jie laikosi mokymo programos, rengia vaikus aukštajam išsilavinimui ir moko pažinti platųjį pasaulį. Mes čia susirinkome ne linksmintis, tamsta mokytojau.

Čia juk Stiuvesanto mokykla, Niujorko švietimo sistemos perlas. Šitie moksleiviai gabiausi iš gabiųjų. Po metų jie mokysis pas žymiausius profesorius geriausiuose šalies universitetuose. Užsirašinės paskaitas, žymėsis žodžius, kurių reikšmę dar reikės išsiaiškinti. Nesiterlios su kulinarijos knygomis, nevaikštinės po parkus. Jiems rūpės kryptingas, nuoseklus ir rimtas mokslas, o, beje, kaip laikosi tas mokytojas, kuris mums dėstė Stiuvesante, atsimeni, tas?

14

Pirmadienį aš tai paskelbsiu. Jie vaitos, slopiai rėkaus ir pašnibždomis keiks mano motiną, bet aš privalau grįžti į programos rėmus kaip anie sąmoningi mokytojai. Priminsiu moksleiviams, kad šios mokyklos paskirtis — parengti juos geriausioms šalies kolegijoms, geriausiems universitetams, kad juos baigę jie galėtų įnešti svarų indėlį į mūsų šalies gerovę ir pažangą, nes jei mūsų šalis susvyruos ir ims smukti, tai kokią viltį beturi visos kitos pasaulio šalys? Jūsų laukia didi atsakomybė ir aš, mokytojas, būčiau nusikaltėlis, jei leisčiau jums iššvaistyti jaunystę skaitant valgio gaminimo receptus, kad ir kaip tai jums patiktų.

Žinau, kad mums visiems labai smagu skaityti receptus, pritariant muzikiniais instrumentais, bet ne to mes čia susirinkome. Privalome judėti toliau. Taip Amerikoje priimta.

Pone Makortai, o kodėl negalim skaityti receptų? Nejau mėsos apkepo receptas mažiau svarbus už tuos eilėraščius, kurių vis tiek niekas nesupranta? Nejaugi? Be poezijos gyventi galima, o jūs pamėginkite gyventi be maisto.

Pamėginau sukurti pusiausvyrą, vienon pusėn sudėjęs Voltą Vitmeną ir Robertą Frostą, kiton — mėsos apkepą ir apskritai visus valgio gaminimo receptus, bet pajutau, kad nusišneku, ir nutilau.

Kai pranešu, kad dabar padeklamuosiu savo mėgstamiausią eilėraštį, jie vėl suvaitoja. Tai mane užknisa, aš jiems taip ir sakau: jūs mane užknisat. Jie sukrėsti tyli. Mokytojas kalba gatvės kalba. Na, tiek to. Deklamuokit tą eilėraštį.

Maža piemenaitė praganė avis,

Nežino, kur jų ieškoti.

Liaukis ieškojus, jos pačios pareis

Ir ims uodegėlėm mosuoti.

Ei, kas čia dabar? Koks čia eilėraštis? Mes mokomės aukštesnėse vidurinės mokyklos klasėse, o jis mums deklamuoja darželinukų skaičiuotes? Gal tyčiojasi? Žaidžia su mumis?

Aš dar kartą padeklamuoju eilėraštį ir paraginu negaišti laiko, greičiau pradėti ieškoti paslėptos prasmės.

Oi, na baikit. Čia tikrai juokas? Žmogau, mes juk ne mažiukai.

Iš pirmo žvilgsnio šis eilėraštis — arba skaičiuotė — atrodo paprastas: pasakojimas apie mergaitę, kuri praganė avis. Bet ar jūs klausotės? Štai kas svarbu. Ji suprato, kad reikia jas palikti ramybėje. Piemenaitė nekvaila. Ji pasitiki savo avimis. Nesikabinėja prie jų, išleidusi pasiganyti į lankas, slėnius, klonius ir kalvas. Avims reikia žolės, reikia siloso, kartais reikia atsigerti vandenėlio iš urduliuojančios kalnų versmės. Be to, jos turi ėriukų, kuriems, visą dieną pralaigius su bičiuliais, reikia kartais pabūti su motinomis. Avys visai nenori, kad žmonės prie jų lįstų ir trukdytų. Tai kas, kad jos avys, ėriukai ar avinai — avims irgi reikia patirti bent truputėlį bendruomeninės laimės, kol neatėjome mes ir nepavertėme jų aviena savo maistui ar vilna savo drabužiams.

O, Dieve, pone Makortai, ar būtinai reikėjo taip užbaigti? Kodėl negalėjote palikti tų avių ir ėriukų džiaugtis bei linksmintis? Mes juos valgom, mes iš jų gaminame drabužius. Taip neteisinga.

Klasėje yra vegetarų ir veganų, kurie čia pat, vietoje, dėkoja Dievui už tai, kad neprisideda prie vargšų gyvūnėlių išnaudojimo — gal dabar galim pakalbėti apie piemenaitę? Jie domisi, ar aš nenorėjau pasakyti ko nors konkretaus.

Ne, nieko konkretaus aš nenorėjau pasakyti, išskyrus tai, kad man patinka šio eilėraščio pagrindinė mintis.

Kokia?

Kad reikia liautis kabinėjusis prie žmonių. Mažoji piemenaitė atsitraukia. Ji galėtų per naktį laukti, raudoti prie durų, bet nėra tokia kvaila. Ji pasitiki savo avimis. Palieka jas ramybėje ir jos pareina namo: nesunku įsivaizduoti jų linksmą sugrįžimą, garsų džiaugsmingą bliovimą, laigymą ir patenkintus avinus, paskui visos avys taisosi nakčiai, o mažoji piemenaitė ramiai mezga prie židinio, laiminga, kad per visą dieną rūpindamasi avimis bei jų jaunikliais niekam nesutrukdė gyventi.

Mano anglų kalbos pamokose Stiuvesanto mokykloje moksleiviai visais balsais sutarė, kad nei televizija, nei Holivudas nėra sukūrę nieko, žiaurumu ar siaubu prilygstančio pasakai apie Joniuką ir Grytutę. Pirmas pasisakė Džonatanas Grinbergas. Kaip galima duoti vaikams skaityti pasaką apie netikšą tėvą, kurį taip užvaldė naujoji žmona, kad jis mielai sutinka paklaidinti savo vaikus miške ir leisti jiems mirti badu? Kaip galima pasakoti vaikams apie raganą, uždariusią Joniuką ir Grytutę ir pasirengusią juos nupenėti bei iškepti? Ar yra kas baisesnio už tai, kaip jie įstumia ją į krosnį? Aišku, ta bjauri sena ragana žmogėdra nusipelno tokios mirties, bet ar vaikai po to nesapnuos košmarų?

Liza Berg atsako, kad toms pasakoms jau šimtai metų. Mes visi užaugome jų klausydamiesi, mums jos patiko ir nepadarė didelės žalos, tai ko čia jaudintis?

Roza Kein pritaria Džonatanui. Kai ji buvo maža, sapnuodavo košmarus apie Joniuką ir Grytutę, gal dėl to, kad pati turėjo pamotę, tikrą raganą. Tikrų tikriausią, kuriai būtų vieni niekai paklaidinti ją su seserimi Centriniame parke arba kokioje nors nuošalioje Niujorko metro atšakoje. Kai Roza pirmoje klasėje iš mokytojos išgirdo pasaką apie Joniuką ir Grytutę, ji ėmė vengti vaikščioti kur nors su pamote, jei tėvas neidavo kartu. Tėvą tai taip siutino, kad jis grasindavo įvairiausiomis bausmėmis. Eisi su pamote, Roza, arba sėdėsi užrakinta namie. Žinoma, tai tik įrodė, jog pamotė jį buvo visiškai užvaldžiusi, be to, jai ant smakro augo karpa, kaip visoms pasakų pamotėms, karpa su ilgais gyvaplaukiais, kuriuos ji nuolat pešiodavo.

Atrodo, visi moksleiviai turėjo savo nuomonę apie Joniuką ir Grytutę; pagrindinis klausimas buvo toks: ar pasakotum šią pasaką savo vaikams? Tiems, kurie pasakotų, pasiūliau atsiskirti nuo tų, kurie nepasakotų, ir susėsti priešingose klasės pusėse. Įdomiausia, kad klasė skilo lygiai perpus. Dar pasiūliau išrinkti šiai diskusijai vedėją, bet aistros taip užvirė, kad neliko abejingų, todėl vedėju teko būti man pačiam.

Praėjo kelios minutės, kol pagaliau nutildžiau sujudimą klasėje. Tie, kurie priešinosi Joniuko ir Grytutės pasakai, pareiškė, kad ji daro vaikų psichikai milžinišką žalą ir paskui reikės išleisti krūvas pinigų psichoterapijai. Oi, paistalai, atrėmė oponentai. Baikit. Žmonės eina pas psichoterapeutus tikrai ne dėl pasakų. Visi Europos ir Amerikos vaikai su jomis užaugo.

Pasakos priešininkai priminė, kokia žiauri istorija apie Raudonkepuraitę, kur vilkas praryja senelę nė nekramtydamas; kokia negailestinga Pelenės pamotė. Tiesiog stebėtina, kaip vaikas, kuris visai tai perskaitė, išlieka sveikas ir normalus.

Liza Berg pasakė tokį stebėtiną dalyką, kad klasėje staiga stojo tyla. Ji tarė: vaikų galvose yra tiek tamsos ir gelmės, kad mes nė įsivaizduoti negalim.

Oho, atsiliepė kažkas.

Visi suprato, kad Liza pataikė į tašką. Patys dar ne taip seniai buvo vaikai, nors nebūtų apsidžiaugę, jei kas nors garsiai būtų tai priminę, tačiau buvo justi, kad tylėdami mintimis sugrįžo į vaikystės sapnų šalį.

Rytojaus dieną dainavome mano vaikystės eilėraščius. Dainavome šiaip sau, be jokio tikslo, be paslėptų prasmių. Negrėsė net egzaminas, galėjęs užtemdyti mūsų dainavimą. Jutau dilgčiojant kaltę, bet man buvo smagu, o iš to, kaip dainavo vaikai — žydai, korėjiečiai, kinai, amerikiečiai, — supratau, kad smagu ir jiems. Jie mokėjo pagrindines vaikiškas skaičiuotes. Dabar galėjo jas ir dainuoti.

Po laiptais sena moteriškė sėdėjo, sėdėjo,

Tram-ta-ra-ram.

Ji kriaušes ir obuolius pardavinėjo, pardavinėjo,

Tram-ta-ra-ram.

Visus savo pinigus slėpė lentynoj, lentynoj —

Neaišku kam.

Jei nori, dabar gali vienas dainuoti, dainuoti —

Tram-ta-ra-ram.9

Pamokos stebėjimo ataskaita, kurią būčiau parašęs, jei būčiau Švietimo tarybos (Niujorkas 11201, Bruklinas, Livingstono gatvė 110) pedagogikos skyriaus vedėjo pavaduotojo padėjėjas:

Gerbiamas pone Makortai!

Man apsilankius jūsų vedamoje pamokoje gegužės 2 dieną, jūsų moksleiviai gana garsiai ir trukdydami kitiems mokytojams vesti pamokas dainavo įvairias vaikiškas daineles. Jūs skatinote juos dainuoti vis naujas daineles ir neskyrėte laiko joms paaiškinti, nagrinėti, analizuoti ar aptarti. Tiesą pasakius, buvo panašu, kad ši veikla neturi nei tikslo, nei deramo konteksto.

Toks patyręs mokytojas kaip jūs negalėjo nepastebėti, kiek daug jūsų moksleivių vilkėjo lauko drabužius; kiek daug jų sėdėjo išsidrėbę, ištiesę kojas į tarpą tarp suolų. Kiek mačiau, nė vienas iš jų neturėjo jokio sąsiuvinio, negirdėjau ir nurodymų juos išsiimti. Jums gerai žinoma, kad užrašų sąsiuvinis — pagrindinis bet kurio vidurinės mokyklos aukštesniųjų klasių moksleivio darbo įrankis per anglų kalbos pamoką, tad mokytojas, kuris neskatina naudotis šiuo įrankiu, neatlieka savo pareigų.

Apgailestaudamas primenu, kad lentoje nebuvo užrašyta tos dienos pamokos tema. Gal tuo galima būtų paaiškinti, kodėl moksleiviai taip ir neišsitraukė iš krepšių sąsiuvinių.

Naudodamasis savo, kaip pedagogikos skyriaus vedėjo pavaduotojo padėjėjo, teisėmis aš po pamokos apklausiau keletą moksleivių, norėdamas sužinoti, ko jie tą dieną išmoko. Moksleiviai negalėjo atsakyti, net kasėsi galvą, taip ir nesugebėjo nusakyti, koks buvo šio dainavimo tikslas. Vienas atsakė, kad jam buvo smagu, ir ši pastaba verta dėmesio, tačiau juk ne toks yra vidurinės mokyklos darbo tikslas.

Deja, būsiu priverstas perduoti šiuos apmąstymus pedagogikos skyriaus vedėjo pavaduotojui, o jis, be abejo, informuos patį pedagogikos skyriaus vedėją. Veikiausiai jūs būsite iškviestas į Švietimo tarybos posėdį. Jei taip įvyks, turite teisę drauge atsivesti profesinės sąjungos atstovą ir (arba) advokatą.

Pagarbiai,

Montegiu Vilkinsonas III

Gerai, štai ir skambutis. Jūs ir vėl mano valdžioje. Atsiverskite knygas. Susiraskite Teodoro Rotkės eilėraštį „Tėčio valsas“. Jei neturite knygos, skaitykite kam nors per petį. Niekas šioje klasėje neįsižeis, jei skaitysite iš jo knygos. Stenli, gal galėtum perskaityti eilėraštį garsiai? Ačiū.

Teodoras Rotkė

Tėčio valsas

Aitrus degtinės dvokas

Man, vaikui, rietė nosį.

Įsikibau tvirtai:

O kaip kitaip pašoksi.

Mes trypėm, kol indaujoj

Pradėjo dužti puodai;

Mamos pavargęs veidas

Tik dar labiau pajuodo.

Ranka žaizdotais krumpliais

Jis mano delną spaudė.

