Маккорт Фрэнк

Tataigis

Iš anglų kalbos vertė

Aušra Veličkaitė

Turinys

Padėka

Prologas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

Išnašos

Šią knygą skiriu dukrai Maggie — už šiltą, ieškančią širdį

ir žmonai Ellen — už tai, kad yra šalia.

Padėka

Draugai ir artimieji man šypsojosi ir apipylė mane malonėmis: Nan Graham, Susan Moldow ir Pat Eisemann iš Scribner; Sarah Mosher — anksčiau dirbusi Scribner, Molly Friedrich, Aaronas Priestas, Paulas Cirone’as ir Lucy Childs iš Aarono Priesto literatūros agentūros; velionis Tommy Butleris, Mike’as Reardonas ir Niekas Browne’as — „Liūto galvos“ baro vyriausieji žyniai; Paulas Schiffmanas — poetas ir jūreivis, kuris tarnavo bare, bet suposi jūroje; Sheila McKenna, Dennisas Dugganas, Dennisas Smithas, Mary Breasted Smyth ir Tedas Smythas, Jackas Deacy, Pete’as Hamillas, Billas Flanaganas, Marčia Rock, Peteris Quinnas, Brianas Brownas, Terry Moranas, Isaiah Shefferis, Patas Mulliganas, Brianas Kelly, Mary Tierney, Gene’as Secunda, velionis Paddy Clancy, velionis Kevinas Sullivanas — visi draugai iš „Liūto galvos“ ir Pirmojo penktadienio klubo; ir, žinoma, mano broliai Alphonsus, Michaelas, Malachy bei jų žmonos Lynn, Joan, Diana; Robertas ir Cathy Frey, Ellen tėvai.

Dėkoju ir myliu.

Prologas

Štai ir išėjo tavo sapnas.

Taip sakydavo mama mano vaikystėje, kai gyvenome Airijoje ir kai mūsų susapnuotas sapnas išsipildydavo. Aš vis sapnuodavau, kaip atplaukiu laivu į Niujorko uostą, o priešais mane išnyra dangoraižiai. Kai pasakodavau apie tai broliams, jiems kildavo pavydas, kad naktį praleidau Amerikoje, kol galų gale ir jie pradėjo tvirtinti sapnavę tokį pat sapną. Jie žinojo, kad taip tikrai pavyks atkreipti į save dėmesį, nors ir ginčydavausi sakydamas, kad aš čia vyriausias, kad tai mano sapnas ir kad kiti tegu geriau prie jo nelenda, o jei ne, bus blogai. Tuomet jie atrėždavo, kad šitas sapnas man nepriklauso, kad bet kas gali susapnuoti Ameriką tolimose nakties platybėse ir kad ne mano valioje čia ką nors pakeisti. Pasakiau, kad galiu jiems sukliudyti. Kad visą naktį neleisiu jiems užmigti ir jie iš viso negalės nieko susapnuoti. Maiklas, kuriam tebuvo šešeri, staiga pradėjo juoktis, įsivaizduodamas, kaip vaikščioju nuo vieno brolio prie kito ir mėginu sutrukdyti sapnuoti Niujorko dangoraižius. O Malachis pasakė, kad dėl jo galiu nesivarginti, nes jis gimė Brukline ir galėtų sapnuoti Ameriką ištisą naktį ar netgi dieną, jei tiktai panorėtų. Tada pasiskundžiau mamai. Pasakiau jai, kad baisiai nesąžininga, jog visa šeima kėsinasi į mano sapnus, o mama atsakė: jergutėliau, dėl Dievo meilės, greičiau gerk savo arbatą ir pėdink į mokyklą, ir liaukis erzinti mus visus tais savo sapnais. O mano brolis Alfukas, kuriam tebuvo dveji ir kuris dar tik mokėsi kalbėti, pradėjo trankyti šaukštu į stalą ir kartoti: elzint sapnais, elzint sapnais, kol visi prapliupome juoktis, ir tada aš supratau, kad su juo galėčiau dalytis visais sapnais, tad kodėl jais nepasidalijus su Maiklu ar Malachiu?

1

Kai 1949 metų spalio mėnesį motorlaivis „Airių ąžuolas“ išplaukė iš Korko, tikėjomės, kad už savaitės jau būsime Niujorke. Tačiau po dviejų jūroje praleistų dienų buvo pranešta, kad, užuot plaukę į Niujorką, sukame į Kanadą, į Monrealį. Kapitono pirmajam padėjėjui pasakiau, kad teturiu viso labo keturiasdešimt dolerių, ir pasiteiravau, ar Airijos laivininkystės kompanija nupirks man traukinio bilietą iš Monrealio į Niujorką. Jo atsakymas buvo: ne, kompanija už tai neatsako. Krovininiai laivai — nelyginant tolimojo plaukiojimo kekšės, dėl pinigų jie pasiruošę viskam, porino jis. Galėtum sakyti, krovininis laivas — kaip tas paklydęs šunėkas, neiškenčia nepabėgėjęs paskui kiekvieną sutiktąjį.

Nepraėjus nė porai dienų Airijos laivininkystė persigalvojo ir nutarė mus pradžiuginti: duota komanda plaukti į Niujorką, tačiau dar po kelių parų kapitonui jau buvo liepta sukti į Olbanį.

Kapitono pirmasis padėjėjas man papasakojo, kad Olbanis — tai toks miestas Hudzono aukštupyje, Niujorko valstijos sostinė. Ir dar pasakė, kad Olbanis žavesiu niekuo neatsilieka nuo Limeriko, cha cha cha, tai labai puikus kampelis numirti, bet tikrai ne vieta, kur norėtųsi kurti šeimą ir auginti vaikus. Pats jis buvo iš Dublino ir žinojo, kad aš iš Limeriko, ir kai jis taip šaipėsi iš Limeriko, aš nesumodavau, ką jam atsakyti. Labai norėjau atsikirsti taip, kad tam padėjėjui atviptų žandikaulis, bet užtekdavo man žvilgtelėti į veidrodį — į savo spuogais nuėjusį veidą, raudonas akis ir išgedusius dantis, kad prisiminčiau, jog nesu vertas nė menkiausio pusbačio, o ką jau kalbėti apie kapitono pirmąjį padėjėją, kuris nešioja uniformą ir netrukus turės nuosavą laivą. Ir tuomet pagalvodavau: o kodėl man iš viso turėtų rūpėti, ką kas ims ir pasakys apie Limeriką? Juk ten patyriau vien vargą.

Ir tada atsitikdavo keistas dalykas. Būdavo, sėdžiu šezlonge ant denio, mėgaujuosi švelnia spalio saule, aplink plyti įstabus mėlynas Atlanto vandenynas, ir vaizduotėje bandau pamatyti, kaip atrodys Niujorkas. Mėgindavau įsivaizduoti Penktąjį aveniu, Centrinį parką arba Grinvič Vilidžą, kur visi žmonės panašūs į kino žvaigždes — puikiai įdegę kūnai, švytintys balti dantys. Bet Limerikas sugrąžindavo mane į praeitį. Užuot vaikščiojęs po Penktąjį aveniu puikuodamasis niujorkietišku įdegiu ir baltais dantimis, grįždavau į Limeriko skersgatvius, kur prie namų šnekučiuojasi į skaras susisupusios moterys, kur žaidžia, krykščia ir mamų šaukiasi vaikai, o jų veidai išterlioti uogiene ir duona. Matydavau žmones, sekmadienio rytą susirinkusius į mišias, kaip per visą bažnyčią nuvilnija šnabždesys, kai klauptuose iš silpnumo nuo alkio susmunka kokia moteris ir ją išnešti į lauką ateina vyrai iš bažnyčios galo, kaip jie visiems sako: traukitės, pasitraukit, jėzusmarija, ar nematot, kad jai reikia oro, ir aš norėdavau būti toks kaip tie vyrai, nes tai suteikdavo teisę pasilikti lauke, kol baigsis mišios ir galėsi žygiuoti į aludę, juk būtent dėl to ir stovėjai kartu su kitais bažnyčios gale. Negeriantys vyrai visuomet klūpėdavo prie pat altoriaus, kad visi matytų, kokie jie dori ir jog jie visai nesijaudintų, jei aludės nebūtų atidarytos iki pat pasaulio pabaigos. Jie už visus geriausiai mokėjo mišių eigą ir žegnodavosi, stodavosi bei klaupdavosi taip dūsaudami, lyg Mūsų Viešpaties skausmą būtų jautę stipriau nei kiti susirinkusieji. Patys baisiausi buvo tie, kurie į burną nebeėmė nė lašo — jie nuolatos pamokslaudavo apie pragarišką gėrimo nuodėmę ir su panieka žvelgė į tuos, kurie neišsivadavo iš jos gniaužtų, tarytum patys jau būtų pakeliui į dangų. Jie elgėsi taip, tarsi pats Dievas būtų atsukęs nugarą bent vienam alaus mėgėjui, nors visi žinojo, jog retai išgirsi net kunigą iš sakyklos smerkiant bokalą ar vyrus, kurie išgeria. Tuo tarpu tie, kuriuos kamavo troškulys, stovėdavo gale, pasiruošę šauti pro duris, vos tik kunigas ištars: ite, missa est, eikite, mišios baigtos. Jie stovėdavo gale prie pat durų, nes jiems džiūvo burnos ir jie nesijautė verti stovėti priekyje su blaivininkais. Aš irgi likdavau netoli durų, kad galėčiau girdėti, kaip vyrai šnibždasi, jog lėtai eina mišios. Į bažnyčią jie ėjo todėl, kad būtų mirtina nuodėmė, jeigu neitum, nors kažin ar ne dar didesnė nuodėmė juokauti, kad jei kunigas nepasiskubins, tai tuoj numirsi iš troškulio. Kai į sakyklą užkopdavo tėvas Vaitas, jie bruzdėdavo ir dūsaudavo, nes jo pamokslai buvo ilgiausi pasaulyje, juos sakydamas tėvas Vaitas užversdavo akis į dangų ir paskelbdavo, kad visi būsime pasmerkti, jei nepasitaisysime ir savęs nepaaukosime Mergelei Marijai. Vyrai turėdavo slėpti juoką prisidengdami burnas delnais, kai mano dėdė Pa Kitingas suburbėdavo: aš iškart save paaukočiau Mergelei Marijai, jei ji man paduotų gerą pintą putojančio juodojo porterio. Norėjau būti tenai su dėde Pa Kitingu, jau suaugęs, ilgomis kelnėmis, stovėti kartu su vyrais prie bažnyčios durų, ir mane kankintų troškulys, ir aš slėpčiau juoką delnu prisidengęs burną.

Sėdėdavau šezlonge ant denio ir vaizduotėje regėdavau, kaip mindamas dviračio pedalus po Limeriko miestą ir apylinkes išvežioju telegramas. Matydavau save ankstyvą rytą važiuojantį kaimo keliukais, kai nuo laukų kyla rūkas ir kartkartėmis sumūkia karvė, ir mane puldavo šunys, kol nuvydavau juos akmenimis. Girdėdavau, kaip sodybose mamų verkia kūdikiai ir kaip ūkininkai atgal į laukus gena ką tik pamelžtas karves.

Ir pradėdavau tyliai raudoti sėdėdamas tame šezlonge, nors aplink plytėjo įstabusis Atlanto vandenynas, o priešaky laukė Niujorkas, mano svajonių miestas, kur ir aš turėsiu auksinį įdegį ir švytinčius baltus dantis. Ir negalėjau suprasti, kas, po galais, man darosi, kad taip greitai pasiilgau Limeriko, to pilko vargo miesto, kuriame būdamas tik ir svajojau ištrūkti į Niujorką. O ausyse man skambėjo mamos perspėjimas: geriau jau pažįstamas velnias nei velnias, kurio nepažįsti.

Keleivių mūsų laive turėjo būti keturiolika, tačiau vienas savo kelionę atšaukė, tad išplaukti teko su nelaimingu skaičiumi. Pirmąjį vakarą per vakarienę visų pasveikinti atsistojo laivo kapitonas. Jis tik nusijuokė dėl tokio keleivių skaičiaus ir sakėsi nesąs prietaringas, bet kadangi tarp mūsų yra kunigas, ar nemalonėtų dvasiškas tėvelis sukalbėti maldą, kad apsaugotų mus nuo visokio blogio. Kunigas buvo apkūnus, nedidukas, jis gimė Airijoje, bet taip ilgai kunigavo vienoje Los Andželo parapijoje, kad nebeturėjo nė kruopelytės airiško akcento. Kai jis atsistojo sukalbėti maldos ir persižegnojo, ketvertas keleivių rankų žegnonei nepakėlė, ir iš to aš supratau, kad jie protestantai. Mama sakydavo, kad protestantus gali lengvai atpažinti iš santūrios laikysenos. Kunigas meldė Viešpatį žvelgti į mus su gailesčiu ir meile ir, kad ir kas nutiktų šioje audringoje jūroje, mes esame pasiruošę amžiams prisiglausti prie Jo Dieviškos Krūtinės. Vienas iš protestantų, senyvas vyras, paėmė žmonai už rankos. Ji šyptelėjo ir linktelėjo jam galva, ir jis taip pat jai nusišypsojo tarsi sakydamas: nesijaudink.

Vakarieniaujant kunigas sėdėjo šalia. Jis man pašnibždėjo, kad tuodu pagyvenę protestantai yra labai turtingi, mat Kentukyje augina grynaveislius lenktyninius žirgus, ir jei ant pečių nešioju galvą, o ne kopūstą, turėčiau stengtis jiems patikti, nes niekada negali žinoti.

Norėjau paklausti, koks būtų pats tinkamiausias būdas patikti turtingiems protestantams, kurie augina lenktyninius žirgus, bet mane sulaikė baimė, kad kunigas nepagalvotų, jog esu visiškas neišmanėlis. Išgirdau protestantus sakant, kad airiai yra tokie žavūs, o jų vaikai tokie nuostabūs, jog gali ir nepastebėti, kaip skurdžiai jie gyvena. Žinojau, kad jei su turtingaisiais protestantais pradėčiau pokalbį, turėčiau jiems nusišypsoti ir parodyti išgedusius dantis, o tada viskam būtų galas. Vos tik Amerikoje užsidirbsiu pinigų, pirmiausia reikės nubėgti pas dantistą, kad pataisytų man šypseną. Jau iš žurnalų ir filmų galėjai matyti, kaip šypsena atveria visas duris ir susuka merginoms galvas, tad jeigu nesuskubsiu jos įsigyti, galiu nieko nelaukdamas grįžti į Limeriką ir eiti į paštą rūšiuoti laiškų tamsiame užpakaliniame kambarėlyje, kur niekam nerūpi, ar iš viso turi dantis.

Prieš einant miegoti stiuardas visus pakvietė į saloną arbatos ir sausainių. Kunigas stiuardui pasakė: man dvigubą škotiško viskio, apsieisiu be arbatos, Maiklai, viskis padės man užmigti. O gurkšnodamas viskį ir vėl pradėjo man šnibždėti: ar jau pasikalbėjai su tais turtingais žmonėmis iš Kentukio?

Ne, nepasikalbėjau.

Po galais. Kas yra? Argi nieko nenori gyvenime pasiekti?

Norėčiau.

Tai ko tada nepasikalbi su turtingaisiais kentukiečiais? Galbūt jiems visai patiksi ir jie duos tau kokio darbo arklidėse ar kitur ir galėsi sau kopti karjeros laiptais, užuot važiavęs į Niujorką, kuris yra viena didelė nuodėmių irštva, tikra paplavų duobė, kur katalikas turi dieną naktį kovoti, kad išlaikytų tikėjimą. Tai kodėl gi negali pasikalbėti su tais mielais žmonėmis iš Kentukio ir pasirūpinti, kad iš tavęs kas nors išeitų?

Kada kunigas beužsimindavo apie turtinguosius kentukiečius, jo balsas pereidavo į šnabždesį, o aš nežinodavau, ką ir atsakyti. Jei čia būtų mano brolis Malachis, jis iškart nužygiuotų prie tų Kentukio turčių ir juos taip sužavėtų, kad jie tikriausiai jį įsivaikintų ir paliktų jam savo milijonus kartu su visomis arklidėmis, lenktyniniais žirgais, didžiuliu namu ir tarnaitėmis, kurios jį prižiūri. Dar nė karto gyvenime nebuvau kalbėjęs su turtingais žmonėmis, išskyrus kai reikėdavo sušukti: telegrama, ponia, o tada man būdavo liepiama eiti prie tarnų įėjimo, čiagi paradinės durys, ar nežinai, kur belsti.

Štai ką norėjau pasakyti kunigui, bet ir su juo nežinojau, kaip kalbėti. Apie kunigus žinojau tik tiek, kad jie laiko mišias ir visa kita lotynų kalba, kad jie išklauso mano nuodėmes angliškai ir jas atleidžia lotyniškai vardan paties Mūsų Viešpaties, kuris, šiaip ar taip, yra Dievas. Argi nekeista būti kunigu, kai rytą pabudęs, dar gulėdamas lovoje žinai turįs galią atleisti žmonėms arba neatleisti, nelygu kokia bus nuotaika. Kai moki lotyniškai ir atleidi nuodėmes, esi labai galingas ir su tavim baisu kalbėtis, nes žinai visas tamsiąsias pasaulio paslaptis. Kalbėti su kunigu — tai kaip kalbėti su pačiu Dievu, ir jeigu ką nors pasakysi ne taip, tu žuvęs.

Laive nepažinojau nieko, kas galėtų man patarti, kaip kalbėtis su turtingais protestantais ir griežtais kunigais. Man čia būtų galėjęs padėti tetos vyras, dėdė Pa Kitingas, bet jis liko Limerike, kur jam buvo ant visko nusičiurkšti. Žinojau, kad jei mano vietoje būtų dėdė Pa Kitingas, tai su tais turčiais jis iš viso nekalbėtų, o kunigui pasiūlytų pabučiuoti jam į karališką airišką rūrą. Aš pats irgi norėčiau taip padaryti, bet kai tavo akys ir dantys yra sugedę, niekada nežinai, ką sakyti ir ką su savim daryti.

Laivo bibliotekoje aptikau knygą „Nusikaltimas ir bausmė“ ir pagalvojau, kad tai turėtų būti neblogas žmogžudysčių detektyvas, nors joje ir netrūko sudėtingų rusiškų vardų. Įsitaisiau ant denio ir pabandžiau skaityti, bet knyga mane privertė pasijusti nejaukiai, tai istorija apie Raskolnikovą, rusą studentą, kuris nužudo senę pinigų skolintoją, o paskui bando save įtikinti, kad turi teisę pasiimti jos pinigus, nes pasauliui iš jos vis tiek jokios naudos, o jis tais pinigais galės susimokėti už mokslą, kad galėtų tapti advokatu ir eiti ginti tokių pačių kaip jis, kurie dėl pinigų užmušinėja senes. O nejaukiai pasijutau dėl to, kad Limerike vienu metu pats dirbau pas senę pinigų skolintoją, ponią Finukein, jos vardu rašiau grasinamus laiškus, o kai ji sėdėdama savo krėsle numirė, pasiėmiau iš jos pinigų, kad galėčiau susimokėti už kelionę į Ameriką. Ponios Finukein aš, aišku, nežudžiau, tačiau paėmiau jos pinigus, o tai reiškia, kad pasielgiau beveik taip pat blogai kaip Raskolnikovas, tad jeigu dabar imčiau ir numirčiau, jis pirmasis mane pasveikintų prie pragaro vartų. Galėčiau išgelbėti savo sielą nuėjęs išpažinties, ir nors kunigas turėtų pamiršti mano kaltes vos tik suteikęs išrišimą, vis tiek jausčiausi nepatogiai ir nuolat matyčiau iškalbingą jo žvilgsnį, kuris lieptų man eiti pas turtinguosius Kentukio protestantus ir prie jų prisigerinti.

Tą knygą beskaitydamas užsnūdau, o iš miego mane pažadino denį valantis jūreivis sakydamas: pone, nuo lietaus sušlaps jūsų knyga.

Pone. Aš ką tik palikau Limeriko skersgatvius, o čia žmogus pražilusiais plaukais vadina mane ponu, nors pagal taisykles jis apskritai man negalėtų ištarti nė žodžio. Kapitono pirmasis padėjėjas pasakė, kad paprastiems jūreiviams draudžiama kalbėtis su keleiviais, išskyrus „laba diena“ ar „labas vakaras“. Ir dar jis sakė, kad šitas žilaplaukis jūreivis anksčiau buvo laivo „Karalienė Elžbieta“ kapitonas, bet iš ten jį atleido po to, kai buvo užtiktas su viena pirmosios klasės keleive jos kajutėje, o apie tai, ką juodu ten darė, paprastai kalbama per išpažintį. Tas žmogus buvo vardu Ovenas ir iš kitų jūreivių išsiskyrė tuo, kad visą laiką leido laivo apačioje skaitydamas, o kai laivas užsukdavo į kokį uostą, į krantą jis nešdavosi knygą ir skaitydavo ją sėdėdamas kavinėje, tuo tarpu kiti įgulos nariai taip prisiliuobdavo, kad į laivą juos reikėdavo parvežti taksi. Mūsų laivo kapitonas Ovenui rodė didelę pagarbą ir kviesdavosi jį į savo kajutę, kur juodu gerdavo arbatą ir kalbėdavosi apie laikus, kai abu tarnavo anglų minininke, kuris buvo torpeduotas, o juodu įsitvėrę į plaustą dreifavo Atlanto vandenyne, stiro nuo šalčio ir plepėjosi apie tai, kaip grįžę į Airiją išgers po gerą pintą alaus ir suvalgys kalną kopūstų su kumpiu.

Kitą dieną Ovenas užvedė su manimi kalbą. Jis sakėsi žinąs, kad laužo taisykles, bet kad tiesiog negalįs nepasikalbėti su žmogum, kuris šiame laive skaito „Nusikaltimą ir bausmę“. Negali sakyti, kad laivo įguloje visai nebūtų knygų mėgėjų, bet jie nėra pažengę toliau Edgaro Voliso ir Zeino Grėjaus, tuo tarpu jis atiduotų bet ką, kad tik galėtų pasišnekėti apie Dostojevskį. Jis klausinėjo, ar esu skaitęs „Demonus“ arba „Brolius Karamazovus“, ir apsiblausė sužinojęs, kad apie juos nesu nė girdėjęs. Tada pasakė, kad vos tik išsilaipinsiu Niujorke, tuojau pat nubėgčiau į knygyną Dostojevskio knygų, o tuomet jau niekados nebesijausiu vienišas. Sakė, kad nesvarbu kurią Dostojevskio knygą skaitytum, joje visuomet bus už ko užsikabinti, o jau už tai nieko geriau ir būti negali. Štai ką man sakė Ovenas, nors aš neturėjau nė menkiausio supratimo, apie ką jis kalba.

Tada ant denio pasirodė kunigas ir Ovenas pasišalino. Tai bendrauji su tuo žmogum, tarė man kunigas. Mačiau mačiau. Tai žinok, aš pasakysiu, kad šita draugystė tavęs prie gero neprives. Juk pats supranti, apie ką kalbu? Girdėjau jo istoriją. Galva seniai pražilusi, o jis tokiuose metuose denius šveičia kaip koks junga. Kaip čia dabar išeina, kad su senais pasileidėliais jungomis kalbėtis tai jau gali, o kai sakau, kad pasikalbėtum su turtingaisiais Kentukio protestantais, staiga nebegali rasti nė minutės.

Mes tik kalbėjomės apie Dostojevskį.

Dostojevskį, sakai. Tau tai tikrai labai pravers, kai atsidursi Niujorke. Abejoju, kad Niujorke būtų prikabinėta skelbimų, kurie siūlo darbą ir reikalauja žinių apie Dostojevskį. Nors nesiliaudamas kartoju, kad pasikalbėtum su turtingaisiais kentukiečiais, tu sėdi čia valandų valandas tarškėdamas su jūreiviais. Nuo senų jūreivių laikykis atokiau. Pats žinai, kokie jie. Kalbėkis su žmonėmis, su kuriais bendraudamas gautum kokios naudos. Skaityk šventųjų gyvenimus.

Hudzono pakrantėje iš Naujojo Džersio pusės vienas prie kito sustatyti šimtai laivų. Ovenas, tas jūreivis, man pasakė, kad tai Laisvės laivai, kurie plukdė atsargas į Europą per karą ir po jo, o dabar liūdna pagalvoti, kad netrukus jie bus išvilkti į krantą ir išardyti. Bet toks jau, sakė jis, šitas pasaulis, kur laivas gyvena ne ilgiau, nei trunka kekšės dejonė.

2

Kunigas klausia, ar mane kas nors pasitiks, o kai atsakau, kad niekas, pasiūlo kartu važiuoti į Niujorką traukiniu. Jis mane prižiūrėsiąs. Kai laivas prisišvartuoja, mes įsėdam į taksi ir važiuojam iki didelės Vienybės stoties Olbanyje, ten laukdami traukinio geriam kavą iš didelių storų puodelių ir iš storų lėkščių valgom pyragą. Aš pirmą kartą gyvenime valgau citrininį morengų pyragą ir pagalvoju, kad jei Amerikoje žmonės taip maitinasi visą laiką, tai tikrai čia nebadausiu, būsiu storas ir laimingas, kaip sakoma Limerike. Skaitysiu Dostojevskį, kai jausiuosi vienišas, ir valgysiu pyragą, kai būsiu alkanas.

Traukiniai čia visai ne tokie kaip Airijoje, kur vagone, be tavęs, dar sėdi penki žmonės. Ilguose šito traukinio vagonuose telpa dešimtys keleivių, žmonių prisigrūdę tiek, kad daliai tenka stovėti. Vos tik įlipame, žmonės iškart užleidžia vietas kunigui. Jis padėkoja ir parodo man sėstis šalia, o aš jaučiu, kad tie, kurie pasiūlė savo vietą, nėra labai patenkinti, kai atsisėdu, juk nesunku suprasti, kad esu visiškas niekas.

Kitame vagono gale kažkas dainuoja, juokiasi ir prašo bažnyčios raktų. Kunigas sako, kad ten sėdi studentai, važiuojantys namo savaitgaliui, ir kad bažnyčios raktas reiškia atkimštuką alui. Jis sako, kad jie turbūt visai neblogi vaikai, tik neturėtų tiek gerti, ir kad jis tikisi, jog kai būsiu Niujorke, taip elgtis nepradėsiu. Jis sako, jog turėčiau melsti Mergelę Mariją, kad priimtų mane į savo globą ir užtartų prieš savo Sūnų bei padėtų išlikti tyram ir blaiviam ir apsaugotų nuo visokio blogio. Dar sako, kad melsis už mane visą kelią iki Los Andželo, o gruodžio aštuntąją, per Nekaltojo Prasidėjimo šventę, atlaikysiąs už mane mišias. Norėčiau jo paklausti, kodėl pasirinko būtent šitą šventę, bet nutyliu, kad tik jis vėl nepristotų su savo turčiais protestantais iš Kentukio.

Kol jis man visa tai šneka, svajoju apie tai, ką reikštų būti studentu kur nors Amerikoje, tokiame koledže, kaip rodo filmuose, kur balta bažnyčios smailė visuomet be kryžiaus, kad matytųsi, jog ji protestantų, ir kur vaikinai bei merginos vaikštinėja po koledžo miestelį nešini geromis knygomis ir vieni kitiems šypsosi sniego baltumo dantimis.

Kai atvykstame į Didžiąją centrinę stotį, nežinau, kur eiti. Mama sakė, kad pamėginčiau susirasti Deną Makadorį, mūsų seną pažįstamą. Kunigas man parodo, kaip naudotis telefonu, bet Denas neatsiliepia. Na ką gi, sako kunigas, negaliu taip palikti tavęs vieno Didžiojoje centrinėje stotyje. Ir liepia taksistui važiuoti į New Yorker viešbutį.

Daiktus nusinešame į kambarį, kuriame stovi viena lova. Krepšius palik čia, sako kunigas. Eisim ko nors užkąsti į kavinukę apačioje. Ar mėgsti mėsainius?

Nežinau. Dar nesu jų ragavęs.

Jis pavarto akis ir paprašo padavėjos man atnešti mėsainį su bulvytėmis ir kad mėsa būtų gerai iškepta, nes aš esąs airis, o airiai visada viską perverda ir perkepa. O jau ką airiai padaro su daržovėmis, tai gėda ir žmogui pasakyti. Jis sako, kad jei valgydamas airių restorane atspėtum, kokią daržovę atnešė, būtum vertas apdovanojimo. Padavėja juokiasi ir sakosi žinanti, apie ką kalbama. Ji pati esanti pusiau airė iš motinos pusės, o jos motina virti visiškai nemoka. Ji turėjusi vyrą italą, va jis tai tikrai mokėjo gaminti, bet ji netekusi jo dar per karą.

Da. Ji taip ir pasakė. Ji, aišku, turi omeny „dar“, bet kaip ir visi amerikiečiai tiesiog nemėgsta tarti r žodžio gale. Vietoj „dabar“ jie sako „daba“, ir lieka tik stebėtis, kodėl negali tarti žodžių taip, kaip juos sukūrė Dievas.

Citrininis morengų pyragas man patinka, bet nepatinka, kaip amerikiečiai praleidžia r žodžio gale.

Mums valgant mėsainius kunigas sako, kad turėsiu pasilikti pas jį nakvoti, o rytoj žiūrėsim. Nėra labai jauku nusirengti, kai priešais tave stovi kunigas, svarstau, ar tik nereiktų pulti ant kelių ir apsimesti, kad kalbu vakarines maldas. Jis man pasiūlo, jei noriu, nusimaudyti po dušu, ir aš pirmąkart gyvenime prausiuosi duše, kur netrūksta nei karšto vandens, nei muilo — gabalėlis kieto kūnui ir buteliukas skysto galvai.

Nusiprausęs nusišluostau storu rankšluosčiu, kuris buvo pakabintas ant vonios krašto, ir apsimovęs apatinius grįžtu į kambarį. Kunigas sėdi ant lovos storą pilvą apsijuosęs rankšluosčiu ir su kažkuo kalbasi telefonu. Jis padeda ragelį ir įsmeigia į mane akis. Dievulėliau, iš kur ir traukei šituos bobiškus apatinius?

Iš Roche‘s parduotuvės Limerike.

Jeigu juos iškištum pro viešbučio Jangą, visi praeiviai iškristų iš padų. Patarčiau su tokiais apatiniais nesirodyti amerikiečiams, nes jie pamanys, kad tu ką tik išsilaipinai Eliso saloje. Nusipirk trumpikes. Juk žinai, kas tai yra?

Kad nežinau.

Vis tiek nusipirk. Toks vaikinas kaip tu turi mūvėti trumpikėmis. Dabar tu Amerikoje. Na gerai, šok į lovą. Mane glumina tai, kad visai neatrodo, jog jis ruoštųsi melstis, nors iš kunigo to pirmiausia tikėtumeis. Jis nueina į vonią, bet, vos ten įžengęs, iškiša galvą ir klausia, ar aš šluosčiausi.

Šluosčiausi.

Betgi tavo rankšluostis nė nepaliestas, tai su kuo tu šluosteisi?

Su rankšluosčiu, kuris ant vonios krašto.

Ką? Tai visai ne rankšluostis. Tengi vonios kilimėlis. Tai daiktas, ant kurio atsistoji, kai išlipi iš vonios.

Virš stalo kabančiame veidrodyje matau, kaip išraustu, ir svarstau, ar turėčiau atsiprašyti kunigo už tai, ką padariau, ar tiesiog nieko nesakyti. Iš kur žinosi, kaip reikia elgtis, kai padarai klaidą savo pirmąjį vakarą Amerikoje, bet aš nė kiek neabejoju, kad netrukus būsiu tikras amerikonas ir viską darysiu teisingai. Galėsiu pats sau užsisakyti mėsainį, išmoksiu keptas bulves vadinti bulvytėmis, juokausiu su padavėjomis ir niekuomet nebesišluostysiu vonios kilimėliu. Kada nors ir aš sakysiu „dar“ ir „dabar“ be r gale, tiktai, aišku, ne tuo atveju, jeigu kada grįžčiau į Limeriką. Jei į Limeriką grįžčiau su amerikietišku akcentu, visi kalbėtų, kad aš riečiu nosį, ir sakytų, kad esu storarūris kaip ir visi amerikonai.

Kai kunigas, įsisupęs į rankšluostį, išeina iš vonios delnais tapšnodamas skruostus, ore pasklinda malonus odekolono kvapas. Jis sako, kad nėra nieko gaivesnio už losjoną po skutimosi ir kad aš galiu jį išmėginti, jeigu tik noriu. Jis ten, vonioje. Nežinau, ką turėčiau sakyti ir daryti. Ar pasakyti: ačiū, ne, ar lipti iš lovos, žingsniuoti į vonią ir išsitepti tuo skutimosi losjonu? Nesu girdėjęs, kad Limerike kas nors ką nors teptųsi ant veido po to, kai nusiskuta, bet, matyt, Amerikoje viskas kitaip. Jau gailiuosi, kad nepasiieškojau knygos, kur būtų parašyta, kaip elgtis savo pirmąjį vakarą Niujorke, kai esi viešbutyje su kunigu ir gali pridaryti kvailysčių į kairę ir į dešinę. Tuomet kunigas sako: na? O aš atsakau: ai, ne, dėkui. Jis sako: daryk kaip išmanai, bet aš matau, kad jis nėra labai patenkintas, kaip ir tada, kai nepasikalbėjau su turtingaisiais Kentukio protestantais. Jis lengvai galėtų mane imti ir išvaryti lauk, o ką tada daryčiau gatvėje su savo rudu lagaminu rankoje neturėdamas, pas ką Niujorke prisiglausti. Nesinorėtų, kad taip atsitiktų, todėl sakau jam, kad vis dėlto norėčiau išmėginti tą losjoną po skutimosi, jei galima. Jis kresteli galvą ir sako: prašom.

Vonios veidrodyje matydamas save besišlakstantį losjonu po skutimosi pats sau linguoju galvą ir mąstau, kad jei viskas taip ir bus šitoje Amerikoje, dar labai pasigailėsiu, kam palikau Airiją. Ir taip nelengva, kai čia atvažiuoji, o dar tie kunigai tave kritikuoja už tai, kad negalėjai susidraugauti su turtingais Kentukio protestantais, kad nežinai, kas yra vonios kilimėliai, kad neturi normalių apatinių ir nesusivoki, ar norėtum losjono po skutimosi.

Kai išeinu iš vonios, kunigas jau guli lovoje ir sako: na, o dabar į lovą. Rytoj mūsų laukia ilga diena.