Ausim sagties užkliuvęs,

Nusibruožiau lig kraujo.

Galvon man mušė taktą

Ranka, juoda nuo purvo.

Paskui tvirtai pakėlė

Ir nutempė į lovą.

Dar kartą ačiū, Stenli. Dabar turite kelias minutes, dar kartą perskaitykite eilėraštį. Leiskite jam įsismelkti į jus. Na, kas įvyko, kai skaitėte šį eilėraštį?

Kaip suprasti — kas įvyko?

Jūs perskaitėte eilėraštį. Kažkas įvyko, kažkas sujudėjo jūsų galvoje, jūsų kūne, jūsų dėžutėje su priešpiečių sumuštiniais. O gal neįvyko nieko. Juk neprivalote reaguoti į kiekvieną dirgiklį šioje visatoje. Nesate vėjarodžiai.

Pone Makortai, apie ką jūs kalbate?

Noriu pasakyti, kad neprivalote reaguoti į viską, ką jums po nosimis pakiša mokytojai ar kas nors kitas.

Atrodo, jie manimi abejoja. Aha, kurgi. Pasakykite tai kai kuriems iš čionykščių mokytojų. Jie tuojau pat įsižeis.

Pone Makortai, ar jūs norite, kad aptartume, ką reiškia šis eilėraštis?

Noriu, kad aptartumėte tai, kas jums ateina į galvą, pageidautina, kad būtų bent kiek susiję su šiuo eilėraščiu. Jei norite, papasakokite apie savo senelę. Nesijaudinkite dėl to, kokia yra „tikroji“ šio eilėraščio prasmė. Net pats poetas to nežinos. Kai jūs jį skaitėte, kažkas nutiko — o gal nenutiko nieko. Pakelkite rankas tie, kuriems nieko nenutiko. Gerai, rankų nėra. Vadinasi, kažkas įvyko jūsų galvoje, širdyje ar viduriuose. Jūs rašytojas. Kas vyksta, kai klausotės muzikos? Kamerinės muzikos? Roko? Pamatėte porą, besikivirčijančią gatvėje. Pastebėjote vaiką, kuris priešinasi motinai. Arba benamį, prašantį išmaldos. Politiką, rėžiantį kalbą. Kviečiate ką nors su jumis kur nors eiti. Stebite, kokia bus to žmogaus reakcija. Jūs rašytojas, todėl visada, visada savęs klausiate: kas čia vyksta, brolau?

Na, šitas eilėraštis, tipo, yra apie tai, kad tėvas šoka su savo vaiku, bet vaikui tai joks malonumas, nes tėvas girtas kaip pėdas.

Bredai?

Jei menkas malonumas, tai ko jis laikosi įsikibęs?

Monika?

Čia labai daug kas vyksta. Vaiką valkioja po virtuvę. Tėčiui jis nė kiek nerūpi, tampo kaip skudurinę lėlę.

Bredai, dar?

Čia yra toks iškalbingas žodis — „trypėm“. Kai kalbi apie šokį, tai „trypėm“ reiškia linksmybę, ar ne? Na, autorius galėjo parašyti „šokom“ ar kaip nors kitaip, paprasčiau, bet jis parašė „tiypėm“, o jūs mums nuolat kartojate, kad vienas žodis gali iš esmės pakeisti sakinio ar visos pastraipos nuotaiką. Tai žodis „trypėm“ sukuria linksmą nuotaiką.

Džonatanai?

Jūs man pasakykit, pone Makortai, jei kišuosi ne į savo reikalus, bet ar jūsų tėtis irgi taip su jumis šoko virtuvėje?

Mano tėtis niekad su mumis nešoko virtuvėje, užtat jis vėlai naktį išversdavo mus iš lovų, liepdavo dainuoti airiškas patriotines dainas ir prisiekti, kad numirsim už Airiją.

Aha, aš taip ir pamaniau, kad šitas eilėraštis jums primena vaikystę.

Dalis tiesos yra, bet iš tiesų paprašiau jūsų perskaityti šį eilėraštį, nes jame išreikšta konkreti scena, nuotaika, o be to, atleiskite, jame gali būti paslėpta prasmė. Gal kas nors norėtų užsiimti tikraisiais mokslais? Ką galite pasakyti apie motiną? Šilą?

Eilėraštyje aprašyti labai paprasti dalykai. Tas vyras sunkiai dirba, jis turbūt kalnakasys ar kas nors. Pareina namo nudaužytais krumpliais, purvinomis, įdiržusiomis rankomis. Žmona ant jo baisiai pyksta, bet ji prie to pratusi. Žino, kad kartą per savaitę, po atlyginimo, vis tiek taip bus. Kaip jūsų tėčiui. Teisingai, pone Makortai? Vaikas myli tėvą, nes vaikus visada traukia prie pamišėlių. Niekam nerūpi, kad ant mamos pečių laikosi namai. Vaikams tai atrodo normalu. Todėl tėtis pareina namo, jis įsisiautėjęs nuo gėrimo ir užkrečia tuo vaiką.

Kas vyksta toliau, kai eilėraštis baigiasi? Deividai?

Tėtis šokdamas nuneša vaiką į lovą. Mama sudeda sveikus puodus atgal į lentynas. Rytoj sekmadienis, tėvas atsikėlęs prastai jausis. Mama paruoš pusryčius, bet su niekuo nekalbės, todėl vaikas pasijus įkliuvęs tarp jų abiejų. Jam gal kokie devyneri, nes yra tokio ūgio, kad nusibruožia ausį į diržo sagtį. Motina norėtų viską palikti, norėtų išsiskirti, nes jai jau bloga nuo amžino gėrimo ir nuo tokio sumauto gyvenimo, bet negali nieko padalyti, nes įstrigo vidury Vakarų Virdžinijos, o be pinigų niekur nepabėgsi.

Džonatanai?

Man šis eilėraštis patinka tuo, kad jame pasakojama paprasta istorija. O gal ne. Palaukit. Ne tokia jau paprasta. Čia labai daug kas vyksta, vyko prieš tai ir vyks po to. Jei pagal šitą eilėraštį kurtum filmą, jį režisuoti būtų labai nelengva. Ar vaikas turėtų būti pradinėje scenoje, kurioje motina su vaiku laukia grįžtančio tėčio? O gal pradėti nuo to, kaip vaikas raukosi, užuodęs nuo tėvo sklindantį degtinės kvapą? Kaip padaryti, kad vaikas kabintųsi jam į marškinius? Ištiestų ranką? Kaip parodyti motinos veidą, nepaverčiant jos pikčiurna? Reikia apsispręsti, koks tas tėtis yra, kai negirtas, nes jei jis girtas visą laiką, tai niekas apie jį nenorės kurti filmo. Vienas dalykas man nepatiko — tai, kad jis purvina ranka mušė taktą vaikui į galvą, nors, aišku, tai tik parodo, kaip jis sunkiai dirba.

Ana?

Nežinau. Kai jūs papasakojote, ir man atrodo, kad čia yra daug visko. Kodėl negalima palikti šio eilėraščio ramybėje? Pakalbėkime apie tai, kas jame vaizduojama, pagailėkime vaiko, mamos pajuodusiu veidu, gal dar tėčio, bet neužanalizuokim jo negyvai.

Deividai?

Mes nieko neanalizuojam. Tik reaguojam. Kai nueini į kiną, išėjusi nori apie jį pasikalbėti, ar ne?

Kartais, bet čia eilėraštis, o tu juk žinai, kaip anglų kalbos mokytojai elgiasi su eilėraščiais. Analizuoja ir analizuoja be gailesčio. Ieško paslėptos prasmės. Todėl man ir nebepatinka poezija. Reikėtų, kad kas nors iškastų duobę ir galiausiai palaidotų joje tą paslėptą prasmę.

Aš jūsų paprašiau tik atsakyti, kas įvyko, kai skaitėte eilėraštį. Jei neįvyko nieko, tai ne nusikaltimas. Kai aš išgirstu sunkųjį roką ar metalą, man akys apsiblausia. Kas nors iš jūsų turbūt galėtų man išmintingai paaiškinti tą muziką, bet man tai nerūpi. Neprivalote reaguoti į kiekvieną dirgiklį. Jei „Tėčio valsas“ jūsų nejaudina, tai nejaudina.

Gal ir taip, pone Makortai, bet mes turime būti atsargūs. Jei pasakai apie ką nors ką nors kritiška, anglų kalbos mokytojai pamano, kad kritikuoji juos, ir baisiai įsižeidžia. Mano sesuo Kornelyje susipyko su anglų kalbos dėstytoju dėl to, kaip ji aiškino vieną Šekspyro sonetą. Jis pasakė, kad ji visiškai neteisi, o ji atsakė, kad sonete galima rasti šimtą įvairiausių prasmių, kitaip iš kur bibliotekose atsirastų tie tūkstančiai literatūros kritikos knygų apie Šekspyrą, o jis įsižeidė ir liepė jai ateiti pas jį į kabinetą. Ten jis jau kalbėjo maloniai, tada ji pasidavė, pasakė, kad gal jis vis dėlto buvo teisus, paskui nuėjo su juo vakarieniauti Itakėje, o aš baisiai ant jos supykau, kad ji taip parsidavė. Dabar mes nesikalbam, tik pasisveikinant.

Gal nori apie tai parašyti, Ana? Tai labai neįprasta istorija — tu lioveisi kalbėti su seserim dėl Šekspyro soneto.

Galėčiau, bet tada reikėtų prisiminti viską, kas buvo kalbama apie tą sonetą, ką jis sakė, ką ji atsakė, o kadangi aš nepakenčiu ieškoti paslėptų prasmių, be to, ji su manim vis tiek nekalba, tai visos istorijos nė nežinau.

Deividai?

O tu išgalvok. Štai tau trys herojai — Ana, jos sesuo ir dėstytojas, štai sonetas, dėl kurio ir kilo visos nelaimės. Galėtum kaip reikiant išskleisti sparnus, rašydama apie tą sonetą. Galėtum pakeisti vardus, išmesti sonetą, nuspręsti, kad kivirčas kilo dėl „Tėčio valso“ — štai jau ir istorija, kurią norėsis nufilmuoti.

Džonatanai?

Ana, neįsižeisk, bet aš neįsivaizduoju, kas gali būti nuobodžiau už istoriją apie tai, kaip kolegijos studentė susikivirčijo su dėstytoju dėl soneto. Jėzau, klausykit, aš, aišku, atsiprašau, bet pasaulis žlunga, žmonės badauja ir taip toliau, o tie asilai neturi ką daugiau veikti, tik ginčijasi dėl eilėraščio. Tokios istorijos niekada nepirkčiau ir į tokį kiną nieku gyvu neičiau, net jei mane ir visą mano šeimą įleistų be bilietų.

Pone Makortai?

Taip, Ana?

Pasakykit Džonatanui, kad pabučiuotų man į subinę.

Dovanok, Ana. Šią žinią turėsi jam perduoti pati. Štai ir skambutis, bet atsiminkite — neprivalote reaguoti į kiekvieną dirgiklį.

Kaskart, kai pamoka pradėdavo strigti, kai moksleiviai nebesutelkdavo dėmesio arba pernelyg dažnai prašydavo leidimo išeiti, aš imdavausi „vakarienės apklausos“. Valstybės tarnautojai ar atsakingi vadovybės atstovai galėtų paklausti: ar tai tinkama ugdymo veikla?

Taip, tinkama, ponios ir ponai, nes čia kūrybinio rašymo pamoka, o mums viskas svarbu.

Be to, apklausdamas jaučiausi kaip prokuroras, manipuliuojantis liudytoju. Jei klasė pradėdavo juoktis, prisiimdavau garbę sau. Stovėjau scenos centre: Didysis Mokytojas, Kvotėjas, Lėlininkas, Dirigentas.

Džeimsai, ką vakar valgei vakarienės?

Jis regimai nustemba. Ką?

Vakarienės, Džeimsai. Ką vakar valgei vakarienės?

Jis rausiasi atmintyje.

Džeimsai, nuo to laiko nepraėjo nė para.

A, taip. Vištą.

Iš kur ją gavai?

Kaip suprasti?

Kas nors ją nupirko, Džeimsai, ar ji pati įskrido pro langą? Motina.

Tai maistą perka tavo motina?

Na, taip, tik kartais, kai pasibaigia pienas ar dar kas nors, ji pasiunčia į krautuvę mano seserį. Sesuo amžinai skundžiasi.

Ar tavo motina dirba?

Taip, ji teismo sekretorė.

Kiek metų seseriai?

Keturiolika.

O tau?

Šešiolika.

Tai tavo motina dirba ir perka maistą, o sesuo, dvejais metais jaunesnė už tave, kartais nubėga į krautuvę. Tavęs niekada nesiunčia į krautuvę?

Ne.

Kas kepė vištą?

Motina.

O ką veiki tu, kai sesuo bėga į krautuvę, o motina triūsia virtuvėje?

Aš, tipo, būnu savo kambaryje.

Ką veiki?

Ruošiu namų darbus, arba, na, klausausi muzikos.

O ką veikia jūsų tėvas, kol mama kepa vištą?

Jis sėdi svetainėje ir žiūri žinias per televiziją. Jam reikia viską žinoti, nes jis dirba brokeriu.

Kas padeda motinai virtuvėje?

Kartais sesuo.

O tu ne, tėvas irgi ne?

Mes nemokam gaminti.

Bet kas nors juk turi padengti stalą?

Sesuo.

Ar tu esi kada nors dengęs stalą?

Taip, kartą, kai sesuo gulėjo ligoninėje dėl apendicito, bet nieko gero neišėjo, nes aš nežinojau, kas kur laikoma, mama supyko ir liepė man eiti lauk iš virtuvės.

Aišku. Kas atneša maistą ant stalo?

Pone Makortai, nežinau, kam jūs mane toliau klausinėjate, juk ir taip žinote, ką atsakysiu. Maistą ant stalo atneša mama.

Ką vakar valgėte prie vištienos?

Na, tokias, tipo, salotas.

Darką?

Mes su tėčiu valgėm keptų bulvių. Mama ir sesuo jų nevalgo, nes jos laikosi dietos, o bulvės — tikra mirtis.

Kaip buvo padengtas stalas? Ar tiesėte staltiesę?