Jis pakelia antklodę, kad galėčiau atsigulti, ir mane ištinka šokas pamačius, kad jis visiškai nuogas. Jis ištaria „labanakt“, išjungia šviesą ir iš karto užknarkia, nesukalbėjęs nė „Sveika, Marija“ ar maldos prieš miegą. Visada maniau, kad kunigai prieš eidami miegoti valandų valandas meldžiasi suklupę ant kelių, bet, matyt, šitas kunigas yra apdovanotas didžia malone ir nė kiek nebijo numirti. Įdomu, ar visi kunigai miega taip kaip šitas, visiškai nuogi. Ne taip lengva užmigti, kai šalia lovoje knarkia nuogas kunigas. Pradedu svarstyti, ar ir popiežius eina miegoti taip apsigerbęs, o gal jis turi vienuolę, kuri jam atneša pižamą, papuoštą popiežiškomis spalvomis ir herbu. Įdomu, kaip jis išsineria iš tos ilgos baltos sutanos, kurią visada dėvi, ar velkasi ją per galvą, o gal nuleidžia ant grindų ir tada iš jos išlipa. Senas popiežius juk neįstengtų nusivilkti jos per galvą, tikriausiai į pagalbą turėtų pasišaukti kokį kardinolą, kuris tuo metu eina pro šalį, o jei tas kardinolas pats būtų per senas, tuomet turėtų pasikviesti kokią vienuolę, na, nebent popiežius po balta sutana nėra nieko daugiau apsirengęs, bet apie tai kardinolas ir taip turėtų žinoti, nes nėra tokio kardinolo, kuris nežinotų, kaip rengiasi popiežius, kadangi visi jie patys nori būti popiežiai ir laukia nesulaukia, kada tas numirs. O kai iškviečiama vienuolė, ji turi tą baltą sutaną paimti ir nunešti į pačias garuojančios Vatikano skalbyklos gilumas, ten ją išskalbs kitos vienuolės ir novicijos, kurios gieda giesmes ir šlovina Viešpatį už joms suteiktą malonę skalbti visus popiežiaus ir kardinolų kolegijos rūbus, išskyrus apatinius, o juos visai kitoje patalpoje skalbia vienuolės, kurios jau yra senos ir aklos ir nebegalėtų turėti jokių nuodėmingų minčių apie daiktus, kuriuos laiko rankose, o tai, ką aš pats dabar laikau rankoje, geriau palikti ramybėje, kai toje pačioje lovoje guli kunigas, ir todėl aš pirmąkart gyvenime atsispiriu nuodėmei, pasiverčiu ant šono ir užmiegu.

Kitą dieną laikraštyje kunigas randa kambarį su baldais už šešis dolerius per savaitę ir manęs klausia, ar išgalėsiu už jį susimokėti, kol susirasiu darbą. Mes nueinam į Rytų šešiasdešimt aštuntąją gatvę ir buto šeimininkė ponia Ostin nusiveda mane į viršų apžiūrėti kambario. Tas kambarys — tai koridoriaus galas, atskirtas pertvara, su durimis ir langu į gatvę. Čia vos užtenka vietos lovai ir nedidukei komodai su veidrodžiu bei stalu, o jei išdėsčiau rankas, galėčiau vienu metu paliesti abi sienas. Ponia Ostin sako, kad kambarys tikrai labai puikus ir man pasisekė, jog niekas jo prieš mane nenugriebė. Ji esanti švedė ir galinti iš karto pasakyti, kad aš airis. Ji tikisi, kad aš negeriu, o jei geriu, tai kad jokiu būdu į kambarį nesivedžiočiau merginų, nei blaivas, nei išgėręs. Jokių merginų, jokio maisto, jokio gėrimo. Tarakonai maistą užuodžia per mylią, o kai jie jau ateina, tai nebeatsikratysi. Nieko nuostabaus, sako ji, kad Airijoje niekuomet nematei tarakonų. Ten juk nėra maisto. Jūs ten tik geriate. Tarakonai ten išdvėstų iš bado arba pavirstų girtuokliais. Gali nepasakoti, pati žinau. Mano sesuo ištekėjo už airio, ir tai buvo didžiausia jos gyvenimo klaida. Airiai būna geri kavalieriai, bet ginkdie už jų ištekėti.

Ji paima šešis dolerius ir pasako, kad reikės dar šešių kaip užstato, tuomet išrašo man kvitą ir sako, kad įsikraustyti galiu iškart kada tik noriu, ji manimi pasitikinti, kadangi atėjau su tokiu maloniu kunigu, nors ji pati ir nekatalikė, užtenka, kad jos sesuo ištekėjo už kataliko, airio, Dieve jai padėk, ir dabar dėl to kenčia.

Kunigas vėl išsikviečia taksi, kad nuvežtų mus į Biltmoro viešbutį, kuris yra tiesiai prieš Didžiąją centrinę stotį, ten, pro kur mes išėjome. Jis sako, kad tai labai žinomas viešbutis ir kad mes einame į Demokratų partijos būstinę, o jeigu jie negalės rasti darbo vaikiui iš Airijos, tai tikrai niekas nepadės.

Koridoriuje pro mus praeina kažkoks vyras ir kunigas man sušnibžda: žinai, kas jis toks?

Nežinau.

Ką tu žinosi. Jei jau nežinai skirtumo tarp rankšluosčio ir vonios kilimėlio, kaip galėtum žinoti, kad čia didysis Bosas Flinas iš Bronkso, galingiausias žmogus Amerikoje po prezidento Trumeno.

Didysis Bosas paspaudžia mygtuką liftui iškviesti, o jo belaukdamas įsikiša pirštą į nosį, apžiūri tai, ką pavyko sužvejoti, ir nuspriegia savo radinį ant kilimo. Mano mama tai vadina aukso ieškojimu. Taip jau toje Amerikoje yra. Norėčiau kunigui pasakyti, kad de Valera1 niekada taip nekrapštytų nosies, o Limeriko vyskupas tikrai neina miegoti visiškai nuogas. Norėčiau pasakyti jam, ką apskritai manau apie šį pasaulį, kuriame Dievas verčia žmones kankintis su niekam tikusiomis akimis ir prastais dantimis, bet negaliu, nes bijau, kad jis ir vėl užsives su savo kalbomis apie turtinguosius Kentukio protestantus ir kaip aš praradau progą, kuri pasitaiko tik kartą gyvenime.

Kunigas pasikalba su moterimi, kuri sėdi Demokratų partijos registratūroje. Tuomet ji pakelia telefoną ir į ragelį sako: turiu čia vaikiną... ką tik iš laivo... ar turi mokyklos atestatą?., ne-a, neturi... juk nėra ko ir tikėtis... Senasis kraštas vis dar labai neturtingas... aha, atsiųsiu jį į viršų.

Pirmadienį iš ryto aš turįs pakilti į dvidešimt antrą aukštą ir prisistatyti ponui Keriui ir jis duos man darbo čia pat, Biltmoro viešbutyje, na argi aš ne laimės kūdikis, ir gauk tu man darbą vos tik išlipus iš laivo. Taip kalba ji, o kunigas jai sako: ši šalis nuostabi, o airiai privalo už viską būti dėkingi Demokratų partijai, jūs ką tik uždirbote savo partijai dar vieną balsą, Morina, jei tik šis vaikis, cha cha cha, kada balsuotų.

Kunigas liepia man grįžti į viešbutį, jis ateisiąs vėliau, o tada eisime vakarieniauti. Jis sako, kad aš galįs eiti pėsčiomis, kad gatvės eina iš rytų į vakarus, o aveniu iš šiaurės į pietus, tad pasiklysti tikrai nepasiklysiu. Turėčiau eiti Keturiasdešimt antrąja gatve iki Aštuntojo aveniu, o tada į pietus ir prieisiu New Yorker viešbutį. Ten galėsiu paskaityti laikraštį ar knygą arba nusimaudyti, jeigu tik pažadėsiu, kad nesiliesiu prie vonios kilimėlio, cha cha. Jis sako: jei pasiseks, galime pamatyti patį Džeką Dempsį2. O aš atsakau, kad labiau norėčiau susipažinti su Džo Luisu3, jei tai įmanoma. Tu geriau laikykis prie saviškių, tuomet sako jis.

Vakare Dempsio restorano padavėjas kunigą sutinka su šypsena. Džeko nėra, dvasiškas tieve. Jis išėjo į Gadeną pasižiūrėti į vidutinio svorio įžymybę iš Niudžesio.

Gadenas, Niudžesis. Esu Niujorke tik pirma diena, o žmonės jau kalba kaip gangsteriai iš filmų, kuriuos mačiau Limerike.

Kunigas sako: o štai čia mano jaunasis bičiulis iš Senojo krašto, ir jis labiau norėtų susipažinti su Džo Luisu. Ir pradeda juoktis, padavėjas taip pat nusijuokia ir sako: taigi čia geltonsnapių šnekos, tieve. Da apsitrins. Nepraeis nė šeši mėnesiai ir jis jau skuos kaip pasiutęs, vos tik pamatys juočkį. Ką norėtumėt užsisakyti, tieve? Gal ko nors prieš vakarienę?

Norėčiau dvigubą sauso martinio — tik sauso, be ledukų — su citrinos žievele.

O geltonsnapiui?

Jam prašom... na, ir ko gi tu norėtum?

Prašom alaus.

O tau, vaiki, jau yra aštuoniolika?

Devyniolika.

Neatrodai, ai, bet nieko baisaus, nes esi su tievu. Ar ne taip, tieve?

Taip. Aš jį prižiūrėsiu. Jis Niujorke ničnieko nepažįsta, iki savo išvažiavimo padėsiu jam įsikurti.

Kunigas išgeria dvigubą martinio ir užsisako dar vieną prie didkepsnio. Ir liepia man pagalvoti, ar aš nenorįs eiti į kunigus. Jis surastų man darbą Los Andžele, kur galėčiau sau linksmai leisti dieneles, o turtingos našlės mirdamos paliktų man viską, net ir savo dukteris, cha cha, jau tas martinis — tikri velnio lašai, nesikeikiant. Jis suvalgo beveik visą didkepsnį ir paprašo padavėjo atnešti du obuolių pyrago su ledais, o jam dar ir dvigubą Hennessy konjako užsigerti. Tuomet suvalgo tik ledus, išgeria pusę savo konjako ir užsnūsta ant krūtinės pasidėjęs smakrą, kuris kilnojasi tai aukštyn, tai žemyn.

Padavėjas nebesišypso. Po velnių, jis juk turi susimokėti. Kurgi ta jo suknista piniginė? Užpakalinėj kišenėj, vaiki. Paduok.

Aš negaliu apiplėšti kunigo.

Tu ir neapiplėšinėji. Jis turi apmokėti tą suknistą sąskaitą, o tau reikės pasigauti taksi ir parvežti jį namo.

Du padavėjai padeda kunigui nusigauti iki taksi, o du mūsų viešbučio pasiuntinukai per visą vestibiulį nuvelka jį į liftą ir drėbteli ant lovos. O tada man sako: būtų neblogai koks doleris arbatpinigių — kiekvienam po dolerį, vaiki.

Kai jie išeina, svarstau, ką turėčiau daryti su girtu kunigu. Pabandau jam nuauti batus, mačiau tai darant filmuose, kai kas prisigėręs praranda sąmonę, bet jis sėdasi ir bėga į vonią, ten užtrunka lupdamas ožius, o kai grįžta, ima plėštis nuo savęs drabužius ir mėto juos ant grindų — apykaklę, marškinius, kelnes, apatinius. Tada griūva į lovą ant nugaros ir aš pamatau, kad jis, užsidėjęs ant savęs ranką, patiria susijaudinimą. Ateik čia, pas mane, sako jis, bet aš tiktai traukiuosi atatupstas. Ak, ne, tėve, jis išsirita iš lovos apsiseilėjęs, prasmirdęs alkoholiu ir vėmalais ir stengiasi sugriebti mano ranką, kad užsidėtąją ant savęs, bet aš imu trauktis nuo jo dar greičiau, kol atsiduriu prie durų ir išbėgu į koridorių, o jis stovi tarpduryje, tas mažas storas kunigas, ir šaukiasi manęs: ak, sugrįžk, sūnau, sugrįžk, tai dėl alkoholio. Švenčiausioji Mergele, atsiprašau.

O liftas atidarytas ir aš negaliu pasakyti tiems labai oriai atrodantiems žmonėms, kurie stovi jame ir į mane spokso, kad apsigalvojau, kad jau bėgu atgal pas kunigą, kuris iš pradžių nori, jog elgčiausi mandagiai su turtingais Kentukio protestantais tam, kad galėčiau mėžti jų arklides, o paskui mataruoja priešais mane savo daiktu, o tai jau tikrų tikriausia mirtina nuodėmė. Tai nereiškia, kad aš pats esu šventas, ne, šventas tikrai nesu, bet juk žmogus tikėtumeisi, kad kunigas elgsis pavyzdingai ir nepradės iš savęs daryti spektaklį mano antrąjį vakarą Amerikoje. Taigi žengiu į liftą ir apsimetu, kad negirdžiu besiseilėjančio kunigo, kuris šūkaloja stovėdamas nuogas prie savo kambario durų.

Prie viešbučio paradinio įėjimo stovi vyras, apsitaisęs kaip admirolas, ir sako: gal taksi, pone. Atsakau jam: ne, ačiū, o tuomet jis paklausia: iš kur tu? A, iš Limeriko. Aš pats iš Roskomono, jau ketveri metai čia.

Tenka pasiklausti žmogaus iš Roskomono, kaip nusigauti į Rytų šešiasdešimt aštuntąją gatvę, jis sako, kad eičiau į rytus Trisdešimt ketvirtąja, kuri yra plati ir gerai apšviesta, kol prieisiu Trečiąjį aveniu, ten galėsiu sėsti į metro arba, jei dar turėsiu sveikatos, tiesiog žingsniuoti tiesiai, kol prieisiu savo gatvę. Jis sako: sėkmės, laikykis prie saviškių ir saugokis puertorikiečių, visi jie nešiojasi peilius, tai plačiai žinomas faktas, kraujas jų taigi karštas. Eik, kur šviesu, pačiu šaligatvio pakraščiu, kad tik tie puertorikiečiai iš kokio tamsaus tarpdurio ant tavęs neiššoktų.

Kitą rytą kunigas skambina poniai Ostin ir perduoda, kad ateičiau pasiimti savo lagamino. Įeik, durys neužrakintos, sako jis. Apsivilkęs savo juodą kostiumą, jis sėdi ant paties tolimiausio lovos krašto atsukęs nugarą, o mano lagaminas pastatytas prie pat durų. Pasiimk, sako jis. Aš keliems mėnesiams važiuoju į Virdžiniją, į atgailos namus. O į tave nenoriu nė žiūrėti ir iš viso tavęs nebenoriu matyti, nes tai, kas įvyko, yra siaubinga, ir apskritai nieko nebūtų buvę, jei tu ant pečių nešiotumeisi galvą ir būtum išvažiavęs su tais turtingais protestantais iš Kentukio. Viso gero.

Nėra labai lengva žinoti, ką pasakyti kunigui, kurio nuotaika nekokia ir kuris sėdi atsukęs nugarą ir dėl visko kaltina tave, todėl telieka pasiimti lagaminą, lipti į liftą ir stebėtis, kaip žmogus, kuris atleidžia kitų nuodėmes, gali pats jas daryti ir dėl to kaltinti mane. Žinau, kad jei aš pats būčiau taip padaręs, prisigėręs ir lindęs prie žmonių, kad jie dėtų ant manęs rankas, aš taip ir pasakyčiau. Tai padariau aš, ir viskas. Ir kaip jis gali mane kaltinti tik dėl to, kad nėjau kalbėtis su tais turtingais protestantais iš Kentukio? Bet gal kunigus taip moko. Galbūt nėra lengva dienų dienas klausytis kitų nuodėmių, kai ir pats žinai keletą, kurias norėtum padaryti, ir todėl, kai išgeri, visos tos nuodėmės, apie kurias girdėjai, tavyje tiesiog sprogsta ir tada tu pasidarai toks pat kaip ir visi kiti. Žinau, kad aš pats negalėčiau būti kunigu ir visą laiką tų nuodėmių klausytis. Aš būčiau nuolat apimtas susijaudinimo būsenos ir vyskupas visiškai nusiplūktų mane siuntinėdamas į atgailos namus.

3

Kai esi airis, Niujorke nepažįsti nė gyvos dvasios ir žingsniuoji Trečiuoju aveniu, o tau virš galvos dunda metro traukiniai, būna tikra paguoda, kai atrandi, kad čia beveik nėra kvartalo, kur nebūtų airiško baro: Costello’s, Blamey Stone, Blamey Rose, P. J. Clarke ‘s, Breffni, Leitrim House, Sligo Home, Shannon‘s, Ireland’s Thirty Two, All Ireland. Nors kai šešioliktojo gimtadienio išvakarėse Limerike išgėriau pirmąją pintą alaus, man buvo pasidarę bloga, nors mano tėvas per gėrimą beveik sugriovė mūsų šeimą ir savo gyvenimą, Niujorke jaučiuosi vienišas ir mane vilioja iš muzikos automatų sklindanti Bingo Krosbio dainuojama „Golvėjaus įlanka“ ir mirksintys žali lempučių trilapiai, kurių Airijoje niekuomet nepamatysi.

Kostelo bare piktai atrodantis vyras, stovintis už baro galo, sako klientui: man nusišvilpti, net jeigu turėtum dešimt doktoratų. Apie Samjuelį Džonsoną aš žinau daugiau nei tu apie savo penkis pirštus, ir jeigu nesielgsi kaip pridera, būsi išmestas į gatvę. Daugiau nekartosiu.

Tuomet tas klientas sako: bet juk.

Lauk, atsako piktasis vyras. Lauk. Pas mus gerti daugiau nebegausi.

Klientas pasitaiso skrybėlę ir stypina lauk, o piktasis atsisuka į mane. O tu, ar tau yra aštuoniolika?

Taip, pone. Man devyniolika.

O iš kur man žinoti?

Aš turiu pasą, pone.

Ir iš kur pas airį amerikietiškas pasas?

Aš čia gimiau, pone.

Jis leidžia man užsisakyti du alaus po penkiolika centų ir sako, kad būtų geriau, jeigu laiką leisčiau bibliotekoje, o ne baruose kaip visa apgailėtina mūsų padermė. Dar sako, kad daktaras Džonsonas per dieną išgerdavo po keturiasdešimt puodelių arbatos, o jo protas išliko šviesus iki pat mirties. Aš paklausiu jo, kas buvo tas daktaras Džonsonas, bet jis tik dėbteli į mane, atima stiklą ir sako: keliauk iš šito baro. Žingsniuok į vakarus Keturiasdešimt antrąja gatve, kol prieisi Penktąjį aveniu. Ten pamatysi du didžiulius akmeninius liūtus. Tarp tų liūtų bus laiptai, lipk jais į viršų, įsigyk skaitytojo pažymėjimą ir nebūk toks idiotas kaip visi tie kaimiečiai airiai, kurie vos išlipę iš laivo alkoholiu užsipila smegenis. Skaityk Džonsoną, skaityk Popą ir nuo tų padangėmis skrajojančių kvailelių iš Airijos laikykis kuo atokiau. Aš norėčiau paklausti jo nuomonės apie Dostojevskį, bet jis jau rodo į duris: ir negrįžk, kol nebūsi perskaitęs „Anglų poetų gyvenimų“. Nagi. Eik lauk.

O lauke šilta spalio diena ir aš neturiu ką daugiau veikti, tad telieka paklausyti, juk neatsitiks nieko bloga, jei nusibastysiu iki Penktojo aveniu, kur stovi liūtai. Bibliotekos darbuotojai bendrauja su manimi labai draugiškai. Aišku, aš galįs gauti skaitytojo pažymėjimą, smagu matyti, kad biblioteka naudojasi jauni imigrantai. Galiu į namus pasiimti keturias knygas, jeigu tik noriu, svarbu, kad laiku jas grąžinčiau. Aš klausiu, ar jie turi knygą pavadinimu „Anglų poetų gyvenimai“, kurią parašė Samjuelis Džonsonas, o jie sako: vaje vaje, tu netgi skaitai Džonsoną. Norėčiau atsakyti, kad Džonsono iki šiol nesu skaitęs, tačiau nenoriu, kad jie nustotų manimi žavėjęsi. Jie pasiūlo man pasivaikščioti po biblioteką, apžiūrėti pagrindinę skaityklą, kuri yra trečiame aukšte. Jie visai nepanašūs į bibliotekininkus Airijoje, kurie elgiasi taip, tarsi būtų sargybiniai, saugantys knygas nuo tokių kaip aš.

Vaikštinėju po pagrindinę skaityklą apžiūrinėdamas abi jos puses, šiaurinę ir pietinę, ir pajuntu kojose silpnumą. Nežinau, ar dėl dviejų bokalų alaus, kuriuos išgėriau, ar dėl Niujorke praleistos antrosios dienos įspūdžių, bet vos neapsiverkiu, kai matau mylias lentynų ir suvokiu, kad visų tų knygų perskaityti niekaip neįstengčiau, net jeigu gyvenčiau iki šimtmečio galo. Čia stovi daugybė blizgančių stalų, prie kurių sėdi įvairių įvairiausi žmonės, jie čia gali skaityti kiek nori visas septynias dienas per savaitę ir niekas jiems nieko nesako, na, nebent tuo atveju, jei kuris užsnūstų ir pradėtų knarkti. Čia yra skyriai su anglų, airių, amerikiečių knygomis, literatūra, istorija, religija, ir man net pagaugai nueina pagalvojus, kad galiu bet kada čia ateiti ir skaityti ką tik užsimanęs ir kiek noriu, jeigu neknarksiu.

Su keturiomis knygomis po pažastim paržingsniuoju į Kostelo barą. Noriu tam piktajam vyrui parodyti, kad jau turiu „Anglų poetų gyvenimus“, bet jo nebesimato. Kai apie jį paklausiu, barmenas sako, kad žmogus, kuris negalėjo liautis kalbėjęs apie Džonsoną — tai pats ponas Timas Kostelas. Mums taip besikalbant iš virtuvės ateina ir pats piktasis. Ir sako: tai jau grįžai?

Pone Kostelai, aš jau turiu „Anglų poetų gyvenimus“.

Matau, kad turi „Anglų poetų gyvenimus“ pasikišęs po pažastim, jaunuoli, bet tu dar neturi jų savo galvoje, taigi drožk namo ir skaityk.

Šiandien ketvirtadienis, ir iki pirmadienio, kol prasidės darbas, vis tiek neturiu ką veikti. Kambaryje, kurį nuomoju su baldais, nėra kėdės, todėl įsitaisau lovoje ir skaitau, kol vienuoliktą į duris pabeldžia ponia Ostin ir pasako nesanti milijonierė ir jog pagal šių namų taisykles visos šviesos vienuoliktą turi būti užgesintos, kad jai neateitų didelė sąskaita už elektrą. Išjungiu šviesą ir gulėdamas lovoje klausausi Niujorko, kaip žmonės kalbasi ir juokiasi, ir galvoju, ar ir aš kada nors būsiu šito miesto dalis, ar ir aš kada taip kalbėsiuosi ir juoksiuos.

Staiga vėl pasigirsta beldimas į duris. Už jų stovintis raudonplaukis jaunuolis airišku akcentu pasisako esąs Tomas Klifordas ir klausia, ar nenorėčiau trumpam nubėgti kur išgerti alaus, kadangi jis dirbąs Istsaide ir turįs už valandos ten būti. Ne, į airių barus jis neisiąs. Su airiais jis nenori turėti nieko bendra, todėl mes einam į Rhinelander barą Aštuoniasdešimt šeštojoje gatvėje, ten Tomas man pasakoja gimęs Amerikoje, bet buvęs išvežtas į Korką, iš kur stengęsis kuo greičiau ištrūkti, tad užsirašęs į Amerikos kariuomenę, su ja trejus nuostabius metelius praleidęs Vokietijoje, kur už cigarečių bloką ar svarą kavos galėjai gauti dešimt kartų pasikrušti. Kitame Rhinelander baro gale yra šokių salė ir groja orkestras, ir Tomas pakviečia šokti vieną iš merginų, sėdinčių prie stalelių. Jis ir man sako: nagi. Pakviesk pašokti jos draugę.

Bet šokti aš nemoku, nežinau nė kaip reikia pakviesti merginą. Ir išvis nieko apie merginas neišmanau. Ir iš kur man žinoti, užaugus Limerike? Tada Tomas paprašo tos kitos merginos, kad pakviestų mane pašokti, ir ši išsiveda mane į šokių aikštelę. Nežinau, ką daryti. Tomas trypia ir sukasi, o aš nė neįsivaizduoju, kada žengti atgal, kada pirmyn, o čia dar ta mergina mano rankose. Ji pasiskundžia, kad lipu jai ant kojų, o kai pradedu atsiprašinėti, sako: ai, užtenka. Klupinėti neturiu jokio noro. Ir eina prie savo stalelio, o aš, išraudęs kaip burokas, seku iš paskos. Nežinodamas, sėstis prie josios stalelio ar grįžti prie baro. Tu prie baro palikai savo alų, sako ji. Ir aš džiaugiuosi gavęs leidimą pasišalinti, nes jeigu būčiau prisėdęs, nežinočiau, ką pasakyti. Vargu ar jai būtų įdomu, jei pradėčiau pasakoti, kaip valandų valandas skaitau Džonsono „Anglų poetų gyvenimus“, arba jei pasakyčiau, kokį įspūdį man padarė biblioteka Keturiasdešimt antrojoje gatvėje. Būtų neprošal toje bibliotekoje susirasti knygą, kaip kalbėtis su merginomis, arba pasiklausti Tomo, kuris ir šoka, ir juokiasi, ir kalbos su merginomis nepritrūksta. Jis sugrįžta prie baro ir sako, kad paskambins į darbą ir pasakys, jog serga, o tai reiškia, kad į darbą jis neis. Tai merginai jis patikęs ir ji sakosi sutinkanti, kad jis palydėtų ją namo. Ir dar jis man sušnibžda, kad greičiausiai gaus pasikrušti, o tai reiškia, kad jis su ja miegos. Vienintelis dalykas — ta kita mergina. Jis vadina ją mano mergina. Pirmyn, sako jis. Nueik ir paklausk, ar galėtum palydėti ją namo. Einam, prisėsim prie jų stalelio ir tu jos paklausi.

Alus jau pradeda veikti ir aš jaučiuosi daug drąsiau, nebesidroviu prisėsti prie merginų stalelio ir kad pradedu joms pasakoti apie Timą Kostelą ir daktarą Samjuelį Džonsoną. Tomas baksnoja man alkūne ir šnibžda: dėl Dievo meilės, baik tu apie tą Džonsoną it greičiau siūlykis ją palydėti. Kai į ją pasižiūriu, matau dvi ir visiškai nesusigaudau, katrą gi man reikėtų lydėti namo, bet kai pamėginu žiūrėti tarp tų dviejų, matau vieną, tad jai ir pasisiūlau.

Namo? — sako ji. Tu turbūt šaipaisi. Na ir pokštininkas. Aš esu sekretorė, asmeninė sekretorė, o tu neturi net mokyklos atestato. Žinai ką, verčiau pasižiūrėk į veidrodį. Ir juokiasi, o mano veidas vėl pasidaro raudonas kaip burokas. Tomas sriūbteli didelį gurkšnį alaus ir aš suprantu, kad iš manęs jokios naudos su šitomis merginomis, todėl palieku juos ir žingsniuoju Trečiuoju aveniu žvilgčiodamas į savo atspindį parduotuvių vitrinose, kol galiausiai prarandu visas viltis.

4

Pirmadienio rytą mano bosas ponas Keris sako, kad būsiu tvarkdarys, o tai labai svarbus darbas, nes turėsiu vestibiulyje valyti dulkes, šluoti grindis ir tuštinti pelenines, o tai itin svarbu, nes apie viešbutį sprendžiama iš jo vestibiulio. Jis sako, kad visoje šalyje nėra geresnių už mūsų vestibiulį. Tai juk Palm Court, kurį žino visas pasaulis. Kiekvienas save gerbiantis žmogus žino apie Palm Court ir Biltmoro laikrodį. Jėzusmarija, juk apie juos rašo ir knygose, ir apsakymuose, Skotas Ficdžeraldas ir kiti. Visokie svarbūs asmenys dažnai vienas kitam sako: susitikime Biltmore po laikrodžiu, tad kas gi būtų, jeigu jie ateina ir randa vestibiulį visą padengtą dulkėmis ir paskendusį šiukšlėse. Taigi mano darbas yra ir toliau išlaikyti gerą viešbučio vardą. Turėsiu tvarkytis ir nesišnekėti su svečiais, negalėsiu į juos nė žvilgtelėti. Jeigu jie mane užkalbintų, turėsiu atsakyti: taip, pone ar ponia, arba ne, pone ar ponia, ir dirbti toliau. Jis sako, kad turiu būti nematomas, ir pradeda juoktis. Įsivaizduok, a, kad tu nematomas žmogus, kuris tvarko vestibiulį. Jis sako: šitas darbas ne bet koks, ir kad aš nebūčiau jo gavęs, jei manęs kunigo iš Kalifornijos prašymu nebūtų atsiuntusi Demokratų partija. Ponas Keris sako, kad prieš mane čia dirbęs vyrukas buvo atleistas už tai, kad po laikrodžiu šnekučiavosi su studentėmis, bet jis buvo italas, tai ko daugiau tikėtis. Jis sako: darbe nemiegok, nepamiršk kas dieną praustis po dušu, čia Amerika, negerk, laikykis prie saviškių, airiai niekuomet tavęs nenuvils, neįjunk į bokalą, ir kad po kokių metų galėčiau pakilti iki durininko arba padavėjo padėjėjo ir gauti arbatpinigių, kas žino, gal net iki padavėjo, o tai jau būtų visų mano rūpesčių pabaiga. Jis sako: Amerikoje viskas įmanoma, štai pažiūrėk į mane, aš turiu net keturis kostiumus.

Vyriausiasis padavėjas vestibiulyje yra vadinamas metrdoteliu. Jis sako man, kad šluočiau tik tai, kas nukrinta ant grindų, ir kad neliesčiau nieko, kas guli ant stalų. Jei ant grindų nukristų pinigai, papuošalai ar kas nors panašaus, aš turįs viską nešti jam, pačiam metrdoteliui, o tada jau jis spręs, ką toliau daryti. Jeigu peleninė būtų pilna, turiu palaukti, kol padavėjo padėjėjas ar pats padavėjas pasakys, kad ją iškratyčiau. Peleninėse gali būti dalykų, kuriais reikia pasirūpinti. Kartais kokia moteris išsisega auskarą, nes jai paskaudo ausį, ir pamiršta, kad paliko jį peleninėje, o būna auskaru, kurie kainuoja tūkstančius dolerių, bet aš, aišku, apie juos neišmanau ką tik išlipęs iš laivo. O tai jau metrdotelio darbas surinkti visus auskarus ir grąžinti juos moterims su skaudančiomis ausimis.

Vestibiulyje dirba du padavėjai, jie zuja pirmyn atgal atsitrenkdami vienas į kitą ir graikiškai balbatuodami. Jie man sako: tu, airis, eini čia, sutvarkai, suvalai, iškratai ta prakeikta peleninė, imi šiukšles, nagi, nagi, varai, a tu girtas, ar kas? Jie staugia ant manęs prie studentų, kurie suplūsta ketvirtadieniais ir penktadieniais. Bet manęs nė nejaudintų, kad kažkokie graikai ant manęs staugia, jeigu jie susilaikytų to nedarę, kai į viešbutį ateina auksinės koledžo merginos. Kaip jos kresteli plaukus ir šypsosi tobulai baltais dantimis, kokius pamatysi tik Amerikoje, ir visų jų kojos įdegusios kaip kino žvaigždžių. O vaikinai puikuojasi ežiuku kirptais plaukais, tokiais pat puikiais dantimis, plačiais futbolininkų pečiais ir jiems puikiai sekasi su merginomis. Jie kalbasi ir juokiasi, o merginos tik kilsčioja akinukus ir šypsosi vaikinams savo spindinčiomis akimis. Jie galėtų būti mano amžiaus, bet aš slankioju tarp jų gėdydamasis savo uniformos, šiukšlių semtuvėlio ir šepečio. Norėčiau būti nematomas, bet negaliu, kai tie padavėjai staugia ant manęs graikiškai ir angliškai arba abiejų kalbų mišiniu, o padavėjo padėjėjas bet kada gali apkaltinti, kad paėmiau peleninę, kurioje kažkas gulėjo.

Kartais nežinau, ką daryti ir sakyti. Kai studentas ežiuku kirptais plaukais manęs paklausia: gal galėtum dabar čia aplink nevalyti? Nematai, kad kalbuosi su dama. O jeigu dar ta mergina į mane žvilgteli ir nusisuka, pajuntu, kaip išraustu, nė pats nesuprasdamas kodėl. Kartais kokia studentė man nusišypso ir pasako „labas“, o aš nežinau, ką atsakyti. Viešbučio vyresnieji prigrasė, kad svečiams netarčiau nė žodžio, nors aš net nežinočiau, kaip pasakyti „labas“, nes Limerike niekados taip nesakydavome, jei pasakyčiau, galiu būti atleistas iš savo naujojo darbo ir išmestas į gatvę, o tada šalia nebebūtų kunigo, kuris surastų man kitą. Norėčiau pasakyti „labas“ ir bent minutę pasijusti to nuostabaus pasaulio dalimi, tik tas ežiuku kirptas vaikinas gali pagalvoti, kad spoksau į jo merginą, ir apskųsti mane metrdoteliui. Šįvakar parėjęs namo galėčiau sėdėdamas ant lovos pasirepetuoti, kaip šypsotis ir sakyti „labas“. Ir jeigu nepatingėčiau, be abejo, galėčiau su tuo „labas“ susitvarkyti, tik turėčiau tarti jį be šypsenos, nes jeigu bent truputį praverčiau lūpas, auksinės merginos po Biltmoro laikrodžiu numirtų iš siaubo.

O būna dienų, kai merginos nusimeta apsiaustus ir tai, kaip jos atrodo su megztiniais bei palaidinėmis, man sukelia tokių nuodėmingų minčių, kad turiu užsirakinti tualeto kabinoje ir užsiimti savimi, tik labai tyliai, nes bijau, kad kas manęs neužtiktų, koks puertorikietis padavėjo padėjėjas ar graikas padavėjas, antraip nubėgtų pas metrdotelį ir paskųstų, kad vestibiulio tvarkdarys tualete smaukosi.

5

Prie kino teatro Šešiasdešimt aštuntojoje gatvėje kabantis plakatas skelbia: kitą savaitę bus rodomas „Hamletas“ su Lorensu Olivjė. Aš jau planuoju pasidaryti sau pramogą ir praleisti ten vakarą su buteliu imbierinio limonado bei citrininiu morengų pyragu iš kepyklos, tokiu kaip tas, kurį valgėme su kunigu Olbanyje — tai skaniausias dalykas, kokį tik esu ragavęs. Žiūrėsiu sau, kaip Hamletas ekrane kankinasi pats ir kankina visus kitus, ir mėgausiuosi jausdamas, kaip burnoje tirpsta pyrago saldumas ir limonado aitrumas. Prieš eidamas į filmą, galėsiu pasėdėti namie ir perskaityti „Hamletą“, kad suprasčiau, ką ten jie visi šneka ta senąja anglų kalba. Vienintelė mano iš Airijos atsivežta knyga yra „Visas Šekspyro raštų rinkinys“. Jį nusipirkau O’Mahonio knygyne už trylika šilingų ir šešis pensus, pusę savo algos, kurią uždirbdavau pašte išnešiodamas telegramas. Iš visų dramų labiausiai man patinka „Hamletas“, nes jam reikėjo taikstytis su tuo, ką jo motina išdarinėjo su vyro broliu Klaudijumi, panašiai ką ir mano paties motina Limerike išdarinėjo su savo pusbroliu Lamanu Grifinu. Aš suprantu Hamletą, kuris niršta ant motinos, kaip ir aš niršau ant savosios tą vakarą, kai išgėriau pirmąją pintą ir girtas sugrįžęs namo trenkiau jai per veidą. Ir nors negalėsiu dėl to sau atleisti iki pat mirties valandos, vis dėlto norėčiau kokią dieną grįžti į Limeriką, susirasti aludėje sėdintį Lamaną Grifiną, išsivesti jį į lauką ir tol trinti į grindinį, kol pradės melsti pasigailėjimo. Žinau, kad nėra prasmės taip kalbėti, nes iki to laiko, kol grįšiu į Limeriką, Lamanas Grifinas bus, ko gero, seniai miręs nuo alkoholio ir džiovos ir jam tikrai teks užtrukti pragare, kol prisiruošiu už jį pasimelsti ar uždegti žvakutę, nors Mūsų Viešpats ir sako, kad turėtume atleisti savo priešams ir atsukti jiems kitą skruostą. Ne, net jeigu Mūsų Viešpats pats sugrįžtų į žemę ir įsakytų man atleisti Lamanui Grifinui, grasindamas nuskandinti jūroje su akmeniu po kaklu, labiausiai už viską bijau, kad turėčiau jam pasakyti: atsiprašau, Mūsų Viešpatie, bet niekuomet neatleisiu tam žmogui už tai, ką jis padarė mano motinai ir mano šeimai. Jeigu jau Hamletas išgalvotoje istorijoje nevaikštinėjo po Elsinorą dalydamas atleidimus, tai kodėl aš turėčiau tai daryti realiame gyvenime.