Jūs juokaujate? Turim šiaudines staltiesėles.

Kas įvyko per vakarienę?

Nesupratau.

Ar kalbėjotės? Gal įsijungėte prie valgio tinkamą gražią muziką?

Tėtis vis klausėsi, kas sakoma per televizorių, o mama ant jo supyko, kad jis nekreipia dėmesio į tai, ką valgo, o ji tiek vargo, kol pagamino.

A, kivirčas prie vakarienės. Ar aptarėte dienos įvykius? Kalbėjotės apie mokyklą?

Nėė. Paskui mama pradėjo nurinkinėti indus, nes tėtis vėl grįžo į svetainę prie televizoriaus. Mama vėl supyko, nes sesuo pasakė, kad nevalgys vištos. Pasakė, jog nuo vištienos ji storėja. Pone Makortai, ką mes čia darome? Kam jums tie klausimai? Juk taip nuobodu.

Atsigręžiu į klasę. Ką jūs manote? Mes esame rašymo pamokoje. Ar ką nors sužinojote apie Džeimsą, apie jo šeimą? Ar galėtumėte iš to padaryti istoriją? Džesika?

Mano mama niekada gyvenime nesitaikstytų su tokiu elgesiu.

Džeimsas su tėčiu namie gyvena kaip karaliai. Mama su seserim dirba visus darbus, o jie tik slankioja ir laukia, kol bus paduota valgyti. Norėčiau paklausti, kas nurenka stalą ir plauna indus. Ne, nenorėčiau, nes ir taip žinau: mama ir sesuo.

Pakyla miškas linguojančių rankų, jas kelia merginos. Matau, kad jos nori užsipulti Džeimsą. Pala, merginos, pala. Kol dar nesudraskėte Džeimso į gabalėlius, norėčiau paklausti, ar jūs visos namuose visada elgiatės pavyzdingai, ar visada padedate tėvams ir juos užjaučiate? Prieš tęsdamos darbą, atsakykite: kas iš jūsų vakar po vakarienės padėkojote mamai, pabučiavote ją ir pagyrėte jos paruoštą maistą? Šilą?

Tai būtų dirbtina. Motinos ir taip žino, kad mes vertiname jų darbą.

Prieštaraujantis balsas: ne, nežino. Jei Džeimsas padėkotų savo mamai, ji turbūt nualptų.

Aš tramdžiau minią, kol Danielis mane galutinai nurungė.

Danieli, ką tu vakar valgei vakarienės?

Veršienos medalionus su tokiu baltojo vyno padažu.

O ką prie tų veršienos medalionų su baltuoju vynu?

Šparagų ir truputį žalių salotų su užpilu.

Užkandžių buvo?

Ne. Tik pagrindinis patiekalas. Mano motina sako, kad užkandžiai gadina apetitą.

Iki tavo motina pagamino tuos veršienos medalionus?

Ne, tarnaitė.

Ak, tarnaitė. O ką veikė motina?

Buvo su tėvu.

Tai vakarienę paruošė ir tikriausiai padavė tarnaitė?

Teisingai.

Tu vakarieniavai vienas?

Taip.

Tikriausiai sėdėjai prie milžiniško šlifuoto raudonmedžio stalo?

Teisingai.

Apšviestas krištolo sietyno?

Taip.

Tikrai?

Taip.

Ar grojo kokia nors muzika?

Taip.

Tikriausiai Mocartas? Labai tiktų prie stalo ir sietyno.

Ne. Telemanas.

O paskui?

Dvidešimt minučių paklausiau Telemano. Tai vienas mėgstamiausių mano tėvo kompozitorių. Kai muzika baigėsi, paskambinau tėvui.

O kur jis buvo, jei galiu paklausti?

Jis Slouno-Keteringo ligoninėje, serga plaučių vėžiu, ir motina visą laiką būna pas jį, nes jis netrukus mirs.

O, Danieli, aš labai atsiprašau. Turėjai man pasakyti, o ne leistis kvočiamas apie tą vakarienę.

Nieko. Jis vis tiek mirs.

Klasėje stojo tyla. Ką dabar pasakyti Danieliui? Sužaidžiau savo mėgstamą žaidimą, pabuvau gudrus ir sąmojingas mokytojas kvotėjas, Danielis kantriai viską ištvėrė. Klasėje sklandė jo elegantiškos vienišos vakarienės smulkmenos. Klasėje buvo jo tėvas. Mes sėdėjome prie jo lovos drauge su Danielio motina. Niekada nepamiršime tų veršienos medalionų, tarnaitės, sietyno ir Danielio, vienišo sėdinčio prie šlifuoto raudonmedžio stalo, o tuo metu ligoninėje merdėjo jo tėvas.

Pasakau moksleiviams, kad pirmadieniais atsineštų New York Times: skaitysime Mimi Šeraton restoranų apžvalgas.

Jie susižvalgo ir gūžteli pečiais kaip tikri niujorkiečiai. Kilsteli antakius. Iškelia rankas, alkūnes prispaudę prie šonų, delnais į išorę. Tai reiškia kantrybę, susitaikymą, nuostabą.

Kodėl jūs mums užduodate skaityti restoranų apžvalgas?

Gal jos jums patiks, be to, žinoma, siekdamas išplėsti ir paįvairinti jūsų žodyną. Taip turėtumėte atsakyti, jei jūsų klaus įtakingi svečiai iš Japonijos bei kitų šalių.

Oi, brolyti, jūs netrukus liepsite skaityti nekrologus.

Labai gera mintis, Maironai. Skaitydamas nekrologus labai daug ko išmoktum. Gal verčiau norėtum nekrologų, o ne Mimi Šeraton? Galėtum atsinešti itin pikantiškų.

Pone Makortai, apsiribokime receptais ir restoranų apžvalgomis.

Gerai, Maironai.

Mes išnagrinėjame Mimi Šeraton apžvalgų struktūrą. Pirmiausia ji aprašo restorano aplinką ir aptarnavimo kokybę arba jo trūkumus. Pasakoja apie kiekvieną valgio patiekimo etapą: užkandžiai, pirmieji patiekalai, desertai, kava, vynas. Galiausiai paskutinėje pastraipoje viską apibendrina, paaiškina, už ką skiria ar neskiria įvertinimo žvaigždutes. Tokia struktūra. Taip, Barbara?

Man ši apžvalga atrodo bene pikčiausias tekstas iš visų, kokius tik teko skaityti. Prieš akis net iškilo vaizdas, kaip iš popieriaus lapo jos rašomojoje mašinėlėje, ar kuo ji ten rašo, varva kraujo lašai.

Jei tu mokėtum tokius didžiulius pinigus šiame restorane, Barbara, ar nenorėtum, kad tave iš anksto įspėtų, pavyzdžiui, Mimi Šeraton?

Aš stengiuosi moksleivius sudominti apžvalga, jos žodynu, smulkmenomis, bet jiems rūpi žinoti, ar ji kiekvieną vakarą eina į kokį nors restoraną, o jei taip, kaip ji taip sugeba?

Jie sako, kad turbūt reikėtų pagailėti žmogaus, dirbančio tokį darbą, nes ji niekada negali namie suvalgyti mėsainio ar dubenėlio javainių su įpjaustytu bananu. Tikriausiai pareina vakare ir guodžiasi vyrui, kad nebegali akyse matyti keptos vištos ar kiaulienos kotletų. O iš vyro amžiams atimtas malonumas paruošti jai ką nors užkąsti po ilgos darbo dienos, nes ji veikiausiai pareina privalgiusi tiek, kad paprastam žmogui užtektų savaitei. Įsivaizduokite, kaip sunku gyventi tų restoranų kritikų vyrams ar žmonoms. Vyras negali žmonos paprasčiausiai nusivesti į restoraną, negali liautis ragavęs patiekalų, spėliojęs, kokių čia dėta prieskonių arba iš ko pagamintas tas padažas. Kam įdomu vakarieniauti su moterimi, kuri viską išmano apie maistą ir vynus? Tik ir žiūrėsi, kokia jos veido išraiška, paragavus kiekvieno patiekalo. Ne, tegu ji sau turi tą prašmatnų, puikiai mokamą darbą: žmogui greitai nusibosta būtinybė valgyti tik tai, kas geriausia, be to, galima įsivaizduoti, kokią žalą tai daro organizmui.

Ir tada aš pirmą kartą gyvenime ištariau posakį, kurio iki tol nė karto nebuvau vartojęs. Pasakiau: bet nepaisant to... Ir pakartojau: nepaisant to, aš iš jūsų visų padarysiu Mimi Šeraton.

Uždaviau jiems parašyti mokyklos valgyklos arba kurio nors iš aplinkinių restoranų apžvalgą. Niekas neparašė nieko gero apie mokyklos valgyklą. Trijų moksleivių apžvalgos baigėsi tokiu pačiu sakiniu: tai mėšlas. Buvo entuziastingų pagyrų vietos picerijoms ir prekiautojui, Pirmajam aveniu pardavinėjančiam dešrainius bei sūrius sausainiukus. Vienos picerijos savininkas moksleiviams pasakė, kad norėtų mane pamatyti ir padėkoti už dėmesį jo verslui ir už tai, kad gerbiu jo profesiją. Neįmanoma nė įsivaizduoti, kad mokytojas airiška pavarde skatintų savo moksleivius vertinti įvairius gyvenimo malonumus. Jei kada užsimanyčiau picos, ne gabalo, bet visos picos, jo durys man bus plačiai atvertos, ir ant tos picos galėsiu paprašyti kokių tik noriu priedų, net jei jam reikėtų pasiųsti berniuką į delikatesų krautuvėlę nupirkti to, ko tuo metu neturės.

Aš sukritikavau jų pasipūtėliškas ir piktas mokyklos valgyklos apžvalgas. Na, gerai, kalbėjau, aplinka nekokia. Mimi jums pritartų. Valgyklą iš tiesų galima palaikyti metro stotimi arba kariuomenės barakais. Jūs skundžiatės aptarnavimu. Moteriškės, dėliojančios maistą į lėkštes, pernelyg šiurkščios. Jos retai šypsosi. Ojei, ojei. Kaip jus tai įžeidžia. Jos tiesiog numeta tą maistą jums ant padėklų. Na, o ko tikėjotės? Pamėginkite įsivaizduoti, kad patys dirbate tokį niekingą darbą, pažiūrėčiau, kaip jūs šypsotumėtės.

Sakau sau: pakaks. Užteks pamokslauti. Jau sakei tai prieš daugelį metų, kai įsivažiavai apie Prancūzijos revoliuciją. Jei moksleiviai taip nori manyti, jog tai mėšlas, tai tegu mano. Ar čia ne laisva šalis?

Klausiu, ką jie turi galvoje, kai rašo, kad maistas — tikras mėšlas. Jūs rašytojai. Gal norite praplėsti savo žodyną? Ką parašytų Mimi?

O Dieve, pone Makortai, ar jau negalima apsieiti be tos Mimi — vos tik pradedam kalbėti apie maistą, vis Mimi ir Mimi.

Gerai, tai ką reiškia, kad maistas yra mėšlas?

Na, jūs suprantat. Suprantat.

Ką?

Na, kad jo, tipo, neįmanoma valgyti.

Kodėl?

Nes jo skonis kaip mėšlo arba ir visai jokio skonio.

Iš kur jūs žinote, koks mėšlo skonis?

Žinot, pone Makortai, jūs mielas žmogus, bet kartais taip išvedat iš kantrybės.

Ar žinai, Džekai, ką yra pasakęs Benas Džonsonas?

Ne, pone Makortai, aš nežinau, ką yra pasakęs Benas Džonsonas.

Jis yra pasakęs: žmogus atsiskleidžia kalbėdamas. Prabilk, kad galėčiau tave pažinti.

Ak, tai štai ką yra pasakęs Benas Džonsonas.

Taip, štai ką yra pasakęs Benas Džonsonas.

Tai gudruolis, pone Makortai. Jam reikėtų kada nors pavakarieniauti su Mimi.

15

Atvirų durų dieną moksleivius paleidžiame vidudienį, nes nuo pirmos iki trijų, o paskui vakare nuo septynių iki devynių mokyklon sugarma tėvai. Dienos pabaigoje sutinki mokytojus, spaudžiančius laikmatį, pervargusius nuo pokalbių su šimtais tėvų. Mokykloje trys tūkstančiai vaikų, taigi turėtų būti šeši tūkstančiai tėvų, bet čia juk Niujorkas, skyrybos — mėgstamiausia sporto rūšis, todėl vaikai niekada nežino, kas yra kas, kodėl ir kada kas įvyks. Gali būti, kad trys tūkstančiai vaikų turės dešimt tūkstančių tėvų bei patėvių, visus iki vieno įsitikinusius, kad jų sūnus ar dukra yra gabiausias iš gabiausių. Čia juk Stiuvesanto mokykla: vos tik moksleivis įžengia pro jos duris, jam akimoju atsiveria geriausi Amerikos universitetai bei kolegijos, o jei kam nepasisekė, tai pats kaltas. Mamos ir tėčiai madingi, pasitikintys savimi, linksmi, ramūs arba susirūpinę, nerimastingi, praradę viltį, netikri ir įtarūs. Jų lūkesčiai didžiuliai, juos tenkina vienintelis dalykas — sėkmė. Jų sueina tiek daug, kad visiems mokytojams prireikia moksleivių, padedančių reguliuoti lankytojų srautus. Tėvai nerimauja dėl vaiko padėties klasėje. Kaip man atrodo, ar Stenlis aukščiau vidurkio? Nes jiems atrodo, kad jis aptingo ir susidėjo su netinkama draugija. Yra girdėję apie Stiuvesanto aikštę įvairiausių dalykų, susijusių su narkotikais, suprantat, jau vien to pakaktų, kad naktį neužmigtum. Ar jis atlieka namų užduotis? Gal pastebėjote kokias nors elgesio ar nuostatų permainas?

Stenlio tėvai kaip tik dabar skausmingai skiriasi, tad nenuostabu, kad Stenlis visiškai sutrikęs. Motina pasiliko klasikinį šešių kambarių butą Aukštutiniame Vestsaide, o tėtis glaudžiasi kažkokioje skylėje šlykštesniajame Bronkso gale. Jie sutarė Stenlį dalytis lygiai perpus, po pusketvirtos dienos per savaitę kiekvienas. Stenliui gerai sekasi matematika, bet net jis nemoka savęs taip padalyti. Tačiau juokauja. Savo dilemą pavertė savotiška algebros lygtimi: jei a lygu 3 ½ ir b lygu 3 ½, tai kam lygu Stenlis? Matematikos mokytojas ponas Vinokuras vien už šį sumanymą parašė Stenliui 100 balų įvertinimą. O šį vakarą per Atvirų durų dieną mano pagalbininkė bus Morina Makšeri; ji praneša, kad besipykstantys Stenlio tėvai sėdi mano klasėje ir laukia, kol galės su manimi pasikalbėti, be to, priduria Morina, dar yra gal pustuzinis kitų tėvų porų, kurios atsisako sėdėti kartu ir kalbėtis apie savo brangenybes.

Morina jiems išdalijo numerius, panašius į tuos, kuriuos duoda banke, o man nutirpsta širdis, nes atrodo, kad į klasę įeinančių tėvų srautui nebus galo. Vos pasikalbi su vienu, tuojau pat įeina kitas. Jie užsėdę visas vietas: šnibždasi tarsi vaikai, įsitaisę gale ant palangės, gal koks pustuzinis stovi prie tolimesniosios sienos. Kaip norėčiau liepti Morinai baigti susitikimus, bet to neįmanoma padaryti Stiuvesanto mokykloje: čia tėvai gerai žino savo teises ir niekad nepritrūksta žodžių. Morina sušnibžda: atsargiai. Ateina Stenlio mama Ronda. Ji jus suės.

Ronda iš tolo atsiduoda nikotinu. Ji atsisėda, palinksta mano pusėn ir liepia netikėti nė vienu žodžiu iš to, ką man sakys tas kalės vaikas, Stenlio tėvas. Jai bjauru net tarti to niekšo vardą, o kaip gaila vargšo Stenlio, kuriam kliuvo toks sumautas tėvas, beje, o kaip Stenliui sekasi?

O, gerai. Jis gana gerai rašo, kiti vaikai jį mėgsta.

Na, tai tikras stebuklas, turint galvoje, ką dabar yra priverstas išgyventi vien dėl to, kad jo iškrypėlis tėvukas laksto paskui kiekvieną sijoną. Kai Stenlis gyvena pas mane, aš stengiuosi iš paskutiniųjų, bet pusketvirtos dienos per savaitę jis tiesiog negali susikaupti, žinodamas, kad kitas pusketvirtos dienos teks leisti toje skylėje Bronkse. Žinot, kas atsitiko — jis pradėjo nakvoti pas kitus vaikus. Bent jau man taip sako, bet aš sužinojau, kad jis turi merginą, kurios tėvai jai viską leidžia, tad man neramu.

Deja, aš apie tokius dalykus nieko nežinau. Esu tik jo mokytojas, juk neįmanoma sužinoti visų šimto septyniasdešimt penkių moksleivių privataus gyvenimo kiekvieną semestrą.

Ronda kalba labai garsiai, laukiantys tėvai muistosi, varto akis į dangų, nerimsta. Morina man patarė žiūrėti į laikrodį ir kiekvienam iš tėvų skirti ne daugiau kaip dvi minutes, net Stenlio tėvui, kuris reikalauja tiek pat laiko, kiek skirta jo žmonai. Jis sako: labas, aš Benas. Stenlio tėtis. Klausykit, girdėjau, ką ji sakė, ta terapeute. Nesiųsčiau pas ją nė šuns. Jis nusijuokia ir papurto galvą. Bet verčiau į tai nesigilinkime. Turiu tokią problemą su Stenliu. Gavęs puikų išsilavinimą, žinodamas, kad mes metų metus taupėme jo mokslams kolegijoje, jis dabar nori viską sugadinti. Žinote, ką sugalvojo daryti? Stoti į kažkokią Naujosios Anglijos konservatoriją mokytis groti klasikine gitara. Jūs man pasakykit, kiek uždirba žmogus, grojantis klasikine gitara? Aš jam sakiau... bet klausykite, neketinu jūsų gaišinti, pone Makordai.

Makortai.

Gerai. Neketinu jūsų gaišinti, bet aš jam pasakiau: tik per mano lavoną. Seniausiai susitarėme, kad jis bus buhalteris. Niekad niekas tuo neabejojo. Klausykit, kam gi aš dirbu? Pats esu vyriausiasis buhalteris, jei turėsit kokių problemų, mielai pagelbėsiu. Ne, ne. Jokių klasikinių gitarų. Aš jam sakau: eik, gauk buhalterio diplomą, o gitara galėsi groti laisvalaikiu. Jis palūžta.

Ima verkti. Grasina, kad visam laikui apsigyvens pas motiną, o aš to nelinkėčiau net naciui. Tai ir pagalvojau, gal jūs galėtumėte su juo persimesti kokiu žodeliu? Žinau, kad jam patinka jūsų pamokos, patinka vaidinti valgio gaminimo receptus ar ką jūs ten darote.

Mielai jums padėčiau, bet aš nesu profesijos konsultantas. Aš anglų kalbos mokytojas.

Ak taip? Na, kai Stenlis man papasakojo apie jūsų pamokas, tai man atrodo, kad anglų kalbos jūs nė kiek nemokot. Neįsižeiskite, bet nesuprantu, ką bendra turi virimas su anglų kalba. Na, vis tiek ačiū, kaip jam sekasi?

Jam sekasi gerai.

Suskamba skambutis ir Morina, nė kiek nesidrovėdama, praneša, kad laikas baigėsi, bet ji užsirašysianti pavardes ir telefono numerius tų tėvų, kurie norėtų užeiti penkiolikai minučių bet kurią paprastą dieną. Ji paduoda jiems popieriaus lapą, bet šis taip ir lieka tuščias. Jiems mano dėmesio reikia čia ir dabar. Jėzau, jie laukė visą vakarą, kol tie puspročiai pliurpė apie savo vaikus susuktom galvom, nieko nuostabaus, kad vaikai kvailioja, kai turi tokius tėvus. Nekantriausi seka man iš paskos koridoriumi ir klausinėja, kaip sekasi Adamui, Sergejui, Chuanui, Naomei... Kokia čia mokykla, jei negali nė minutės pasikalbėti su mokytoju, už ką mes mokame mokesčius?

Devintą valandą mokytojai, susirinkę prie laikmačio, kalbasi, kad būtų gerai nueiti už kampo į Dujininkų restoraną išgerti po bokalą. Susėdame prie stalo salės gilumoje ir užsisakome alaus. Nuo begalinių kalbų visiems išdžiūvo burnos. Aš sakau Arlinai Dalberg, Konei Koljer ir Bilui Tuohiui, kad per visus mano darbo metus Stiuvesante tik viena motina paklausė, ar jos sūnui gera mokykloje. Atsakiau, kad taip. Man atrodo, jam čia patinka. Ji nusišypsojo, atsistojo, padėkojo ir išėjo. Vienintelė per šitiek metų.

Jiems niekas daugiau nerūpi, tik pasisekimas ir pinigai, pinigai, pinigai, sako Konė. Jie labai daug tikisi iš savo vaikų, sieja su jais tokias viltis, o mes tarsi darbininkai prie konvejerio prisegame jiems tai tą, tai aną, kol galiausiai gaunamas galutinis produktas, pasirengęs pateisinti tėvų ir darbdavių lūkesčius.

Į Dujininkų restoraną užklysta grupelė tėvų. Viena motina prieina prie mūsų. Kaip miela, sako ji. Alų plempti jūs turite laiko, bet negalite nė minutės pakalbėti su motina, kuri pusę valandos laukė šito pokalbio.

Atsakau, kad labai atsiprašau.

Ji atrėžia: kurgi ne. Grįžta pas saviškius prie kito stalo. Vakaras su tėvais mane taip prislėgė, jog išgėriau per daug ir rytojaus dieną nesikėliau iš lovos. Kodėl paprasčiausiai nepasakiau tai motinai, kad pabučiuotų man į pasturgalį?

Per mano pamokas Bobas Stainas niekad nesėdėdavo suole. Gal dėl to, kad buvo per stambus, bet man atrodo, jam tiesiog patogiau būdavo įsitaisyti ant gilios, erdvios palangės klasės gale. Įsitaisęs jis nusišypsodavo ir pamodavo man. Labas rytas, pone Makortai. Nuostabi diena, ar ne teisybė?

Visus mokslo metus, nepaisydamas oro sąlygų, jis vilkėjo baltus marškinius atsegta apykakle, kurią ištraukdavo virš pilko dvieilio švarko. Moksleiviams jis pasakė, kad šis švarkas kitados priklausė Orsonui Velsui ir, jei Bobas kada nors susitiktų Velsą, juodu turėtų apie ką pasikalbėti. Juk jei ne švarkas, nė nesugalvotų, ką sakyti tokiam žmogui kaip Orsonas Velsas, nes jis, Bobas, domisi visai kitais dalykais negu aktorius.

Jis dėvėjo trumpas kelnes, kurios iš tikrųjų anksčiau buvo ilgos, tik nukirptos ties keliais; ne, kelnės buvo kitokios negu švarkas ir dėl to neturėjo nieko bendra su Orsonu Velsu.

Dar mūvėjo pilkas vilnones kojines, tokias storas, kad jos išpampusiais maišais virto iš jo geltonų statybininko batų.

Nesinešiojo nei krepšio, nei sąsiuvinių, nei parkerio. Juokavo, kad dėl to esu kaltas ir aš, nes kartą labai karštai pasakojau apie Toro, apie tai, kaip reikia viską paprastinti, paprastinti, paprastinti, tai jis ir atsikratė bet kokios nuosavybės.

Kai per pamoką užduodavau kokią nors rašto užduotį arba kontrolinį darbą, jis manęs klausdavo, ar kartais negalėtų pasiskolinti tušinuko ir lapelio popieriaus.

Bobai, tai rašymo pamoka. Į ją reikia ateiti pasiruošus.

Jis man prižadėdavo, jog viskas bus gerai, ir patardavo nesijaudinti. Nuo savo palangės pranešdavo, kad mano galva žyla, kad turėčiau labiau stengtis džiaugtis tais metais, kurie man dar liko.

Ne, ne, sakydavo jis bendraklasiams. Nesijuokit.

Bet jie jau nevaržomai kvatodavo, taip garsiai, kad turėdavau palaukti, kol vėl išgirsiu, ką jis sako. O jis sakė, kad praėjus metams po šios akimirkos aš ją prisiminsiu ir nusistebėsiu, kam reikėjo dėl kažkokio tušinuko ir popieriaus lapo eikvoti laiką bei emocijas.

Privalėjau vaidinti griežtą mokytoją. Bobai, jei nedalyvausi pamokose, neišlaikysi kurso egzamino.

Pone Makortai, negaliu patikėti, kad jūs man tai sakote, ne kas kitas, o jūs, kurio vaikystė buvo tokia vargana, ir šiaip, pone Makortai. Bet nieko baisaus. Jei parašysite man neigiamą pažymį, aš pakartosiu šį kursą. Kur man skubėti? Ką man reiškia vieneri ar dveji metai? Jums gal tai ir svarbu, bet man tik septyniolika. Net jei parašysite man neigiamą pažymį, pone Makortai, laiko turiu per akis.

Jis klausdavo bendraklasių, ar kuris nors negalėtų jam pagelbėti, paskolinti tą tušinuką ir popieriaus. Pasisiūlydavo mažiausiai dešimt norinčiųjų, bet jis imdavo iš to, kuris būdavo arčiausiai, kad nereikėtų nulipti nuo palangės. Ir sakydavo: matot, pone Makortai? Matot, kokie geri yra žmonės? Kol jie nešiojasi tuos milžiniškus krepšius, nei jums, nei man nieko nepritrūks.

Taip, taip, Bobai, bet ką tu darysi kitą savaitę, kai mes rašysime labai svarbų kontrolinį apie „Gilgamešą“?

Ką tokį, pone Makortai?

Tai iš pasaulio literatūros, Bobai.

A jo, prisimenu tą knygą. Stora knyga. Turiu ją namie, mano tėtis iš jos skaito tuos skyrius, kurie susiję su Biblija, ir šiaip. Juk žinot, mano tėtis rabinas. Jis taip džiaugėsi, kad uždavėte mums nagrinėti tą knygą, joje tiek rašoma apie pranašus ir viską, kalbėjo, jog tikriausiai esate labai geras mokytojas, ir jis būtinai ateis su jumis pasikalbėti per Atvirų durų dieną. Aš jam sakiau, jog esate puikus mokytojas, tai kas, kad be reikalo jaudinatės dėl to tušinuko ir popieriaus.

Liaukis, Bobai. Tu net nebuvai atsivertęs tos knygos.

Jis vėl ėmė įkalbinėti mane nesijaudinti, nes jo tėtis, rabinas, dažnai apie tą knygą kalba, todėl jis, Bobas, tikrai pasistengs viską sužinoti apie Gilgamešą ir apie visa kita, ko tik mokytojo širdis geidžia.

Klasė vėl pratrūko juoku, moksleiviai glėbesčiavosi, pritariamai kilnojo aukštyn rankas.

Aš irgi norėjau pratrūkti juoku, bet privalėjau išsaugoti pedagogo orumą.

Peršaukdamas kikenimą, juoką ir šnibždesius, sušukau: Bobai, Bobai. Aš labai džiaugčiausi, jei tu pats perskaitytum tą knygą iš pasaulio istorijos, o vargšą savo tėtį paliktum ramybėje.

Jis atsakė, kad mielai perskaitytų knygą nuo pirmo iki paskutinio žodžio, bet tai nesuderinama su jo planais.

Kokie gi tavo planai, Bobai?

Ketinu būti ūkininkas.