Kai paskutinį kartą buvau tame Šešiasdešimt aštuntosios gatvės kino teatre, bilietų plėšytojas atsisakė įleisti mane su Hershey’s šokoladu rankoje. Jis pasakė, kad maisto ir gėrimų įsinešti negalima ir kad viską, ką atsinešiau, turėsiu suvartoti lauke. Suvartoti. Jis negalėjo pasakyti tiesiog „suvalgyti“, o tai vienas iš dalykų, kurie mane erzina, kai visokie bilietų plėšytojai ir apskritai žmonės su uniformomis labai mėgsta vartoti skambius žodžius. Tasai kino teatras Šešiasdešimt aštuntojoje gatvėje nė truputėlio nepanašus į „Lyrikos“ kino teatrą Limerike, kur galėdavai atsinešti žuvies su keptomis bulvėmis arba kad ir gerą porciją kiaulės kojų ir butelį porterio, jei kartais turėtum noro. Tą vakarą, kai manęs neįleido su šokolado plytele, turėjau ją susikimšti stovėdamas lauke, o bilietų plėšytojas tiktai piktai į mane dėbsojo ir jam visiškai nerūpėjo, kad per tą laiką praleisiu pačias juokingiausias Brolių Marksų vietas. Taigi dabar turiu ant rankos užsikabinęs neštis savo juodąjį lietpaltį, kurį atsivežiau iš Airijos, kad bilietų plėšytojas nepamatytų mano maišelio su citrininiu morengų pyragu ir imbierinio limonado butelio, kurį įsikišau į kišenę.

Vos tik filmas prasideda, pamėginu išsitraukti savo pyragą, bet jo dėžutė traška ir žmonės pradeda mane tildyti: ša, mes norime žiūrėti filmą. Aš žinau, kad tai nėra paprasti žiūrovai, kurie vaikšto į filmus apie gangsterius arba į miuziklus. Visi į šį filmą atėję žmonės, ko gero, yra baigę aukštuosius mokslus, gyvena Parko aveniu ir visą „Hamletą“ moka atmintinai. Jie nesako: einu į kiną, bet — einu žiūrėti filmo. Tyliai tos dėžės atidaryti tikrai nepavyks, o man net seilės tįsta iš alkio ir nebežinau, ką daryti, tik staiga šalia sėdintis vyras lyg niekur nieko su manim pasisveikina ir man ant kelių užmeta savo lietpalčio skverną, o tada pradeda po juo grabinėtis. Ir sako: tikiuosi, neprieštaraujate. O aš nežinau nė ką jam sakyti, bet jaučiu, kad geriausia būtų susirinkti savo pyragą ir nešdintis. Tad pasakau: atsiprašau, praeinu pro jį iki eilės galo ir nužingsniuoju į vyrų tualetą, kur galiu ramiai atsidaryti pyrago dėžutę ir manęs nebetildo jokie Parko aveniu gyventojai. Man nesmagu, kad turiu praleisti dalį „Hamleto“, bet kol kas ekrane visi tik davėsi aplinkui ir kažką šūkavo apie šmėklą.

Nors vyrų tualetas tuščias, nenoriu, kad kas pamatytų, kaip atsidarau dėžutę ir valgau pyragą, todėl atsisėdu ant klozeto vienoje iš kabinų ir greitai kemšu, kad galėčiau sugrįžti į „Hamletą“, nors nebesiruošiu sėdėti šalia vyro su lietpalčiu, kuris nevaldo rankų. Kai nuo pyrago pradeda džiūti burna, pagalvoju, kad būtų neblogai atsigerti imbierinio limonado, ir staiga suprantu, kad norint butelį atsikimšti reikia vadinamojo bažnyčios rakto. Į bilietų plėšytoją dėl to kreiptis tikrai neverta, nes jie tiktai staugia ir sako, kad žiūrovai į kino teatrą negali neštis savo maisto ar gėrimų, net jeigu jie gyventų Parko aveniu. Tad pyrago dėžutę pasidedu ant grindų ir nusprendžiu, kad vienintelis būdas numušti limonado dangtelį yra pridėti butelį prie kriauklės krašto ir stuktelėti per jį delnu, bet kai taip padarau, butelio kaklelis nuskyla ir imbierinio limonado srovė šauna tiesiai į veidą, o ir kriauklę pasipila kraujas, nes su buteliu susipjausčiau ranką, ir man darosi visiškai nesmagu, o čia dar pyragas, kurį buvau pasidėjęs ant grindų, baigia paskęsti kraujo ir limonado baloje, ir aš pradedu manyti, kad per visas šias staiga užgriuvusias bėdas man turbūt nebepavyks pamatyti „Hamleto“, bet čia į tualetą, vos manęs nepargriaudamas, įpuola žilaplaukis vyras, kuriam, iš išvaizdos sprendžiant, mirtinai reikia, ir, užlipęs ant mano pyrago dėžutės, suduoda jai paskutinį smūgį. Atsistojęs prie pisuaro vyras iš karto paleidžia srovę, tuo pat metu dar bando nusikratyti pyrago dėžę sau nuo bato ir ant manęs rėkia: prakeikimas, prakeikimas, kas per velnias, kas per velnias. O atlikęs savo reikalus spiria taip, kad pyragas su dėže pagaliau atkimba jam nuo bato ir trenkiasi į sieną, aišku, jau visiškai sumaitotas ir nebevalgomas. Tuomet vyras klausia: tai kas gi čia, po velnių, vyksta? O aš nežinau, ką jam atsakyti, nes jei reiktų pasakoti viską, tai išeitų labai ilga istorija, kuri prasidėjo prieš keletą savaičių, kai buvau sužavėtas minties eiti pažiūrėti „Hamleto“, ir kaip visą dieną neturėjau nieko burnoj, nes nuo pat ryto svajojau apie nepakartojamą malonumą, kurį patirsiu vienu metu valgydamas pyragą, gerdamas imbierinį limonadą, žiūrėdamas „Hamletą“ ir klausydamasis visų tų didingų kalbų. Neatrodo, kad vyras būtų nusiteikęs klausytis mano istorijų, vien sprendžiant iš to, kaip jis šokinėja nuo vienos kojos ant kitos ir aiškina, kad tualetas, po velnių, ne restoranas, kad man čia, po velnių, ne vieta slampinėti po viešus tualetus ir valgyti bei gerti ir kad aš verčiau neščiau savo subinę lauk. Dar bandau jam pasakyti, kad įvyko nelaimingas atsitikimas, kai mėginau atsikimšti imbierinio limonado butelį, o jis sako: ką, gal nežinai, kas yra atkimštukas, o gal esi, po velnių, ką tik išlipęs iš laivo? Jis išeina, o aš bandau žaizdą apsivynioti tualetiniu popieriumi, bet čia pasirodo bilietų plėšytojas ir sako, kad vienas klientas ką tik pasiskundė dėl to, kaip aš elgiuosi. Vos tik įėjęs jis, kaip ir anas žilaplaukis, pradeda velniuotis ir keiktis, o kai bandau paaiškinti, kas atsitiko, sako: tik nešk iš čia savo subinę. Aš sakau jam, jog sumokėjau, kad galėčiau pamatyti „Hamletą“, o į tualetą atėjau, kad netrukdyčiau visiems tiems aplink mane sėdintiems Parko aveniu gyventojams, kurie išmano „Hamletą“ skersai išilgai, bet jisai pareiškia: man nusispjauti, tik dink iš čia, kol dar nepakviečiau direktoriaus arba policijos, o jiems tai jau tikrai bus įdomu sužinoti, kodėl čia pritaškyta tiek kraujo.

O tada duria pirštu į mano juodąjį lietpaltį, kuris kabo ant kriauklės krašto. Ir pasiimk iš čia tą prakeiktą lietpaltį. Ir išvis kam tau reikia lietpalčio, kai danguj nė mažiausio debesėlio? Mes tą lietpalčio triuką puikiai žinom ir stebim. Pažįstam visą jūsų lietpalčių komandą. Ir apie visus žydruosius žaidimėlius esam puikiai informuoti. Žiūrėk, tik sėdi apsimetę nekaltučiai, o ranka jau ir grabinėja niekuo dėtus vaikus. Taigi pasiimk tą savo lietpaltį, mielas drauge, kol neiškviečiau policijos, iškrypėli tu prakeiktas.

Aš pasiimu sudaužytą imbierinio limonado butelį, kuriame dar liko keli lašeliai, ir keliauju Šešiasdešimt aštuntąja gatve, kol prieinu namą, kur gyvenu, ir atsisėdu ant laiptų, bet netrukus pro rūsio langą išgirstu ponią Ostin sakant, kad laiptai — tai ne vieta valgyti ir gerti, nes tuoj subėgs visi apylinkės tarakonai, o žmonės sakys, kad esame kaip kokie puertorikiečiai, kuriems nesvarbu, kur valgyti, miegoti ar gerti.

Ir taip per visą gatvę nerandu kur atsisėsti, nes visų namų šeimininkės seka pro kampą ir žiūri, tad nebelieka nieko kita, tik keliauti į parką prie Ist upės ir stebėtis, kodėl toje Amerikoje viskas taip sunku ir komplikuota, kad negalima nė ramiai sau nuėjus pažiūrėti „Hamleto“ su citrininiu morengų pyragu ir buteliu imbierinio limonado.

6

Blogiausia, kai rytais keliuosi ir einu į darbą Niujorke, yra tai, kad mano akys būna taip užpūliavusios, jog vokus galiu atplėšti tik suėmęs nykščiu ir smiliumi. Man maga tą po nakties ant akių atsiradusią kietą geltoną plutelę tiesiog nulupti, bet jeigu taip padaryčiau, kartu nusipeščiau ir blakstienas, o akių vokai paraustų ir imtų perštėti ir pasidarytų dar blogiau, negu buvo prieš tai. Kartais tiesiog stoviu duše ir laikau veidą po karšto vandens srove tol, kol akys sušyla ir išsivalo, nors ir toliau raudonuoja kaip liepsna. Raudonumą bandau atšaldyti lediniu vandeniu, bet tai negelbsti. Tada tik pradeda skaudėti akių obuoliai, o man ir taip nėra lengva.

Jeigu tik skaudėtų akių obuolius, dar būtų nieko, tuomet bent jau žmonės nespoksotų į mane kaip į kokį raupsuotąjį, bet tos mano akys peršti, raudonuoja ir leidžia geltonus pūlius.

O man ir taip pakanka gėdos, kad turiu vaikščioti po įžymųjį Biltmoro vestibiulį su juoda tvarkdario uniforma, kuri reiškia, kad pasaulio akyse esu vos aukščiau už puertorikiečius indų plovėjus. Net viešbučio nešikai turi auksinę žymę savo uniformose, o patys durininkai išvis atrodo kaip laivyno admirolai. Edis Giliganas, viešbučio darbuotojų profsąjungos atstovas, sako, kad gerai, jog aš airis, kitaip būčiau apačioje, virtuvėje, su visokiais spikais4. Spikai man naujas žodis, ir iš to, kaip Edis jį taria, gali suprasti, kad puertorikiečių jis nemėgsta. Jis sako, kad ponas Keris rūpinasi saviškiais ir dėl to aš esu tvarkdarys su uniforma, o ne su prijuoste ten, apačioje, su tais puertorikais, kurie kiaurą dieną dainuoja ir šūkauja mira mira. Norėčiau jo paklausti, kas gi čia blogo, kad plaudamas indus dainuoji ir šūkauji mira mira, jei tik tavo nuotaika gera, bet klausimų uždavinėti nedrįstu, nes bijau pasirodyti kvailas. Tie puertorikiečiai ten, apačioje, bent jau yra visi kartu, dainuoja sau, barškindami puodais ir keptuvėmis, ir šoka po visą virtuvę pagal savo muziką, kol bosai liepia nusiraminti. Kartais, kai nusileidžiu į virtuvę, jie man duoda pavalgyti, kas atliko, ir sako: Frenki, Frenki, airių vaiki, mes išmuokysim tave spaniškai. Edis Giliganas sako, kad aš gaunu du su puse dolerio per savaitę daugiau negu indų plovėjai ir dar turiu galimybę kilti, kurios anie niekada neturės, nes vienintelis dalykas, kurio jie nori, tai tikrai ne išmokti anglų kalbą, o tik užsidirbti pinigų, kad galėtų grįžti į Puerto Riką, kur sėdės sau po medžiais, gers alų ir darys vaikus, nes tiek jie temoka, geria ir krušasi, kol jų žmonos susidėvi ir be laiko numiršta, o vaikai šlaistosi gatvėmis, kol paūgėję atvažiuoja į Niujorką plauti indų ir vėl įsuka tą prakeiktą ratą iš naujo, o jeigu darbo negauna, tai mes turime juos išlaikyti, tu ir aš, kad jie galėtų sėdėti savo prieangiuose Rytų Harleme, groti savo suknistomis gitaromis ir lakti alų iš popierinių maišelių. Tokie jau tie spikai, vaikine, įsidėk sau į galvą. Geriau nevaikščiok į virtuvę, nes jiems būtų vienas juokas primyžti tau į kavos puodelį. Jis sakosi matęs, kaip jie primyžo į kavinuką per iškilmingus pietus, kuriuos surengė Britanijos imperijos dukterys, o toms dukterims nebūtų nė į galvą atėję, kad jos geria puertorikiečių šlapimą.

Tai pasakęs Edis šypteli ir nusijuokia užsikosėdamas nuo cigaretės, nes jis yra Amerikos airis ir labai gerai, kad tie puertorikai taip padarė toms Britanijos imperijos dukterims. Dabar jis vadina juos puertorikais, o ne spikais, nes jie pasielgė tikrai patriotiškai, kaip čia airiams pirmiems nešovė į galvą. Kitais metais jis pats primyš joms į kavą, o tada galės mirti iš juoko žiūrėdamas, kaip Britanijos dukterys geria kavą, kuri yra ne kava, o puertorikiečių ir airių myžalai. Jis sako: tik gaila, kad tos dukterys nieko nesužinos. Jis labai norėtų užlipti į banketų salę devynioliktame aukšte ir iš balkono paskelbti: Britanijos imperijos dukterys, jūs ką tik gėrėte kavą, atskiestą spikų ir airišių šlapimu, na ir kaip jaučiatės po to, ką airiams esate pridarę per ištisus aštuonis šimtus metų? Ot, būtų vaizdelis, kaip tos Britanijos dukterys stvarsto viena kitai už rankovės ir privemta visą banketų salę, o Airijos didžiavyriai šoka džigą savo karstuose. Va tada tai jau būtų, sako Edis, tada tai būtų.

Dabar Edis sako, kad galbūt puertorikai nėra tokie jau blogi. Jis, aišku, nenorėtų, kad koks puertorikas vestų jo dukrą ar atsikeltų į rajoną, kuriame jis gyvena, bet niekur nedingsi, reikia pripažinti, kad jie yra labai muzikalūs ir atsiunčia visai neblogų beisbolo žaidėjų, kas teisybė, tai teisybė. Kada tik nueisi į virtuvę, jie visados laimingi kaip kokie vaikai. Jis sako: jie tokie pat kaip negrai, jie į nieką nežiūri rimtai. Ne taip kaip airiai. Mes tai į viską žiūrime labai rimtai.

Blogiausios dienos Biltmoro vestibiulyje yra ketvirtadienis ir penktadienis, kai prieina studentų, vaikinai ir merginos čia susitinka, sėdi, geria ir juokiasi, o galvoje jiems tik meilės ir mokslai, buriavimas vasarą, slidinėjimas žiemą ir dar vestuvės, po jų jie susilauks vaikų, kurie irgi vaikščios į Biltmorą ir darys tą patį. Žinau, kad manęs su tvarkdario uniforma, šiukšlių semtuvėliu ir šepečiu jie nė nepastebi, ir dėl to labai džiaugiuosi, nes kartais mano akys būna tokios raudonos, kad atrodo, lyg būtų pasruvusios krauju, o tuomet aš bijau, kad tik kokia mergina nepaprašytų parodyti, kur yra tualetas. Ne taip paprasta su semtuvėliu parodyti kryptį ir pasakyti: tenai, už liftų, ir tuo pat metu laikyti nusukus veidą į šoną. Kartą jau bandžiau taip padaryti, bet tada mergina, kuri į mane kreipėsi, nuėjo pas metrdotelį ir pasiskundė, kad esu nemandagus, užtai dabar turiu žiūrėti į visus, kurie tik manęs ko nors paklausia, o kai jie į mane įsistebeilija, išraustu taip smarkiai, kad mano odos spalva tikrai niekuo nenusileidžia akims. Kartais išraustu grynai iš pykčio ir man tiesiog knieti pasakyti kokį stipresnį žodelį į mane įsistebeilijusiai personai, bet jeigu taip padaryčiau, iškart išlėkčiau iš darbo.

Juk negalima šitaip spoksoti. O jie tai jau turėtų žinoti, kas galima, o kas ne, kai jų motinos ir tėvai moka didžiulius pinigus, kad atžalos gautų gerą išsilavinimą, o ko vertas visas tas išsilavinimas, jei esi toks neišauklėtas, kad spoksai į žmones, kurie ką tik išlipo iš laivo su paraudusiomis akimis? Negi profesoriai per paskaitas atsistoję prieš auditoriją jiems nepaaiškina, kad atėję į Biltmoro viešbučio vestibiulį ar kokį kitą vestibiulį nespoksotų į žmones, kurių akys raudonos ar kurie turi tik vieną koją ar kitų fizinių trūkumų.

Tačiau merginos vis tiek spokso, o vaikinai dar blogiau — jie žiūri į mane, šypsosi, baksnoja vienas kitą alkūne ir laido replikas, iš kurių visi žvengia, ir man kyla noras taip paglostyti jiems galvas savo semtuvėliu ir šepečiu, kad sulūžtų ir pasipiltų kraujas, o jie pradėtų maldauti pasigailėjimo ir prisižadėtų daugiau niekuomet nelaidyti replikų apie perštinčias akis.

Vieną dieną suspiegia kažkokia studentė ir metrdotelis tuoj prie jos pripuola. Ji verkia, o jis kilsteli kiekvieną ant josios staliuko esantį daiktą, pasižiūri po juo ir papurto galvą. O tada per visą vestibiulį sušunka: Makortai, greitai ateini čia. Ar jau tvarkei aplink šitą stalą?

Man taip atrodo.

Tau taip atrodo? Po velnių, atsiprašau, panele, tai tu nežinai?

Tvarkiau, pone.

Ar tu nuo stalo paėmei popierinę servetėlę?

Aš tvarkiau. Ištuštinau pelenines.

Čia buvo popierinė servetėlė. Ar tu ją paėmei?

Nežinau.

Tai žinai, ką tau pasakysiu, Makortai? Ši jaunoji dama yra Transporto klubo, kuris mūsų viešbučio pastate nuomojasi didžiules patalpas, prezidento duktė, ir ji turėjo čia popierinę servetėlę su vaikino iš Prinstono telefono numeriu, ir jeigu dabar to popierėlio nesurasi, tavo subinė tikrai labai nukentės, atleiskite, panele. O ką darei su šiukšlėmis, kurias sušlavei?

Jos jau išmestos į didžiuosius šiukšlių konteinerius prie virtuvės.

Gerai. Tai eik tenai ir surask tą popierinę servetėlę, ir kad be jos negrįžtum.

O mergina, kuri tą servetėlę pametė, tik kūkčioja ir sako, kad jos tėvas čia labai įtakingas ir kad ji tikrai nenorėtų būti mano vietoje, jei to jos popieriuko nerasiu. Tuo tarpu visos jos draugės į mane spitrėjasi, ir aš jaučiu, kaip visas mano veidas ir akys nusidažo ugnies spalva.

O metrdotelis ir vėl užrinka: eini ieškoti, Makortai, ir kad tuoj pat čia prisistatytum.

Šiukšlių konteineriai prie virtuvės pilnut pilnutėliai, ir aš nė neįsivaizduoju, kaip tarp visų atliekų, kavos tirščių, duonos gabalėlių, žuvų kaulų, kiaušinių lukštų ir greipfrutų žievelių galėčiau rasti mažą popieriaus skiautelę. Atsiklaupiu ant kelių ir žarstau šiukšles baksnodamas šakute, kurią gavau iš virtuvės, kur puertorikiečiai sau dainuoja, juokiasi ir barškina puodais, ir pradedu savęs klausinėti, ką čia atsiklaupęs ant kelių dabar veikiu.

Ir tuomet atsistoju ir einu į virtuvę nieko nesakydamas puertorikiečiams, kurie man šaukia: Frenki, Frenki, airių vaiki, mes išmuokysim tave spaniškai. Virtuvėj susirandu švarią servetėlę, ant jos užrašau išgalvotą telefono numerį ir išterlioju kava, o tada nunešu metrdoteliui. Šis įteikia servetėlę merginai, ir šią iš visų pusių apspinta džiaugsmingai sveikindamos draugės. Tuomet mergina padėkoja metrdoteliui ir duoda jam arbatpinigių, net visą dolerį, o man širdį skauda tik dėl to, kad negalėsiu matyti, kaip ji tuo numeriu skambina.

7

Iš mamos man atėjo laiškas, kuriame sakoma, kad namie sunkus metas. Ji žinanti, kad mano uždarbis nėra didelis, ir yra dėkinga už tuos dešimt dolerių, kuriuos siunčiu kas savaitę, bet ar negalėčiau atsiųsti papildomai keletą dolerių Maiklui ir Aliukui batams? Ji turėjusi darbą, prižiūrėjo vieną senį, bet jis labai ją nuvylęs, nes netikėtai pasimirė, tuo tarpu ji tikėjosi, kad jis pratrauks iki Naujųjų, o tada ji būtų turėjusi keletą šilingų batams ir Kalėdų vakarienei, kumpiui ar panašiai, jog nebūtų per šventes gėda. Ji sako, kad ligoniai neturėtų ieškoti, kas juos prižiūrėtų, ir suteikti žmonėms nepagrįstos vilties, jog šie turės darbą, jeigu patys puikiausiai žino, kad stovi ant mirties slenksčio. Šiuo metu jie neturį jokių pajamų, išskyrus pinigus, kuriuos siunčiu, ir labai gali būti, kad vargšas Maiklas turės mesti mokyklą ir ieškotis darbo iškart, vos kitais metais jam sukaks keturiolika, o tai yra baisu, ir ji norėtų žinoti, ar dėl to mes kovėmės su anglais, kad pusė Airijos vaikų dabar bastytųsi gatvėmis, laukais ir žvyrkeliais be nieko ant basų savo kojų?

Aš ir taip siunčiu jai dešimt dolerių iš trisdešimt dviejų, kuriuos gaunu Biltmoro viešbutyje, nors atskaičius socialinį draudimą ir pajamų mokestį iš jų telieka maždaug dvidešimt šeši. Sumokėjęs nuomą teturiu dvidešimt, iš kurių dešimt gauna mama, o dar dešimt lieka man maistui ir metro, jeigu lyja. Kai nelyja, kad sutaupyčiau dešimt centų, einu pėsčiomis. Kai kada nusprendžiu paišlaidauti ir nueinu į filmą Šešiasdešimt aštuntosios gatvės kino teatre, ten įsigudrinu įsinešti Hershey’s šokolado plytelę ar porą bananų, kurie yra pigiausias maistas pasaulyje. Kartais, kai juos lupu, žmonės iš Parko aveniu jautriomis nosimis pradeda šnirpščioti ir šnibždėtis tarpusavyje: ar tik ne bananą užuodžiu? Ir iš karto grasina pasiskųsią kino teatro vadovybei.

Bet dėl to nebekvaršinu sau galvos. Tegu jie eina pas bilietų plėšytoją ir skundžiasi, tikrai neketinu bėgti valgyti banano į tualetą. Nueisiu tiesiai į Demokratų partiją Biltmoro viešbutyje ir jiems pasakysiu, kad esu Amerikos pilietis, kuris kalba su airišku akcentu, ir kodėl turėčiau kentėti už tai, kad žiūrėdamas Gario Kuperio filmą valgau bananą?

Žiema gal ir atėjo į Airiją, bet čia daug šalčiau, o rūbai, kuriuos atsivežiau iš Airijos, Niujorko žiemą yra niekam tikę. Edis Giliganas sako, jei aš visą žiemą žadu tik taip apsirengęs vaikščioti, tai tikrai numirsiu nesulaukęs dvidešimties. Jis sako, kad, jeigu nesu pernelyg išdidus, nueičiau į didelius Gelbėjimo armijos namus Vestsaide, ten už kelis dolerius galėčiau gauti visus žieminius rūbus, kokių man reikia. Ir dar sako, kad išsirinkčiau tokius, su kuriais būčiau panašus į amerikietį, o ne į kokį Pedį iš už balos ir neatrodyčiau kaip runkelių augintojas.

Tačiau dabar negaliu eiti į tą Gelbėjimo armiją, nes turiu motinai išsiųsti tarptautinę penkiolikos dolerių perlaidą, be to, iš puertorikiečių nebegaunu maisto likučių, nes viešbutis išsigando, kad jų neužkrėsčiau akių liga.

Edis Giliganas sako, kad apie mano akis jau sklando kalbos. Jis, kaip profesinės sąjungos atstovas, buvęs iškviestas į personalo skyrių, ten jam buvo pasakyta, kad nuo šiol man nevalia net artintis prie virtuvės, nes galiu ten nuėjęs paliesti kokį rankšluostį ar ką kita ir visus puertorikiečius indų plovėjus bei italus virėjus padaryti pusaklius nuo savo konjunktyvito ar kas ten man yra. Ir išvis manęs neatleidžia iš darbo tik todėl, kad buvau atsiųstas Demokratų partijos, o jie moka nemažus pinigus už didžiules patalpas, kurias savo biurui nuomojasi iš viešbučio. Edis sako, kad nors ponas Keris kaip bosas yra labai griežtas, saviškius jis visada užsistoja ir pasako personalui, kad jie apsiramintų, pasako, kad tegu jie tik pabando atleisti vaikį su niekam tikusiomis akimis, Demokratų partija iškart apie tai sužinos, o jau tada Biltmoro viešbučiui bus tikras galas. Tuomet, po velnių, į streiką išeis visa viešbučio darbuotojų profesinė sąjunga. Nebus jokio kambarių aptarnavimo. Neveiks liftai. Ir visi tie storašikniai turės lipti laiptais, ir nebus kambarinių, kurios pasirūpina, kad tualetuose nepritrūktų tualetinio popieriaus, sako Edis. Tik įsivaizduok: sėdi tie stori seni šikniai ir neturi su kuo nusišluostyti užpakalių, ir viskas, vaikine, tik dėl tavo niekam tikusių akių.

Ir išeisim, sako Edis, visa mūsų prakeikta profesinė sąjunga. Ir uždarysim visus Niujorko viešbučius. Bet pirma turiu tau pasakyti, jie davė man tokio akių gydytojo adresą Leksingtono aveniu. Turėsi pas jį nueiti ir vėl prisistatysi po savaitės.

To gydytojo kabinetas yra ketvirtame seno pastato aukšte. Ten kūdikiai verkia, o radijas dainuoja:

Vaikinai ir merginos,

Ir aš su Meime O’Rork,

Mes šoksim ir šviesa užlies

Šaligatvius Niujorko.

Daktaras man sako: įeik, sėskis į šitą kėdę, kas yr su tavo akim? Tu dėl akinių?

Man kažkokia infekcija, daktare.

Vajėzau, jo. Tai jau tikrai infekcija. Ar seniai ją turi?

Devyneri metai, daktare. Kai man buvo vienuolika, Airijoje gulėjau akių ligoninėje.

Jis baksnoja man akis kažkokiu pagaliuku ir tapšnoja vatos tamponėliais, jie limpa prie vokų ir aš pradedu mirksėti. O tada jis man sako, kad nustočiau mirksėti, kaip, po velnių, aš įsivaizduojąs jį galėsiant patikrinti man akis, jei sėdėsiu čia ir mirksėsiu kaip užsuktas? Bet nemirksėti negaliu. Juo daugiau jis baksnoja ir tapšnoja tais tamponėliais, tuo daugiau mirksiu, kol jis taip susinervina, kad tą pagaliuką su prilipusiu vatos tamponėliu ima ir iššveičia pro langą. O tuomet pradeda traukinėti savo stalo stalčius, ištraukia, nusikeikia ir vėl užtrenkia, kol pagaliau atranda nediduką buteliuką viskio ir cigarą, ir tai taip pataiso jam nuotaiką, kad jis tik sėdi ir juokiasi.

Tai vis dar mirksi, a? Štai ką tau pasakysiu, vaiki, į akis aš žiūriu jau trisdešimt septynerius metus, bet tokio dalyko dar nesu regėjęs. Ir iš kurgi tu esi, gal iš Meksikos, ar ką?

Ne, aš airis, daktare.

Tai kad tokių dalykų Airijoje niekas neturi. Ir tai tikrai ne konjunktyvitas. Konjunktyvitą aš atskiriu. Čia kažkas kita, ir tegaliu pasakyti tiek, kad tau dar labai pasisekė, kad iš viso turi akis. Tokį dalyką aš mačiau ištikus žmones, kurie grįžo iš Ramiojo vandenyno, Naujosios Gvinėjos ir kitų panašių vietų. Esi kada buvęs Naujojoj Gvinėjoj?

Kad ne, daktare.

Ką gi, dabar tau teks plikai nusiskusti galvą. Tu turi kažkuo užkrėstų pleiskanų, kaip ir tie vyrukai iš Naujosios Gvinėjos, ir jos krinta tau į akis. Todėl su plaukais tau reikės atsisveikinti, o galvos odą kasdien turėsi šveisti specialiu muilu, kurį gausi pagal receptą. Šveisk galvą tol, kol pradės peršėti. Šveisk tol, kol pradės blizgėti, o tada apsilankyk vėl. Iš tavęs dešimt dolerių, vaiki.

Muilas pagal receptą kainuoja du dolerius, o italas kirpėjas Trečiajame aveniu už plaukų nukirpimą ir galvos nuskutimą paima dar du plius arbatpinigius. Jis sako, kad jam velniškai gaila skusti tokius puikius plaukus ir kad jeigu turėtų tokius plaukus kaip mano, tai atiduotų juos nebent kartu su galva, kad dauguma daktarų apskritai neskiria šūdo nuo grūdo, bet jeigu aš taip noriu, tai kas jis toks, kad man uždraustų.

Jis palaiko man veidrodėlį, kad pamatyčiau, kaip plikas atrodau iš nugaros, ir man net silpna pasidaro iš gėdos, plika galva, raudonos akys, spuogai, sugedę dantys, tad jei kas Leksingtono aveniu į mane pažiūrės, tikrai pastumsiu tą žmogų po mašina, nes labai gailiuosi, kam iš viso atvykau į Ameriką, kur man gresia išlėkti iš darbo dėl akių ir kur esu verčiamas vaikščioti plikas Niujorko gatvėmis.

Gatvėje, aišku, visi į mane spokso, o aš norėčiau atsakyti piktu žvilgsniu, bet negaliu, nes akyse dar pilna vatos, sumišusios su geltonais pūliais, ir dabar apskritai vos bematau. Apžiūrinėdamas kiekvieną skersgatvį suku į tą, kur mažiausiai žmonių, ir per visą miestą einu zigzagais. Geriausia gatvė yra Trečiasis aveniu, nes ten virš galvos dunda traukiniai ir visur pilna šešėlių, o žmonės sėdi baruose užsiėmę savo reikalais ir žiūri tik savo pačių bėdų, o ne spokso į kiekvieną porą skaudančių akių, kurios tik praeina pro šalį. Ir iš viso spokso tiktai tie, kurie išeina iš bankų ir rūbų parduotuvių, o tie, kur baruose, tiktai sėdi parimę prie savo gėrimų ir nekreiptų nė menkiausio dėmesio, net jeigu gatve eitum visai be akių.

O pro rūsio langą, aišku, spokso ponia Ostin. Nespėju nė įžengti pro duris, o ji jau pripuolusi klausinėja, kas atsitiko mano galvai, kokia nelaimė ar kas, o gal patekau į gaisrą, ir man tiesiog knieti imti ir jai atkirsti: negi aš, po velnių, atrodau kaip po gaisro? Bet atsakau, kad plaukus tik apsisvilinau viešbučio virtuvėje, o kirpykloje pasakė, jog geriausia būtų juos nukirpti iki pat šaknų, kad ataugtų iš naujo. Su ponia Ostin privalau elgtis mandagiai, nes, bijau, kitaip jinai gali liepti susikrauti daiktus ir išeiti, o tada šeštadienį stovėčiau gatvėje su rudu lagaminu, plika galva ir trimis doleriais kišenėje. Ji sako: na, tu jaunas, ir lipa atgal į rūsį, o man nelieka nieko kito, tik gulėti lovoje ir klausytis, kaip lauke žmonės kalbasi ir juokiasi, ir galvoti apie tai, kaip plika galva pirmadienio rytą pasirodysiu darbe, nors ir elgiuosi pagal visus viešbučio ir gydytojo nurodymus.

Kambaryje vis prieinu prie veidrodžio, o mano skalpo baltumas gąsdina net mane patį, norėčiau čia ir pasilikti, kol ataugs plaukai, jeigu ne tas alkis. Nors ponia Ostin draudžia į kambarį neštis maistą ir gėrimus, kai sutemsta, išsliūkinu nusipirkti didelio sekmadieninio Times laikraščio, o po juo nuo ponios Ostin akių paslepiu maišelį su bandele ir puslitriu pieno. Dabar teturiu mažiau nei du dolerius, jų man turi užtekti iki penktadienio, o šiandien tik šeštadienis. Jeigu ji mane sustabdys, pasakysiu, negi negaliu nė bandelės su pienu suvalgyti, ypač dabar, kai daktaras pareiškė, kad pasigavau kažkokią Naujosios Gvinėjos ligą, o kirpėjas iki kaulo nuskuto galvą? Įdomu, kai pagalvoji apie visus tuos filmus, kurių herojai mojuoja Amerikos vėliava ir pridėję ranką prie krūtinės pasauliui skelbia, kad tai laisvės žemė ir drąsuolių gimtinė, nors pats puikiausiai žinai, kad čia net negalima nueiti pasižiūrėti „Hamleto“ nusinešus citrininio morengų pyrago su imbieriniu limonadu ar bananą ir kad net į ponios Ostin namus negali parsinešti jokio maisto ar gėrimo.

Bet ponia Ostin nepasirodo. Seimininkės niekad nepasirodo tada, kai tau viskas vis tiek.

Nueinu į vonią prasivalyti akių šiltu vandeniu ir tualetiniu popierium, kad galėčiau paskaityti Times, ir maloniai leidžiu laiką lovoje su laikraščiu, bandele ir pienu, kol ponia Ostin pradeda iš apačios skųstis gaunanti per dideles sąskaitas už elektrą, taigi ar aš nemalonėčiau išjungti šviesą, juk ji ne milijonierė.