Jis nusišypsojo, pamojavo tušinuku bei popieriumi, kilniai paaukotais Džonatano Grinbergo, atsiprašė, kad trukdo pamoką, ir pasiūlė gal jau pradėti rašyti tai, ką aš norėjau užduoti rašyti pamokos pradžioje, nes pamoka netrukus baigsis. Jis, Bobas, esąs pasirengęs rašyti ir siūlo klasei nurimti, kad ponas Makortas galėtų ramiai imtis savo darbo. Jis paaiškino bendraklasiams, kad mokytojo darbas esąs sunkiausias pasaulyje, jau jis tai žinąs, nes kartą vasaros stovykloje mėginęs grupelei mažvaikių papasakoti apie visokius šakniavaisius, bet vaikigaliai jo neklausę, tik lakstę ir vaikęsi vabalus, jis įpykęs ir pagrasinęs įspirti jiems į uodegas, tai tuo ir baigėsi jo mokytojavimas, todėl malonėkit bent kiek užjausti poną Makortą. Tiesa, prieš imantis darbo jis dar norėtų paaiškinti anaiptol neniekinąs pasaulio literatūros, tiesiog šiuo metu skaitąs vien tik Žemės ūkio departamento leidinius ir ūkininkavimui skirtus žurnalus. Pasak jo, ūkininko darbas anaiptol ne toks paprastas, kaip galėtum pamanyti, bet tai jau kita tema, jis aiškiai matąs, kad aš noriu tęsti pamoką, taigi kokia buvo pamokos tema, pone Makortai?

Ir ką man daryti su tuo dičkiu ant palangės, žydu, būsimuoju Amerikos ūkininku? Džonatanas Grinbergas pakėlė ranką ir paklausė, o kodėl gi ūkininko darbas ne toks paprastas, kaip galėtum pamanyti?

Bobas trumpam paniuro. Tai vis mano tėtis, atsakė jis. Jam labai nepatinka kukurūzai ir kiaulės. Sako, kad žydai nevalgo kukurūzų burbuolių. Sako, kad jei per vakarienę pereisi visomis Viįjamsburgo arba Kraun Haitso gatvėmis ir žvilgtelėsi į visų žydų langus, nė vienuose namuose nepamatysi valgant kukurūzų burbuolių. Tai tiesiog ne žydų maistas. Jiems barzda trukdo. Parodyk man žydą, graužiantį kukurūzo burbuolę — taip daro tik tie, kurie prarado tikėjimą. Taip kalba mano tėtis. Bet galutinai jį priveikė kiaulės. Aš pasakiau tėčiui, kad man jos patinka. Neketinu jų valgyti nei nieko, bet norėčiau jas auginti ir pardavinėti gojams. Kas čia blogo? Kiaulės — labai mieli gyvulėliai, jos moka prisirišti prie žmonių. Sakiau tėčiui, kad kada nors vesiu, turėsiu vaikų, jiems labai patiks maži paršeliai. Jis visai pasiuto, o mama turėjo eiti prigulti. Gal ir nereikėjo jiems to sakyti, bet patys mane mokė visada sakyti tiesą, be to, vis tiek anksčiau ar vėliau būtų sužinoję.

Nuaidėjo skambutis. Bobas nusliuogė nuo palangės ir grąžino Džonatanui tušinuką bei popierių. Jis pasakė, kad jo tėtis, rabinas, kitą savaitę per Atvirų durų dieną ateis su manimi pasikalbėti, o dabar labai atsiprašąs už sutrukdymą.

Rabinas atsisėdo prie mano stalo, iškėlė rankas į dangų ir ištarė: oy. Pamaniau, kad žmogus juokauja, bet jis nuleido smakrą, papurtė galvą ir prisipažino esąs labai nelaimingas. Bobas, paklausė jis, kaip sekasi Bobui? Kalbėjo su vokišku akcentu.

Gerai sekasi, atsakiau.

Jis mus užmuš, mums širdys plyš. Ar jis jums sakė? Nori būti ūkininkas.

Ūkininko gyvenimas labai sveikas, pone Stainai.

Ūkininko gyvenimas — skandalas. Ne tam mokame už jo mokslus kolegijoje, kad jis sugalvotų auginti kiaules ir kukurūzus. Mus gatvėje visi pirštais badys. Mano žmona to neišgyvens. Pasakėme jam, kad jei nori taip gyventi, tegu tada pats už viską moka, štai kaip. Jis sako — nesijaudinkit. Yra vyriausybės programų, kurios duoda stipendijas jaunuoliams, norintiems būti ūkininkais, jis jau viską išsiaiškino. Namai pilni knygų, visokių leidinių iš Vašingtono ir kažkokios kolegijos Ohajuje. Pone Makūtai, mes jį praradome. Mūsų sūnus miręs. Mūsų sūnus negali dienų dienas gyventi su kiaulėmis.

Man labai gaila, pone Stainai.

Po šešerių metų sutikau Bobą Žemutiniame Brodvėjuje. Buvo sausis, bet jis žingsniavo, kaip įprasta, su trumpomis kelnėmis ir Orsono Velso švarku. Pasakė: sveiki, pone Makortai. Puiki dienelė, ar ne?

Baisiai šalta, Bobai.

A, tai nieko.

Jis papasakojo, kad jau dirba pas vieną ūkininką Ohajuje, bet su kiaulėmis nieko nepavyko, tėvai būtų to neatlaikę. Aš jam atsakiau, kad toks sprendimas rodo jo gerą širdį ir meilę tėvams.

Jis trumpam nutilo ir pažvelgė į mane. Pone Makortai, jūs manęs niekad nemėgote, ar ne?

Niekad tavęs nemėgau, Bobai? Gal juokauji? Turėti tave savo klasėje buvo grynas džiaugsmas. Džonatanas sakydavo, kad tu vien pasirodęs išvaikai niūrumą.

Nagi, pasakyk jam, Makortai, pasakyk visą tiesą. Pasakyk, kaip jis visad tave pralinksmindavo, kaip tu visiems savo draugams apie jį pasakojai, koks jis buvo originalus, kaip žavėjaisi jo stiliumi, gera nuotaika, sąžiningumu ir narsa, kaip būtum nežinia ką atidavęs už tokį sūnų. Pasakyk jam, koks jis buvo gražus, koks jis yra gražus visais požiūriais, kaip tu jį mylėjai tada ir tebemyli iki šiol. Nagi, sakyk.

Pasakiau, jis neteko žado, o man buvo absoliučiai nusispjauti, ką galvoja praeiviai Žemutiniame Brodvėjuje, matydami, kaip mes apsikabinome ir ilgai taip stovėjome — vidurinės mokyklos mokytojas ir stambus žydas, būsimasis Amerikos ūkininkas.

Kenas buvo korėjietis, jis nekentė savo tėvo. Klasėje papasakojo, kaip būdavo verčiamas mokytis skambinti pianinu, nors pianino jie neturėjo. Iki nusipirks pianiną, tėvas liepdavo jam mokytis gamas ant virtuvės stalo, o jei įtardavo, kad tinginiauja, daužydavo per pirštus mentele. Ir jam, ir jo šešiametei seseriai. Kai jie galiausiai nusipirko pianiną ir sesuo paskambino pjesę-pokštą, tėvas nutraukė ją nuo kėdutės, įvilko į jos kambarį, ištraukė iš stalčių krūvas drabužių, sukišo į pagalvės užvalkalą ir nusitempė dukrą koridoriun, kad pažiūrėtų, kaip jis meta drabužius į šiukšlių vamzdį.

Tegu žino, kad reikia skambinti kaip pridera.

Mokydamasis pradinėje mokykloje Kenas turėjo stoti į skautus ir surinkti visus nuopelnų ženklelius, kad jų turėtų daugiau už bet kurį kitą būrio vaiką. Jau vėliau, aukštesniosiose klasėse, tėvas primygtinai liepė jam tapti skautų Ereliu, nes stojant į Harvardą tai gali praversti. Kenas nenorėjo gaišti laiko ir tapti Ereliu, bet pasirinkimo neturėjo. Prieš akis šmėžavo Harvardas. Be to, tėvas reikalavo puikiausiai išmokti kovos menus, rinkti vieną diržą po kito, galiausiai pelnyti juodąjį.

Kenas klausė tėvo, kol galiausiai atėjo laikas rinktis kolegiją. Tėvas liepė jam paduoti prašymus į dvi mokslo įstaigas — Harvardą ir Mičigano technikos institutą. Net Korėjoje visi žino, kad verta stoti tiktai ten.

Kenas pasipriešino. Jis norėjo stoti į Stanfordą Kalifornijoje. Norėjo gyventi kitapus žemyno, kuo toliau nuo tėvo. Tėvas atsakė: ne. Šito jis neįeisiąs. Kenas atsakė, kad jei jam neleis stoti į Stanfordą, tada jis išvis nestos į jokią kolegiją. Tėvas liepė pereiti kalbėtis į virtuvę ir ėmė jam grasinti. Kenas, kovos menų meistras, atsakė: tik pamėgink, tėti. Tėtis atsitraukė. Būtų galėjęs pasakyti: gerai, daryk ką nori. Bet ką pasakytų kaimynai? Ką pasakytų kiti parapijiečiai? Įsivaizduokite, kad jūsų sūnus baigė Stiuvesanto mokyklą ir atsisako stoti į universitetą. Baisi nešlovė tėčiui. Visi jo draugai išdidžiai išlydi vaikus į Harvardą ir Mičigano technikos universitetą; jei Kenui bent kiek rūpi jo šeimos reputacija, jis nevažiuosiąs į Stanfordą.

Kenas man parašė iš Stanfordo. Jam patiko, kad ten visad šviečia saulė. Kolegijoje lengviau negu Stiuvesanto mokykloje, mažiau spaudimo, mažiau konkurencijos. Neseniai jis gavo motinos laišką, kuriame ji liepia rūpintis tik mokslais, neužsiimti jokia kita veikla, nesportuoti, nelankyti klubų, nieko, o jei gaus bent vieną pažymį, blogesnį už A, tegu nedrįsta Kalėdoms grįžti namo. Laiške Kenas rašė, kad taip dar geriau. Jis ir taip nenori važiuoti namo Kalėdoms. Grįždavo tik norėdamas pamatyti seserį.

Likus kelioms dienoms iki Kalėdų jis pasirodė mano klasės duryse ir pasakė, kad aš jam padėjęs ištverti paskutinius metus vidurinėje mokykloje. Buvo toks metas, kai jis svajojo nusivesti tėvą į tamsų skersgatvį, iš kurio paskui išeitų tik vienas žmogus. Žinoma, tai būtų jis; bet išvažiavęs į Stanfordą staiga pradėjo galvoti apie tėvą, apie tai, kaip jis gyveno, atvažiavęs iš Korėjos, dieną naktį prekiaudamas vaisiais ir daržovėmis, anglų kalbos mokėdamas tik tiek, kad vos galėtų susikalbėti, tačiau nepasiduodamas, iš paskutiniųjų trokšdamas suteikti vaikams išsilavinimą, kurio Korėjoje jie nieku gyvu nebūtų gavę, apie kurį Korėjoje negalėjai nė svajoti; kartą Stanforde per anglų kalbos pamoką dėstytojas paprašė Keno pakalbėti apie jo mėgstamiausią eilėraštį, jo atmintyje iškilo „Tėčio valsas“, Jėzau, to jau buvo per daug, jis nebesusilaikė ir apsižliumbė visų bendrakursių akivaizdoje, o dėstytojas pasirodė puikus, jis apglėbė Keną per pečius ir nusivedė koridoriumi į savo kabinetą, kad bent kiek atsipeikėtų. Kenas prasėdėjo dėstytojo kabinete visą valandą, kalbėjo ir verkė, o dėstytojas vis kartojo, kad nieko baisaus, jis ir pats turi tėvą, kurį visad laikė suktu ir niekingu šunsnukiu, Lenkijos žydu, visai pamiršęs, kad tas niekingas šunsnukis išgyveno Osvencimą, kažkaip atvažiavo į Kaliforniją, užaugino štai šį dėstytoją ir dar du vaikus, Santa Barbaroje laikydamas maisto krautuvėlę, nors kiekvieną dieną jo kūnas grasino subyrėti po to, ką buvo ištvėręs lageryje. Dėstytojas pasakė, kad jų abiejų tėčiai turbūt turėtų apie ką pasikalbėti, bet to niekuomet nebus. Korėjietis bakalėjininkas ir Lenkijos žydas krautuvininkas niekada neras žodžių, kurie universitete ateina taip lengvai. Kenas pasakė, kad dėstytojo kabinete jam nuo pečių nukrito didžiulė našta. Arba galima pasakyti kitaip — jo kūnas atsikratė didžiulio kiekio nuodų. Kažkaip taip. Dabar jis ketino nupirkti tėvui Kalėdoms dovanų kaklaraištį, o motinai — gėlių. Na, taip, kvaila jai dovanoti gėles, juk jomis tėvai patys prekiauja, bet gėlės, pirktos kampinėje korėjiečio krautuvėlėje, yra visiškai kitokios negu gėlės, pirktos iš tikro floristo. Kenas niekaip negalėjo pamiršti vieno dalyko, kurį buvo pasakęs dėstytojas: kad jo tėvui, Lenkijos žydui, ir Keno tėvui, korėjiečiui, reikėtų leisti ramiai pasėdėti saulėkaitoje su žmonomis, jei, žinoma, jie tokie laimingi, kad jas dar turi. Kenas net nusijuokė prisiminęs, kaip dėstytojas įsikarščiavo, tai pasakęs. Tegu, po šimts, ramiai pasėdi saulėkaitoje. Bet niekas jiems to neleis, nes pasaulyje nėra nieko pavojingesnio už senus pirdylas, susėdusius pasišildyti saulėkaitoje. O jei jie pradės mąstyti? Paaugliams galioja tas pats. Būtinai reikia jiems rasti kokių nors užsiėmimų, nes kitaip jie gali pradėti mąstyti.