Vos išjungęs šviesą prisimenu, kad pats laikas išsitepti galvą tepalu, ir tik tada suvokiu, kad jeigu atsigulsiu, tepalas išterlios pagalvę, o tuomet ponia Ostin vėl prie manęs kibs. Tad nelieka nieko kito, kaip gulėti sėdomis ir laikyti galvą padėjus ant geležinio lovos rėmo, nuo kurio tepalą paskui bus galima tiesiog nuvalyti. Rėmas padarytas su visokiais užraitymais, gėlytėmis ir lapeliais, dėl kurių padoriai miegoti neįmanoma, tad nelieka nieko kito, tik išlipti iš lovos ir atsigulti ant grindų, kad ponia Ostin nebeturėtų dėl ko skųstis.

Pirmadienio rytą ant savo darbo tabelio randu lapelį, kad aš turįs tuojau prisistatyti į devynioliktą aukštą. Edis Giliganas sako, kad neimčiau to giliai į širdį, jie tik nebenori, kad sukiočiausi vestibiulyje su savo niekam tikusiomis akimis, o dabar dar ir plika galva. Juk visiems puikiai žinoma, kad žmonės, kurie staiga netenka visų plaukų, šiame pasaulyje nebeilgai išbūna, net jei atsistotų vestibiulio vidury ir visiems paskelbtų, kad tai padarė kirpėjas. Žmonės nori tikėti tuo, kas blogiausia, o personalo skyriuje kalbama: niekam tikusios akys, plika galva, sudėk tuos du dalykus į krūvą ir su vestibiulio lankytojais turėsi bėdos. Kai tik plaukai ataugs ir akys susitvarkys, bus galima mane grąžinti į vestibiulį, vieną dieną gal net tapsiu padavėjo padėjėju ir uždirbsiu tiek arbatpinigių, kad mano šeima Limerike galės mėgautis prabanga, bet ne dabar, ne su šitokia galva ir šitokiomis akimis.

8

Edis Giliganas dirba devynioliktame aukšte kartu su broliu Džo. Mūsų darbas yra paruošti patalpas priėmimams ir susirinkimams ir banketų salę pokyliams ir vestuvėms, bet iš Džo didelės naudos nėra, nes jo rankos ir pirštai susipynę kaip šaknys. Jis vaikšto aplinkui vienoj rankoj įsitvėręs ilgakotį šepetį, o kitoj cigaretę, apsimesdamas, kad dirba, bet šiaip daugiausia laiko praleidžia išvietėje arba rūkydamas su Digeriu Munu, kilimų meistru, kuris tvirtina esąs iš juodakojų indėnų ir sako, kad visose JAV neatsirastų tokio, kuris kilimą paklotų greičiau ir geriau už jį, nebent jis būtų išmetęs burnelę, o tada tai jau saugokis, nes jis prisimena visas savo žmonių kančias. O kai Digeris prisimena savo žmonių kančias, jis tegali kalbėtis su Džo Giliganu, nes pats Džo kenčia nuo artrito ir, kaip sako Digeris, viską supranta. Kai artritas tave taip susuka, kad vos įstengi nusišluostyti užpakalį, gali suprasti įvairiausias kančias. Štai taip kalba Digeris, kuris vaikšto iš aukšto į aukštą ir kloja arba nukloja kilimus, o kai nevaikšto, tai sėdi kilimų sandėlyje ant grindų sukryžiavęs kojas ir kenčia kartu su Džo — vienas dėl praeities, kitas dėl artrito. Ir niekas nė neketina trukdyti Digeriui ir Džo, nes apie jųdviejų kančias žino visas Biltmoro viešbutis, todėl jie gali ramiai leisti dienų dienas kilimų sandėlyje arba nubėgti per gatvę į Makano barą atsigaivinti. Pats ponas Keris kenčia nuo pilvo skausmų. Per rytines apžiūras jį verčia kankintis pusryčiai, kuriuos jam žmona paruošė, o per popietinį patikrinimą — pietūs, kuriuos jam žmona įdėjo. Jis sakosi Edžiui, kad jo žmona — labai graži moteris ir kad ji yra vienintelė jo gyvenimo meilė, bet jinai iš lėto jį žudo, o ir pati nesijaučia gerai dėl ištinusių nuo reumato kojų. Edis antrina ponui Keriui, kad ir jo žmonos būklė prastoka, ji patyrė keturis persileidimus, o dabar dar prisidėjo kažkoks kraujo užkrėtimas, dėl kurio nerimauja gydytojas.

Vieną rytą, kai ruošiame patalpas kasmetiniam Amerikos airių istorijos draugijos pokyliui, Edis su ponu Keriu stovi prie devyniolikto aukšto banketų salės durų, Edis rūko cigaretę, o ponas Keris, apsirengęs dvieiliu švarku, kurio skvernai sudėti taip gražiai, kad nė nepagalvotum jį turint tokį didelį pilvą, glosto tą savo pilvą, kad bent kiek apmalšintų skausmą. Edis pasakoja ponui Keriui niekada nerūkęs, kol jo nepatiesę Omaha Biče, o tada kažkoks Šūdžius, atleiskite, pone Keri, už kalbą, įkišęs cigaretę jam į burną, kol jis ten gulėjęs ir laukęs medikų. Ir tada jisai užsitraukęs dūmą, ir jam taip palengvėję, kai jis gulėjęs su išvirtusiomis žarnomis tame Omaha Biče, kad jis ir dabar teberūko ir negali mesti, kad ir kiek bandė, Viešpats jam neleis meluoti, bet negali. Kaip tik tuo metu su didžiuliu kilimu ant peties atžingsniuoja Digeris Munas ir priėjęs Edžiui sako, kad reikia ką nors daryti su jo broliu Džo, nes tas vargšas kalės vaikas kenčia labiau nei septynios indėnų gentys, o Digeris šį bei tą apie kančias išmano po tarnybos pėstininkų batalione, kai malėsi po visą prakeiktą Ramųjį vandenyną, kur jam teko nukentėti nuo visokiausių dalykų, kokių tik japoškės galėjo sugalvoti, maliarijos, visko. Edis jam pritaria: jo, jo, jis žinąs apie Džo ir jam labai jo gaila, šiaip ar taip, juk jis Edžio brolis, bet jis pats turįs bėdų su žmona ir jos persileidimais ir tuo kraujo užkrėtimu, ir su jo paties žarnomis nėra gerai, nes jos nebuvo deramai sukištos atgal, ir kad jam tikrai neramu dėl Džo, kuris maišo alkoholį su visokiais nuskausminamaisiais. Kaip tik tuo metu ponas Keris atsiraugėja ir sudejuoja, ir Digeris jam sako: tai vis dar tebevalgai tą šūdą, nes Digeris nebijo nei pono Kerio, nei ko nors kito. Taip jau yra, kai esi geras kilimų meistras, tuomet gali visiems sakyti ką nori, o jeigu tave atleistų, visada atsiras darbo „Komodoro“ ar „Ruzvelto“ viešbutyje arba netgi, vajėzau, aišku, kad taip, — pačioj „Valdorf-Astorijoje“, kurie nuolatos bando Digerį persivilioti. Kai kuriomis dienomis Digeris būna taip sujaudintas savo žmonių kančių, kad išvis atsisako kloti kilimus, o kai ponas Keris iš darbo jo neatleidžia, Digeris sako: visiškai teisingai. Baltasis negali apsieiti be mūsų, indėnų. Baltajam reikia irokėzų, kad jie šoktų ant tų plieninių strypų kokiam šešiasdešimtam dangoraižių aukšte. Baltajam reikia Juodosios Pėdos, kad gerai paklotų kilimą. O kada Digeris išgirsta poną Kerį raugėjant, jis visuomet liepia jam nustoti ėsti šūdą ir išgerti bokaliuką alaus, nes alus dar niekam nepakenkė, o va ponios Keri sumuštiniai poną Kerį tikrai nužudys. Digeris pasakoja ponui Keriui turįs teoriją apie moteris, kad jos yra kaip vorų juodosios našlės, kurios nužudo patinus, kai tik pasidulkina, nukanda jų prakeiktas galvas, kad moterims vyrai visai nereikalingi, kai tik jos pereina vaikų gimdymo laikotarpį, joms iš vyrų nebėra jokios naudos, nebent jie sėdi ant arklių ir puola kitas gentis. Tuomet Edis Giliganas sako, kad, po šimts, atrodytum labai kvailai jodamas ant arklio pulti kitos genties Medisono aveniu, o Digeris atsako, jog būtent tai jis ir turi galvoje. Jis sako, kad vyrai šioje žemėje gyvena tam, kad nusidažytų veidą, jodinėtų arkliu, mėtytų ietį ir žudytų kitas gentis, o kai Edis pareiškia: baik tu, nesąmonė, Digeris jam atrėžia: baik tu, nesąmonė tavo šiknoj, o ką jau tu darai, Edi? Leidi čia savo gyvenimą ruošdamas salę vestuvėms ir vakarienėms? Argi taip vyras turėtų gyventi? Edis gūžteli ir užsitraukia dūmą, o kai Digeris staiga apsisuka eiti, jo nešamas kilimas vienu galu kliudo poną Kerį ir Edį taip, kad juodu palekia porą metrų nuo slenksčio į banketų salę.

Tai nelaimingas atsitikimas ir niekas nieko nesako, bet aš vis tiek žaviuosi tuo, kaip Digeris keliauja per gyvenimą ir jam į viską nusičiurkšti, kaip ir mano dėdei Pa Limerike, ir viskas tik dėl to, kad niekas nemoka geriau už jį kloti kilimų. Aš irgi norėčiau būti toks kaip Digeris, bet tik ne su kilimais. Kilimų aš nekenčiu.

Jei turėčiau pinigų, galėčiau nusipirkti žibintuvėlį ir skaityti ligi aušros. Amerikoje žibintuvėlis vadinamas prožektoriumi. Sausainį čia vadina tešlainiu, o bandelę — pynute. Saldumynai čia yra saldėsiai, o malta mėsa — grūsta. Vyrai čia mūvi ne kelnes, o pantalonus, jie netgi sako: viena pantalono klešnė yra trumpesnė už kitą, o tai yra kvaila. Man net kvapą užima, kai girdžiu juos sakant: ta pantalono klešnė. Liftas čia vadinamas keltuvu, o jeigu nori į tualetą ar išvietę, turi sakyti „vonios kambarys“, nors vonios ten nerastum nė ženklo. Be to, Amerikoje niekas nemiršta, čia sakoma, kad žmogus išėjo arba yra velionis, o kai jis numiršta, jo kūnas, vadinamas palaikais, yra gabenamas į laidojimo namus, kur visi tik stovi aplinkui ir į jį žiūri, ir niekas nedainuoja, nepasakoja istorijų ir negeria, o tada jis išnešamas į amžino poilsio vietą. Jie nemėgsta sakyti „karstas“ ir nemėgsta sakyti „palaidoti“. Jie niekuomet nesako „kapai“. „Kapinės“ skamba maloniau.

Jei turėčiau pinigų, galėčiau nusipirkti skrybėlę ir išeiti į lauką, bet dabar su tokia plika galva klajoti po Manheteno gatves negaliu, nes bijau, kad žmonės nepagalvotų matantys kažkokią sniego gniūžtę ant prakaulių pečių. Po savaitės, kai mano pliką skalpą jau dengs šiokie tokie plaukai, galėsiu ir vėl išeiti į lauką, ir ponia Ostin negalės man nieko padaryti. Man teikia neapsakomą malonumą taip gulėti lovoje ir galvoti apie dalykus, kuriuos galima daryti, ir žinoti, kad niekas negali tau sutrukdyti. Taip mums mokykloje Limerike sakydavo ir direktorius ponas O’Haloranas: jūsų protas yra lobynas, kurį reikia nuolatos turtinti, ir tai yra vienintelė vieta, į kurią pasaulis negali įsibrauti.

Niujorkas buvo mano svajonių miestas, bet dabar, kai esu čia, visos svajonės dingo, ir viskas visai ne taip, kaip tikėjausi. Man niekad nebūtų atėję į galvą, kad kada nors vaikščiosiu po viešbučio vestibiulį valydamas žmonėms iš paskos ir tualetuose šveisiu klozetus. Kaip galėčiau rašyti į Limeriką mamai ar kam kitam ir pasakoti, kaip šioje turtingoje šalyje gyvenu tik su dviem doleriais, kurių turi užtekti savaitei, su plika galva, niekam tikusiomis akimis ir šeimininke, kuri neleidžia užsidegti šviesos? Kaip galėčiau kam nors pasakoti, kad turiu kasdien valgyti bananus, visų pigiausią maistą pasaulyje, nes viešbutyje manęs nė artyn neprileidžia prie virtuvės ir valgio likučių iš baimės, kad puertorikiečiai nepasigautų manosios Naujosios Gvinėjos infekcijos? Manimi niekas nepatikėtų. Visi pasakytų: eik sau, nemeluok, ir tik juoktųsi, juk užtenka pažiūrėti filmus, kad pamatytum, kaip gerai amerikiečiai gyvena, iš to, kaip jie knebinėja savo maistą ir pastumia lėkštę nebaigę valgyti. Neatrodo, kad reiktų gailėtis net tokių amerikiečių, kurie atseit yra vargšai kaip tame filme „Rūstybės kekės“, kur viskas išdžiūva ir jiems reikia kraustytis į Kaliforniją. Pas juos bent jau sausa ir šilta. Mano dėdė Pa Kitingas sakydavo: jei Airijoje turėtume savo Kaliforniją, tai visa šalis ten suvažiuotų, kimštų apelsinus kiek lenda ir kiaurą dieną maudytųsi. Kai gyveni Airijoje, sunku patikėti, kad Amerikoje yra neturtingų žmonių, nes matai iš ten grįžtančius airius, vadinamus amerikonais pargrįžėliais, juos gali per mylią atskirti iš to, kaip jie O’Konelio gatvėje kraipo storas rūras, aptemptas per ankštomis kelnėmis, ir iš drabužių spalvų, kokių Airijoje niekada nepamatysi — mėlynų, rožinių, žalsvų, kartais net rausvai rudų. Jie visuomet vaidina turtingus ir kalba per nosį apie savo šaldytuvus ir automobilius, o kai nueina į barą, tai nori amerikietiškų gėrimų, mums prašom kokteilių, jei galima, kurių niekas nėra nė girdėjęs, nors jeigu pradėtum taip elgtis Limeriko bare, barmenas iškart pastatytų tave į vietą ir primintų, kaip išvažiavai į Ameriką su plika rūra, nuo kurios smuko kelnės, ir todėl gali neriesti čia nosies, tu airišiau kaimieti, nes pažįstu tave nuo tų laikų, kai tau dar snarglys buvo iki kelių nutįsęs. Labai lengva gatvėj atskirti ir tikruosius amerikonus — iš šviesių drabužių spalvų ir storų rūrų, ir iš to, kaip jie žvalgosi ir šypsosi, ir dalija centus apdriskusiems vaikams. Tikrieji amerikonai nosių neriečia. Jiems to nereikia, nes atvyko iš šalies, kurioje visi viską turi.

Net jeigu ponia Ostin neleidžia deginti šviesos, vis tiek galiu arba sėdėti lovoje, arba gulėti ir tik mano valia nuspręsti: pasilikti kambary ar išeiti į lauką. Dėl plikos galvos į lauką šį vakarą neisiu, bet dėl to visai nesijaudinu, nes ir čia pasilikęs galiu įjungti savo galvoje filmą apie Limeriką. Tai didžiausias atradimas, kurį padariau gulėdamas kambaryje: kai dėl akių ar ponios Ostin skundų dėl elektros neišeina skaityti, galiu pradėti sukti filmus savo galvoje. Jeigu dabar čia vidurnaktis, tai Limerike — penkios ryto, ir vaizduotėje matau savo miegančią motiną ir brolius su šunimi Lakiu, kuris ant kažko urzgia, ir dėdę Abą Šiheną, knarkiantį lovoje po visų pintų, kurias vakar išgėrė, ir bezdantį nuo geros porcijos žuvies su keptomis bulvėmis.

Galiu plaukti padange virš Limeriko ir matyti žmones, šlepsinčius gatvėmis į pirmąsias sekmadienines mišias. Galiu sklandyti po bažnyčias, krautuves, aludes ir kapus ir matyti, kaip žmonės miega ar dejuoja iš skausmo miesto ligoninėje. Nuostabu, kad galiu mintimis grįžti į Limeriką, net jeigu kartais akyse susikaupia ašaros. Nelengva keliauti vargšų skersgatviais ir matyti jų namus, kai girdi, kaip juose verkia kūdikiai, o moterys mėgina užkurti ugnį, kad galėtų katile išsivirti vandens skurdiems pusryčiams su arbata ir duona. Nelengva regėti, kaip dreba vaikai, kai jiems reikia lipti iš lovos ir eiti į mokyklą arba mišias, o namuose nėra šilumos, tokios, kaip turime čia, Niujorke, kur radiatoriai pradeda zvimbti jau nuo šeštos ryto. Labai norėčiau surinkti tuos vargšus iš Limeriko skersgatvių ir atsivežti juos į Ameriką, apgyvendinti namuose su šiluma, parūpinti jiems šiltų drabužių ir batų ir leisti iki soties prisikimšti košės ir dešrelių. Kada nors susikrausiu milijonus ir atsivešiu visus neturtingus žmones į Ameriką, o tada išsiųsiu juos atgal į Limeriką užsiauginusius storas rūras ir tegul sau krypuoja apsirengę šviesiomis spalvomis O’Konelio gatve.

Gulėdamas šitoje lovoje galiu daryti viską, ką noriu, viską, kas man šauna į galvą. Galiu svajoti apie Limeriką arba užsiimti savimi, nors tai, aišku, nuodėmė, ir ponia Ostin niekad apie tai nesužinos. Ir iš viso niekas niekuomet nesužinos, nebent nueičiau išpažinties, bet aš toks pasmerktas, kad išpažintis nebepadetų.

Kartais, kai jau atauga plaukai, vakarais išeinu pasivaikščioti po Manheteną, nors ir neturiu pinigų. Bet dėl to nė truputėlio nesijaudinu, nes Manheteno gatvėse veiksmo tikrai ne mažiau nei filmuose, kuriuos rodo Šešiasdešimt aštuntosios gatvės kino teatre. Čia visuomet kur nors už kampo kaukia gaisrinė arba greitoji pagalba ar policijos mašina, kartais jos atlekia kaukdamos visos kartu, ir iš to gali suprasti, kad kažkur kilo gaisras. Tuomet visi žiūri, kurgi gaisrinė sustos, nes taip sužinai, į kurį kvartalą eiti ir kur ieškoti ugnies bei dūmų. O jei dar koks žmogus stovi ant palangės pasiruošęs šokti, pasidaro dar įdomiau. Tokiu atveju apačioje mirksėdama švyturėliais sustoja greitoji, o policininkai visiems liepia atsitraukti. Tai ir yra pagrindinis Niujorko policininkų darbas — liepti žmonėms atsitraukti. Su savo ginklais ir lazdomis jie atrodo labai įspūdingai, bet tikrieji veiksmo herojai čia būna gaisrininkai, ypač kai lipa kopėčiomis ir pro langą išgelbsti kokį vaiką. Kartais jie išneša ir senuką su ramentais ir pižama, bet visai kitas reikalas, kai išgelbstima maža mergaitė, kuri čiulpia nykštį padėjusi garbanotą galvelę gaisrininkui ant plataus peties. Tuomet visi garsiai krykštaujame ir žvalgomės vienas į kitą, žinodami, kad mus vienija bendras džiaugsmas.

O rytojaus dieną dėl tos pačios priežasties vartome Daily News, norėdami patikrinti, ar nepatekome į nuotrauką greta narsiojo gaisrininko su garbanota mergaite.

9

Ponia Ostin sako, kad jos sesuo Hana, kuri yra ištekėjusi už airio, per Kalėdas žada trumpam užsukti, o tada jos važiuos pas ją į Brukliną, bet prieš išvažiuojant Hana norėtų su manimi susipažinti. Galėtume kartu pavalgyti sumuštinių, išgertume kalėdinio gėrimo, galbūt tai šiek tiek atitrauktų Hanos mintis nuo vargų su tuo jos bepročiu airiu. Ponia Ostin sakosi pati nesuprantanti, kodėl jos sesuo nori sutikti Kūčias su tokiu kaip aš, dar vienu airiu, bet ji visuomet buvo keistoka, matyt, airiai jai vis dėlto patinka. Seniai seniai, dar Švedijoje, prieš kokius dvidešimt metų — ar gali įsivaizduoti — motina joms sakiusi, kad saugotųsi airių ir žydų ir tekėtų tik už saviškių, ir ponia Ostin galinti man pasakyti, kad jos vyras, Judžinas, buvo pusiau švedas, pusiau vengras ir per savo gyvenimą negėrė nė lašo, tačiau mėgo pavalgyti, o tai galiausiai jį ir pražudė. Ji dar galinti man pasakyti, kad prieš mirtį jis atrodė tokio dydžio kaip namas, kad tomis dienomis, kai ji nebūdavo nieko išvirusi, jis tiesiog nusiaubdavo šaldytuvą, o kai jie įsigijo televizorių, tai jau buvo visiškas galas. Jis tik prie jo ir sėdėjo, tiek valgydavo, gerdavo ir jaudindavosi dėl to, kur ritasi pasaulis, kad širdis tiesiog ėmė ir sustojo, va ir viskas. Jai, žinoma, dabar jo labai trūksta, juk sunku po dvidešimt trejų metų kartu, juo labiau kad vaikų jie nesusilaukė. Va jos sesuo Hana tai turi net penkis, tai dėl to, kad tas airis niekad nepalieka jos ramybėje, tik išgers porą bokalų ir šoka ant jos, kaip ir visi airiai katalikai. Judžinas toks nebuvo, jis turėjo savigarbos. Kad ir kaip ten būtų, Kūčių vakarą po darbo jos manęs lauks.

O pačią Kūčių dieną ponas Keris pakviečia visus viešbučio tvarkdarius ir keturias kambarinių prižiūrėtojas į savo kabinetą išlenkti po taurelę Kalėdų proga. Ant stalo stovi butelis airiško viskio Paddy’s ir butelis Four Roses, kurio Digeris Munas sakosi niekada nepaliesiąs. Jam būtų įdomu sužinoti, kas iš viso geria tokį myžalą kaip tos „Keturios rožės“, kai galima gerti viskį, patį geriausią dalyką, koks tik atkeliavo iš Airijos. Ponas Keris per dvieilį švarką glostosi sau pilvą ir sako, kad jam tas pats, jis vis tiek nieko negalįs gerti. Tai jį nužudytų. Bet vis vien išgerkime, kad Kalėdos būtų laimingos, nes kas žino, ką kiti metai atneš.

Džo Giliganas šypsosi linksmutėlis, nuo ryto prisigurkšnojęs iš gertuvės, kurią nešiojasi užpakalinėje kišenėje, ir klupinėja, neaišku, nuo to ar nuo savo artrito. Ponas Keris jį kviečia: ateik čia, Džo, sėskis į mano kėdę, bet kai Džo bando atsisėsti, pasigirsta skausminga dejonė ir jam ant skruostų ištrykšta ašaros. Tuomet prie jo prieina ponia Hains, visų kambarinių viršininkė, prisiglaudžia jo galvą sau prie krūtinės, plekšnoja per nugarą ir sūpuoja. Ji sako: ak, vargšas Džo, vargšeli Džo, nesuprantu, kaip gerasis Viešpats galėjo susukti tau kaulus po viso to, ką per karą padarei dėl Amerikos. Tuomet Digeris Munas atšauna, kad ten Džo ir gavo artritą, tame prakeiktame Ramiajame vandenyne, kur ir veisiasi visos tos prakeiktos ligos, kokios tik žinomos žemėje. Atmink, Džo, tai prakeikti japoškės apkrėtė tave artritu, kaip ir mane maliarija. Nuo tada viskas ir prasidėjo — ir tau, ir man.

Ponas Keris tuomet Digeriui sako: nesikarščiuok, ramiau, moterys girdi, o Digeris jam atsako: gerai, ponas Keri, aš gerbiu jūsų norus, be to, dabar Kalėdos, kad jas kur velniai griebtų. O ponia Hains pritaria: teisingai, juk Kalėdos, tad turime mylėti vienas kitą ir atleisti savo priešams. Dėjau aš ant to atleidimo, tuomet pareiškia Digeris. Baltajam žmogui aš neatleidžiu ir neatleidžiu japoškėms. Bet tau, Džo, aš atleidžiu. Dėl prakeikto artrito tu kančių patyrei daugiau nei dešimt indėnų genčių. O kai Digeris pagriebia Džo ranką, norėdamas ją pakratyti, Džo sustaugia iš skausmo. Digeri, Digeri, atsidūsta ponas Keris, o ponia Hains jam antrina: dėl Dievo meilės, parodytum bent kiek pagarbos Džo artritui. Tuomet Digeris sako: atleiskite, ponia, aš nepaprastai gerbiu Džo artritą, ir, norėdamas tai įrodyti, prie Džo lūpų pakelia didelį stiklą viskio.

Tuo tarpu Edis Giliganas stovi su stiklu tolimiausiame kabineto kampe, ir man pasidaro keista, kodėl jis tik žiūri ir nieko nesako tuo metu, kai jo broliu susirūpinęs visas pasaulis. Žinau, kad jis ir pats turi bėdų dėl žmonos kraujo užkrėtimo, bet vis tiek nelabai suprantu, kodėl jis negali bent jau atsistoti arčiau savo brolio.

Džeris Keriskas pašnibžda, kad mums reikėtų nešdintis iš šito turgaus ir nueiti išgerti alaus. Aš nemėgstu švaistyti pinigų baruose, kai mamai taip nelengva, bet juk dabar Kalėdos, o nuo viskio, kurį išgėriau, aš pats sau ir pasaulis apskritai man jau pradeda patikti, tai kodėl negalėčiau pabūti sau geras. Tai pirmas kartas, kai gėriau viskį kaip tikras vyras, tad dabar, kai su Džeriu nueiname į barą, galiu kalbėtis ir nė kiek nesijaudinti nei dėl akių, nei dėl ko kito. Dabar jau galiu ir Džerio paklausti, kodėl Edis Giliganas taip šaltai su broliu elgiasi.

Moterys, sako Džeris. Edis buvo susižadėjęs, bet vyko karas ir jį pašaukė į kariuomenę, o kol Edžio nebuvo, jo sužadėtinė ir Džo įsimylėjo vienas kitą, ir kai ji grąžino Edžiui sužadėtuvių žiedą, tas baisiai įsiuto ir pažadėjo užmušti Džo iškart, vos tik jį pamatys. Bet Edis buvo išsiųstas į Europą, o Džo — į Ramųjį vandenyną, ir jie abu kurį laiką buvo užsiėmę kitų žmonių žudymu, o kol jie tai darė, Džo žmona, ta, kurią turėjo vesti Edis, pradėjo gerti ir nuo to laiko Džo gyvenimas tapo pragaru. Edis sako, kad taip tas kalės vaikas baudžiamas už tai, kad nuviliojo jo merginą. Jis pats kariuomenėje sutiko labai mielą italę, kuri tarnavo moterų korpuse, bet ji turi kraujo užkrėtimą, ir atrodo, tarsi visa Giliganų šeima būtų prakeikta.

Džeris sakosi manąs, kad airės motinos vis dėlto yra teisios. Imti į žmonas reikia tik saviškes, aires katalikes, ir tik tvirtai įsitikinus, kad jos ne girtuoklės arba ne italės, kamuojamos kraujo užkrėtimo.

Taip sakydamas Džeris juokiasi, bet iš jo akių matyti, kad kalba rimtai, ir todėl aš nieko neatsakau, nes pats tikrai nenoriu vesti airės katalikės, o paskui visą gyvenimą tampyti savo vaikus išpažinties ir komunijos ir kai tik pamatysiu kokį kunigą, sakyti: taip, tėve, žinoma, tėve.

Džeris norėtų bare pasėdėti ilgiau ir išgerti dar alaus, todėl suirzta, kai pasakau, kad man dar reikia nueiti pas ponią Ostin ir jos seserį Haną. Negi aš norįs prasėdėti visas Kūčias su dviem senom švedėm, kurioms mažiausiai po keturiasdešimt metų, tuo tarpu kai galėčiau puikiai leisti laiką su merginomis iš Mėjo ir Kerio bare „Airijos trisdešimt dvi“? Kaip čia taip dabar?

Aš negaliu jam nieko atsakyti, nes nė pats nežinau, kur norėčiau būti ar ką turėčiau daryti. Ir apskritai, kai atvyksti į Ameriką, tau nuolatos reikia spręsti, ką pasirinkti. Kai gyvenau Limerike, visuomet žinojau, ką daryti ir kaip atsakinėti į klausimus, o čia pirmosios mano Kūčios Niujorke, ir iš karto esu traukiamas į dvi skirtingas puses: iš vienos pusės Džeris Keriskas, „Airijos trisdešimt dvi“ ir pažadai, kad bus merginų iš Mėjo ir Kerio, iš kitos — dvi senos švedės, kurių viena nuolatos spokso pro langą, kad tik neįsineščiau maisto ir gėrimų, o kita jaučiasi labai nelaiminga dėl airio vyro, ir kas žino, kas jai gali šauti į galvą. Bet baiminuosi, kad jei nenueisiu pas ponią Ostin, ji gali užsiusti ir liepti išsikraustyti, o tada būčiau per Kūčias išmestas į gatvę su savo rudu lagaminu ir keliais doleriais, kurie man liko išsiuntus perlaidą į namus, sumokėjus už nuomą ir po to, kai čia, bare, į kairę ir į dešinę pasišvaisčiau alui. Taigi dabar nebeišgaliu visą vakarą alumi girdyti Airijos moterų, o tiek tai Džeris supranta ir nustoja prie manęs kabinėtis. Jis žino, kad pinigus reikia siųsti namo. Tad tik palinki man linksmų Kalėdų ir juokiasi: nė neabejoju, kad su tomis pagyvenusiomis švedų merginomis vakarą praleisi tikrai audringai. O barmenas, pro kurio ausis niekas nepraslysta, mane perspėja: tik atsargiai su švediškom linksmybėm. Jos duos tau savo tautinio gėrimo, gliogo, o jei to dalykėlio išgersi, nebeatskirsi, ar čia Kūčios, ar Nekaltojo Prasidėjimo šventė. Tas juodas ir tirštas skystimėlis tikrai ne kiekvieno jėgoms. O užkąsti lieps visokiausia žuvimi — žalia, sūdyta, rūkyta — visokių visokiausia, kokios tu nė katei neduotum. Kai švedai išgeria to savo glidgo, jis taip muša į galvą, kad jie pradeda įsivaizduoti vėl esą vikingai.

Džeris sakosi nežinojęs, kad švedai buvo vikingai. Jis manęs, kad tik danai.

Visai ne, sako barmenas. Visi šiauriečiai buvo vikingai. Vikingus galėdavai rasti visur, kur buvo ledo.

Džeris sako, kad įdomu, kokių tik dalykų žmonės nežino, o barmenas atsako galįs papasakoti ne vieną istoriją.

Džeris užsako dar po vieną alaus, prieš kelionę, ir aš geriu, nors nežinau, kas man bus po dviejų gerų stiklų viskio pono Kerio kabinete ir keturių bokalų alaus čia su Džeriu. Tikrai nežinau, kaip po viso to man pavyks atlaikyti dar ir vakarą su gliogu bei žuvimi, jeigu tik tos barmeno pranašystės pasirodys tiesa.

Mudu žingsniuojame Trečiuoju aveniu dainuodami „Nesuvaržyk manęs“, o pro šalį skubantys Kalėdų įkarščio apimti žmonės nulydi mus atšiauriais žvilgsniais. Kur tik pažvelgsi, visur šoka kalėdinės girliandos, o prie Bloomingdale’s universalinės parduotuvės tos lemputės staiga pradeda suktis taip, kad man tenka atsiremti į traukinių platformos stulpą ir nusivemti. Džeris įremia kumštį man į pilvą. Išsivemk iki galo, sako, kad turėtum pakankamai vietos gliogui ir rytoj būtum kaip ką tik gimęs. Ir pradeda kartoti: gliogas gliogas gliogas, ir taip smagiai juokiasi iš to, kaip tas žodis skamba, kad vos nepakliūva po mašina, o policininkas mums liepia greičiau judintis, mums turėtų būti tikra gėda, airių vaikinai turėtų gerbti Išganytojo gimtadienį, po paraliais.

Šešiasdešimt septintojoje gatvėje prieiname užkandinę ir Džeris sako, kad man reikėtų išgerti kavos, prieš susitinkant su švedėmis, kava man labai padėtų, jis man jos pastatysiąs. Mes atsisėdam prie baro ir jis man pasakoja neketinąs visą gyvenimą vergauti Biltmoro viešbutyje. Jis nenorįs, kad jam baigtųsi taip kaip Giliganams, kurie kovėsi už JAV, ir ką, po velnių, už tai gavo? Artritą ir žmonas su kraujo užkrėtimu ir gėrimo problemomis, štai ką. Tai jau ne, Atminimo dieną gegužės gale Džeris keliausiąs į Katskilio kalnus, į airių Alpes. Ten, tuose kalnuose, darbo tikrai netrūksta, ten galima dirbti padavėju, valyti ir taip toliau, ir arbatpinigiai geri. Ten pilna ir žydų užeigų, bet arbatpinigiai jose nėra tokie geri, nes žydai už viską sumoka iš anksto ir pinigų su savim nesinešioja. O airiai geria ir palieka pinigus ant stalų ir grindų, tai kai nueini valyti, viskas būna tavo. Kartais jie sugrįžta ir pakelia triukšmą, bet jeigu ką — tu nieko nematei ir nieko nežinai. Tu tiktai valai, kaip tau ir priklauso. Jie, žinoma, nepatiki, išvadina tave melagiu ir prišneka visokių dalykų apie tavo motiną, daugiau jie nieko negali padaryti, nebent čia nebesilankyti. Be to, ten, Katskilyje, pilna merginų. Yra tokių vietų, kur lauke rengiami šokiai, o tuomet tereikia nušokdinti kokią Merę į krūmus ir nespėsi nė susigaudyti, o jau darai mirtiną nuodėmę. Vos tik Katskilyje atsiduria, visos airės merginos tiesiog pasiunta dėl to dalykėlio. Tuo tarpu čia, mieste, gali su jomis nė nesivarginti, kai dirba tose prašmatniose Schrafft’s užeigose, pasidabinusios trumpom juodom suknelėm ir baltom prijuostėlėm. Taip taip, ponia, tai jau tikrai, ponia, ar bulvių košė nesušokus, ponia? Bet tik nuvežk jas į kalnus, lipa kaip katės ant stulpo, iškart apsivaikuoja, ir nė nespėję susigaudyti, kas atsitiko, tuzinai Šonų ir Kevinų, žiūrėk, jau velka rūras prie altoriaus, o juos nulydi rūstūs kunigų ir grėsmingi tų merginų vyresniųjų brolių žvilgsniai.

Galėčiau čia sėdėti kiaurą naktį ir klausytis Džerio pasakojimų apie Katskilį ir aires merginas, bet užkandinės savininkas sako, kad šiandien Kūčios ir jis jau užsidaro iš pagarbos savo klientams krikščionims, nors jis pats yra graikas ir jam visai ne Kalėdos. Džeris užsimano sužinoti, kaip gali būti ne Kalėdos, jei užtenka žvilgterėti pro langą ir tuo įsitikinsi, bet graikas jam atsako, kad pas juos viskas kitaip.

Tokio paaiškinimo Džeriui visai pakanka, dėl tokių dalykų jis nesiginčija, tuo man Džeris ir patinka: kaip jis eina per gyvenimą ir niekuomet neatsisako išgerti dar alaus, svajoja apie puikią ateitį Katskilyje ir nesiginčija su graikais dėl Kalėdų. Aš irgi norėčiau būti toks kaip jis, bet man pakaušyje nuolat kabo tamsus debesis — tai kokios nors švedės, kurios laukia manęs su gliogu, tai motinos laiškas, kuriame ji dėkoja už tuos kelis dolerius, Maiklas ir Alfukas pagaliau turės batus, o Kalėdoms su Dievo ir Jo Palaimintosios Motinos pagalba galėsime skaniai suvalgyti keptą žąsį. Ji niekada nemini, kad ir jai pačiai gal reikėtų batų, ir vos apie tai pagalvoju, pajuntu, kaip man pakaušyje vėl pakimba tas tamsus debesis. Norėčiau ten turėti dureles, kurias būtų galima atidaryti ir tuos debesis išvaryti, bet neturiu, ir todėl man reikės rasti kitą būdą arba iš viso liautis tuos tamsiuosius debesis rinkti.

Tuo tarpu graikas sako: labanakt, ponai, ir ar nenorėtume parsinešti šįryt keptų spurgų. Imkit, ragina jis, vis tiek išmesiu. Džeris sakosi paimsiąs vieną į kelionę iki „Airijos trisdešimt dviejų“, o ten užsisakysiąs lėkštę sūdytos mėsos su kopūstais ir baltomis miltingomis bulvėmis. Graikas prikrauna į maišelį spurgų bei kitokių saldumynų ir sako, kad iš pažiūros man ne pro šalį būtų gerai pavalgyti, taigi, paimk.

Prie Šešiasdešimt aštuntosios gatvės Džeris palinki labos nakties, o aš labai norėčiau eiti su juo, bet negaliu. Po visko, ką šiandien patyriau, sukasi galva, o diena dar nesibaigė, manęs maišydamos savo gliogą ir pjaustydamos žalią žuvį laukia švedės. Vos tik apie tai pagalvoju, vėl pasidaro bloga ir pradedu vemti čia pat ant gatvės, o pro šalį švęsti Kalėdų skubantys žmonės tik aikčioja iš pasibjaurėjimo ir stengiasi apeiti mane iš tolo, savo vaikams sakydami: tik nežiūrėk į tą šlykštynę. Jis girtas. Norėčiau jų paprašyti, kad nenuteikinėtų prieš mane atžalų. Norėčiau pasakyti, kad paprastai taip nesielgiu. Tik tie debesys pakaušyje, mano motina turi žąsį, nors tiek, bet jai dar reikia batų.

Bet kokia prasmė kalbėtis su žmonėmis, kurie skuba gatvėmis vedini vaikais, apsikrovę dovanomis ir kurių galvose skamba Kalėdų giesmės, nes jie eina namo į savo šviesius butus ir žino, kad danguje yra Dievas ir kad viskas su šiuo pasauliu yra gerai, kaip sakė poetas.

Ponia Ostin atidaro duris. O, tik pažiūrėk, Hana, ponas Makortas mums atnešė visą maišelį spurgų ir pyragaičių. Hana pamojuoja nuo sofos ir sako: kaip gražu iš jo pusės, maišelis spurgų niekada nepakenks. Visados maniau, kad airiai į svečius nešasi butelį, bet tu, atrodo, ne toks. Duok berniukui išgerti, Stefani.

Nors Hana geria raudonąjį vyną, ponia Ostin nueina prie dubens, kuris stovi ant stalo, ir į stiklinę pasemia juodo skysčio, tai ir yra tas gliogas. Mane jau pradeda pykinti, bet reikia susivaldyti.

Sėskis, sako Hana. Štai ką tau pasakysiu, vaikeli iš Airijos. Jūsų tauta man jau baigia per gerklę išlįsti. Nors atrodai neblogas žmogus, ir mano sesuo sako, kad esi geras vaikis, nors atnešei spurgų, iš tikrųjų tai esi šūdas.

Hana, prašau, nereikia, sako ponia Ostin.

Susikišk tą savo „Hana, nereikia“ į šikną. Ką jūs, airiai, be gėrimo, pasauliui esate davę? Stefani, paduok jam žuvies, padoraus švediško maisto. Apskritaveidis pašlemėkas iš Airijos. Nuo jūsų man taip bloga, kad pasigausiu džiovą. Cha, ar girdi, kokia poezija?

Hana sėdi ir kikena iš savo poezijos, o aš nežinau, ką daryti, kai vienoj rankoj laikai gliogą, o su kita ponia Ostin tau kiša žuvį. Ponia Ostin, kuri irgi geria gliogą, palikusi mane nusvirduliuoja prie dubens, o paskui prie sofos, kur Hana jau laiko iškėlusi savo taurę, kad gautų dar vyno. Ji šliurpia vyną ir piktai į mane dėbso. Ir sako: vaikas tebuvau, kai ištekėjau už to pašlemėko airio. Devyniolikos. Tai kiek jau praėjo metų? Jėzau, dvidešimt vieni. Kiek tau metų, Stefani? Keturiasdešimt su trupučiu? Tas pašlemėkas sugadino man gyvenimą. O ką tu čia darai? Kas čia tave įleido?

Ponia Ostin.

Ponia Ostin, ponia Ostin. Kalbėk garsiau, tu mažas šūdžiau. Gerk savo gliogą ir kalbėk.

Su gliogo taure į mane atsvyruoja ponia Ostin. Nagi, Judžinai, einam į lovą.

O... kad aš ne Judžinas, ponia Ostin.

O...

Ji apsisuka ir nusvirduliuoja į kitą kambarį, o Hana sukrizena vėl: va, matai. Ji iki šiol nesupranta, kad yra našlė. Aš, po velnių, jeigu jau būčiau našlė, tai tikrai tiktai džiaugčiausi.

Nuo gliogo mane supykina ir aš bandau išbėgti į lauką, bet durys užrakintos trimis užraktais, tad nespėjęs išeiti privemiu rūsio prieangį. Nuo sofos atsvyruoja Hana ir liepia eiti į virtuvę atsinešti šluostą ir muilo ir, po velnių, išvalyti tą jovalą, jėzusmarija, ar tu nežinai, kas yra Kūčios, ir kaip gali taip elgtis su žmogumi, kuris buvo toks malonus, kad pakvietė tave jų atšvęsti.

Su varvančiu šluostu bėgioju nuo virtuvės prie laukujų durų, trinu, gręžiu, skalauju virtuvės kriauklėje ir vėl grįžtu atgal. Hana plekšnoja man per petį, pabučiuoja į ausį ir sako, kad gal aš ne toks jau ir blogas pašlemėkas, matyt, esu gerai išauklėtas, kad moku sutvarkyti tai, ką prišnerkščiau. Ji pasiūlo man vaišintis, kuo tik noriu, — gliogu, žuvimi ar net viena iš mano paties spurgų, bet aš tik padedu šluostą, iš kur paėmiau, ir pražygiuoju pro Haną nusprendęs, kad dabar, kai jau viską sutvarkiau, galiu nebesiklausyti nei jos, nei į ją panašių. Kur eini? — man pavymui šaukia ji. Kur, po velnių, tu susiruošei? Bet aš jau lipu laiptais į savo kambarį ir savo lovą, kur galėsiu gulėti ir per radiją klausytis Kalėdų giesmių, o pasaulis tik suksis aplinkui ir galvoje nerims klausimai, kas dar manęs laukia šitoje Amerikoje. Jei parašyčiau kam nors į Limeriką ir papasakočiau apie savo Kūčias Niujorke, jie sakytų, kad išsigalvoju. Jie pasakytų, kad tas Niujorkas, matyt, yra tikras beprotnamis.

Ryte pasigirsta beldimas, už durų užsidėjusi tamsius akinius stovi ponia Ostin. Hana, irgi su tamsiais akiniais, pasilikusi atokiau, laiptų apačioje. Ponia Ostin sako girdėjusi apie vakarykštę nelaimę, kuri man pas ją atsitiko, bet niekas negalėtų apkaltinti jos ar jos sesers už tai, kad buvo pasiruošusios parodyti švedišką svetingumą, o jeigu man šovė į galvą, kad į jų suruoštas vaišes galiu atvykti jau pasiekęs tam tikrą stadiją, tai nėra kojų kaltinti, ir labai negražu, juk jos tiktai norėjo gražiai krikščioniškai atšvęsti Kūčias, štai dėl to aš ir atėjau pasakyti jums, ponas Makortai, kad jūsų elgesys mums labai nepatiko, ar ne taip, Hana?

Pasigirsta krenkštelėjimas, Hana sukosėja ir užsitraukia cigaretę.

Jos lipa laiptais žemyn, o aš norėčiau šūktelėti poniai Ostin ir sužinoti, gal man pavyktų gauti kokią spurgą iš graiko maišelio, nes po vakarykščio vėmimo man žarna žarną ryja, bet švedės jau už durų ir pro savo langą matau, kaip jos susikrauna į mašiną kalėdines dovanas ir išvažiuoja.

Prie lango galėčiau prastovėti kiaurą dieną, stebėdamas, kaip laimingi žmonės vedini vaikais eina į bažnyčią, kaip sakoma Amerikoje, arba susiraityti lovoje su „Nusikaltimu ir bausme“ ir pažiūrėti, kaip gyvuoja Raskolnikovas, bet tuomet mane pradėtų kamuoti visokie kaltės jausmai, o tam dabar neturiu jėgų, be to, tokie skaitiniai apskritai nelabai tinka Kalėdų dienai. Norėčiau nueiti komunijos į Šv. Vincento Ferero bažnyčią, bet nuo to laiko, kai paskutinį kartą buvau išpažinties, praslinko nemažai metų ir mano siela yra tokia pat juoda kaip ponios Ostin gliogas. Tie laimingieji katalikai su vaikais už rankų turbūt eina į Šv. Vincentą, tad jeigu jais pasekčiau, garantuotai patirčiau Kalėdų jausmą.

Labai smagu, kad gali nueiti į tokią bažnyčią kaip Šv. Vincento, kai žinai, jog mišios ten bus lygiai tokios pat kaip Limerike ar bet kuriam kitam pasaulio kampely. Nuvažiuok į Samoa ar Kabulą — mišios visur bus tokios pat, ir nors man neleido būti mišių patarnautoju Limerike, tebemoku viską lotyniškai, kaip tėvas buvo mane išmokęs, ir todėl, kad ir kur būčiau, visuomet žinau, ką per mišias atsakyti kunigui. Niekas negalėtų atimti to, kas yra mano galvoje, o savo atminty aš laikau visų šventųjų dienas, lotyniškas mišias, visų trisdešimt dviejų Airijos grafysčių centrus ir gaminius, kiek tik nori dainų apie Airijos kančias ir puikų Oliverio Goldsmito eilėraštį „Apleistas kaimas“. Galėtum pasodinti mane į kalėjimą ir išmesti raktą, bet niekas negalėtų sutrukdyti man svajoti apie Limeriką ir jo apylinkes bei Šanono pakrantes arba mąstyti apie Raskolnikovą ir jo vargus.

Žmonės, kurie lanko Šv. Vincento bažnyčią, yra panašūs į tuos, kurie ateina į Šešiasdešimt aštuntosios gatvės kino teatrą pasižiūrėti „Hamleto“, visus lotyniškus mišių atsakymus jie žino taip pat gerai kaip ir aną dramą. Jie dalijasi maldaknygėmis ir visi kartu gieda giesmes bei vienas kitam šypsosi, nes žino, kad namie, Parko aveniu, virtuvėje kepa kalakutas, nuo kurio tarnaitė Brigita nė minutėlės nenuleidžia akių. Jų sūnūs ir dukterys atrodo kaip moksleiviai ar studentai, švenčių proga grįžę į namus iš savo mokyklų ar universitetų, jie tik sėdi ir šypsosi sėdintiesiems aplinkui, tiems, kurie irgi šventėms grįžo iš savo mokyklų ar universitetų. Jie gali sau šypsotis, nes jų dantys tokie akinamai balti, kad jeigu pamestų juos sniege, tai tikrai niekuomet neberastų.

Bažnyčia tokia sausakimša, kad gale yra stovinčių, bet aš jaučiuosi toks silpnas nuo alkio ir ilgų Kūčių su viskiu, gliogu ir vėmimais, kad norėčiau susirasti kur atsisėsti. Vieną tuščią vietą pamatau ant suolo krašto netoli altoriaus, bet vos ten atsisėdu, pripuola vyras, pasipuošęs dryžuotomis kelnėmis ir švarku su uodega. Ir susiraukęs šnibžda: nedelsiant palik šią vietą. Šis suolas skirtas nuolatiniams lankytojams, nagi, judinkis. Pajuntu, kaip nukaistu, o tai reiškia, kad mano akys tampa raudonų raudoniausios, ir eidamas taku tarp suolų nė neabejoju, kad visų žvilgsniai dabar įsmeigti į mane, prašalaitį, kuris bandė įlįsti į vietą, kur turėtų sėdėti viena iš tų laimingų šeimų su vaikais, šventėms sugrįžusiais namo iš savo mokyklų ir universitetų.

Nebėra prasmės stovėti bažnyčios gale. Visi viską matė ir dabar tai tikrai užbadys mane žvilgsniais, tad būtų geriausia išeiti ir apsunkinti savo sielą dar viena nuodėme, be šimtų kitų, mirtina nuodėme nenueiti į mišias Kalėdų dieną. Bet Dievas bent jau žinos, kad stengiausi, ne mano kaltė, kad pataikiau į laimingos šeimos iš Parko aveniu suolą.

Dabar esu toks tuščias ir alkanas, kad man maga į viską nusispjauti ir pasidaryti sau šventę Hom & Hardart Automat užeigoje, bet nenoriu, kad kas mane pamatytų ir pagalvotų, jog esu iš tų, kurie ten sėdi pusę dienos su puodeliu kavos ir senu laikraščiu tik dėl to, kad neturi kur eiti. Už kelių kvartalų yra Chock Fullo’Nuts, ten nuėjęs užsisakau lėkštę žirnių sriubos, razinų duonos, apteptos sūriu su riešutais, puodelį kavos ir spurgą su cukraus pudra ir skaitinėju Journal American, kurį kažkas paliko.

Dar tik antra valanda, ir aš nežinau, kur dėtis, kai visos bibliotekos uždarytos. O žmonės, kurie skuba pro šalį vedini vaikais, gali pagalvoti, kad neturiu kur eiti, tad iškeliu galvą ir vaikštinėju pirmyn atgal iš vienos gatvės į kitą, tarsi skubėčiau į kviestinius pietus valgyti kalakuto. Norėčiau, kad taip ir būtų — atidarau duris, o ten man sako: a, sveikas, Frenkai, tu pačiu laiku. Žmonės eina Niujorko gatvėmis ir nė neįsivaizduoja, ką jie turi. Jie neša dovanas ir jas gauna, valgo prašmatnius Kalėdų pietus, ir jiems nė į galvą nešautų, kad yra žmonių, kurie šią švenčiausią metų dieną tiesiog vaikštinėja gatvėmis. Norėčiau būti toks kaip paprasti niujorkiečiai, sėdėčiau sau po pietų prisikimšęs pilvą, kalbėčiausi su giminaičiais, o fone radijas grotų Kalėdų giesmes. Arba neprieštaraučiau, jeigu dabar būčiau Limerike su mama ir broliais, ir skaniąja žąsim, bet esu štai čia, savo svajonių vietoje, Niujorke, visiškai nusivaręs nuo vaikščiojimo gatvėmis, kur dabar nepamatysi nė paukštelio.

Tad nelieka nieko kito, tik grįžti į savo kambarį, ten klausausi radijo, skaitau „Nusikaltimą ir bausmę“ ir užsnūstu svarstydamas, kodėl rusai viską taip ištęsia. Niujorke tikrai nerastum nė vieno seklio, kuris bastytųsi su tokiais kaip Raskolnikovas ir plepėtų apie viską, kas ant seilės užeina, išskyrus senutės nužudymą. Niujorko sekliai iškart jį sučiuptų, o paskui nusiųstų į elektros kėdę Sing Singe, mat amerikiečiai yra labai užsiėmę žmonės ir sekliai čia neturi laiko plepėti su tais, apie kuriuos ir taip žino, kad jie įvykdė žmogžudystę.

Pasigirsta beldimas, už durų stovi ponia Ostin. Ponas Makortai, sako ji, ar nenusileistumėt minutėlei žemyn?

Nežinau, ką jai atsakyti. Po viso to, kaip jos sesuo su manimi kalbėjo ir kaip ji pati kalbėjo šį rytą, norėčiau pasakyti, kad pabučiuotų man į rūrą, bet vis dėlto nuseku iš paskos į apačią, o ten stalas lūžta nuo visokiausių gėrybių. Ji sakosi visą tą maistą parsivežusi iš sesers, nes jiedvi nerimavusios, kad tokią gražią dieną neturėsiu kur nueiti ir ką pavalgyti. Ji atsiprašanti už tai, kaip su manimi kalbėjo šį rytą, ir tikisi, kad esu nusiteikęs jai atleisti.

Kas mano vietoje galėtų išsilaikyti neatleidęs, kai ant stalo guli įdarytas kalakutas su visokiausiomis bulvėmis, baltomis ir geltonomis, ir spanguolių padažu, kad viską pasaldintų. Ji duotų man ir gliogo, bet Hana jį išpylė, ir labai gerai. Nuo jo visiems pasidarė bloga.

Kai baigiu valgyti, ji pakviečia mane prisėsti ir pažiūrėti jos naują televizorių, per kurį eina laida apie Jėzų, tokia šventa, kad besėdėdamas krėsle užsnūstu. Kai prabundu, jau naktis ir laikrodis ant židinio atbrailos rodo dvidešimt po keturių, o ponia Ostin kitame kambaryje tyliai kūkčioja: Judžinai, Judžinai, ir tai tik įrodo, kad gali turėti seserį ir eiti pas ją valgyti Kalėdų pietų, bet jei neturi savo Judžino, esi toks pat vienišas kaip ir tie, kurie sėdi tame „Homo ir Hardarto automate“, ir aš pajuntu didelį palengvėjimą, kai pagalvoju, kad mano mama ir broliai Limerike Kalėdoms valgo žąsį, o kitais metais, kai Biltmore jau būsiu pakilęs iki padavėjo padėjėjo, nusiųsiu jiems tiek pinigų, kad visas Limerikas bus apakęs, kai jie trise išeis pasivaikščioti po miestą avėdami naujais batais.

10

Edis Giliganas man liepia eiti į rūbinę ir persirengti, nes pono Kerio kabinete sėdi kunigas, kuris su manimi susipažino laive plaukiant į Niujorką ir dabar norėtų nusivesti mane pietų. Ko dabar raudonuoji? — klausia Edis. Juk tai tik kunigas, be to, nemokamai papietausi.

O kad galėčiau Edžiui ir ponui Keriui pasakyti neturįs nė menkiausio noro eiti su tuo kunigu pietauti, bet tuomet jie pradėtų klausinėti. Juk jeigu kunigas pakviečia pietų, tai turi eiti, ir visai nesvarbu, kas atsitiko viešbučio kambaryje, net jei tai nebuvo mano kaltė. Edžiui ir ponui Keriui negalėčiau papasakoti, kaip kunigas prie manęs lindo. Jie paprasčiausiai manimi nepatikėtų. Žmonės kartais pakalba apie kunigus, kad jie stori, pasipūtę ar pikti, bet tikrai niekados nepatikėtų, kad kunigas gedėtų kabinėtis prie tavęs viešbučio kambaryje, o ypač tokie žmonės kaip Edis ir ponas Keris, kurių ligotos žmonos visą laiką bėgioja išpažinties, jei kartais bemiegodamos numirtų. Tokie žmonės nenustebtų, jei kunigai vaikščiotų vandeniu.

Kodėl tas kunigas negalėtų tiesiog važiuoti atgal į Los Andželą ir palikti mane ramybėje? Ir kam jis vedasi mane pietų, kai turėtų lankyti sergančiuosius ir mirštančiuosius? Juk tam kunigai ir yra. Praėjo keturi mėnesiai, kai išvažiavo į atgailos namus Virdžinijoje melsti atleidimo, o jis vis dar čia, šioje žemyno pusėje, ir niekas jam ne galvoj, išskyrus pietus.

Edis vėl ateina į rūbinę ir sako, kad kunigui šovė kita mintis, ir dabar jis norėtų susitikti Makano restorane kitoje gatvės pusėje.

Nelengva eiti į restoraną, kai turėsi sėdėti su kunigu, kuris prieš keturis mėnesius viešbučio kambaryje prie tavęs lindo. Ir neaišku, kaip elgtis, kai jis žiūri tau tiesiai į akis, sveikinantis krato ranką ir prilaikydamas už alkūnės padeda atsisėsti. Jis sako, kad aš puikiai atrodau, kad iš veido esu pasitaisęs, turbūt dėl to, kad gerai maitinuosi. Jis pareiškia, kad Amerika yra puiki šalis, tik reikia turėti kantrybės. Galėčiau jam papasakoti, kad viešbutis nebeleidžia puertorikiečiams duoti man maisto likučių ir kad man įkyrėjo bananai, bet nenoriu per daug įsileisti į šnekas, kad jis nepagalvotų, jog tą New Yorker viešbutį jau esu pamiršęs. Nejaučiu jam pagiežos. Jis nieko nei primušė, nei numarino badu, o tai, ką padarė, atsitiko dėl alkoholio. Juk jis nepabėgo į Angliją palikęs badauti žmoną ir vaikus, kaip padarė mano tėvas, bet kaip kunigas tai jis pasielgė labai blogai, nes kunigai neturėtų žudyti žmonių arba kaip nors prie jų priekabiauti.

Tai, kaip jis pasielgė, verčia mane galvoti, kad yra daugiau kunigų, kurie klajoja po pasaulį ir lenda prie žmonių viešbučių kambariuose.

Jis sėdi pasipuošęs juodu kostiumu, švytinčia balta apykakle, o jo švariai nuskustas veidas tiesiog spindi. Jis spokso į mane didelėmis pilkomis akimis ir sako turėjęs stabtelėti čia prieš visam laikui išvykdamas į Los Andželą. Matyti, kad po keturių mėnesių, praleistų atgailos namuose, jis yra patenkintas atgavęs malonę, tuo tarpu aš jaučiuosi labai nejaukiai valgydamas mėsainį su žmogum, kuriam visos nuodėmės atleistos. Ir net nežinau, kur dėti akis, kai jis žiūri į mane taip, tarsi tai aš būčiau lindęs prie žmonių tame viešbutyje. Aš irgi norėčiau žiūrėti jam tiesiai į akis, bet kunigai mano galvoje siejasi tik su altoriais, sakyklomis ir klausyklų tamsa. Jis, ko gero, galvoja, kad esu prisidirbęs kokių tik nori nuodėmių, ir, aišku, neklysta, bet aš juk ne kunigas ir niekam kitam nieko blogo padaręs nesu.

Jis sako padavėjui: taip, aš irgi suvalgysiu mėsainį, bet ne, ne, o Jėzau, ne, alaus jis tikrai negersiąs, jam bus gerai vanduo, alkoholio jo lūpos nebelies, ir šypsosi man, tarsi turėčiau suprasti, ką jis turi omeny, o padavėjas irgi šypsosi, tarsi sakytų: na, argi ne šventas žmogus.

Jis pasakoja Virdžinijoje nuėjęs išpažinties pas vyskupą. Nuodėmės jam buvo atleistos, be to, keturis mėnesius jis vien meldėsi ir dirbo, tačiau vis tiek jaučia, kad to negana. Todėl nusprendė palikti savo parapiją ir visą likusį gyvenimą praleis su neturtingais Los Andželo negrais ir meksikiečiais. Jis paprašo sąskaitos ir sako manęs niekuomet nebenorįs matyti, tai jam per daug skausminga, bet pažada atsiminti mane laikydamas mišias. Jis sako, kad turėčiau būti atsargus su alkoholiu, tuo airių tautos prakeiksmu, o kai mane apniks pagunda nusidėti, turėčiau tiesiog pasekti jo pavyzdžiu ir pamąstyti apie Mergelės Marijos skaistumą, sėkmės, telaimina tave Dievas, lankyk vakarinę mokyklą. O tada sėda į taksi ir išvažiuoja į Aidlvaildo oro uostą.

Būna dienų, kai lietus lyja taip smarkiai, kad man tenka išleisti dešimt centų ir važiuoti metro, kur matau savo amžiaus žmones, nešinus knygomis ir krepšiais, ant kurių užrašyti Kolumbijos, Fordamo, Niujorko universitetų ar Miesto koledžo pavadinimai, ir aš žinau, kad noriu būti studentas, toks kaip jie.

Žinau, kad nė kiek netrokštu visą gyvenimą praleisti Biltmore ruošdamas sales banketams ir susirinkimams arba dirbdamas tvarkdariu vestibiulyje. Manęs net nevilioja mintis tapti padavėjo padėjėju, nors šiam padavėjas atiduoda dalį arbatpinigių, kuriuos gauna iš turtingų studentų, kai šie geria džiną su toniku ir šnekučiuojasi apie Hemingvėjų ir kur eis vakarieniauti, ir apie tai, ar verta užsukti į Vanesos vakarėlį Sutton Place viešbutyje, mat praėjusiais metais ten buvo be galo nuobodu.

Nenoriu būti tvarkdariu, į kurį žmonės žiūri kaip į sienos dalį.

Stebiu tuos studentus važiuodamas metro ir svajoju, kad ir aš kada nors būsiu kaip jie — vaikščiosiu nešinas knygomis, klausysiuosi profesorių, su kepuraite ir apsiaustu dalyvausiu studijų baigimo iškilmėse, dirbsiu darbą, kur reikės dėvėti kostiumą ir ryšėti kaklaraištį, ir kas vakarą su portfeliu traukiniu važiuosiu namo, pabučiuosiu žmoną, suvalgysiu vakarienę, pažaistu su vaikais, paskaitysiu knygą, o tada pasijaudinsiu su žmona ir eisiu miegoti, kad kitą dieną būčiau žvalus ir pailsėjęs.

Norėčiau būti vienas iš tų studentų, kurie važinėjasi traukiniais, nes iš knygų, kurias jie nešiojasi, matyti, kad jų galvos kimšte prikimštos visokiausių žinių ir kad jie galėtų sėdėti šalia ir nenutildami kalbėti apie Šekspyrą, Samjuelį Džonsoną ir Dostojevskį. Jei kada nors galėsiu studijuoti, tai būtinai važinėsiuosi traukiniais, kad žmonės žiūrėtų į mano knygas ir manimi žavėtųsi bei patys užsimanytų studijuoti. Tuomet laikyčiau knygas iškėlęs taip, kad visi matytų, jog skaitau Fiodoro Dostojevskio „Nusikaltimą ir bausmę“. Turbūt šaunu būti studentu, kuriam nieko daugiau nereikia daryti, tik klausytis profesorių, skaityti bibliotekose, sėdėti po medžiais universiteto miestelyje ir diskutuoti apie tai, ką sužinojai. Turbūt šaunu žinoti, kad gausi diplomą, kuris iš karto suteiks tau pranašumą prieš visus kitus, kad vesi merginą, kuri irgi turi diplomą, ir galėsi visą tolesnį gyvenimą sėdėti lovoje ir šnekučiuotis su ja apie svarbius dalykus.

Tik nežinau, kaip man pavyks gauti tą universiteto diplomą ir iškilti gyvenime, jei neturiu net mokyklos baigimo atestato, o mano akys primena myžalų skyles sniege, kaip visi man sako. Keli seni airiai bando man paaiškinti, kad juodas darbas dar niekam nepakenkė. Ne vienas airis susitvarkė gyvenimą Amerikoje, jei tik negailėjo prakaito ir turėjo stiprią nugarą, nes gyvenime svarbiausia žinoti savo vietą ir nešokti aukščiau bambos. Septynių mirtinų nuodėmių sąrašą Dievas todėl ir pradėjo nuo puikybės, kad tokie jaunuoliai kaip aš nebandytų tik išlipę iš laivo norėti to, kas per daug, sako jie. Šioje šalyje netrūksta darbo nė vienam, kuris nori sąžiningai užsidirbti duoną, negailėdamas prakaito ir nešokdamas aukščiau bambos.

Tuo tarpu graikas iš Trečiojo aveniu užkandinės man sako, kad jo valytojas puertorikietis išėjo iš darbo ir ar nenorėčiau pas jį padirbėti po valandą kas rytą. Ateičiau šeštą, viską iššluočiau, išplaučiau ir išvalyčiau tualetus. Už tai gaučiau kiaušinį, bandelę, puodelį kavos ir du dolerius ir, kas žino, gal paskui iš to išeitų ir kas nors pastovaus. Jis sako, kad airiai jam patinka, jie panašūs į graikus, nes kadaise į Airiją atsikėlė iš Graikijos. Taip jam aiškinęs vienas profesorius Hanterio koledže, nors kai viešbutyje apie tai papasakoju Edžiui Giliganui, tas pareiškia, kad graikas su savo profesoriumi skiedžia nesąmones, kad airiai savo salelėje gyvena nuo neatmenamų laikų, ir iš viso, po velnių, ką tie graikai gali žinoti? Jeigu jie apskritai ką nors žinotų, tai nečirškintų, kaip dabar, mėsos restoranuose burbuliuodami savąja kalba, kurios niekas nesupranta.

Man nesvarbu, iš kur tie airiai kilo, kai graikas mane kas rytą pamaitina ir sumoka du dolerius, o per savaitę iš viso susidaro dešimt, penki mamai ir jos batams, o kiti penki man, kad pagaliau galėčiau įsigyti normalių rūbų ir neatrodyčiau kaip koks pelkių Pedis, ką tik išlipęs iš laivo.

Man labai pasisekė, kad dabar uždirbu keletą dolerių per savaitę daugiau, dar ir dėl to, kad vieną dieną į mano duris pas ponią Ostin pasibeldė Tomas Klifordas ir pareiškė: greičiau nešdinamės iš čia po velnių. Jis sako, kad prie Trečiojo aveniu ir Aštuoniasdešimt šeštosios gatvės, virš parduotuvės, kuri vadinasi „Henrio skrybėlės“, galima išsinuomoti didžiulį kambarį, tokio dydžio kaip visas butas, ir jei nuomosimės kartu, tereiks mokėti tuos pačius šešis dolerius per savaitę, bet ten nebus jokios ponios Ostin, kuri seka kiekvieną žingsnį. Galėtume sau temptis, ką tik norime — maistą, gėrimus, merginas.

Aha, sako Tomas, ir merginas.

Naujasis mūsų kambarys išeina ir į gatvę, ir į kiemą, o pro jo langus matyti Trečiasis aveniu, kur tiesiai priešais galima stebėti, kaip pravažiuoja metro traukiniai. Mes mojuojame traukinių keleiviams ir išsiaiškiname, kad jie visai nieko prieš atsakyti tuo pačiu, kai vakare važiuoja iš darbo namo, nors rytais mojuoja retas, nes kai dar tik važiuoji į darbą, nuotaika niekad nebūna pernelyg gera.

Tomas dirba naktinėje pamainoje kažkokiame daugiabutyje, todėl vakarais mūsų kambaryje lieku vienas. Ir pirmą kartą gyvenime patiriu, kas yra laisvė, kai nėra nei viršininkų, nei ponios Ostin, kuri lieptų gesinti šviesą. Kada panorėjęs galiu vaikštinėti po rajoną ir žvalgytis į vokiškas parduotuves, barus, kavines bei visus airių barus Trečiajame aveniu. Ten vyksta ir airių šokiai, bet Tomas į airių šokius nevaikšto. Jį labiau domina vokiečių merginos, kadangi tie treji metai, kuriuos praleido Vokietijoje, buvo tikrai puikūs, ir todėl, kad jis moka vokiškai. Jis sako, kad airiai tegul bučiuoja jam į užpakalį, ir aš jo visiškai nesuprantu, nes pats kaskart, kai išgirstu airišką muziką, pajuntu, kaip mano akys pritvinksta ašarų, ir iškart užsimanau atsidurti prie Šanono krantų ir žiūrėti, kaip ten plaukioja gulbės. Tomui vieni niekai kalbėtis ir su vokietėmis, ir su airėmis, jeigu tik turi nuotaikos, o man išvis sunku praverti burną, nes žinau, kad visi spokso į mano akis.

Tomui su mokslais Airijoje labiau pavyko nei man, tad jis galėtų eiti studijuoti, jei tik panorėtų. Bet Tomas sako, kad jam labiau patinka daryti pinigus, juk Amerika tam ir yra. Ir aiškina, koks esu kvailas, kad lenkiu nugarą Biltmoro viešbutyje, užuot susiradęs darbą, už kurį padoriai moka.

Ir jis teisus. Aš tiesiog nekenčiu savo darbo viešbutyje ir valymo pas graiką. Kai reikia plauti klozetus, visados susierzinu ir pykstu ant savęs, nes tai man primena laikus, kai už keletą centų arba norėdamas pasiskolinti dviratį turėdavau nešioti mamos pusbrolio Lamano Grifino naktinį puodą. Be to, man pačiam keista, ko taip ilgai šokinėju aplink kiekvieną klozetą, kodėl man taip svarbu, kad ant jo neliktų nė dėmelės, nors užtektų šiek tiek pamakaluoti šluostu ir palikti ramybėje. Bet ne, turiu sunaudoti gausybę valymo priemonių ir iššveisti taip, kad blizgėtų, tarsi žmonės iš tų klozetų valgytų vakarienę. Graikas, aišku, būna patenkintas, bet kartu jis kažkaip keistai mane nužvelgia, tarsi sakytų: labai puiku, bet kam? Galėčiau jam atsakyti, kad papildomi dešimt dolerių per savaitę ir pusryčiai man yra tarsi dovana, kurios visai nesinori prarasti. O tada jam pasidaro įdomu, ką čia iš viso veikiu. Kodėl aš, airis, toks rimtas vaikinas, ir mokantis angliškai, ir protingas, plaunu klozetus ir dirbu viešbučiuose, užuot siekęs mokslo. Jei tik jis pats mokėtų anglų kalbą, tai seniai sėdėtų universitete ir studijuotų nuostabiąją Graikijos istoriją, Platoną ir Sokratą, ir visus didžiuosius graikų rašytojus. Jis klozetų neplautų. Tie, kas moka anglų kalbą, neturėtų plauti klozetus.

11

Tuxedo šokių salėje Tomas šoka su Emera, mergina, kuri atėjo čia su savo broliu Liamu, o kai Tomas ir Liamas nueina išgerti, ji šoka su manimi, nors šokti aš nemoku. Man Emera patinka, nes ji nesupyksta, net kai užminu ant kojos arba kai jai tenka paspausti man ranką ar nugarą, kad judėtume teisinga kryptimi ir išvengtume susidūrimo su kitais vyrais ir moterimis iš Kerio, Korko, Mėjo ir kitų Airijos grafysčių. Man ji patinka dar ir dėl to, kad mėgsta juoktis, nors kartais atrodo, kad juokiasi iš mano nerangumo. Man dvidešimt metų, bet dar nė karto nesu pakvietęs merginos pašokti ar į filmą, ar net puodelio arbatos, tad dabar turiu mokytis, kaip tai daroma. Aš net nežinau, kaip su merginomis kalbėtis, nes mūsų namuose, išskyrus mamą, daugiau moterų nebuvo. Aš apskritai nieko nežinau, nes užaugau Limerike, kur sekmadieniais klausydavausi, kaip kunigai per pamokslus griaudėja apie šokių ir visokių pasivaikščiojimų su merginomis žalą.