16

Aš visą laiką mokausi. Airiūkštis iš skurdžių Limeriko skersgatvių jau nebebijo rodyti pavydo. Bendrauju su pirmos ir antros kartos imigrantais, tokiais kaip aš, bet susiduriu ir su vidurinės klasės, ir net su aukštesniosios vidurinės klasės atstovais, iš kurių tuoj pat pradedu šaipytis. Nenoriu šaipytis, bet senų įpročių atsikratyti nelengva. Tai vis apmaudas. Net ne pyktis. Tik apmaudas. Niekaip negaliu suprasti, dėl ko jie taip rūpinasi, tų vidurinės klasės problemų: čia per karšta, ten per šalta, čia ne ta dantų pasta, kurią esu pratęs vartoti. Tris dešimtmečius išgyvenęs Amerikoje dar vis džiaugiuosi, kad galiu įsijungti šviestuvus arba išlipęs iš dušo pasiimti švarų rankšluostį. Skaitau tokį rašytoją, vardu Krišnamurtis, ir man jis patinka, nes neapsimetinėja guru kaip kai kurie personažai, urmu atgriuvę iš Indijos su skardiniais puodeliais rankose, į kuriuos jau subyrėjo milijonai. Jis atsisako būti guru, atsisako būti išminčius ar kas nors kitas. Jis tik sako — užsimena — kad apskritai, vaikeli, gyvenime esi vienas. Yra tokia šiurpulius varanti Toro esė, pavadinta „Ėjimas“, joje jis rašo, kad eidamas pro duris pasivaikščioti turėtum jaustis toks laisvas, toks neapsikrovęs, tarytum niekada nebereikėtų grįžti ten, iš kur išėjai. Eini, nesustoji, nes esi laisvas. Daviau tą esė perskaityti moksleiviams, bet jie atsakė: o ne, mes taip niekada negalėtume. Taip imti ir išeiti? Jūs juokaujat? Ir tai labai keista, nes kai pasakojau apie amžinai keliaujančius Keruaką ir Ginsbergą, jiems tai pasirodė nuostabu. Kiek laisvės. Tris tūkstančius mylių tik marihuana, moterys ir vynas. Kalbėdamas su tais vaikais aš kalbuosi su savim. Mus sieja vienas dalykas — nekantrumas. Jėzau, aš jau pusamžis, bet atrandu tai, ką vidutinis protingas amerikietis žino būdamas dvidešimties. Beveik niekada nebeužsidedu kaukės, galiu laisvai alsuoti.

Moksleiviai darosi vis atviresni rašydami ir diskutuodami per pamokas, gaunu progą apžvelgti Amerikos šeimų gyvenimą nuo prabangių Istsaido apartamentų iki Kinų kvartalo lūšnynų. Tai kaleidoskopas, pilnas tradicijų ir naujovių, kur už kiekvieno kampo tūno slibinai ir piktosios dvasios.

Filisė rašinyje papasakojo, kaip tą vakarą, kai Nilas Armstrongas išsilaipino Mėnulyje, susirinko visa jos šeima, kaip šeimynykščiai lakstė tai į svetainę, kur stovėjo televizorius, tai į miegamąjį, kuriame merdėjo jos tėvas. Tai šen, tai ten. Rūpinosi tėvu, bet nenorėjo pražiopsoti ir išsilaipinimo Mėnulyje. Filisė rašė, kad ji sėdėjo prie tėvo, kai motina pakvietė ateiti pasižiūrėti, kaip Armstrongas žengia pirmą žingsnį Mėnulio paviršiumi. Ji nubėgo į svetainę, kur visi džiūgavo ir glėbesčiavosi, bet staiga pajuto trauką, tą pačią pažįstamą trauką, puolė į miegamąjį ir pamatė, kad tėvas nebegyvas. Ji nesukliko, neprapliupo verkti, galvoje sukosi tik viena mintis — kaip sugrįžti į svetainę pas tuos džiūgaujančius žmones ir jiems pranešti, jog tėčio nebėra.

Ji pravirko dabar, stovėdama priešais klasę. Būtų galėjusi atsisėsti į savo vietą pirmoje eilėje, aš to ir tikėjausi, nes pats nežinojau, ką daryti. Priėjau prie jos. Apglėbiau ją kaire ranka. Bet to nepakako. Prisitraukiau ją arčiau, apkabinau abiem rankom, leidau išsikūkčioti man ant peties. Bendraklasių veidai sudrėko nuo ašarų, kol galiausiai kažkuris sušuko: šaunuolė, Filise. Pora kitų ėmė ploti, netrukus plojo ir drąsinamai šūkavo visa klasė, Filisė atsisuko į juos šlapiu veidu ir nusišypsojo, aš ją nuvedžiau į vietą, ji atsigręžė, palietė mano veidą, ir aš pagalvojau: tai ne žemės drebėjimas, tas prisilietimas, bet aš jo niekada nepamiršiu, kaip ir Filisės, jos velionio tėvo, Mėnulyje išsilaipinusio Armstrongo.

Klausykite. Ar visi klausotės? Ne, jūs nesiklausote. Kalbu tiems šios klasės moksleiviams, kuriuos galbūt domina rašymas.

Jūs rašote kiekvieną savo gyvenimo akimirką. Rašote net sapnuose. Einate šios mokyklos koridoriais, sutinkate įvairiausių žmonių ir mintyse įnirtingai apie juos rašote. Štai direktorius. Reikia apsispręsti, kaip su juo sveikintis. Linktelėti galva? Nusišypsoti? Ištarti: labas rytas, pone Baumeli? O gal tiesiog: sveiki? Matote žmogų, kurio nemėgstate. Vėl galvoje įnirtingai rašote. Reikia apsispręsti. Nusukti akis? Praeinant įsispoksoti? Linktelėti? Sušnypšti: sssveiki? Matote žmogų, kurį mėgstate, jam šiltu, maloniu balsu ištariate: laaabas. Tame žodyje yra viskas — irklų teškėjimas ežere, smuikų melodija, mėnesienoje švytinčios akys. Kiek daug yra būdų pasisveikinti. Galima sušnypšti, sučiulbėti, suloti, sudainuoti, riaugtelėti, susijuokti, nusikosėti. Paprasčiausiai perėjote koridoriumi, o galvoje jau štai kiek pastraipų, sakinių, kokia gausybė sprendimų.

Aš elgiuosi kaip vyriškis, nes moterys man iki šiol išlieka didžiausia paslaptis. Ar klausotės? Mokykloje mokosi mergina, kurią jūs įsimylėjote. Atsitiktinai sužinojote, kad neseniai ji nutraukė draugystę su kitu vaikinu, taigi vieta laisva. Norėtumėte su ja kur nors nueiti. O, kaip dabar mintyse rašote! Gal jūs iš tų kietuolių, kuriems nieko nereiškia prisiartinti prie pačios Trojos Elenos ir pasiteirauti, ką ji ketina veikti po apgulties, nes jūs žinote tokią visai neblogą vietelę Iliumo griuvėsiuose, kur gerai ruošia avieną ir pilsto neprastą anyžių degtinę. Kietuoliui, kupinam žavesio, nebūtina iš anksto pernelyg ruoštis. Visiems kitiems teks imtis rašymo. Skambinate jai paklausti, ar nenorėtų su jumis kur nors nueiti šį šeštadienį. Nervinatės. Jei ji jus atstums, atsidursite ant bedugnės krašto, mirties prieangyje. Telefonu primenate, kad jūs kartu lankote fiziką. Ji dvejodama atsiliepia: a, taip. Jūs klausiate, ar ji užsiėmusi šį šeštadienio vakarą. Taip, užsiėmusi. Jau turi kai ką numačiusi; įtariate, kad ji meluoja. Merginai negalima prisipažinti, kad ji šeštadienio vakarą neturi ką veikti. Tai būtų neamerikietiška. Ji privalo vaidinti. Dieve, ką žmonės pasakys? Jūs toliau mintyse rašote: klausiate, o kaip kitą šeštadienį, kaip visus kitus šeštadienius iki pat begalybės? Jums, vargšui bedaliui, tiks bet kas, jei tik galėsite pasimatyti su ja dar prieš išeidamas į pensiją. Ji toliau žaidžia, siūlo paskambinti kitą savaitę, tada ji žinos. Kurgi ne, žinos. Šeštadienį vakare ji sėdi namie ir žiūri televizorių su mama ir teta Edna, kuri niekada neužsičiaupia. Jūs šeštadienį irgi sėdite namie su tėvais, kurie niekada neprataria nė žodžio. Einate miegoti ir sapnuojate, kad kitą savaitę — Dieve, taip jau kitą savaitę! — ji galbūt sutiks, ir jei taip, tai jūsų jau viskas numatyta, tas jaukus itališkas restoranėlis Kolumbo aveniu, kurio stalai užtiesti staltiesėmis raudonais ir baltais langeliais, o apvarvėjusios baltos žvakės įstatytos į chianti butelius.

Svajonės, troškimai, ketinimai: tai vis rašymas, bet jūs ne toks kaip paprastas gatvės praeivis, nes jūs, bičiuliai, visa tai suvokiate, rikiuojate galvoje, įžvelgiate mažmožių svarbą, išdėstote viską popieriuje. Gal jus kamuoja meilė arba sielvartas, vis tiek negailestingai viską stebite. Jūs pats esate savo medžiaga. Jūs rašytojai, ir neabejokite: kad ir kaip pakryptų tas šeštadienis ar koks nors kitas šeštadienis, jums jau niekada nebebus nuobodu. Niekada gyvenime. Niekas, kas žmogiška, jums nesvetima. Ne, ne, nereikia plojimų, verčiau surinkite namų užduotis.

Pone Makortai, kaip jums pasisekė. Jūs išgyvenote tokią varganą vaikystę, užtat dabar turite apie ką rašyti. O apie ką mums rašyti? Mums nieko įdomaus nenutinka — gimstame, pradedame lankyti mokyklą, važinėjame atostogauti, einame į kolegiją, įsimylime ar dar ką nors, baigiame mokslus, įgyjame kokią nors profesiją, vedame, susilaukiame dviejų kablelis trijų dešimtųjų vaiko, apie kuriuos nuolat kalbate, išleidžiame vaikus į mokyklą, išsiskiriame kaip penkiasdešimt procentų šalies gyventojų, išstorėjame, sulaukiame pirmo infarkto, išeiname į pensiją, mirštame.

Džonatanai, liūdnesnio amerikietiško gyvenimo scenarijaus vidurinės mokyklos klasėje dar nesu girdėjęs. Bet tu išvardijai didžiojo amerikietiško romano dedamąsias dalis. Trumpai apibūdinai tai, apie ką rašė Teodoras Dreizeris, Sinkleris Liuisas, Fransis Skotas Ficdžeraldas.

Jie sako, kad aš turbūt juokauju.

Aš atsakau: jūs žinote Makorto gyvenimo dedamąsias dalis. Jūsų gyvenimai irgi susideda iš įvairių dalykų, kuriuos panaudosite, jei rašysite apie save. Surašykite savo dedamąsias dalis į sąsiuvinį. Šiukštu jų nepameskite. Tai labai svarbu. Žydiškumas. Vidurinė klasė. New York Times. Per radiją skambanti klasikinė muzika. Harvardo perspektyva. Kiniškumas. Korėjietiškumas. Itališkumas. Ispaniškumas. Laikraštis užsienio kalba ant virtuvės stalo. Iš radijo sklindanti tautinė muzika. Tėvų svajonės apie kelionę į gimtinę. Senelė, kuri tylėdama sėdi svetainės kampe, galvodama apie neseniai matytas Kvinso kapines. Tūkstančiai paminklų, tūkstančiai kryžių. Ji meldžia: labai, labai prašau, nelaidokite manęs ten. Parvežkite į Kiniją. Labai prašau. Eikit, prisėskit prie senelės. Tegu ji jums papasakoja apie savo gyvenimą. Visi seneliai ir senelės turi ką papasakoti, ir jei leisite jiems numirti, neužsirašę tų pasakojimų, būsite tikri nusikaltėliai. Už bausmę jums bus uždrausta lankytis mokyklos valgykloje.

Kurgi ne. Cha, cha.

Tėvai ir seneliai įtariai pasitinka netikėtą susidomėjimą jų gyvenimu. Kodėl tu manęs viso to klausinėji? Mano gyvenimas — tik mano reikalas, ką padariau, tai padariau.

O ką tu padarei?

Ne tavo reikalas. Ar tai ir vėl tas mokytojas? Tai jis visur kaišioja nosį?

Ne, senele. Aš tik pamaniau, gal norėsi man papasakoti apie savo gyvenimą, kad aš galėčiau papasakoti savo vaikams ir tavęs niekas nepamirštų.

Pasakyk tam mokytojui, kad rūpintųsi savo reikalais. Visi tie amerikiečiai vienodi, amžinai visko klausinėja. Mūsų šeima niekada nelenda prie kitų.

Bet, senele, tas mokytojas airis.

Ak, taip? Na, šitie dar blogesni, amžinai pliurpia ir dainuoja apie visokius žalumynus, o paskui šaudosi ir atsiduria kartuvėse.

Kiti pasakojo, kaip uždavę seneliams vienintelį klausimą apie jų praeitį tarsi pramušė užtvanką, senukai nebegalėjo liautis kalbėję, nors jau seniai atėjo laikas miegoti, buvo vėlu — dalijosi savo širdies skausmais ir ašaromis, senosios gimtinės ilgesiu, skelbė meilę Amerikai. Visiškai pasikeitė kai kurių šeimų santykiai. Šešiolikmetis Miltonas daugiau niekada nedrįs nepaisyti savo senelio.

Jūs neįsivaizduojate, kokių dalykų patyrė senelis Antrajame pasauliniame kare. Tipo, jis įsimylėjo SS karininko dukterį ir už tai vos išvengė mirties. Jis pabėgo ir pasislėpė tame — kaip ten jį vadina — na, karvės kailyje, išmestame į šiukšlyną.

Odoje?

Jo. Ta oda ten gulėjo tik dėl to, kad ją buvo gerokai apgraužusios žiurkės, seneliui teko jas nuvaikyti. Tris dienas jis tūnojo susisukęs į odą ir vaikė žiurkes, kol jį pamatė katalikų kunigas, paslėpė savo bažnyčios rūsyje ir laikė visus metus, iki atėjo amerikiečiai. Šitiek metų senelis sau tyliai sėdėjo kamputyje, aš niekad jo nieko neklausinėjau ir jis man nieko nepasakojo. Jis iki šiol nelabai kaip kalba angliškai, bet priežastis ne ta. Dabar įrašiau jo pasakojimą į diktofoną, o mano tėvai — mano tėvai, Jėzau, — sako: ko tu gaišti laiką?