Muzika nutyla, Tomas ir Liamas stovi prie baro ir iš kažko juokiasi, o aš nežinau, ką dabar su Emera kalbėtis ir daryti. Ar pasilikti salės vidury ir laukti, kol prasidės kitas šokis, ar nusivesti ją prie Tomo ir Liamo? Jei pasiliksiu stovėti, turėsiu su ja šnekėtis, bet aš nežinau, ką jai pasakyti, o jeigu vesiu ją prie Tomo ir Liamo, ji pagalvos, kad nenoriu su ja būti, o tai jau būtų tikrai labai negerai, nes aš kaip tik noriu su ja pabūti ir taip dėl viso šito susinervinu, kad mano širdis trata kaip automatas ir vos begaliu kvėpuoti, norėčiau, kad prie mūsų prieitų Tomas ir įsiterptų, tuomet galėčiau sau juoktis su Liamu, nors visai nenoriu, kad Tomas prieitų, nes pats norėčiau dar pabūti su Emera, bet jis nė neprieina, o kol taip stoviu, muzika ir vėl prasideda, kažkoks greitas šokis, kai merginą reikia visaip svaidyti po salę ir į orą, apie tokį šokį negalėčiau nė svajoti, kai esu toks nemokša, kuris vos tesugeba vieną koją pastatyti prieš kitą, o čia reikia žinoti dar ir kur rankas merginai uždėti, o aš visiškai nieko nesigaudau, bet tuomet pati Emera paima mane už rankos ir vedasi pas Tomą ir Liamą, kurie sau stovi ir juokiasi, o Liamas man sako, kad dar keletas tokių vakarų, ir šoksiu kaip tikras Fredas Asteras, ir visi trys nusikvatoja, nes žino, kad taip tikrai niekuomet nebus, o kai jie visi taip kvatojasi, aš išraustu, nes Emera žiūri į mane tokiu žvilgsniu, tartum viską suprastų, tarytum net žinotų, kaip man trūksta oro ir daužosi širdis.

Nežinau, ką man daryti be atestato. Tad dienos slenka, o aš nė neįsivaizduoju, kaip iš tokio gyvenimo ištrūkti, bet staiga Korėjoje prasideda karas ir kažkas pasako, kad jeigu jis plėsis, aš būsiu paimtas į JAV kariuomenę. O Edis Giliganas sako: tu baik. Kai kariuomenėje pamatys tavo šašuotas akis, iškart parsiųs namo pas mamytę.

O tuo metu į karą įsitraukia ir kinai, ir man iš JAV valdžios ateina laiškas, kuriame parašyta: sveikiname. Jūs turite prisistatyti į Vaitholo gatvę ir pasitikrinti, ar esate tinkamas kariauti su kinais ir korėjiečiais. Tomas Klifordas sako, jei kariauti nenoriu, turiu pasitrinti akis druska, kad atrodytų baisiai, ir dejuoti, kai gydytojas jas apžiūrinės. Edis Giliganas pataria, kad nuėjęs skųsčiausi, jog man labai maudžia ir skauda galvą, o jei lieps iš lentelės skaityti raides — atsakinėti klaidingai. Jis sako, kad nebūčiau kvailas. Kodėl turėčiau leistis, kad kažkokie gukai5 šaudytų man į subinę, kai galėčiau likti čia, Biltmore, ir ramiai sau kopti karjeros laiptais. Užsirašyčiau į vakarinę mokyklą, susitvarkyčiau akis ir dantis, priaugčiau truputį svorio ir po kelerių metų jau būčiau kaip ponas Keris, pasidabinęs dvieiliais švarkais.

O aš niekam negaliu pasakyti, kad tenorėčiau pulti ant kelių ir padėkoti Mao Dzedongui, kad pasiuntė savo karius į Korėją ir išlaisvino mane iš Biltmoro viešbučio.

Kariuomenės gydytojai Vaitholo gatvėje į mano akis nė nežvilgteli. Jie liepia skaityti iš lentelės ant sienos ir sako: gerai. Apžiūrinėja mano ausis: pyp. Ar girdi? Puiku. Pasižiūri į burną ir sako: vajėzau. Tiesiu taikymu pas dantistą. Ši kariuomenė dar nė vieno neatmetė dėl dantų, ir labai gerai, nes daugumos tų, kurie čia ateina, burnos primena sąvartynus.

Mums liepia išsirikiuoti, o tada ateina seržantas su gydytoju ir sako: gerai, vaikinai, galvas aukštyn, kelnes žemyn, pimpalus į rankas. O dabar pamaigom, pamaigom. Gydytojas eina nuo vieno prie kito ir žiūri, ar nėra kokių išskyrų iš varpų. Staiga seržantas kažkuriam iš mūsų surinka: ei, tu, kaip tavo pavardė?

Maldonadas, seržante.

Tai tau, Maldonadai, stovi, jeigu gerai matau?

Ne, ne, seržante. Aš... a... aš... a...

Tai esi susijaudinęs, Maldonadai?

Norėčiau žvilgterėti į tą Maldonadą, bet tik pabandyk nors akimirką pasukti žvilgsnį į šalį, seržantas iškart pradės ant tavęs rėkti, norėdamas sužinoti, į ką, po velnių, tu žiūri, kas leido jums žiūrėti, krūva prakeiktų pederastų. O tada paliepia apsisukti, pasilenkti ir prasiskėsti, ar girdit, ką sakau, skėskit savo žandus.

Gydytojas tuo tarpu atsisėda ant kėdės ir mes turime po vieną prie jo prieiti atkišę subines apžiūrėti.

Paskui mus išrikiuoja pas psichiatrą. Jis klausia manęs, ar man patinka merginos, o aš išraustu, nes tai kvailas klausimas, ir sakau: taip, pone.

Tai kodėl raudonuoji?

Nežinau, pone.

Bet tau patinka merginos, o ne vaikinai?

Taip, pone.

Gerai, kitas.

Mus išsiunčia į Kilmerio stovyklą Naujajame Džersyje, kur orientuoja ir indoktrinuoja, išduoda uniformas ir amuniciją ir nukerpa plaukus taip, kad liekam pliki. Mums sakoma, kad esame niekam tikę šikniai, prasčiausi iš visų naujokų ir šauktinių, kurie kada nors buvo atvykę į šitą stovyklą, baisiausia gėda Dėdei Semui, lašiniai kinų durtuvams, geriausiu atveju patrankų mėsa, ir įsikalkit tai į galvas, jūs, gauja subinių nepavelkančių, išpindėjusių mulkių. Mums sakoma: lygiuot, ramiai, smakrus pritraukt, krūtines išpūst, pečius atlošt, įtrauk tą pilvą, po galais, vaikuti, čia tau kariuomenė, o ne grožio salonas, oi, mergaitės, jūs gražuolės, ką ruošiatės veikti šeštadienį vakare?

Iš Kilmerio mane išsiunčia į Fort Diksą Naujajame Džersyje, į šešiolikos savaičių pėstininkų mokymus, ten mums vėl kasdien kartojama, kad iš mūsų neišeis nieko doro, koją koją, kairę kairę, koją koją, kairę kairę, eina eina, lygiuokis, kareivi, po velnių, man liežuvis neapsiverčia tave vadinti kareiviu, tu prakeiktas spuoge ant armijos užpakalio, rikiuokis arba gausi kapralo auliniu į savo riebią subinę, koją koją, eina eina, nagi, kartokit paskui mane:

Buvo Džersyje pana,

Supūliavo jos šikna.

Koją koją, žingsnį žingsnį,

Koją koją, žingsnį žingsnį,

Viens du trys keturi,

Viens du trys keturi.

Tai tavo šautuvas, ar girdi, šautuvas, o ne ginklas, po galais, tu man dar kartą pasakai „ginklas“ ir aš sukišiu jį tau į subinę, tai tavo šautuvas, kareivi, tavo daiktas, ar aišku? Šitas daiktas bus geriausias tavo draugas, tavo gyvenimas, tavo pana, kol esi kariuomenėj. Su juo tu gulsiesi ir kelsi. Jis tave saugos nuo prakeiktų gukų ir prakeiktų cinkų6, aišku? Ir laikyk šį prakeiktą daiktą priglaudęs taip, kaip laikai moterį, ne, stipriau negu moterį. Jei tiktai paleisi jį iš rankų, tavo šiknos jau niekas neišgelbės. Tik pabandyk, po velnių, jį paleisti ir sėdėsi uždarytas cypėje. Paleistas iš rankų šautuvas gali iššauti ir nusinešti kieno nors užpakalį. O jeigu taip atsitiktų, mergaitės, tada jums amen, tada jau keliaujat į tą suknistą aną pasaulį.

Mus moko ir muštruoja tokie pat šauktiniai ir naujokai, tik jie čia atvyko keliais mėnesiais anksčiau. Jie čia yra mokymų personalas, o mes turime juos vadinti kapralais, nors jie tokie pat eiliniai kaip ir mes. Jie rėkia ant mūsų taip, tarsi mūsų nekęstų, o jei tik pabandytum jiems pasakyti kokį žodį prieš, tu prapuolęs. Jie sako: tavo šiknos, kareivi, niekas neišgelbės. Tavo kiaušiai yra mūsų rankose ir mes kada tik panorėję galime juos suspausti.

Mano būryje yra vyrų, kurių tėvai ar broliai kariavo Antrajame pasauliniame, tad jie apie kariuomenę žino viską. Jie sako: kad iš tavęs išeitų geras kareivis, kariuomenė iš pradžių turi tave sulaužyti, o paskui sudėti iš naujo. Tu ateini į kariuomenę kupinas visokiausių gudrių minčių ir manaisi esąs labai kietas, bet kariuomenė egzistuoja daugelį metų, nuo to suknisto Julijaus Cezario laikų, ir žino, kaip elgtis su tokiais kietuoliais šikniais, kurie labai gerai apie save mano. Net jeigu rodytum pernelyg didelį entuziazmą, kariuomenė ir tai iš tavęs išmuš. Entuziazmas ar negatyvumas — kariuomenei tas pats šūdas, nes pati kariuomenė tau pasakys, ką turi galvoti, kariuomenė tau pasakys, ką tau jausti, kariuomenė pasakys, ką daryti, kariuomenė pasakys, kada šikti, myžti, persti ar spaudyti savo suknistus spuogus, o jei tau nepatinka, gali skųstis savo kongresmenui, skųskis, rašyk, bet kai tik mes apie tai išgirsime, mes taip paspardysime tavo suknistą baltą užpakaliuką po visą Fort Diksą, kad tik šauksiesi savo mamytės, sesutės, merginos ar kokios pažįstamos kekšės.

Prieš užgesinant šviesas guliu ant savo gulto ir klausausi kalbų apie merginas, artimuosius, mamos gaminamus valgius, apie tai, ką tėvas veikė kare, apie mokyklos šokius, per kuriuos visi dulkindavosi, apie tai, ką mes darysime, kai išeisime iš šitos prakeiktos kariuomenės, kaip mes laukiam nesulaukiam, kada pamatysim savo Debę, Siuzę ar Ketę, ir negyvai užsidulkinsim, šūdas, žmogau, aš iš viso nežadu nė drabužių vilktis kokį suknistą mėnesį, jau kai įsilipsiu į tą suknistą lovą su savo mergina, savo brolio mergina, nesvarbu kieno mergina, tai nebeišlįsiu nė įkvėpti oro, o kai mane paleis iš šitos prakeiktos kariuomenės, tai susirasiu darbą, apsigyvensiu Long Ailande, grįšiu namo kas vakarą ir sakysiu žmonai: maukis kelnaites, pupa, aš pasiruošęs žygiui, darysim vaikus, aha.

Gerai, vaikinai, užčiaupkit savo apgailėtinas subines, išjungt šviesas ir kad man nė jokio prakeikto garso arba įkišiu dirbti į virtuvę greičiau, nei kekšė nusipers.

Bet vos tik kapralas išeina, kalbos atsinaujina, o, tas pirmasis savaitgalio leidimas po penkių mokymų savaičių į miestą, į Debę, Siuzę, Ketę, į bet ką.

Norėčiau ir aš ką nors panašaus pasakyti, na, pavyzdžiui, kad vos tik gausiu pirmąjį savaitgalio leidimą, iškart važiuosiu į Niujorką pasidulkinti. Norėčiau ir aš pasakyti ką nors tokio, dėl ko visi nusišypsotų arba netgi palinksėtų, parodydami, kad ir aš esu savas. Bet žinau, vos tik prasižiosiu, kas nors pasakys: jo, jūs tik paklausykit, tas airis kalba apie merginas, arba vienas iš jų, toks Tompsonas, pradės dainuoti „Kai šypsosi airiškos akys“, ir jie visi drauge kvatosis galvodami apie mano akis.

Iš dalies man dėl to visai vienodai, aš tik džiaugiuosi galėdamas gulėti čia, ant gulto, švariai ir patogiai po vakarinio dušo, pavargęs po to, kai visą dieną žygiuoji ir bėgioji su trisdešimties kilogramų kuprine, kuri, anot kapralų, sveria daugiau nei kuprinės Prancūzijos svetimšalių legione, po to, kai visą dieną praleidi ginklų pratybose, juos išardai, vėl surenki, šaudai šaudyklose, šliauži po spygliuota viela, virš galvos tratant automatams, karstaisi virvėmis, medžiais, sienomis, atakuoji maišus, prie kurių pritaisyti durtuvai, rėkdamas „suknistas guke“, kaip liepia kapralai, kauniesi miške su vyrais iš kitų kuopų, užsidėjusiais mėlynus šalmus, kurie rodo, kad jie yra priešai, ristele kopi į kalvas su penkiasdešimto kalibro automato vamzdžiu ant peties, iriesi per purvą, plauki su trisdešimties kilogramų kuprine ir nakvoji miškuose su ta pačia kuprine vietoj pagalvės, o tau ant veido puotauja uodai.

O jeigu mes ne pratybose, tai sėdime ir klausomės paskaitų apie tai, kokie pavojingi ir klastingi yra korėjiečiai, šiaurės korėjiečiai, ir kinai, tie tai dar baisesni. Visas pasaulis žino, kokie klastingi šunsnukiai yra tie cinkai, o jei iš čia esančiųjų kuris irgi yra kinas, tai jau, aišku, šūdas, bet nieko nepadarysi, taip jau yra, mano tėvas buvo vokietis ir jam taip pat teko paragauti viso šito šūdo per Antrąjį pasaulinį, kai rauginti kopūstai7 tapo laisvės kopūstais, bet taip jau turėjo būti. Dabar vyksta karas, vyrai, o kai aš žiūriu į tokius kaip jūs, man plyšta širdis pagalvojus apie Amerikos ateitį.

Net filmai pasakoja apie tai, kokia šlovinga yra ši kariuomenė, Jungtinių Amerikos Valstijų kariuomenė, kuri yra kovojusi su anglais, prancūzais, indėnais, meksikiečiais, ispanais, vokiečiais ir japonais, o dabar dar ir su tais prakeiktais gukais ir cinkais, ir nė vieno karo ji nepralaimėjo, niekada. Ir nepamirškit to, vyrai, JAV nėra pralaimėjusios nė vieno suknisto karo.

Yra ir filmų, kurie pasakoja apie ginklus, taktiką ir sifilį. Tas, kur apie sifilį, vadinasi „Sidabrinė kulka“, jame rodoma, kaip vyrai praranda balsus ir miršta, ir pasakoja pasauliui, kaip jiems dabar apmaudu, kokie jie buvo kvailiai, kad svetimose šalyse prasidėjo su užsikrėtusiomis moterimis, nes dabar jiems jau baigia nukristi varpos ir nieko daugiau nebelieka, tik melsti Dievą, kad jų pasigailėtų, ir prašyti, kad jiems atleistųjų namie laukiantys artimieji, mama ir tėtis, kurie gurkšnoja limonadą verandoje, ir sesutė, kuri sau sėdi laiminga kieme ant sūpynių, ir ją supa Čakas, namo atostogų grįžęs universiteto futbolo komandos puolėjas.

Mano būrio vyrai guli ant gultų ir kalbasi apie „Sidabrinę kulką“. Tompsonas sako, kad tai tikrai idiotiškas filmas, turėtum būti kvailas kaip arklio užpakalis, kad pasigautum sifilį, nes kam, po galais, reikalingos gumytės, ar ne taip, Di Andželai, tu juk studijavai aukštojoje?

Reikia saugotis, atsako Di Andželas.

Ir ką tu, po velnių, išmanai, prakeikta spagečiais mintanti itališka jūrų kiaule? — staiga rėžia Tompsonas.

Dar kartą taip pasakai, Tompsonai, ir galėsim eiti į lauką pasišnekėti, atsiliepia Di Andželas.

Jo, aha, juokiasi Tompsonas.

Nagi, Tompsonai, pakartok.

Nee, tu tikriausiai turi peilį. Visos jūs, jūrų kiaulės, nešiojatės peilius.

Neturiu jokio peilio, Tompsonai, vienas prieš vieną.

Aš tavim nepasitikiu, Di Andželai.

Vienas prieš vieną, Tompsonai.

Aha.

Aplinkui visi tyli, o aš niekaip nesuprantu, kodėl tokie žmonės kaip Tompsonas šitaip su kitais kalba. Tam, kad parodytų, jog šioje šalyje vis tiek esi svetimas. Negali būti tiesiog amerikietis.

Čia yra ir vienas senas kadrinis kapralas, pavarde Danfis, jis dirba prie ginklų, juos išduoda ir taiso ir nuolatos būna prasmirdęs viskiu. Visi žino, kad jis senų seniausiai būtų išmestas iš kariuomenės, jei ne viršila Toulas. Toulas yra milžiniško ūgio juodaodis su tokiu dideliu pilvu, kad jam apjuosti reikia iškart dviejų šovinių juostų. Jis toks storas, kad be savo džipo nepajuda nė iš vietos ir nuolat staugia negalįs į mus nė pažiūrėti, kad mes, jo nelaimei, esame tokie tinginiai ir gvėros, kokių jis dar nematė. Toulas aiškina mums ir visam pulkui, kad jei tik kas sugalvotų lįsti prie kapralo Danfio, jis pats plikomis rankomis nusuktų tam sprandą, nes kapralas užmušinėjo tuos raugintus kopūstus fricus prie Monte Kasino, kai mums dar nė nestovėjo.

Vieną vakarą kapralas Danfis mato, kaip su valomuoju virbu bandau išblizginti savo šautuvo vamzdį. Jis pastveria šautuvą man iš rankų ir liepia sekti paskui jį į išvietę. O ten šautuvą išardo ir panardina vamzdį į karštą muiluotą vandenį, tuo tarpu aš mėginu jam pasakyti, kad mokymų personalas mus saikdinte prisaikdino niekada jokiu būdu nenaudoti vandens, tiktai sėmenų aliejų, nes nuo vandens atsiranda rūdys ir ginklas pradės trūnyti, o jeigu jis bešaudant užstrigs, tai kaip tu, po galais, apsiginsi nuo tų milijonų cinkų, kurie kaip skėriai atplūsta per kalnus.

Kapralas sako: nesąmonė, nusausina vamzdį apsukęs skuduru valomąjį virbą ir žiūri, kaip vamzdžio viduje atsispindi jo nykščio nagas. Tuomet grąžina jį man, o aš taip apstulbstu, kad vamzdžio vidus gali šitaip blizgėti, jog nežinau nė ką jam sakyti. Nežinau, kodėl jis man padeda, išstenu tik: ačiū, kaprale. Jis man sako, kad esu neblogas vaikis ir jis netgi duos man perskaityti savo mėgstamiausią knygą.

Ta knyga — tai „Ankstyva jaunuolio Stadso Lonigano branda“, parašyta Džeimso T. Farelio, o jos minkšti viršeliai jau baigia išplyšti. Kapralas sako, kad saugočiau ją kaip savo akį, kad jis nuolatos ją skaito, kad Džeimsas T. Farelis yra geriausias iš visų kada nors gyvenusių JAV rašytojų, tai rašytojas, kuris supranta tokius kaip tu ir aš, vaiki, ne taip kaip tie mėlynašikniai neva menininkai iš Naujosios Anglijos. Jis sako, kad galiu pasilaikyti knygą, kol baigsis mokymai, o tuomet man teks pačiam ją įsigyti.

Kitą dieną į patikrinimą turi atvykti pulkininkas, tad vos tik pavalgom, mus uždaro kareivinėse, ten valome, šveičiame ir blizginame. Prieš užgesinant šviesas, sustojam prie savo gultų, kad mus nuodugniai patikrintų viršila Toulas ir du kadriniai seržantai, kurie visur kaišioja nosis. Jeigu jie randa, kad kas ne taip, turi daryti penkiasdešimt atsispaudimų, o Toulas dar uždeda savo koją tau ant nugaros ir niūniuoja: „Linguok siūbuok, brangus kovos vežime, kurs atvyksti parvežt mane namo.“

Kiekvieno šautuvo pulkininkas netikrina, tačiau pažvelgęs į manąjį net atšlyja, nužvelgia mane nuo galvos iki kojų ir sako viršilai Toului: po galais, na ir švarus šautuvas, o tuomet manęs klausia: kas yra Jungtinių Valstijų viceprezidentas, eilini?

Olbenas Barklis, sere.

Gerai. Tada pasakyk, ant kurio miesto buvo numesta antroji atominė bomba.

Ant Nagasakio, sere.

Gerai. Viršila, tai mūsų žmogus. Po galais, na ir švarus šautuvas, eilini.

Po rikiuotės kapralas man praneša, kad rytojaus dieną turėsiu būti pulkininko pasiuntinys: visą dieną važinėsiesi jo mašina su vairuotoju ir atidarinėsi jam dureles, atiduosi pagarbą, dureles uždarysi, tada lauksi, vėl atiduosi pagarbą, dureles atidarysi, atiduosi pagarbą ir dureles uždarysi.

Ir jeigu būsiu geras pasiuntinys ir nesusimausiu, kitą savaitę gausiu trijų dienų leidimą, nuo penktadienio vakaro iki pirmadienio vakaro, o tada galėsiu važiuoti į Niujorką ir pasidulkinti. Kapralas sako, kad visam Fort Dikse neatsirastų nė vieno, kuris nesutiktų mokėti net ir penkiasdešimt dolerių, kad tik galėtų pabūti pulkininko pasiuntinys, ir niekas nesupranta, kodėl, po velnių, ši garbė atiteko man, ir tik dėl švaraus šautuvo vamzdžio. Ir iš kur, po velnių, išmokau taip valyti šautuvą?

Kitą rytą pulkininkas sėdi dviejuose ilguose pasitarimuose, ir aš neturiu ką veikti, tik sėdžiu ir klausausi jo vairuotojo, kapralo Veido Hanseno, skundų dėl to, kaip Vatikanas siekia užvaldyti pasaulį ir kaip, jeigu tik kada šitoje šalyje būtų išrinktas prezidentas katalikas, jis emigruotų į Suomiją, kur katalikai žino savo vietą. Jis pats esąs kongregacionistas iš Meino ir tuo labai didžiuojasi, ir labai nemėgsta svetimų religijų. Jo antros eilės pusseserė ištekėjo už kataliko ir turėjo išsikelti iš Meino valstijos į Bostoną, kur knibždėte knibžda katalikų, kurie palieka savo pinigus popiežiui ir visiems tiems kardinolams, mėgstantiems mažus berniukus.

Mano diena su pulkininku labai greit praeina, nes per pietus jis prisigeria ir mus paleidžia. Hansenas jį nuveža į jo būstą, o tada man sako, kad kraustyčiausi iš mašinos, mat jis nepageidaująs vežioti visokių žuvies galvų. Jis yra kapralas, ir aš nežinau, ką jam atsakyti, bet net jei jis būtų eilinis, vis tiek nežinočiau, ką pasakyti, todėl, kad man sunku suprasti žmones, kurie šitaip kalba.

Dabar dar tik dvi, ir aš esu laisvas iki vakarienės, kuri bus penktą valandą, todėl galiu nueiti į prekybos tarnybą paskaityti žurnalų ir pasiklausyti, kaip Tonis Benetas iš muzikinio automato dainuoja „Dėl tavęs dainuoja mano širdis“, ir kiek tik noriu svajoti apie tas tris laisvas dienas, kurias gavęs važiuosiu į Niujorką ir susitiksiu su Emera, kaip mes nueisime pavakarieniauti, o tada į filmą, o gal ir į airiškus šokius, kur ji turės mane išmokyti žingsnių, ir man labai smagu taip sėdėti ir svajoti, nes tos trys laisvos dienos išeina kaip tik per mano gimtadienį, kai man sukaks dvidešimt vieni.

12

Penktadienį, dieną, kai turiu gauti trijų dienų išeigines, stoviu eilėje prie štabo su vyrais, kurie laukia paprastų savaitgalio leidimų. Mokymų kapralas, pravarde Snidas, kurio tikrosios lenkiškos pavardės niekas nesugeba ištarti, man sako: ei, kareivi, pakelk tą nuorūką.

Kad aš nerūkau, kaprale.

Aš neklausiu, ar tu, po velnių, rūkai. Pakeli nuorūką.

Hovis Abramovičius kumšteli man ir sušnibžda: nebūk asilas. Paimk ir pakelk tą suknistą nuorūką.

Snidas įsiremia rankomis į šonus. Na?

Aš tos nuorūkos nenumečiau, kaprale. Aš nerūkau.

Gerai, kareivi, eisi su manim.

Nuseku paskui jį į štabą ir jis paima mano trijų dienų leidimą. O dabar, sako, eisim į kareivines ir tu persirengsi darbo drabužiais.

Bet, kaprale, aš gi turiu trijų dienų išeigines. Aš buvau pulkininko pasiuntinys.

Man nusišikti, net jei būtum šluostęs pulkininkui užpakalį. Persirenk darbo drabužiais, ir kuo greičiau, ir pasiimk kastuvėlį.

Kaprale, bet juk šiandien mano gimtadienis.

Kuo greičiau, kareivi, arba įgrūsiu tave į suknistą cypę.

Jis vedasi mane pro vyrus, kurie stovi eilėje, ir mojuodamas mano leidimu liepia jiems padaryti jam „atia atia“, o jie tik juokiasi ir jam paklūsta, nes jiems nėra daugiau ką veikti ir niekas nenori pakliūti į bėdą. Tik vienas Hovis Abramovičius purto galvą, tarsi sakydamas, kad jam labai nesmagu, jog šitaip atsitiko.

Per pratybų aikštę Snidas vedasi mane į plytinčią už jos miško proskyną. Nagi, suski, kask.

Kasti?

Jo, iškask čia man gražią duobutę, metro gylio, pusmetrio pločio, ir kuo greičiau tai padarysi, tuo geriau bus tau pačiam.

Tikriausiai tai reiškia, kad kuo greičiau baigsiu, tuo greičiau galėsiu pasiimti leidimą ir eiti. O gal ir ne. Visa kuopa žino, kad Snidas labai piktas, nes jis buvo futbolo žvaigždė Baknelio universitete ir norėjo žaisti Filadelfijos „Ereliuose“, bet „Ereliai“ jo nepaėmė, užtat dabar ir šliaužioja aplinkui liepdamas visiems kasti duobes. Kokia neteisybė. Aš žinau, kad kiti vyrai, kuriems jau teko kasti duobes, buvo priversti jose palaidoti savo leidimus ir vėl juos išsikasti, ir man visiškai nesuprantama, kam viso šito reikia. Vis kartoju sau, kad būtų nieko baisaus, jeigu turėčiau paprastą savaitgalio leidimą, bet dabar tai yra trys išeiginės, be to, mano gimtadienis ir kodėl turėčiau tai daryti? Bet nuo manęs čia niekas nepriklauso. Tad geriau tiesiog kasti, palaidoti leidimą kuo greičiau ir vėl jį išsikasti.

O kol kasu, visą laiką svajoju, kaip būtų gerai paimti kastuvėlį ir taip juo išvelėti Snidui galvą, kad ji būtų suknežinta ir kruvina, ir po viso to aš tikrai nebūčiau prieš iškasti duobę jo dideliam ir storam futbolininko kūnui. Kaip norėčiau imti ir taip padaryti.

Jis paduoda man leidimą užkasti, o kai baigiu berti žemes, liepia viską apdailinti kastuvėliu. Kad gražiai atrodytų, sako.

Nesuprantu, kodėl jis nori, kad gražiai atrodytų, jei po minutės vėl reikės iškasti, tačiau dabar jis sako: aaaplink, žengte marš, ir veda mane atgal, iš kur atėjome, pro štabą, kur eilės prie leidimų jau nebėra, ir aš svarstau, kad galbūt šiandien jis jau iki soties pasitenkino ir dabar žygiuos į vidų ir išneš man naują leidimą, bet ne, jis vedasi mane tolyn, iki pat valgyklos, ir sako ten budinčiam seržantui turįs gerą kandidatą dirbti virtuvėje, kad man reikia pamokėlės, kaip paklusti įsakymams. Jie abu smagiai kvatojasi, o seržantas sako, kad būtų neblogai kada nueiti kartu išgerti ir pasikalbėti apie Filadelfijos „Erelius“, jie velniškai gera komanda. Tada seržantas pasišaukia kitą vyrą, kurio pavardė Hendersonas, kad parodytų man, ką turėsiu daryti, o tai pats baisiausias darbas, kokį tik gali gauti valgykloje, — puodai ir keptuvės.

Hendersonas man liepia šveisti tuos šūdus, kol jie blizgės, nes mane čia nuolatos tikrins ir jei ras nors vieną lašelį riebalų ant vieno iš tų indų, tai už kiekvieną pastebėtą lašelį pridės dar valandą virtuvės darbų, o tokiu tempu dirbdamas lengvai galiu užsibūti čia iki karo pabaigos, kai gukai ir cinkai seniausiai bus sugrįžę į namus pas savo šeimas.

Dabar vakarienės metas, tad aplink kriaukles sukrauti kalnai visokiausių puodų ir keptuvių. O palei sienas išrikiuoti atliekų kibirai net zvimbia nuo puotauti čia iš viso Naujojo Džersio suskridusių musių. Tuo tarpu uodai, kurių kiek nori prilekia pro atlapotus langus, puotauja ant manęs. Nuo įjungtų dujinių viryklių bei orkaičių ir nuolat bėgančio karšto vandens aplink mane susikaupę kamuoliai garų ir dūmų, tad netrunku permirkti prakaitu ir riebalais. Kapralai ir seržantai vis stabteli eidami pro šalį, perbraukia pirštais per puodus ir keptuves ir liepia šveisti iš naujo, ir aš žinau kodėl — tas Snidas sėdi valgykloje ir pasakoja visokiausias futbolo istorijas, nepamiršdamas ir kitiems pasiūlyti truputį pasismaginti su naujoku, kuris buvo pristatytas prie puodų ir keptuvių.

Kai valgykla kiek aprimsta ir darbo sumažėja, seržantas man sako, kad šį vakarą jau esu laisvas, bet rytoj ryte, šeštadienį, šeštą nulis nulis, ir nė minutės vėliau, vėl turiu čia prisistatyti. Noriu jam pasakyti, kad turėčiau gauti tris dienas išeiginių, nes buvau pulkininko pasiuntinys, kad rytoj mano gimtadienis ir kad manęs Niujorke laukia mergina, bet dabar jau žinau, kad geriau nesakyti nieko, nes kaskart, kai praveriu burną, reikalai tik pablogėja. Dabar jau žinau, ką reiškia kariuomenė: sakyk tik savo vardą, laipsnį ir eilės numerį, o visa kita pasilaikyk sau.

Ak, Frenkai, kur tu dabar esi? — kalbėdama telefonu pravirksta Emera.

Aš esu PT.

O ką reiškia PT?

Prekybos tarnyba. Čia mes galime visko nusipirkti ir paskambinti telefonu.

O kodėl tu ne pas mus? Mes turime ir tortuką, ir visko.

Mane pasiuntė į virtuvę, kur turiu tąsytis su puodais ir keptuvėmis šiandien, rytoj, o galbūt ir sekmadienį.

Kaip suprasti? Ką tu čia kalbi? Ar tau viskas gerai?

Ne, aš žiauriai nusivariau kasdamas duobes ir šveisdamas tuos puodus ir keptuves.

Kodėl?

Nes nepakėliau nuorūkos.

O kodėl tu nepakėlei nuorūkos?

Todėl, kad nerūkau. Juk tu žinai, kad aš nerūkau.

Bet kodėl tu turėjai pakelti nuorūką?

Todėl, kad tas suknistas kapralas, atsiprašau, mokymų kapralas, kurio nepriėmė Filadelfijos „Ereliai“, liepė man pakelti nuorūką, o aš jam pasakiau, kad nerūkau, štai todėl dabar esu čia, o ne su tavimi per tą savo supistą, atsiprašau, gimtadienį.

Frenkai, aš žinau, kad tai tavo gimtadienis. Tu išgėręs?

Ne, aš visai neišgėręs. Juk negalėčiau vienu metu gerti, kasti duobes ir dirbti virtuvėje.

O kodėl tu kasei duobes?

Todėl, kad man liepė palaidoti savo prakeiktą leidimą.

Ak, Frenkai. Tai kada aš tave pamatysiu?

Nežinau. Gal niekada. Man sakė, kad už kiekvieną ant puodo likusią riebalų dėmelę gausiu papildomą valandą virtuvės darbų ir gali būti, jog prastovėsiu prie puodų ir keptuvių iki pat tarnybos pabaigos.

Mano mama sako, gal galėtum pasikalbėti su kokiu kunigu ar kapelionu?

Nenoriu kalbėtis su jokiais kunigais. Jie dar blogesni už kapralus, nes...

Nes kas?

Ai, nieko.

Ak, Frenkai.

Ak, Emera.

Šeštadienio vakarienei duoda šaltos mėsos ir bulvių mišrainės, taigi virėjai nenaudoja daug puodų ir keptuvių. Šeštą valandą seržantas praneša, kad jau galiu baigti ir kad sekmadienio rytą į virtuvę prisistatyti nereikės. Taip kalbėti man nederėtų, sako jis, bet tas lenkpalaikis Snidas yra prakeiktas gaidys ir jo niekas nemėgsta, matyt, todėl ir Filadelfijos „Ereliai“ jo nenorėjo. Pačiam seržantui dėl manęs labai apmaudu, bet jis nieko negalėjęs padaryti, kad manęs neįkištų į virtuvę, nes nepaklusau tiesioginiam įsakymui. Taip, jis žinojęs, kad buvau pulkininko pasiuntinys ir visa kita, bet čia kariuomenė ir geriausias elgesys tokiam šauktiniui kaip aš yra laikyti liežuvį už dantų. Sakyk tik savo vardą, laipsnį ir eilės numerį, o visa kita pasilaikyk sau. Daryk, kas įsakyta, ir be reikalo neaušink burnos, ypač jei kalbi su ryškiu akcentu — jeigu taip elgsiesi, tikrai dar pamatysi savo merginą, o ir kiaušiai liks nenukentėję.

Ačiū, seržante.

Gerai, vaiki.

Mūsų kuopos teritorija visai ištuštėjusi, išskyrus kelis vyrus, kurie pasiliko štabe, ir tuos, kuriems buvo uždrausta išeiti iš kareivinių.

Di Andželas guli ant savo gulto uždarytas kareivinėse todėl, kad išsišoko, kai buvo parodytas filmas apie tai, kaip skurdžiai Kinijoje gyvena žmonės. Tada jis pasakė, kad Kiniją išgelbės Mao Dzedongas ir komunistai, o leitenantas, kuris tą filmą rodė, atsakęs, kad komunizmas yra blogis, tai bedieviška ir neamerikietiška, o tuomet Di Andželas atrėžęs, kad tai kapitalizmas yra blogis, tai jis bedieviškas ir neamerikietiškas ir kad jam iš viso nepatinka visi tie izmai, nes žmonės su izmais pasaulyje pridaro daugiausia bėdų, ir kad, kaip turbūt patys pastebėjote, žodyje „demokratija“ nėra izmo. Tuomet leitenantas pasakė, kad Di Anželas yra nesveikas, o šis atšovė, kad Amerika yra laisva šalis, už tai jį ir uždarė kareivinėse ir dabar dar tris savaites neduos išeiginių.

Atsigulęs Di Anželas skaito knygą „Ankstyva jaunuolio Stadso Lonigano branda“, kurią man paskolino kapralas Danfis, o pamatęs mane įeinant sako, kad pasiėmęs ją nuo mano spintelės ir kas, dėl Dievo meilės, mane išmaudė tuose riebaluose. Jis sakosi, kad ir jam pačiam yra tekę praleisti savaitgalį virtuvėje ir kad tuomet Danfis jam patarė, kaip geriausia nuo rūbų nuplauti riebalus. O tai daroma šitaip: su visais rūbais lendi po karštu dušu, tokiu karštu, kokį tik gali iškęsti, ir šveiti riebalus su kietu šepečiu ir karbolio muilu, tuo, kuris naudojamas tualetuose.

Kol aš taip sėdžiu duše ir šveičiuosi, pro duris galvą kyšteli Danfis ir pasiteirauja, ką darau, o kai jam viską papasakoju, jis ir pats sakosi taip darydavęs, tik kartu į dušą atsinešdavęs savo šautuvą, taip išsivalydavęs ir jį. Kai jis buvo kariuomenėje naujokėlis, dalinyje garsėjo švariausiais darbo drabužiais ir šautuvu, ir jeigu ne tas prakeiktas alkoholis, dabar jis būtų viršila ir galėtų sau ruoštis į atsargą. Beje, jei pradėjom apie alkoholį, jis dabar einąs į prekybos tarnybą alaus ir ar aš nenorįs prie jo prisidėti, žinoma, po to, kai nusimesiu savo muiluotus apdarus.

Norėčiau kartu pasikviesti ir Di Andželą, bet jam dėl Kinijos komunistų liaupsinimo uždrausta išeiti iš kareivinių. Kol rengiuosi, pasakoju jam, koks dėkingas esu Mao Dzedongui, kad jis užpuolė Korėją ir išvadavo mane iš Biltmoro viešbučio vestibiulio, o jis sako, kad verčiau būčiau atsargus su tokiom kalbom, nes ir man galį pasibaigti kaip jam, o tada sėdėsiu uždarytas kareivinėse.

Na, vaiki, pasiskubink, šaukia Danfis iš kareivinių galo, mirsiu iš troškulio, jeigu tuoj pat negausiu alaus. Tiesą sakant, verčiau likčiau kareivinėse ir pasikalbėčiau su Di Andželu, kurio ramus būdas man labai patinka, bet Danfis padėjo man tapti pulkininko pasiuntiniu, kad ir kaip tas reikalas būtų pasibaigęs, ir matyti, kad jam reikia kompanijos. Jeigu būčiau kadrinis kapralas, tai nesėdėčiau bazėje šeštadienio vakarą, bet žinau, kad yra tokių žmonių kaip Danfis, kurie geria ir neturi nei artimųjų, nei namų, kur galėtų sugrįžti. Jis geria alų taip sparčiai, kad aš jo niekaip nepavyčiau. Ir blogai baigtųsi, jei mėginčiau. Jis geria, rūko ir visą vakarą dešinės rankos didžiuoju pirštu baksnoja į dangų. Jis sako, kad kariuomenės gyvenimas labai geras, ypač taikos metu. Čia niekuomet nebūni vienišas, nebent būtum visiškas avigalvis kaip Snidas, suknistas futbolininkas, o jeigu vesi ir susilauksi vaikų, kariuomenė ir jais pasirūpins. Tau tereikia išlaikyti gerą formą ir būti pasiruošusiam kariauti. Jo, jo, jis žinąs, kad jo paties forma nėra be priekaištų, bet jo kūnas yra taip prifarširuotas tų kopūstų fricų skeveldrų, kad galėtų būti parduodamas kaip metalo laužas, alkoholis — vienintelis jam likęs malonumas. Jis turėjęs žmoną ir du vaikus, bet dabar nieko nebeturi. Jo žmona su vaikais grįžo į Indianą, pas savo tėvelį ir mamytę, o kas, po velnių, gali norėti važiuoti į Indianą. Iš piniginės jis išsitraukia ir rodo man žmonos ir dviejų dukrelių nuotraukas. Jau ruošiuosi jam sakyti, kad jos atrodo mielos, bet staiga jis pradeda verkti taip, kad net užsikosi, ir aš turiu padaužyti jam per nugarą, kad neužspringtų. Nieko, sako jis, viskas gerai. Po galais, man taip būna visada, kai tik į jas pasižiūriu. Matai, ką praradau, vaiki. Mano šeima galėtų būti čia ir dabar lauktų manęs mažame namelyje netoli Fort Dikso. Sėdėčiau dabar namie su viršilos uniforma ir snūduriuočiau iškėlęs kojas, kol mano Monika ruoštų vakarienę. Bet gana, vaiki, eime. Dingstam iš čia, noriu susitvarkyti savo suknistą gyvenimą ir pažiūrėti, gal man dar pavyks išvažiuoti į Indianą.

Iki kareivinių likus bent pusei kelio, jis persigalvoja ir grįžta dar alaus, ir iš to aš suprantu, kad į Indianą jis neišvažiuos niekada. Jis toks pat kaip mano tėvas. Kai atsigulu į gultą, pagalvoju, ar tėvas bent prisiminė savo vyriausiojo sūnaus gimtadienį, ar pakėlė už mane pintą kokioje Koventrio aludėje.

Abejoju. Mano tėvas toks pat kaip Danfis, kuris niekuomet nepamatys Indianos.

13

Nustembu, kai sekmadienio rytą Di Andželas paklausia, ar nenorėčiau su juo nueiti į mišias, nustembu, nes nė už ką nepamanytum, kad žmonės, liaupsinantys Kinijos komunistus, keltų koją į bažnyčią, koplyčią ar sinagogą. Pakeliui į bazės koplyčią jis paaiškina manąs, kad Bažnyčia priklauso jam, o ne jis Bažnyčiai, ir jam nepatinka, kad Bažnyčia elgiasi kaip kokia didelė korporacija, kuri skelbia, kad Dievas yra jos nuosavybė ir kad ji turi visas teises dalyti Jį žmonėms mažais gabalėliais su sąlyga, kad jie elgsis taip, kaip liepia Roma. Jis pats nusideda kiekvieną savaitę, nes priima komuniją prieš tai nenuėjęs kunigui išpažinti nuodėmių. Jis sako, kad jo nuodėmės yra niekieno kito, tik jo paties ir Dievo reikalas, tad tiesiai pačiam Dievui jis jas ir išpažįstąs šeštadieniais vakare prieš užmigdamas.

Jis kalba apie Dievą taip, tarsi Jis būtų čia pat, sėdėtų už sienos, kitame kambaryje, su pinta alaus ir cigarete. Žinau, kad jeigu sugalvočiau taip pakalbėti grįžęs į Limeriką, tuojau pat gaučiau per galvą ir būčiau įgrūstas į pirmą pasitaikiusį traukinį, išvažiuojantį į Dubliną.

Nors čia kariuomenės bazė su kareivinėmis ir visais kitais atributais, įėjus į koplyčią atrodo, kad patekai į grynąją Ameriką. Čia pilna karininkų su žmonomis ir vaikais, visi jie švarut švarutėliai, lyg ką tik išėję iš dušo šampūnu ištrinktomis galvomis, rodos, apdovanoti amžinąja malonės būsena. Jie primena žmones iš Meino ar Kalifornijos, mažų miestelių gyventojus, kurie sekmadieniais vaikšto į bažnyčią, o parėję pietums valgo ėriuko koją su žirniais ir bulvių koše, paskui mėgaujasi obuolių pyragu su šalta arbata, po pietų tėvas snaudžia, šalia jo ant grindų guli nukritęs storas sekmadieninis laikraštis, vaikai skaito komiksus, o mama virtuvėje plauna indus ir niūniuoja „Ak, koks nuostabus rytas“. Tai žmonės, kurie niekuomet nepamiršta po valgio išsivalyti dantų ir Liepos ketvirtąją visados prie namų iškelia vėliavą. Įdomu, kaip šie Amerikos mažų miestelių katalikai jaustųsi airių ar italų bažnyčiose, kur pilna senukų ir senučių, visą laiką šniaukrojančių ir kažką vapančių sau po nosim, kur ore tvyro viskio ir vyno kvapas ir šutas kūnų, ištisas savaites nemačiusių muilo nei vandens.

Norėčiau ir aš būti tokios amerikietiškos šeimynėlės narys, prisigretinti prie kurio karininko dukros, šviesiaplaukės mėlynakės paauglės, ir sušnibždėti, kad aš visai ne toks, koks iš pažiūros atrodau. Nors mano veidas nusėtas spuogų, dantys sugedę, o akys raudonos kaip burokas, po baisia išore aš toks pat kaip jie, mano viduje slypi tokia pat švarutėlė siela, svajojanti apie namą priemiestyje su gražiai prižiūrima pievele, po kurią mūsų vaikas, mažasis Frenkas, stumdo triratuką, ir aš tenoriu paskaityti sekmadieninį laikraštį kaip tikras amerikietis tėtis, o paskui nuplausiu ir nušveisiu mūsų naujintelaitį biuiką ir į jį sulipę visi važiuosime pas mamytės senelį ir senelę ir ten susėdę ant sūpuoklių verandoje gersime šaltą arbatą.

Kol kunigas sau bubena atsistojęs prie altoriaus, o aš šnibždu atsakymus lotyniškai, Di Andželas baksteli man į šoną, norėdamas sužinoti, kaip šiandien jaučiuosi, ar nekamuoja pagirios po vakarykščio pasisėdėjimo prie alaus su Danfiu. Norėčiau būti toks kaip Di Andželas, turėti apie viską savo nuomonę ir kad man būtų ant visko nusičiurkšti kaip mano dėdei Pa Kitingui iš Limeriko. Žinau, kad Di Andželas tik juoktųsi, jeigu papasakočiau, kad esu taip nugrimzdęs į nuodėmę, jog bijau eiti išpažinties, kad kunigas nepasakytų, jog esu tiek prisidirbęs, kad nuodėmių atleidimą man galėtų duoti tik vyskupas ar kardinolas. Jis tik nusikvatotų, jei jam pasiguosčiau, jog kartais vakarais bijau užmigti, kad netyčia nenumirčiau ir nepatekčiau į pragarą. Nes kaip Dievas galėjo sukurti pragarą, jeigu jis sėdi čia, kažkur už sienos, su alumi ir cigarete?

Tokiomis valandėlėmis mano galvoje kaip šikšnosparniai plazda tamsūs debesys, ir aš labai norėčiau atidaryti langą ir juos išleisti.

Kunigas kviečia savanorius paimti aukų dėžutes iš koplyčios galo ir pradėti rinkliavą. Di Andželas kumšteli man į šoną ir mudu vaikščiojame tarp eilių vis priklaupdami ir siunčiame aukų dėžutes palei suolus. Karininkai ir puskarininkiai, turintys šeimas, savo aukas leidžia įmesti mažiesiems, ir visa bažnyčia šypsosi, kai vaikai dėl to labai savim didžiuojasi, o tėvai labai didžiuojasi atžalomis. Karininkų ir puskarininkių žmonos šypsosi vienos kitoms, tarsi sakydamos: po Katalikų bažnyčios stogu visi esame viena šeima, nors visiškai aišku, kad vos tik jos atsidurs lauke, bendrumo dvasia beregint išsisklaidys.

Aukų dėžutės keliauja nuo vieno suolo prie kito, kol atsiduria pas seržantą, kuris surinktus pinigus suskaičiuos ir perduos kapelionui. Di Andželas sušnibžda tą seržantą pažįstąs ir kai pinigai bus suskaičiuoti, mes irgi gausime savo dalį.

Sakau Di Andželui, kad į mišias nebeisiu. Kokia iš to nauda, kai esu toks nešvarus ir paskendęs nuodėmėje? Negaliu gi toks eiti į koplyčią, kur renkasi švarios, malone apdovanotos amerikiečių šeimos. Verčiau palauksiu, kol turėsiu drąsos nueiti išpažinties ir komunijos, o jei tuo tarpu ir toliau darysiu mirtinas nuodėmes neidamas į mišias, tai vis tiek nebesvarbu, nes aš, šiaip ar taip, esu pasmerktas. Viena mirtina nuodėmė gali nusiųsti į pragarą taip pat lengvai kaip ir dešimt tokių nuodėmių.

Di Andželas man sako, kad šneku nesąmones. Jis sako, kad galiu eiti į mišias, jeigu pats to noriu, ir kad Bažnyčia nėra kunigų nuosavybė.

Bet aš negaliu mąstyti taip kaip Di Andželas, dar negaliu. Aš bijau ir kunigų, ir vienuolių, ir vyskupų, ir kardinolų, ir popiežiaus. Aš bijau Dievo.

Pirmadienio rytą gaunu įsakymą prisistatyti į viršilos Toulo kabinetą B kuopoje. Seržantas sėdi fotelyje ir taip smarkiai prakaituoja, kad net patamsėjusi jo uniforma. Norėčiau pasiteirauti apie knygą, kurią matau gulinčią ant stalo, tai „Užrašai iš pogrindžio“, parašyti Dostojevskio, ir papasakoti jam apie Raskolnikovą, bet, kai kalbi su viršilomis, ir apskritai kariuomenėje, reikia būti labai atsargiam. Tik pasakysi ką ne taip ir vėl atsidursi virtuvėjė prie puodų ir keptuvių.

Jis duoda komandą stovėti laisvai ir klausia, kodėl nepaklusau tiesioginiam įsakymui ir kas, po velnių, manausi esąs, kad nekreipiu dėmesio į vyresniųjų nurodymus, nors tie vyresnieji ir būtų tik mokymų personalas, a?

Nežinau, ką atsakyti, nes jis ir taip viską žino, ir iš viso bijau net praverti burną, nes rytoj pat galiu būti išsiųstas į Korėją. Jis sako, kad tas kapralas Snidas, ar kokia ten, po velnių, jo lenkiška pavardė, turėjo visas teises mane nubausti, bet vis dėlto nuėjo per toli, juo labiau kad tai buvo trijų dienų leidimas, išduotas man kaip pulkininko pasiuntiniui. Tas leidimas man teisėtai priklauso ir, jei jo dar noriu, jis gali viską sutvarkyti kitam savaitgaliui.

Ačiū, viršila.

Gerai. Laisvas.

Viršila?

Taip?

Aš skaitau „Nusikaltimą ir bausmę“.

Oho, tikrai? Ką gi, taip ir maniau, kad nesi toks kvailas, kaip atrodai. Laisvas.

Keturioliktąją mokymų savaitę pasklinda gandas, kad mus išsiųs į Europą. Dar po savaitės gandai sako, kad vyksime į Korėją. O šešioliktąją savaitę mums praneša, kad iš tikrųjų išvykstame į Europą.

14

Mus išsiunčia į Hamburgą, o iš ten į Zonthofeną, į naujokų bazę Bavarijoje. Mano dalinys iš Fort Dikso tenai išskaidomas ir išsiuntinėjamas po visas Europos karines bazes. Tikiuosi, kad mane paskirs į Angliją, iš kur galėčiau lengvai nukakti į Airiją. Tačiau mane nusiunčia į Lengrysą, mažą Bavarijos kaimelį, ir paskiria į šunų korpusą, kur turėsiu dresuoti šunis. Aš sakau kapitonui, kad šunų nemėgstu, nes jie man gerokai apkramtė kulkšnis, kai vežiodavau telegramas po Limeriką, bet jis atšauna: o kas tavęs klausia? Ir perduoda mane kapralui, kuris kapoja didžiulius gabalus kruvinos žalios mėsos ir man įsako: nustok inkšti, prisikrauk tą suknistą skardinę lėkštę mėsos, lįsk į narvą ir pamaitink savo gyvulį. Tik kai tą lėkštę padėsi, nepamiršk iškart atitraukti rankos, kad gyvūnas nepagalvotų, jog tai jo vakarienė.

Aš turiu pasilikti narve ir žiūrėti, kaip mano šuo ėda. Kapralas tai vadina susipažinimu. Jis sako: tas gyvūnas bus tavo žmona, kol būsi šitoje bazėje, na, ne visai žmona, nes tai ne kalė, pats žinai, ką noriu pasakyti. Tavo šautuvas ir šuo šitoje bazėje bus tavo šeima.

Mano šuo — juodas vokiečių aviganis ir man jis nepatinka. Jo vardas Ivanas, jis ne toks kaip kiti šunys, aviganiai ir dobermanai, kurie urzgia ant visko, kas juda. Baigęs ėsti, jis pasižiūri į mane, apsilaižo ir traukiasi atatupstas rodydamas dantis. Kapralas, kuris stovi prie narvo, sako, kad gavau, po galais, velnišką šunį, kuris nestaugia ir nekelia suknisto triukšmo, būtent tokio šuns ir norėtum karo lauke, kur vienas amtelėjimas gali tave pražudyti. Jis liepia man lėtai pasilenkti, paimti lėkštę, pasakyti tam savo šuniui, kad jis geras šunelis, geras Ivanas, gražus Ivanas, pasimatysim iš ryto, mielasis, o dabar atsitrauki gražiai ir iš lėto, uždarai vartelius, nuleidi velkę ir patrauki ranką. Jis sako, kad susitvarkiau visai neblogai. Jis jau matąs, kad mudu su Ivanu greitai būsime suknisti bičiuliai.

Kas rytą aštuntą valandą veduosi šunį į pratybas su būriu kitų dresuotojų iš visos Europos. Mes žygiuojame ratu, o kapralas stovi viduryje ir skanduoja: ei-na-ei-na-ko-ją-ko-ją-prie-sa-vęs, o mes tik timpčiojame pavadžius ir labai džiaugiamės, kad mūsų šunys su antsnukiais.

Taip žygiuojame ir bėgiojame su šunimis šešetą savaičių. Lipame į kalnus už Lengryso ir lenktyniaujame paupiais. Šeriame ir prižiūrime juos, kol ateina diena, kai esame pasiruošę nuimti jiems antsnukius. Tai labai ypatinga diena, sakoma mums, panašiai kaip mokyklos baigimas ar vestuvės.

O tada mane pasikviečia kuopos vadas. Jo kuopos raštininkas kapralas Džordžas Šemanskis po trijų mėnesių išvažiuoja į JAV atostogų, o aš esu šešioms savaitėms siunčiamas į kuopos raštininkų mokyklą, kad galėčiau jį pakeisti. Laisvas.

Aš visai nenoriu į tą kuopos raštininkų mokyklą. Aš noriu likti su Ivanu. Po drauge praleistų šešių savaičių mudu susibičiuliavome. Jau žinau, kad kai jis ant manęs urzgia, tai tik reiškia, kad myli, nors ir turi pilnus nasrus dantų, jeigu kada jį suerzinčiau. Aš myliu Ivaną ir esu pasiruošęs nusegti jam antsnukį. Niekas kitas negalėtų to padaryti neprarasdamas rankos. Aš noriu važiuoti su juo į manevrus, į Štutgartą su Septintąja armija, kur sniege išrausčiau mudviem duobę ir sėdėtume sau šiltai bei patogiai. Aš noriu pamatyti, kas atsitinka, kai užsiundai šunį ant kareivio, kuris apsimeta rusu, ir pažiūrėti, kaip Ivanas į skutelius draskytų jo apsauginius drabužius, kol duočiau komandą ateiti pas mane. Arba pamatyti, kaip jis griebia už šakumo, o ne už gerklės, kai numesiu jam ruso manekeną. Jie negali lyg niekur nieko imti ir išsiųsti mane į kuopos raštininkų mokyklą, o Ivaną perduoti kitam. Visi žino: vienas žmogus – vienas šuo, nemažai laiko praeina, kol šuo pripranta prie naujo dresuotojo.

Nežinau, kodėl jie mano, kad būtent aš turėčiau eiti į kuopos raštininkų mokyklą, juk nė vidurinės nebaigiau, o bazėje baigusiųjų tikrai netrūksta. Ar tik ta kuopos raštininkų mokykla nebus man bausmė už tai, kad nebaigiau vidurinės.

Mano galvoje ir vėl pilna tamsių debesų, ir norisi patrankyti ją į sieną. O mintyse visą laiką skamba žodis „šūdas“, žodis, kurio nemėgstu, nes jis reiškia neapykantą. Norėčiau užmušti tą kuopos vadą, o čia dar kažkoks jaunesnysis leitenantas pradeda ant manęs rėkti, kad eidamas pro šalį neatidaviau pagarbos.

Kareivi, ateini čia. Ką reikia daryti, kai pamatai karininką?

Atiduoti jam pagarbą, sere.

O ką tu?

Atsiprašau, sere. Aš jūsų nepamačiau.

Nepamatei? Tu manęs nepamatei? Tai ką, nuvažiavęs į Korėją irgi sakysi, kad nematei, kaip tie gukai leidžiasi nuo kalvos? Ar taip, kareivi?

Nežinau, ką ir atsakyti šitam leitenantui, kuris yra mano amžiaus ir bando želdintis rausvai gelsvos spalvos ūsus, atrodančius labai graudžiai. Norėčiau jam pasakyti, kad mane išsiunčia į kuopos raštininkų mokyklą, argi tokia bausmė nepakankama, net jei būčiau neatidavęs pagarbos tūkstančiui jaunesniųjų leitenantų? Norėčiau jam papasakoti apie šešias savaites su Ivanu, apie savo bėdas Fort Dikse, kai turėjau palaidoti leidimą, tačiau mane ir vėl užplūsta tamsūs debesys, ir aš žinau, kad verčiau patylėti, sakyk tik savo vardą, laipsnį ir eilės numerį, o visa kita pasilaikyk sau. Žinau, kad dabar geriausia būtų patylėti, bet norėčiau pasakyti šitam jaunesniajam leitenantui, kad nuo manęs atsipistų ir pabučiuotų man į subinę su tais savo apgailėtinais rausvai gelsvais ūsais.

Jis įsako man prisistatyti pas jį su darbo drabužiais lygiai dvidešimt pirmą nulis nulis ir liepia ravėti piktžoles pratybų aikštėje, tuo tarpu kai kiti šunų dresuotojai žygiuoja pro šalį į Lengrysą alaus.

Kai baigiu ravėti, nueinu į Ivano narvą ir nusegu jam antsnukį. Atsisėdu ant žemės ir su juo kalbuosi, o jeigu jis dabar sudraskys mane į skutelius, tai man nebereikės eiti į kuopos raštininkų mokyklą. Bet jis tik suurzgia ir palaižo man veidą, o aš džiaugiuosi, kad niekas nemato, kaip jaučiuosi.

Kuopos raštininkų mokykla yra Lengryso kareivinėse. Mes sėdime, o instruktoriai keičia vienas kitą. Jie mums aiškina, kad kuopos raštininkas yra svarbiausias dalinio karys. Karininkai žūva arba pasikeičia, puskarininkiai taip pat, tačiau jei dalinys neturėtų raštininko, jisai pražūtų. Būtent kuopos raštininkas per mūšį žino, kada dalinio jėgos silpsta, kas žuvo, kas sužeistas, kas dingo, tai jis perima visą ūkį, kai į orą išlekia suknista ūkvedžio galva. Tai kuopos raštininkas, vyrai, pristato jums paštą, kai paštininkas gauna kulką į sėdynę, tai jis padeda susižinoti su artimaisiais, kurie jūsų laukia namuose.

Kai sužinome, kokie esame svarbūs, mokomės spausdinti. Turime penkiais egzemplioriais per kalkę išspausdinti apskaitos raporto pavyzdį, o jei padarysime nors vieną klaidą, jei įsivels nereikalinga raidė ar apsiriksime atlikdami sudėtį, ar praleisime tarpelį, visą puslapį reikės spausdinti iš naujo.

Trynimų nebus, po paraliais. Čia yra Jungtinių Amerikos Valstijų kariuomenė, jokių trynimų čia negali būti. Tik leisk jums trinti raportą, ir jau sėjate netvarką visame fronte. Mes čia, vyrai, esame tam, kad atlaikytume frontą prieš tuos prakeiktus raudonuosius. Tad negalime sau leisti nė mažiausio aplaidumo. Raportas, vyrai, turi tiesiog blizgėti. Pradedat spausdinti, po galais.

Kai vienu metu prapliumpa tarškėti trisdešimt rašomųjų mašinėlių, garsas čia primena mūšio lauką: tai vienur, tai kitur pasigirsta riksmai, kai kareivis mašininkas nuspaudžia ne tą klavišą ir gauna traukti raportą iš mašinėlės ir viską pradėti iš naujo. Mes trankome sau per galvas, mosuojame kumščiais dangui ir bandome pasakyti instruktoriams, kad jau beveik pabaigėme ir labai labai prašome, ar negalėtume ištrinti tą prakeiktą mažytę klaidelę.

Jokių trynimų, kareivi, ir skaitykis su žodžiais. Aš kišenėje nešiojuosi savo motinos nuotrauką.

Kursų pabaigoje man įteikia diplomą su aukščiausiu įvertinimu. Kapitonas, kuris dalija diplomus, sako, kad jis mumis didžiuojasi ir kad mumis didžiuojasi visa vadovybė, įskaitant ir aukščiausiąjį Europoje karo vadą, patį Dvaitą D. Eizenhauerį. Kapitonas taip pat džiaugiasi galėdamas pasakyti, kad iš kursų iškrito tiktai devyni vyrai, o dvidešimt vienas iš mūsų, kurie išlaikė, daro garbę giminėms ir artimiesiems, likusiems namuose. Jis išdalija mums diplomus ir sausainius su šokolado gabalėliais, kuriuos iškepė jo žmona ir dvi dukrelės, ir duoda leidimą juos čia pat suvalgyti, kadangi šiandien tokia ypatinga proga. Už manęs stovintys vyrai keikiasi ir murma, kad tų sausainių skonis kaip katės šūdo, o kapitonas šypsosi ir ruošiasi pasakyti dar vieną kalbą, bet majoras kažką jam sušnibžda, vėliau sužinau, kad majoras jam pasakė: patylėk, jei esi girtas, ir tai yra tiesa, nes kapitono veidas išduoda jį draugaujant su viskio buteliu.

Jei Šemanskiui nebūtų davę atostogų, aš vis dar būčiau šunidėse su Ivanu arba bierštubėje Lengryse su kitais šunų dresuotojais. O dabar visą savaitę turiu praleisti štabe žiūrėdamas, kaip Šemanskis sėdi prie savo stalo ir spausdina raportus bei laiškus ir aiškina, kad turėčiau būti jam dėkingas, jog ištraukė mane iš tų šunų į gerą darbą, kuris gali būti naudingas ir civiliniame gyvenime. Jis sako, kad turėčiau džiaugtis, jog išmokau spausdinti, gal kokią dieną imsiu ir parašysiu dar vienus „Vėjo nublokštus“, cha cha cha.

Paskutinį vakarą prieš prasidedant jo atostogoms Lengryso aludėje vyksta vakarėlis. Šiandien penktadienis, o aš turiu savaitgalio leidimą. Šemanskiui dar reikia sugrįžti į kareivines, nes jo atostogos prasidės tik rytoj, o po to, kai jis atsisveikina su savo mergina Rut ir išeina, ji manęs paklausia, kur per išeigines apsistosiu. Ir pakviečia į svečius išgerti alaus, Šemanskio nebus, bet vos spėję įžengti pro duris mudu kaip laukiniai puolame į lovą. Ak, Makai, sako ji, ak, Makai, tu toks jaunas. Ji pati jau sena, trisdešimt vienų, bet to tikrai nepasakytum, kai šitaip duodasi, neleisdama man nė užsnūsti, ir jeigu ji su Šemanskiu visą laiką taip, tai nenuostabu, kad jis išvažiuoja į JAV ilgų atostogų. Kai auštant apačioje pasigirsta beldimas į duris, ji žvilgteri pro langą ir tyliai suspiegia: o mein Gott, tai Šemanskis, eik, eik, eik. Aš pašoku ir mėginu kuo greičiau apsirengti, bet susiduriu su sunkumais, kai pirma apsiaunu batus, o tada bandau užsimauti kelnes, mano kojos įstringa ir įsipainioja, o Rut šnypščia ir spygčioja: pro langas, ak, prašiau, pro langas. Pro priekines duris išeiti negaliu, nes prie jų stovi Šemanskis ir baladojasi, jis juk, be abejonės, mane užmuštų, tad belieka šokti pro langą į metro gylio sniegą, tai ir išgelbsti man gyvybę, aš žinau, jog viršuje Rut uždaro langą ir užtraukia užuolaidą, kad Šemanskis manęs nepamatytų, kai bandau nusiauti batus, kad galėčiau įlįsti į kelnes, o tada ir vėl į batus, taip šalta, kad mano gaidžiukas dabar tik sagos dydžio, ir visur pilna sniego, stoviu jame iki pilvo, jo pilnos ir kelnės, ir batai.

O tada tenka sėlinti tolyn nuo Rut namų ir keliauti į Lengrysą, susirasti kokią kavinukę, kur gaučiau karštos kavos ir galėčiau išdžiūti, tačiau niekas dar nedirba ir aš parsliūkinu į kareivines mąstydamas, gal Dievas pasiuntė į žemę Šemanskį tam, kad galutinai mane pribaigtų.

Dabar, kai esu kuopos raštininkas, sėdžiu prie Šemanskio stalo, ir bjauriausia, kad kiekvieną rytą tenka spausdinti apskaitos raportą. Viršila Burdikas tuo metu sėdi prie gretimo stalo gerdamas kavą ir aiškina man, kad tas raportas yra labai svarbus, jo seniai laukia vyriausiajame štabe, kad galėtų pridėti prie kitų kuopų raportų, kurie keliauja į Štutgartą, į Frankfurtą, Eizenhaueriui, į Vašingtoną, kad ir pats prezidentas Trumenas žinotų, ar stipri JAV kariuomenė Europoje, jeigu staiga užpultų prakeiktieji rusai, kurie ilgai nesvarstytų, jei mums pritrūktų bent vieno vyro, vieno vyro, Makortai. Jie laukia, Makortai, taigi greičiau baik raportą.

Mintis apie pasaulį, laukiantį raporto, taip mane sunervina, kad paspaudžiu ne tuos klavišus ir turiu viską pradėti iš naujo. Kiekvieną kartą, kai tik pasakau „šūdas“ ir ištraukiu raportą iš rašomosios mašinėlės, seržanto Burdiko antakiai taip šauna į viršų, kad atsiduria kaktoje. Jis gurkšnoja kavą, žiūri į laikrodį ir pradeda visiškai nebekontroliuoti savo antakių, o aš jaučiuosi taip beviltiškai, kad, atrodo, tuoj pratrūksiu raudoti. Burdikui skambina iš vyriausiojo štabo ir sako, kad mano raporto jau laukia pulkininkas, generolas, štabo viršininkas ir pats prezidentas. Jo paimti atsiunčiamas kurjeris. Jis stovi ir laukia prie mano stalo, o nuo to tik dar blogiau, ir aš galvoju, kaip būtų gerai dabar grįžti į Biltmoro viešbutį ir toliau šveisti tualetus. Kai pagaliau baigiu raportą be klaidų, pasiuntinys jį išsineša, o seržantas Burdikas žalia nosine nusišluosto kaktą. Ir sako man, kad pamirščiau visus kitus darbus, turėsiu prie šito stalo sėdėti visą dieną ir praktikuotis, praktikuotis, praktikuotis, kol tuos prakeiktus raportus išmoksiu spausdinti be klaidų. Dabar jie vyriausiajame štabe kalbės ir stebėsis, kas jis per asilas, kad pasiėmė raštininką, kuris net raporto nemoka išspausdinti. Kiti raštininkai tą raportą atkala per dešimt minučių, o jis nenori, kad C kuopa būtų kareivinių pajuokos objektas.

Taigi, Makortai, nė iš vietos nepajudėsi, kol tavo raportai nepradės blizgėti. Pradėk spausdinti.

Kiaurą dieną ir vakarą jis muštruoja mane, diktuodamas skirtingus skaičius ir sakydamas: tu man už tai dar padėkosi.

Taip ir yra. Nepraėjus nė porai dienų galiu raportus spausdinti taip spėriai, kad iš vyriausiojo štabo atsiunčia leitenantą patikrinti, ar tie skaičiai nėra išgalvoti ir iš vakaro surašyti. Seržantas Burdikas sako: ne, ne, aš čia jį gerai prižiūriu, o leitenantas pasižiūri į mane ir Burdikui sako: ar tik neišeis iš jo kapralas, seržante.

Seržantas Burdikas sako: taip, sere, o kai nusišypso, jo antakiai irgi juokiasi.

Kai Šemanskis sugrįžta, tikiuosi, kad mane vėl nusiųs prie Ivano, bet kapitonas sako, kad liksiu dirbti sandėlininku. Būsiu atsakingas už paklodes, antklodes, pagalves ir prezervatyvus, kuriuos turėsiu išdavinėti šunų dresuotojams praktikantams iš visų Europos karinių dalinių, o paskui žiūrėti, kad jie viską grąžintų, kai išvyksta, viską, išskyrus prezervatyvus, cha cha cha.

Kaip man pasakyti kapitonui, kad visai nenoriu būti sandėlininku ir sėdėti rūsyje, kur reikės viską rekvizuoti atvirkštine kalba: užvalkalai, pagalvėms, balti arba kamuoliukai, teniso stalo, viską skaičiuoti ir daryti sąrašus, kad aš tenoriu grįžti pas Ivaną ir šunų dresuotojus, gerti alų ir dairytis į merginas Lengryse, Bad Telce, Miunchene?

Sere, ar aš tikrai negalėčiau vėl būti paskirtas prie šunų?

Ne, Makortai. Tu esi velniškai geras raštininkas. Laisvas.

Bet, sere...

Laisvas, kareivi.

Man galvoje kaupiasi tiek tamsių debesų, kad vos surandu kapitono kabineto duris, o kai Šemanskis nusijuokia ir sako: tai tave paskyrė į šachtą, a? Neišleido atgal pas tavo au au? Aš pasakau jam „atsipisk“ ir esu nuvelkamas atgal į kapitono kabinetą, kur man pareiškiamas papeikimas ir paaiškinama, kad jei tai pasikartos, atsidursiu karo lauko teisme, po kurio mano kariuomenės charakteristika atrodys kaip Alo Kaponės arešto protokolas. Kapitonas šaukia, kad nors dabar esu paprastas eilinis, jeigu gerai elgsiuosi ir tinkamai tvarkysiu apskaitą bei kontroliuosiu prezervatyvus, anksčiau nei po pusmečio galiu pakilti iki kapralo, o dabar marš lauk.

Už savaitės aš ir vėl patenku į bėdą, šį kartą dėl mamos. Vos atvykęs į Lengrysą, nuėjau į štabo raštinę ir užpildžiau prašymą dėl pinigų siuntimo. Kad kariuomenė pusę mano atlyginimo pasiliktų, pridėtų dar tiek pat ir kas mėnesį išsiųstų mamai čekį.

Taigi, kartą geriu sau alų Bad Telce, o Deivisas, kuris yra atsakingas už pinigų siuntimą, taip pat čia sėdi jau prisigėręs šnapso, o kai jis man sušunka: ei, Makortai, blogai, kad tavo motina sėdi šūde, tamsūs debesys galvoje mane taip apakina, kad sviedžiu į Deivisą savo bokalą ir puolu jį smaugti, kol du seržantai mane nuo jo atitraukia ir perduoda karinei policijai.

Nakčiai mane uždaro Bad Telce, o kitą rytą nuveda pas kapitoną. Jis klausia, kodėl aš įžeidinėju kapralus, kurie ramiai sau geria alų niekam nieko bloga nedarydami, o kai papasakoju apie mano mamos įžeidimą, pasiteirauja: kas toks buvo tas pareigūnas?