Klarensas buvo gabus ir drovus juodaodis. Jis sėdėjo klasės gale su trim kitais juodaisiais ir niekad nedalyvaudavo klasės diskusijose. Jie su draugais turėjo savo slaptų juokų, ir tas juodųjų sąmokslas mane erzindavo. Sykiu galvodavau, kad jei būčiau juodaodis, irgi atsidurčiau ne kur kitur, o mažame savo paties susikurtame gete, slapta tyčiodamasis iš baltojo mokytojo.

Deividas buvo gabus ir anaiptol ne drovus juodaodis. Jis sėdėjo prie didelio lango su baltaisiais draugais, kurie sekiojo paskui jį, šiam įeinant ir išeinant iš klasės. Kai pateikdavau klasei klausimą, jis būtinai keldavo ranką, o jei atsakydavo neteisingai, susierzinęs papurtydavo galvą ir sakydavo: o, tfu. Daugelis stengėsi jį pamėgdžioti, bet niekas nemokėjo taip ištarti „O, tfu“ kaip Deividas. Niekas geriau už jį nemokėjo skleisti linksmybių. Moksleiviai keisdavo pasirenkamuosius kursus, kad tik galėtų atsidurti su juo vienoje klasėje. Kai jis penktadieniais skaitydavo savo apsakymus ir rašinius, jie kaukdavo iš juoko. Pirmadienio rytą aš atsikėliau iš lovos. Arba neatsikėliau. Tik sapnavau, kad atsikėliau, negalėčiau jums prisiekti, kad gulėjau lovoje ir sapnavau, kad keliuosi, o gal sapnavau, kad sapnuoju? Dėl visko kaltas ponas Liperis, nes jis per filosofiją mums papasakojo tą kinišką istoriją, kurioje žmogus sapnuoja, kad yra peteliškė, o gal peteliškė sapnuoja, kad yra žmogus. Arba peteliškė. O, tfu.

Visi juokėsi, išskyrus Klarensą. Trys jo draugai juokėsi, nors nelabai drąsiai. Aš paklausiau Klarenso, gal jis irgi šiandien norėtų ką nors paskaityti. Jis papurtė galvą. Aš atsakiau, kad čia rašymo pamokos, kuriose visiems privaloma dalyvauti; jei jis nenori skaityti savo rašinio pats, tai gal galėtų duoti perskaityti kam nors kitam. Jo abejingumas mane nervino. Norėjau, kad mano klasėje sėdėtų vien patenkinti Deividai ir kartotų: o, tfu.

Tą dieną budėjau mokyklos valgykloje. Klarensas atsisėdo prie sienos su juodaodžių paauglių būreliu. Jie juokėsi iš to, kaip jis vaidina Hitlerį: tarp viršutinės lūpos ir nosies įkišta dešrelė atstojo ūsus, ant galvos uždėtas dubenėlis, ištiesta kariniam pasveikinimui ranka. Valgykloje Klarensas buvo visai kitas žmogus negu klasėje.

Deividas tylėdamas stebėjo jį nuo kito stalo ir nesišypsojo.

Po pietų paklausiau Klarenso, ar jis kada nors žada ką nors paskaityti. Ne, jis neturįs ko pasakyti.

Ničnieko?

Na, aš niekada nebūsiu toks kaip Deividas.

Tu ir neprivalai būti toks kaip Deividas.

Jums tai nepatiks. Aš nežinau kitokių pasakojimų, tik iš gatvės gyvenimo. Mano gatvėje vyksta įvairių dalykų.

Tai parašyk apie savo gatvę.

Negaliu. Ten negražūs žodžiai ir kitokie dalykai.

Klarensai, pasakyk man bent vieną žodį, kurio aš nebūčiau girdėjęs. Bent žodelį, Klarensai.

Bet aš maniau, kad rašyti reikia literatūrine kalba.

Rašyk kokia nori kalba, svarbu, kad būtų parašyta.

Kitą penktadienį jis buvo pasiruošęs skaityti. Kiti skaitytojai atsistodavo, bet Klarensas norėjo sėdėti. Jis man priminė, kad ketina vartoti neliteratūrinę kalbą, ar nieko?

Aš atsakiau: niekas, kas žmogiška, man nesvetima. Ir pridūriau, kad pamiršau, kuris rusų rašytojas taip pasakė.

Jis atsiliepė: a. Ir pradėjo skaityti pasakojimą apie tai, kaip kelios jo gatvės vaikų motinos susidorojo su narkotikų prekeiviu. Jos jį įspėjo, kad nešdintųsi iš jų kvartalo, bet tas atrėžė turįs kaip nors užsidirbti gyvenimui, tegu jos eina velniop. Vieną vakarą šešios motinos jį sučiupo ir nusivežė į dykvietę. Ką ten jam darė, Klarensas negalėtų pasakyti, bet sklido įvairios kalbos. Tų kalbų jis nedrįstų pakartoti net jei galėtų, be to, Stiuvesanto moksleiviams šitokie dalykai pernelyg žiaurūs. Gali pasakyti tik tiek, kad viena iš motinų iškvietė greitąją, kad tas vyrukas dykvietėje nenumirtų. Žinoma, pasirodė ir policininkai, bet niekas nieko nežinojo, o policininkai pasirodė supratingi. Štai kaip gyvena žmonės Klarenso gatvėje.

Tyla. Paskui staiga šūksniai, pagyros, plojimai. Klarensas atsilošė kėdėje ir pažvelgė į Deividą, plojantį karščiausiai iš visų. Deividas nepasakė: o, tfu. Suprato, kad ši akimirka priklauso Klarensui.

Sakykit, o kas tas keistas vaikinas prie klasės durų? Išblyškęs kaip kreida, klaikiai liesas, apsvaigęs. Būtų galėjęs į mane kreiptis: Frenkai, bet ištarė: laba diena, pone Makortai. Pagerbė mokytoją.

Išėjau į koridorių kaip visada trumpai pasikalbėti, ir jis man paaiškino, kad atsitiktinai ėjo pro šalį, prisiminė mane ir pagalvojo, kažin kaip man sekasi. Be to, nutiko taip, kad jam šiuo metu truputį striuka su finansais, tai gal aš galėčiau pasidalyti keletu monetų. Jis nepamiršo to gero, kurį jau esu jam padaręs, ir nors sunkiai įsivaizduoja galėsiąs kada nors atsilyginti, vis dėlto puoselėja man pačius šilčiausius jausmus. Koks malonumas aplankyti mane šioje mokykloje ir matyti klestintį Amerikos jaunimą, nuostabius vaikus, atsidūrusius tokio sumanaus ir kilnaus žmogaus rankose. Jis padėkoja ir sako, kad gal greitai pasimatysime Montero bare Brukline, už keleto kvartalų nuo jo buto. Po kelių minučių dešimt dolerių, kuriuos jam įspaudžiau, atsidurs Stiuvesanto aikštės narkotikų prekeivio rankose.

Tai Hunkė, sakau jiems. Pasiimkite bet kurią šiuolaikinės Amerikos literatūros istoriją arba knygą apie bitnikus ir pavardžių rodyklėje perskaitysite: Hunkė, Herbertas.

Alkoholis jam nelabai rūpi, bet Montero bare kilniai leidžiasi pavaišinamas brendžiu. Jo balsas sodrus, švelnus ir muzikalus. Jis visad labai mandagus, todėl retai kyla mintis jį pavadinti narkomanu. Jis gerbia įstatymus ir nė vieno jų nesilaiko.

Jis yra sėdėjęs kalėjime už kišenvagystę, šiaip vagystę, narkotiku laikymą ir platinimą. Jis sukčius, apgavikas, perkamas meilužis, žavus personažas, rašytojas. Sakoma, kad būtent jis sugalvojo pavadinimą „bitnikai“. Jis naudojasi žmonėmis tol, kol baigiasi jų pinigai bei kantrybė, kol jie jam pareiškia: gana, Hunke. Lauk, dabar jau eik lauk. Jis viską puikiai supranta ir ant nieko nepyksta. Jam tas pats. Žinau, kad jis manimi naudojasi, bet pažįsta visus bitnikus, o man patinka klausytis, kaip jis pasakoja apie Barouzą, Korsą, Keruaką, Aleną Ginsbergą. Arlina Dalberg man sakė, kad Ginsbergas kartą palygino Hunkę su šventuoju Pranciškum Asyžiečiu. Taip, jis nusikaltėlis, jis laužo įstatymus, bet vagia tik tiek, kiek jam reikia narkotikams, ir negauna iš savo vagysčių jokio pelno. Be to, nevagia visko, kas pakliūva po ranka. Niekad nevogs papuošalo, kuris panašus į šeimos palikimą. Žino, kad jei paliks nepavogtą bent vieną aukai brangų daiktą, žmogui tai bus malonu ir nebe taip skaudės širdį dėl to, kas prarasta. Be to, tai atneš jam sėkmę. Jis prisipažįsta padaręs visus įmanomus nusikaltimus, išskyrus žmogžudystę, kartą net mėgino nusižudyti Arlinos name Maljorkoje. Kartais duodamas jam po dešimt dolerių savotiškai apsisaugau nuo tikimybės, kad jis įsilauš į mano butą, nors neseniai jis man pasakojo jau nebepajėgiąs užsiropšti į antrą aukštą, todėl jei išgirstąs, kad laimikis gali būti geras, pasisamdąs pagalbininką. Žemutiniame Istsaide norinčiųjų netrūksta. Herbertas Hunkė jau nebelaipioja gaisrininkų kopėčiomis ir lietvamzdžiais. Bet yra kitų būdų prasiskverbti į pasiturinčiųjų tvirtoves, sako jis.

Pavyzdžiui?

Jūs nė nepatikėsite, kiek daug žydrų durininkų ar kiemsargių dirba Parko ir Penktajame aveniu. Jei man pavyksta gerai susitarti, kad tas susitiktų su anuo, jie mane laisvai įleidžia vidun, tikriausiai galėčiau net ramiai nusnūsti bet kuriame iš tų butų. Seniai seniai, kai dar buvau jaunas, mielai būčiau parsidavęs pats, ir dėkui, man labai neprastai sekėsi. Kartą mane netikėtai užtiko toks draudimo bendrovės direktorius, jau buvau pasirengęs sėsti į kalėjimą, bet tas tik pašaukė žmoną iš kito kambario, ji atnešė martinių ir netrukus visi trys jau buvome lovoje, kuo puikiausiai įsitaisę. O, kokie buvo laikai. Niekas tada mūsų nevadino gėjais, tik žydrais.

Rytojaus dieną ant savo stalo randu protesto laišką, pasirašytą „Motina“. Ji nenori pasisakyti vardo, kad už jos poelgį nenukentėtų duktė, kuri parėjusi namo papasakojo visai šeimai apie tą niekingą veltėdį Honką, kuris, sprendžiant iš dukters pasakojimų, anaiptol nepanašus į šviesų pavyzdį, taip reikalingą Amerikos jaunimui. Ji, būdama motina, puikiai supranta, kad Amerikos visuomenės nuošalėse esama panašių žmonių, bet ar aš negalėjau surasti pranašesnių asmenybių, įkūnijančių „gėrį ir teisingumą“? Tokių kaip Elinora Glyn10 arba Džonas P. Markandas11?

Negaliu atsakyti į šį laišką, negaliu apie jį net užsiminti per pamoką, nes nenoriu, kad duktė susigėstų. Suprantu motinos būgštavimus, bet jei šiose pamokose mokau rašyti, turėdamas galvoje literatūrą, tai ar privalau paisyti kokių nors ribų? Jei vaikinas ar mergina parašys apie seksą, ar aš galėsiu leisti šį rašinį garsiai perskaityti klasėje? Metų metus dirbęs su tūkstančiais paauglių, klausęs jų kalbų ir taisęs jų darbus, aš gerai žinau, kad tėvai smarkiai perdeda vaikų naivumą. Tie tūkstančiai paauglių buvo mano auklėtojai.

Atsargiai imuosi šios temos nebeminėdamas Hunkės. Pažvelkite į Marlou, Nešo, Svifto, Bodlero, Rembo gyvenimus, ką ir kalbėti apie tuos nenaudėlius Baironą ir Šelį arba palaidūną mergininką Hemingvėjų ir Folknerį, mirtinai nusigėrusį tame savo Oksforde, Misisipės valstijoje. Dar galima prisiminti Aną Sekston, kuri nusižudė, Silviją Plat, kuri padarė tą patį, ir Džoną Berimeną, nušokusį nuo tilto.

Ak, aš tikras tamsybių žinovas.

Dėl Dievo meilės, Makortai, liaukis trikdęs vaikus. Apsiramink. Palik juos ramybėje, ir jei jie nepradės uodegėlėm mosuoti, tai tik dėl to, kad bus apkvaitę nuo nesiliaujančių anglų kalbos mokytojo plepalų.

Rimtai nusiteikę moksleiviai kelia rankas ir klausinėja, kaip žadu juos įvertinti semestro pabaigoje. Juk per pamokas neduodu įprastų kontrolinių darbų — nei daugybinio pasirinkimo klausimų, nei stulpelių, nei tuščių langelių, į kuriuos reikia ką nors įrašyti, nei įvertinimo, teisingas ar klaidingas šis teiginys. Susirūpinę tėvai jau domisi.

Aš sakau rimtai nusiteikusiems moksleiviams: įvertinkite save patys.

Ką? Kaip mes galime įvertinti patys save?

Juk visą laiką tai darote. Mes visi tai darome. Be paliovos save vertiname. Sąžinės sąskaita, vaikinai ir merginos. Sąžiningai paklauskite savęs: ar aš ko nors išmokau, skaitydamas valgio gaminimo receptus tarsi poezijos kūrinius, nagrinėdamas vaikišką eilėraštį apie piemenaitę, tarsi jis būtų parašytas T. S. Elioto, gilindamasis į „Tėčio valsą“, klausydamasis, kaip Džeimsas ir Danielis pasakojo apie savo vakarienę, valgydamas Stiuvesanto aikštėje, skaitydamas Mimi Šeraton apžvalgas? Aš jums tik tiek pasakysiu — jei iš viso šito nieko neišmokote, tai reiškia, jog pramiegojote nuostabiausią Maiklo muziką ir Pamės odę Pekino ančiai, arba — taip irgi gali būti, bičiuliai, — aš tiesiog niekam tikęs mokytojas.

Jie juokiasi. Aha, taip ir yra. Jūs niekam tikęs mokytojas ir mes visi juokiamės, nes čia yra tiesos, nes jie gali laisvai tai pasakyti, nes aš suprantu juokus.

Rimtai nusiteikę moksleiviai vis tiek nepatenkinti. Jie įrodinėja, kad per kitas pamokas mokytojas pats pasako, ką turėtum išmokti. Mokytojas moko, o tau reikia mokytis. Paskui mokytojas surengia patikrinimą ir tu gauni tą įvertinimą, kurio nusipelnei.

Rimtai nusiteikę moksleiviai aiškina, kad labai patogu iš anksto žinoti, ką reikės išmokti, kad galėtum taip nusiteikti. Jie sako: per jūsų pamokas niekada nesuprasi, ką mums reikia išmokti, tai kaip mums mokytis, kaip jūs pats galite mus įvertinti? Niekada nežinai, kas dar atsitiks per jūsų pamokas. Semestro pabaigoje lieka pats didžiausias klausimas: iš kur mokytojas žino, kaip ką įvertinti?

Tuoj aš jums paaiškinsiu, kaip aš vertinu. Pirmiausia — lankomumas. Net jei tyliai sėdėjote klasės gale ir mąstėte apie tai, kas čia kalbama bei skaitoma, privalėjote šį tą išmokti. Antra — dalyvavimas. Ar bent vieną penktadienį esate skaitę savo rašinį? Bet ką? Apsakymą, esė, eilėraštį, pjesę? Trečia — ar aptarėte bendraklasių rašinius? Ketvirta, ir tai jau galite nuspręsti tik jūs, ar galite apmąstyti gautą patirtį, ar galite savęs paklausti, ko jus tai išmokė? Penkta — gal tik sėdėjote ir svajojote? Jei taip, įvertinimas bus teigiamas.

Staiga mokytojas surimtėja ir klausia Svarbaus Dalyko: o apskritai, kas tas ugdymas? Ką mes šioje mokykloje veikiame? Jūs galite atsakyti, kad stengiatės baigti mokyklą, nes norite stoti į kolegiją ir ruoštis būsimai karjerai. Bet, mano mieli moksleiviai, to anaiptol nepakanka. Aš ne kartą esu savęs klausęs, kokį velnią veikiu šioje klasėje. Ir susikūriau sau tokią lygtį. Kairėje lentos pusėje užrašau didelę raidę B, dešinėje — didelę raidę L. Sujungiu jas strėle, nukreipta į dešinę: nuo Baimės į Laisvę.

Nemanau, kad žmogus kada nors tampa visiškai laisvas, bet aš bent stengiuosi baimę nuginti į tolimą kampą.

17

Sparnuotos laiko vežėčios lekia kaip vėjas, jas iš paskos vejasi Dangaus skalikas. Tu sensti, ir koks vis dėlto esi niekingas plepys: be paliovos kumščiuoji vaikus, ragindamas rašyti, sykiu leisdamas užgesti savo paties svajonei. Pasiguosk bent tuo: vieną gražią dieną kuris nors iš tavo gabiųjų moksleivių gaus Nacionalinį knygos apdovanojimą ar net Pulicerio premiją, pakvies tave į jos įteikimo iškilmes ir puikioje kalboje prisipažins, jog už viską yra dėkingas tau. Tavęs paprašys atsistoti. Tau plos didžiulė minia. Tai bus tavo žvaigždžių valanda, atlygis už tūkstančius pamokų, už milijonus perskaitytų žodžių. Tavo premijuotasis auklėtinis tave apkabins, ir netrukus tu, mažasis pone Čipsai12, išnyksi Niujorko gatvėse, vėl laipiosi stačiais laiptais į savo varganą būstą su apdulkėjusiom spintelėm, vandens buteliu sename šaldytuve ir blausia elektros lempute, kabančia virš siauros viengungio lovelės.

Didžioji Amerikos drama — tai paauglystės ir amžiaus vidurio susidūrimas. Mano hormonai meldžia tykios miško proskynos, jų hormonai pulsuoja, veržiasi, reikalauja.

Šiandien jie nenori, kad prie jų kabinėtųsi nei tėvai, nei mokytojai.

Aš irgi nenoriu, kad jie man trukdytų. Nebenoriu jų nei matyti, nei girdėti. Geriausius savo gyvenimo metus iššvaisčiau klykaujančių paauglių draugijoje. Per tą laiką, kurį praleidau klasėje, galėjau perskaityti tūkstančius knygų. Galėjau išrausti visą Keturiasdešimt antrosios gatvės biblioteką nuo pradžios iki galo. Kaip būtų gerai, jei tie vaikigaliai išvis dingtų. Aš prastai nusiteikęs.

Tačiau būna ir kitokių dienų, kai trokštu kuo greičiau atsidurti klasėje. Priėjęs koridorių, vos galiu tverti. Nagais rausiu žemę. Nagi, pone Ritermanai. Greičiau. Baikit tą savo nelemtą matematikos pamoką. Aš turiu šiems moksleiviams ką pasakyti.

Mokytojų bufete prie manęs prisėda jauna mokytoja, praktikantė. Rugsėjo mėnesį ji pradės dirbti, gal galėčiau jai ką nors patarti?

Išsiaiškink, kas tau patinka, ir tai daryk. Iš esmės nieko daugiau nesugalvosi. Prisipažinsiu, mokyti man ne visada patiko. Kartais pasijusdavau kaip nesavas. Klasėje esi visiškai vienas, vienas vyras arba viena moteris penkias pamokas per dieną prieš penkias paauglių klases. Vienas tavo energijos vienetas prieš šimtą septyniasdešimt penkis jų energijos vienetus, šimtą septyniasdešimt penkias tiksinčias laikrodines bombas — privalai susirasti būdų, kaip išsigelbėti. Gali būti, kad tu jiems patiksi, gal jie tave net pamils, bet jie jauni, o jaunųjų tokia paskirtis — išstumti senius iš planetos. Žinau, kad perdedu, bet tai beveik tas pats, kaip boksininkui eiti į ringą arba matadorui — į areną. Gali gauti nokautą, gali kristi perrėžtu pilvu, tai bus tavo, kaip mokytojos, karjeros pabaiga. Bet jei išsilaikysi, pamažu išmoksi visokių gudrybių. Privalai išmokti klasėje jaustis patogiai, nors tai nelengva. Privalai elgtis egoistiškai. Oro linijų darbuotojai sako, kad jei lėktuve sumažėja deguonies kiekis, kaukę pirmiausia reikia dėtis sau, nors instinktyviai knieti gelbėti vaiką.

Klasė — tai scena, kurioje nuolatos vyksta dramos. Niekada nesužinosi, kokią įtaką turėjai šimtams moksleivių, kurie kasmet ateina ir išeina. Matysi, kokie jie išeina po pamokos — susimąstę, apsnūdę, pašaipūs, susižavėję, besišypsantys, sutrikę. Po keleto metų išsiauginsi jautrias antenas. Matysi, kada pasiekei juos, o kada atstūmei. Tai chemija. Ir psichologija. Gyvuliškas instinktas. Dirbi su vaikais, ir kol esi mokytoja, nuo šito niekur nepabėgsi. Nesitikėk, kad tau padės tie, kurie pabėgo iš klasės, tie, kurie užima aukštesnius postus. Jiems rūpi kitkas — jie eina pietauti ir mąsto apie aukštesnius dalykus. Tu esi viena su vaikais. Na štai, skambutis. Dar pasimatysim. Išsiaiškink, kas tau patinka, ir tai daryk.

Buvo balandis, už lango švietė saulė, ir aš susimąsčiau, kiek man dar liko balandžių, kiek liko saulėtų dienų. Pradėjau jausti, kad nebeturiu ką pasakyti Niujorko vidurinių mokyklų moksleiviams — nei apie rašymą, nei apie ką nors kita. Mano balsas pradėjo kimti. Prieš atsidurdamas vienas pasaulyje aš maniau, kad to labai noriu. Kaip galiu kalbėti apie rašymą, kai pats nesu parašęs nė vienos knygos, jau nekalbu apie jos išleidimą? Tiek kalbėjau, tiek prigadinau užrašų sąsiuvinių, ir nieko iš to neišėjo. Kažin ar jiems nekyla panašių minčių? Ar jie nesako: kaip čia yra, kad jis tiek kalba apie rašymą, o pats nėra nieko parašęs?

Atėjo laikas į pensiją, laikas gyventi iš mokytojo pensijos, visai nepanašios į karališkus turtus. Pagaliau perskaitysiu knygas, kurias kaupiau visus trisdešimt metų. Valandų valandas sėdėsiu Keturiasdešimt antrosios gatvės bibliotekoje, savo mėgstamiausioje Niujorko vietoje; vaikščiosiu gatvėmis, išgersiu alaus „Liūto galvoje“, pasikalbėsiu su Disiu, Duganu, Hamilu, išmoksiu groti gitara ir dainuoti šimtus dainų, pakviesiu savo dukterį Mėgę vakarienės į „Vilidžą“, parašinėsiu savo sąsiuviniuose. Gal kas išeis.

Kaip nors išsiversiu.

Kai Gajus Lindas antrus metus mokėsi aukštesniojoje mokykloje, vieną šaltą, snieguotą dieną jis atėjo į mokyklą su skėčiu. Antrame aukšte susitiko draugą, kuris irgi turėjo skėtį. Jie ėmė fechtuotis skėčiais, staiga draugas paslydo, jo skėčio smaigalys įsmigo Gajui į akį, ir Gajų ištiko pusinis paralyžius.

Jį nugabeno į Bet Izraelio ligoninę kitapus gatvės: taip prasidėjo ilgos klajonės iš vieno miesto į kitą, iš vienos apygardos į kitą. Nuvežė net į Izraelį, kur nuolat vyksta mūšiai, todėl gydytojai išmano naujausias traumų gydymo metodikas.

Į mokyklą Gajus grįžo invalido vežimėlyje, su juodu raiščiu ant akies. Po kurio laiko jau pajėgė vaikščioti koridoriais, pasiramsčiuodamas lazda. Dar vėliau atsisakė ir lazdos; nebūtum nė atspėjęs, kad patyrė tokį sužalojimą, jei ne juodas akies raištis ir nejudanti ranka, gulinti ant suolo.

Štai Gajus sėdi mano paskutinėje pamokoje ir klauso, ką kitame klasės gale kalba Reičelė Blauštein. Ji prisimena poezijos pamoką, kurią vedė ponia Kocela. Pamoka Reičelei patiko, patiko ir tai, kaip apie poeziją pasakoja ponia Kocela, bet iš esmės jai tai pasirodė tik laiko švaistymas. Apie ką gi rašyti, kai viskas gyvenime ir taip puiku: jos tėvai patenkinti, jiems gerai sekasi, Reičelė vienturtis vaikas šeimoje, ketina stoti į Harvardą, jos sveikata be priekaištų?

Pasakiau jai, kad prie šio tobulybių katalogo gali pridėti, jog yra labai graži.

Ji nusišypsojo, tačiau klausimas liko neatsakytas: tai apie ką rašyti?

Kažkas atsiliepė: keičiu savo nemalonumus į tavuosius, Reičele. Ji vėl nusišypsojo.

Gajus papasakojo, ką jis išgyveno per pastaruosius dvejus metus. Nepaisant patirtų sunkumų, nieko nenorėtų pakeisti. Keliaudamas po ligonines, sutiko daugybę paliegusių, sergančių žmonių, kurie kentė tylėdami. Sakė, kad tai pamatęs visai kitaip ėmė galvoti apie savo nelaimę. Nebenorėjo užsisklęsti tik savyje. Ne, jis ničnieko nekeistų.

Ir jiems, ir man tai paskutinė pamoka vidurinėje mokykloje. Netrūksta nei ašarų, nei nuostabos, kad Gajus palydi mus į kelionę, primindamas nuolat džiaugtis tuo, ką turime.

Nuaidi skambutis, moksleiviai apibarsto mane konfeti. Primygtinai palinki sėkmės. Aš jiems linkiu to paties. Nusėtas spalvotais popierėliais, nutolstu koridoriumi.

Kažkas man pavymui sušunka: ei, pone Makortai, jūs privalot parašyti knygą.

18

Pamėginsiu.

Išnašos

Delaney book - aplankas, į kurį eilėmis ir stulpeliais sukišamos klasės moksleivių kortelės (po vieną kiekvienam moksleiviui) pagal tai, kurioje vietoje jie sėdi. Kortelės ir aplankas leidžia mokytojui geriau įsiminti moksleivių vardus ir tikrinti lankomumą, be to, ant jų galima įsirašyti įvairių pastabų apie moksleivius (čia ir toliau - vert. past.).

Dewey Decimai System - 1870 m. Melvilo Dewey sukurta bibliotekų fondų organizavimo ir klasifikavimo sistema, šiuo metu dažniausiai taikoma klasifikacijos sistema pasaulyje.

Francois (Papa Doc) Duvalier (1907-1971) - Haičio prezidentas (1957), nuo 1964 m. iki mirties pasiskelbęs prezidentu, diktatorius, jo valdymas pasižymėjo autoritarizmu ir korupcija.

Francois Dominique Toussaint L‘Ouverture (1743–1803) — juodasis sukilėlis, Haičio revoliucijos vadas, įveikęs Napoleono kariuomenę ir išstūmęs ją iš Haičio.

Rauginti kopūstai, vok.

Riestainiai, jid.

Jeeves - anglų rašytojo P. G. Wodehouse’o komiškų romanų personažas, orus visažinis kamerdineris.

James Cagney - garsus Holivudo aktorius.

„Po laiptais“, iš rinkinio „Motulės Žąsies eilėraščiai“, vertė Violeta Palčinskaitė, Vaga, 1998.

Elinor Glynn (1864-1943) - anglų rašytoja iš aukštuomenės, pirmą kartą pavartojusi žodį „tai“, kalbėdama apie seksą.

John P. Marquand (1893-1960) - Amerikos rašytojas, labiausiai pagarsėjęs satyriniais romanais apie aukštuomenės gyvenimą.

Mr. Chips - nusenęs, nežymus mokytojas iš Samo Woodo filmo „Goodbye, Mr. Chips“ (1939) pagal Jameso Hiltono knygą.

Content

Маккорт Фрэнк Tamsta mokytojas