Kapralas Deivisas, sere.

O tu, Makortai, iš kur esi?

Iš Niujorko, sere.

Ne, ne. Klausiu, iš kur esi kilęs?

Iš Airijos, sere.

Po velnių. Taip ir maniau. Juk tavo veidas — tarsi Airijos žemėlapis. Iš kurios dalies?

Iš Limeriko, sere.

O, tikrai? Mano tėvai iš Kerio ir Slaigo. Tai labai graži šalis, bet neturtinga, ar ne?

Taip, sere.

Gerai, pakviesk čia Deivisą.

Deivisas ateina, o kapitonas atsisuka į šalia sėdintį vyrą, kuris viską užrašinėja. Džeksonai, šito neregistruok. Tai, Deivisai, girdėjau, viešai kažką pareiškei apie Makorto motiną?

Aš... tik...

Paviešinai tos moters asmenines finansines bėdas?

Na... sere...

Deivisai, tu esi šiknius ir aš galėčiau tave atiduoti kuopos karo lauko teismui, bet sakysim, kad tu išgėrei keletą alaus ir tau atsipalaidavo liežuvis.

Ačiū, sere.

Ir jeigu dar kada išgirsiu, kad vėl laidai panašias replikas, aš tau į subinę sukišiu kaktusą. Laisvas.

Kai Deivisas išeina, kapitonas sako: mes airiai, Makortai. Ir turime laikytis išvien. Ar ne?

Taip, sere.

Koridoriuje Deivisas tiesia man ranką. Noriu tavęs atsiprašyti, Makortai. Aš neturėjau taip daryti. Aš savo mamai taip pat siunčiu pinigus, ji irgi airė. Tiksliau, jos tėvai buvo airiai, tad ir aš esu pusiau airis.

Tai pirmas kartas gyvenime, kai manęs kas nors atsiprašo, o aš tik sumurmu, išraustu ir pakratau Deivisui ranką, nes nežinau, ką pasakyti. Ir nežinau, ką sakyti žmonėms, kai jie man šypsosi ir sako, kad jų motinos, tėvai ir seneliai yra airiai. Vieną dieną jie įžeidinėja tavo motiną, o kitą giriasi, kad jų pačių motinos yra airės. Kodėl vos man pravėrus burną kiekvienas sutiktasis sako irgi esąs airis ir kad mums visiems reikėtų nueiti kur nors išgerti? Ir kodėl neužtenka būti tik amerikiečiu, kam čia dar visokie Amerikos airiai arba Amerikos vokiečiai, žmogus tik stebiesi: ir kodėl visur turi būti kaišiojama ta kilmė.

15

Kai mane paskyrė sandėlininku, kapitonas nebuvo minėjęs, kad du kartus per mėnesį antradieniais turėsiu susirišti į ryšulį kuopos patalynę ir nuvežti ją sunkvežimiu į karinę skalbyklą už Miuncheno. Aš dėl to neprieštarauju, nes tą dieną nereikia būti kareivinėse, galiu sau gulėti ant ryšulių su kitais dviem sandėlininkais Rapaportu ir Vėberiu ir kalbėtis apie civilinį gyvenimą. Prieš išvykdami iš kareivinių, sustojame prie prekybos tarnybos pasiimti savo mėnesio davinio — svaro kavos ir bloko cigarečių, kuriuos parduosime vokiečiams. Rapaportas dar nori prigriebti Kotex įklotų atsargų, kad apsaugotų savo kaulėtus pečius nuo šautuvo svorio, kai reikia stovėti sargyboje. Vėberiui tai atrodo labai juokinga, jis sako, kad turi tris seseris, bet prasmegtų skradžiai žemę, jei reikėtų prieiti prie pardavėjo ir paprašyti įklotų. Rapaportas nusišypso ir taria: jei tu, Vėberi, turi seserų, tai jos yra tikros vargšės.

Niekas nežino, kodėl mums skiria svarą kavos, bet kiti sandėlininkai sako, kad man velniškai pasisekė, jog nerūkau. Jie irgi norėtų nerūkyti, tada galėtų iš vokiečių merginų mainais už cigaretes gauti sekso. Vėberis iš B kuopos sako, kad už bloką cigarečių galėtum gauti žiauriai daug sekso, ir nuo tų savo žodžių taip susijaudina, kad cigarete pradegina skylę A kuopos paklodžių ryšulyje, o Rapaportas, A kuopos sandėlininkas, kuris kaip ir aš į skalbyklą važiuoja pirmą kartą, jam sako: žiūrėk, ką darai, arba taip prilupsiu, kad apsišiksi, o Vėberis atsako: ką tu, tikrai? Tuo metu sunkvežimis sustoja ir Bakas, mūsų vairuotojas, pareiškia: lipkit iš mašinos, čia yra tokia slapta vietelė, kur galima išgerti alaus, o jei pasiseks, užpakaliniame kambarėlyje dar gali būti ir keletas merginų, kurios pasiruošusios padaryti viską, ko užsimanytum, už keletą pakelių cigarečių iš mūsų blokų. Vyrai pradeda prašyti, kad pigiai jiems parduočiau savo cigaretes, bet Bakas man sako: po velnių, nebūk kvailas, Makai, esi visiškai jaunas, tau irgi reikia pasidulkinti, kitaip dar atsisuks koks varžtelis galvoj.

Bakas yra jau žilaplaukis ir turi medalių iš Antrojo pasaulinio karo. Visi žino, kad už nuopelnus mūšyje jis buvo ne kartą paaukštintas, tačiau kaskart taip prisigerdavo ir siautėdavo, kad dabar ir vėl yra tik paprastas eilinis. Bent jau taip šnekama, tačiau aš vis labiau suprantu, kad nesvarbu, kas, ką ir apie ką kariuomenėje sako, čia nieko negali priimti už gryną pinigą. Bakas primena man kapralą Danfį iš Fort Dikso. Kadaise jie buvo tikri padūkėliai ir atliko savo pareigą kare, o taikos metu nežino, ką su savimi daryti, jų negali siųsti į Korėją dėl girtavimo, ir kariuomenė jiems bus vienintelis prieglobstis iki grabo lentos.

Bakas kalba vokiškai ir, atrodo, visus aplink pažįsta bei žino visas slaptas vieteles, kur galima sustoti alaus, nuo Lengryso iki Miuncheno. Tačiau tame užpakaliniame kambarėlyje merginų nėra, o kai Vėberis pradeda skųstis, Bakas atšauna: būk geras, Vėberi, atsipisk. Lįsk sau ana už to medžio ir smaukykis. O Vėberis pareiškia, kad jam nereikia eiti už jokio medžio. Čia laisva šalis ir jis gali smaukytis kur tik panorėjęs. Tuomet Bakas jam sako: gerai, Vėberi, gerai, man nusišikti. Išsitrauk tą savo pimpį ir maskatuok juo atsistojęs kad ir kelio vidury, man tas pats.

Bakas liepia visiems lipti atgal į sunkvežimį ir toliau keliaujam į Miuncheną jau nebestoviniuodami jokiose slaptose vietelėse.

Tie seržantai neturėtų liepti vežti skalbinius į tokią vietą kaip ši, iš anksto nepranešę, kas tai per vieta. O ypač jie neturėtų taip elgtis su Rapaportu, nes jis yra žydas, jie neturėtų laukti, kol jis pats žvilgtelės iš sunkvežimio ir sukliks: o Jėzau, ant vartų pamatęs šios vietovės vardą — Dachau.

Ką jis daugiau darys — šoka lauk iš sunkvežimio, vos tik Bakas pristabdo prie vartų karinei policijai patikrinti, iššoka iš sunkvežimio, lekia Miuncheno plentu ir rėkia kaip išprotėjęs. Bakas patraukia sunkvežimį iš kelio ir mes tik žiūrime, kaip du karo policininkai jį gaudo, o pagavę įgrūda į džipą ir parveža atgal. Širdį skauda matant, koks jis išbalęs, kaip dreba, tarsi būtų ilgai laikytas šaltyje. Jis vis kartoja: atsiprašau, aš atsiprašau, bet negaliu, aš negaliu, o tie karo policininkai su juo elgiasi švelniai. Vienas iš jų nueina į sargybinio būdelę paskambinti, o kai grįžta, Rapaportui sako: gerai, kareivi, tau nebūtina ten eiti. Gali su leitenantu likti čionai ir palaukti, kol jūsų patalynę išskalbs. Tavo ryšuliais pasirūpins bičiuliai.

Kol sunkvežimius iškraunam, galvoju apie vokiečius, kurie mums padeda. Ar jie buvo šitoje vietoje anomis baisiomis dienomis ir ką jie patys apie tai žino? Kareiviai, iškraunantys kitus sunkvežimius, juokauja, kvatojasi ir daužosi ryšuliais, o vokiečiai tik dirba ir nesišypso, ir iš to nusprendžiu, kad jų galvose pilna tamsių prisiminimų. Jeigu jie gyveno Dachau arba Miunchene, juk turėjo žinoti, kas čia per vieta, ir aš norėčiau pasiteirauti, apie ką jie galvoja, kai kasdien čia atvažiuoja.

Bet Bakas pasako, kad jis negali su jais pasikalbėti, nes jie iš viso ne vokiečiai. Tai pabėgėliai iš DP stovyklų: vengrai, jugoslavai, čekai, rumunai. Jie gyvena stovyklose po visą Vokietiją, kol bus nuspręsta, ką su jais daryti.

Kai baigiame išsikrauti, Bakas sako, kad jau pietų metas ir jis einąs į valgyklą. Vėberis irgi. O aš negaliu eiti kartu, kol neapeisiu ir neapžiūrėsiu šios vietovės, apie kurią tiek girdėjau iš laikraščių ir kronikų, kai augau Limerike. Randu lenteles su įrašais hebrajų ir vokiečių kalbomis ir svarstau, ar čia ir yra masinės kapavietės.

Pamatau krosnis su atidarytomis durelėmis ir galvoju apie tai, kas ten dėjosi. Mačiau nuotraukas žurnaluose ir knygose, bet nuotraukos lieka nuotraukomis, o čia ir yra tos pačios krosnys, jei norėčiau, galėčiau jas net paliesti. Nežinau, ar tikrai to noriu, bet jeigu dabar aš iš čia išvažiuosiu ir su skalbiniais nebegrįšiu, tai priekaištausiu sau, kad galėjau pačiupinėti Dachau krosnis, bet jų nė nepaliečiau, tai ką tada pasakysiu savo vaikams ir vaikaičiams? Galėčiau nesakyti nieko, bet kas man iš to, jei būdamas vienas pats sau kartočiau: kodėl tu nė nepačiupinėjai Dachau krosnių?

Taigi, praeinu pro lenteles, liečiu tas krosnis ir svarstau, ar pasielgčiau tinkamai, jei mirusių žydų akivaizdoje sukalbėčiau katalikišką maldą. Jeigu žūčiau nuo anglų rankos, ar prieštaraučiau, jei tokie kaip Rapaportas liestų mano antkapį ir melstųsi hebrajiškai? Ne, aš neprieštaraučiau, nes kunigai sako, kad visos maldos, kurios yra nesavanaudiškos ir kalbamos ne dėl mūsų pačių, pasiekia Dievo ausis.

Bet vis tiek negaliu sukalbėti įprastinių trijų „Sveika, Marija“, nes ten minimas Jėzus, o Jis paskutiniu metu visai neskubėjo žydams į pagalbą. Nežinau, ar tinkamas dalykas yra kalbėti „Tėve mūsų“, kai lieti krosnies duris, bet neatrodo, kad tai padarytų kokios žalos, tad „Tėve mūsų“ ir sukalbu, tikėdamasis, kad žydų mirusieji atleis man už nemokšiškumą.

Makortai, Makortai, šaukia Vėberis nuo valgyklos durų, jie užsidaro. Jeigu nori pietų, tai greitai atvarai čia.

Nešuosi padėklą su lėkšte vengriško guliašo ir duona prie stalo palei langą, kur sėdi Bakas su Vėberiu, bet kai pasižiūriu pro langą, matau krosnis ir man pradingsta noras valgyti tą guliašą, tai pirmas kartas gyvenime, kai atsisakau maisto. Jei Limerike dabar pamatytų, kaip atstumiu maistą, sakytų, kad visiškai išprotėjau, bet kaip galima sėdėti čia ir valgyti guliašą, kai į tave spokso atviros krosnys, o į galvą lenda mintys apie ten sudegintus žmones ir ypač kūdikius. Kai laikraščiai spausdina motinų ir kūdikių, kurie mirė kartu, nuotraukas, kūdikis karste būna paguldytas ant motinos krūtinės ir žinai, kad jie drauge bus ir amžinybėje, o tai vis šiokia tokia paguoda. Bet to niekada nepamatysi Dachau ar kitų konclagerių nuotraukose. Nuotraukos iš ten rodo, kad kūdikiai sumesti kažkur į pašalį kaip kokie šunyčiai, ir galima matyti, kad jei jie iš viso buvo palaidoti, tai tikrai ne prie savo motinų krūtinių ir į amžinybę turėjo keliauti vieni, ir aš sėdžiu čia prie lango ir žinau, kad jei kas nors man pasiūlys vengriško guliašo, kai jau būsiu paleistas iš kariuomenės, visada prisiminsiu tas Dachau krosnis ir pasakysiu: ačiū, ne.

Aš klausiu Bako, ar po tomis lentelėmis yra masinės kapavietės, o jis sako, kad nereikia nė jokių kapaviečių, kai visus sudegini, kaip jie čia, Dachau, ir padarė, tie kalės vaikai.

Vėberis sako: ei, Bakai, aš ir nežinojau, kad tu žydas.

Ne, asile. Argi reikia būti žydu, kad turėtum žmoniškumo?

Bakas sako, kad Rapaportas tikriausiai bus išalkęs, kad reikėtų nunešti jam kokį sumuštinį, bet Vėberis atšauna, kad tai pats juokingiausias dalykas, kokį jis gyvenime girdėjo. Pietums juk buvo guliašas, o kaip tu iš jo padarysi sumuštinį? O Bakas sako, kad sumuštinį galima padaryti iš bet ko, ir jeigu tik Vėberis nebūtų toks kvailas, tiek ir pats suprastų. Vėberis parodo jam pirštą ir sako: eik tu.... o tada Bakas ant jo puola, bet jį tuoj pat sustabdo budintis seržantas, jis liepia mums visiems nešdintis, nes valgykla uždaroma, nebent norėtume čia pasilikti ir pravalyti grindis.

Bakas lipa į sunkvežimio kabiną, o mudu su Vėberiu ropščiamės nusnausti į priekabą, kol skalbiniai bus paruošti ir galėsime pasikrauti. Rapaportas sėdi prie vartų ir skaito Stars and Stripes. Norėčiau pasikalbėti su juo apie krosnis ir apie tuos baisius dalykus, kurie šioje vietoje vyko, bet jis vis dar atrodo išbalęs ir šalto prakaito išpiltas.

Kai jau esame pusiaukelėje į Lengrysą, Bakas išsuka iš pagrindinio kelio ir važiuoja siauru taku į kažkokią stovyklavietę, kur glaudžiasi lūšnos, pašiūrės ir palapinės, laksto basi vaikai, nors pavasaris dar labai šaltas, o suaugusieji sėdi susispietę ant žemės aplink laužus. Bakas iššoka iš kabinos ir liepia mums pasiimti savo kavą ir cigaretes, o Rapaportas klausia, kokiam tikslui.

Pasidulkinti, vaiki, pasidulkinti. Už ačiū jos neduoda.

Vėberis sako: tik greičiau varom, čia juk tiktai pabėgėliai.

Pabėgėliai iš karto prie mūsų subėga, ir vyrai, ir moterys, bet aš žvalgausi tik į merginas. Visi jie šypsosi ir puola prie kavos skardinių ir cigarečių, bet Bakas rėkia: palaukit, tik nieko jiems neatiduokit. Vėberis pradingsta kažkokioje pašiūrėje su sena moterimi, kokių trisdešimt penkerių, o aš žvalgausi Rapaporto. Jis tebesėdi sunkvežimyje ir visas baltas žiūri per bortą. Bakas pamoja vienai iš merginų ir sako: gerai, čia bus tavo pupytė, Makai. Atiduok jai cigaretes, o kavą pasilik ir saugok piniginę.

Ta mergina vilki apdriskusia suknele su rožinėmis gėlytėmis ir yra tokia smulkutė, kad net sunku pasakyti, kiek jai metų. Ji vedasi mane už rankos į vieną iš lūšnų, o nusirengti jai visiškai nesunku, nes po suknele daugiau nieko neturi. Ji gulasi tiesiog ant grindų, ant krūvos skarmalų, o aš jau taip jos nesitveriu, kad tik nusismaukiu kelnes iki kulkšnių, daugiau neišeina, nes trukdo batai. Jos oda visiškai šalta, tačiau jos viduje man karšta, o aš toks susijaudinęs, kad baigiu per minutę. Ji nusirita nuo skudurų ir eina į kampą pritūpti ant kibiro, ir aš prisimenu savo dienas Limerike, kai ir mes kampe turėjom kibirą. O kai nuo jo atsistoja, užsivelka suknelę ir ištiesia ranką.

Cigaretės?

Nežinau, kiek cigarečių turėčiau jai duoti. Ar už minutę malonumo reikia atiduoti visą bloką, ar tik vieną dvidešimties cigarečių pakelį?

Ji pakartoja žodį „cigaretės“, o aš vėl pažvelgiu į tą kibirą kampe ir atiduodu jai visą bloką.

Bet ji neatrodo patenkinta. Kava?

Ne, ne, sakau jai. Kavos ne, bet ji vėl prie manęs prieina ir sega man antuką, ir aš taip susijaudinu, kad vėl gulamės ant skudurų ir ji pirmą kartą nusišypso dėl gausybės cigarečių ir kavos, o kai pamatau jos dantis, suprantu, kodėl ji nemėgsta šypsotis.

Bakas grįžta į sunkvežimio kabiną neištaręs Rapaportui nė žodžio, aš taip pat nieko nesakau, nes esu susigėdęs dėl to, ką dariau. Bandau save įtikinti, kad nėra čia ko gėdytis, juk susimokėjau už tai, ką gavau, tai merginai atidaviau net ir kavą. Nesuprantu, kodėl man taip gėda prieš Rapaportą. Tikriausiai dėl to, kad jis iš pagarbos pabėgėliams atsisakė progos jais pasinaudoti, bet jeigu taip, kodėl jis neparodo savo pagarbos ir gailesčio ir neatiduoda jiems savo cigarečių ir kavos?

Vėberiui Rapaportas ne galvoj. Jis tik pasakoja, kaip čia jam pasisekė su ta pupyte ir kiek nedaug jis už tai sumokėjo. Jis davė jai tik penkis pakelius, tebeturi visą savo kavą ir dabar dar galės visą savaitę dulkintis Lengryse.

Rapaportas jam sako, kad jis yra idiotas, ir jie tol vienas kitą įžeidinėja, kol Rapaportas šoka ant Vėberio ir jie voliojasi po skalbinius sukruvintomis nosimis, bet Bakas sustabdo sunkvežimį ir liepia liautis, o man tik neramu dėl kraujo, kurio gali būti ir ant C kuopos skalbinių.

16

Kitą dieną po to, kai Dachau skalbiamės, man ištinsta kaklas, ir gydytojas liepia susikrauti daiktus — jis siunčia mane atgal į Miuncheną, nes susirgau kiaulyte. Jis klausia, ar nebuvau arti vaikų, nes nuo jų kiaulytė ir ateina, būtent nuo vaikų, o jeigu ja užsikrečia suaugęs vyras, tai jau gali būti galas jo giminei.

Ar žinai, ką tai reiškia, kareivi?

Ne, sere.

Tai reiškia, kad gali niekada neturėti vaikų.

Mane išsiunčia džipu su vairuotoju, kapralu Džonu Kalhunu. Kapralas sako, kad kiaulytė yra Dievo bausmė už sanguliavimą su vokiečių moterimis ir kad aš turįs suvokti tai kaip ženklą. Jis sustabdo džipą ir liepia man kartu klauptis šalikelėje ir melsti Dievą atleidimo, kol dar nevėlu, ir aš privalau paklusti, nes ant jo antpečių yra dvi juostelės. Lūpų kampučiuose jam pasirodo putos, o aš iš vaikystės Limerike žinau, kad tai yra neabejotinas pamišimo ženklas, tad jei nepulsiu kartu su juo ant kelių, jis gali Dievo vardu dar griebtis ir prievartos. Kapralas iškelia rankas į dangų ir šlovina Dievą už tai, jog kiaulytės dovaną Jis man atsiuntė pačiu laiku, kad pasitaisyčiau ir išgelbėčiau savo sielą, be to, jis norėtų, kad Dievas man ir toliau siųstų visokius švelnius priminimus apie mano nuodėmingus kelius: vėjaraupius, dantų skausmą, tymus, sunkius galvos skausmus ir plaučių uždegimą, jeigu prireiktų. Jis žinąs, kad nuvežti mane į Miuncheną su kiaulyte jis buvo pasirinktas neatsitiktinai. Jis žinąs, kad Korėjos karas tik dėl to ir prasidėjo, kad jis būtų paimtas į kariuomenę ir atsiųstas į Vokietiją išgelbėti mano sielos ir visų kitų sanguliautojų sielų. Jis dėkoja Dievui už šią jam suteiktą privilegiją ir pažada prižiūrėti eilinio Makorto sielą Miuncheno karinės ligoninės kiaulytės palatoje tol, kol Viešpats to pageidaus. Jis sakosi Viešpačiui esąs dėkingas, kad yra išgelbėtas, jis yra toks laimingas, o taip, labai laimingas, ir dainuoja dainą apie ėjimą prie upės ir taip daužo vairą bei taip greitai važiuoja, kad man jau atrodo, jog tuoj gulėsiu negyvas griovyje nė nespėjęs tos kiaulytės išsigydyti.

Jis lydi mane ligoninės koridoriumi, gieda giesmes ir visam pasauliui skelbia, kad aš esąs išgelbėtas, kad Viešpats pasiuntęs man ženklą, jo, iš tiesų sakau jums, kiaulytę, ir kad aš pasiruošęs atgailauti. Šlovinkime Viešpatį. Jis sako priimamojo gydytojui, seržantui, kad man reikėtų duoti Bibliją ir laiko pasimelsti, o seržantas jam liepia nešdintis po velnių. Kapralas Kalhunas už tai paprašo Viešpaties seržantą palaiminti ir padėkoja jam iš širdies gelmių, ir dar pasižada už jį melstis, nes seržantas neabejotinai esąs velnio pusėje, ir dar sako, kad jis yra pražuvęs, bet jeigu dabar pat pultų ant kelių ir priimtų Viešpatį Jėzų, pažintų ramybę, kuri sėja visa ko supratimą, o tuo metu kapralui iš burnos taip veržiasi putos, kad smakras atrodo kaip apsnigtas.

Seržantas pakyla iš vietos ir stumia Kalhuną per visą koridorių iki lauko durų, o Kalhunas sako: atgailauk, seržante, atgailauk. Sustokime, broli, ir pasimelskime už šitą airį, kurį Dievas palytėjo kiaulyte. Ak, susirinkime prie upės.

Jis tol maldauja ir meldžiasi, kol seržantas jį išmeta lauk į Miuncheno naktį.

Vokietis sanitaras pasisako esąs vardu Hansas ir nuveda mane į šešių lovų palatą, ten išduoda ligoninės pižamą ir du šaltus išsipūtusius ledo maišelius. Kai jis man pasako: čia tavo kakliui, o čia tavo kiaušiams, tą patį iš paskos skanduoja keturi lovose gulintys vyrai. Jis nusišypso ir uždeda vieną ledo maišelį man ant kaklo, o kitą ant kirkšnių. Vyrai mėto į jį savo maišelius prašydami daugiau ledo ir sakydami: Hansai, tu taip gerai gaudai, galėtum žaisti beisbolą.

Tuo tarpu vienas, kuris guli kraštinėje lovoje, tik inkščia ir savo ledo maišelio į Hansą mesti nė nesiruošia. Hansas prieina prie jo lovos. Diminai, ar norėtum ledo?

Ne, nenoriu. Vis tiek nepadės.

Ak, Diminai.

Ką Diminai, susikišk tu tą Diminai sau į šikną. Prakeikti fricai kopūstai. Pažiūrėk, ką jūs man padarėt. Užkrėtėt ta prakeikta kiaulyte. Dabar niekada neturėsiu vaikų.

Ak, tu turėti vaikių, Diminai.

Argi tu čia ką nors išmanai? Mano žmona pagalvos, kad esu žydras.

Ak, Diminai, tu nesi žydras, Hansas pasisuka į kitus vyrus: ar Diminas yra žydras?

Jo, jo, jis yra žydras, tu esi žydras, Diminai. Diminas kūkčiodamas nusisuka į sieną.

Hansas paliečia jam petį. Diminai, iš tikrųjų jie taip nemano.

Mes taip manom, mes taip manom, skanduoja vyrai. Tu esi žydras, Diminai. Mūsų kiaušiai ištinę ir tavo kiaušiai ištinę, bet tu esi žydras mižnius.

Kol jie taip skanduoja, Hansas ir vėl patapšnoja Diminui per petį, duoda jam ledo maišelius ir sako: štai, Diminai, tik laikyk savo kiaušius šaltai ir turėsi daug vaikių.

Ar tikrai turėsiu, Hansai? Ar tikrai?

Ak, tikrai tikrai, Diminai.

Ačiū, Hansai. Tu visai neblogas kopūstas.

Ačiū, Diminai.

Hansai, ar tu žydras?

Taip, Diminai.

Tai dėl to tau patinka dėlioti ledą mums ant kiaušių?

Ne, Diminai. Toks mano dahbas.

Man nesvarbu, kad tu žydras, Hansai.

Ačiū tau, Diminai.

Į sveikatą, Hansai.

Tuo metu kitas sanitaras įstumia į palatą knygų vežimėlį ir aš su džiaugsmu apsirūpinu skaitiniais. Dabar galėsiu pabaigti knygą, kurią pradėjau kelionėje laivu iš Airijos, Dostojevskio „Nusikaltimą ir bausmę“. Tiesą pasakius, verčiau jau skaityčiau F. Skotą Ficdžeraldą ar P. G. Vudhauzą, bet Dostojevskis su savo Raskolnikovo ir senės istorija tiesiog kabo man virš galvos. Aš ir vėl jaučiuosi kaltas, kad pavogiau pinigus iš ponios Finukein Limerike, kai ji sėdėdama krėsle numirė, ir svarstau, ar nevertėtų prašyti pakviesti kariuomenės kapelioną ir išpažinti visus baisius nusikaltimus.

Bet ne. Gal ir galėčiau savo nuodėmes išpažinti tamsioje paprastoje bažnyčios klausykloje, bet tikrai ne čia, dienos šviesoje, ištinęs nuo kiaulytės, su širma, kuri pastatyta aplink mano lovą, ir kunigu, kuris į mane žiūrėtų. Niekaip negalėčiau jam pasakyti, jog ponia Finukein norėjo palikti savo pinigus kunigams, kad atlaikytų mišias už jos sielą, o aš dalį jų ėmiau ir pavogiau. Niekada negalėčiau jam papasakoti apie nuodėmes, kurias padariau su mergina pabėgėlių stovykloje. Užtenka vien apie ją pagalvoti ir aš taip susijaudinu, kad iškart turiu užsiimti savimi po antklode, taip ir kraunasi tos nuodėmės viena ant kitos. Jeigu dabar bandyčiau prieiti išpažinties, iš karto būčiau ekskomunikuotas, todėl telieka viltis, kad mane nutrenks sunkvežimis ar kas nors nukris iš didelio aukščio, ir aš dar turėsiu sekundę paskutinei atgailai sukalbėti prieš numirdamas, ir jokio kunigo nebereikės.

Kartais pagalvoju, kad būčiau geriausias katalikas pasaulyje, jei tik jie atsisakytų kunigų ir leistų man kalbėtis su Dievu tiesiog čia, lovoje.

17

Išėjus iš ligoninės nutinka du geri dalykai. Po to, kai atiduodu inventoriaus ataskaitas, mane paaukština iki kapralo už efektyvų spausdinimą ir dar kaip premiją suteikia dvi savaites atostogų Airijoje, jeigu tik noriu. Iš mamos prieš keletą savaičių atėjo laiškas, kuriame rašoma, kad jai labai pasisekė, nes gavo vieną iš Džeinsbore municipaliteto pastatytų naujųjų namų, ir kaip jai smagu, kad jau turi keletą svarų naujiems baldams. Ten bus ir vonios kambarys su vonia, kriaukle, klozetu, karštu ir šaltu vandeniu. Ten ji turėsianti ir virtuvę su dujine virykle bei kriaukle, ir svetainę su židiniu, kur galės sėdėti šiltai pasidėjusi kojas ir skaityti laikraštį arba kokį meilės romaną. Iš gatvės pusės užsiveis darželį, jame žydės visokios gėlės ir augalai, o kieme bus daržas įvairioms daržovėms, ir ji nežinos nė ką su visa ta prabanga veikti.

Važiuodamas traukiniu į Frankfurtą visą kelią svajoju apie naująjį namą ir kaip ten bus patogu mano mamai ir broliams, Maiklui ir Alfukui. Atrodytų, kad po visų Limerike praleistų nelaimingų metų vargu ar norėsiu sugrįžti į Airiją, bet kai lėktuvas priartėja prie jos pakrančių ir gali matyti, kaip laukais slenka debesų šešėliai ir visur taip žalia ir paslaptinga, nesusituriu ir pravirkstu. Žmonės žiūri į mane, bet gerai, kad nepaklausia, kodėl verkiu. Negalėčiau jiems atsakyti. Negalėčiau apibūdinti mano širdį užplūdusio jausmo Airijai, nes tam išreikšti nėra žodžių, be to, niekad nebūčiau nė pagalvojęs, kad galėčiau taip jaustis. Tikrai keista, kad nėra žodžių išreikšti tam, ką pajuntu, o gal jų ir turi koks Šekspyras, Samjuelis Džonsonas ar Dostojevskis, tik aš jų nepastebėjau.

Mama pasitinka mane geležinkelio stotyje, šypsodamasi savo naujais baltais dantimis, pasipuošusi ryškia nauja suknele ir blizgančiais juodais bateliais. Kartu su ja yra ir mano brolis Alfukas. Jam eina dvylikti, jis vilki pilką kostiumą, su kuriuo pernai tikriausiai priėmė Sutvirtinimo sakramentą. Matyti, kad manimi jis labai didžiuojasi, ypač kapralo antpečiais, taip didžiuojasi, kad nori nešti mano kelioninį krepšį. Pabando, bet jis jam per sunkus, o aš negaliu leisti vilkti tą krepšį pažeme, nes tenai yra ir laikrodis su gegute, ir Dresdeno porceliano indai, kuriuos nupirkau mamai.

Aš ir pats savimi didžiuojuosi, žinodamas, kad žmonės žiūri į mane ir į mano Amerikos kariuomenės uniformą. Juk ne kas dieną pamatysi Amerikos kapralą, išlipantį iš traukinio Limeriko geležinkelio stotyje, ir aš netveriu noru pereiti miesto gatvėmis, nes žinau, kad merginos šnibždėsis: kas jis? Argi jis ne gražuolis? Ir tikriausiai pagalvos, kad Korėjoje akis į akį koviausi su kinais ir sugrįžau pailsėti po sunkaus sužeidimo, bet esu toks narsus, kad niekad to neparodyčiau.

Kai išeiname iš stoties ir patraukiame į miestą, kažkodėl sukame ne į tą pusę. Turėtume eiti į Džeinsborą, į naująjį namą, o dabar einame palei Tautos parką, taip kaip tada, kai parvykome iš Amerikos, ir aš pasiteirauju, kodėl mes einame į senelės namus Mažojo Baringtono gatvėje. Mama sako, kad, na, naujajame name dar neįvesta elektra ir dujos.

Kodėl ne?

Kad aš nepaprašiau.

O kodėl neprašei?

Vajergau, kad nežinau.

Mane suima pyktis. Atrodytų, ji tik džiaugtųsi galėdama išsikelti iš tos lindynės Mažojo Baringtono gatvėje ir gyventi naujajame name, sodintų sau gėles ir virtų arbatą savo naujoje virtuvėje, iš kurios matyti darželis. Atrodytų, ji tik svajotų apie naujas lovas su švariomis paklodėmis be jokių blusų ir apie tualetą. Bet ne. Ji laikosi įsikibusi tos senos lūšnos, ir aš visai nesuprantu kodėl. Ji sako, kad tataigis sunku išsikraustyti ir palikti savo brolį, mano dėdę Patą, kuris nekaip jaučiasi ir vos pakruta. Jis vis dar pardavinėja laikraščius po visą Limeriką, bet, Dieve jam padėk, šiaip ar taip, yra bejėgis ir argi ne jis leido mums apsigyventi tame name, kai buvo sunkūs laikai. Bet aš sakau jai, kad man tai nerūpi, aš į tą namą skersgatvyje tai jau tikrai negrįšiu. Apsistosiu čia, National viešbutyje, kol ji Džeinsbore susitvarkys elektrą ir dujas. Užsimetu kelionmaišį ant peties ir žengiu šalin, o ji žliumbia man pavymui: ak, Frenkai, Frenkai, tik vieną naktį, tą paskutinę naktį mano motinos name, dėl vienos nakties juk nenumirsi.

Sustoju, atsisuku ir rėkiu ant jos: aš nenoriu praleisti nė vienos nakties tame tavo motinos name. Kam, po velnių, siunčiu tau dalį savo algos, jeigu nori gyventi kaip kokia kiaulė?

Ji verkia ištiesusi į mane rankas, o Alfukas tik žiūri išpūstomis akimis, bet manęs tai nejaudina. Prisiregistruoju viešbutyje, numetu kelionmaišį ant lovos ir galvoju, kaip mano motina gali būti tokia kvaila, kad pasilieka kažkokioje lindynėje, kai galėjo jau seniai išsikraustyti. Sėdžiu ant viešbučio lovos su amerikietiška uniforma ir naujomis kapralo juostelėmis ir mąstau, ar man pasilikti čia ir sprogti iš pykčio, ar pasivaikščioti gatvėmis, kad pasaulis į mane žiūrėtų ir žavėtųsi. Žiūriu pro langą į Taito laikrodį, į Dominikonų bažnyčią, į „Lyrikos“ kino teatrą, kur keli apdriskę berniukai laukia prie įėjimo, ten ir aš eidavau už du pensus. Jie stovi ir triukšmauja, ir jeigu ilgiau prie šito lango pasėdėsiu, man atrodys, kad matau savo paties Limerike praleistas dienas. Praėjo tiktai dešimt metų nuo to laiko, kai man buvo dvylika ir buvau įsimylėjęs Hedę Lamar, kurią pamačiau ten, ekrane, kartu su Čarlzu Bojeriu, abu jie buvo Alžyre, o Čarlzas jai sakė: važiok siu manim i Kasbą. Aš kartojau tuos žodžius savaičių savaites, kol mama pradėjo maldauti, kad liaučiausi. Jai pačiai patiko Čarlzas Bojeris ir ji norėjo tuos žodžius girdėti ne iš mano, o iš jo lūpų. Jai patiko dar ir Džeimsas Meisonas. Jis patiko visoms mūsų skersgatvio moterims, jis joms atrodė gražus ir pavojingas. Jos visos sutiko, kad jas traukė būtent pavojingoji jo pusė. O kaipgi, vyras be pavojaus vargu ar iš viso galėtų būti pavadintas vyru. Ketlinos O’Konel parduotuvėje Meldą Lajons visoms pasakodavo, kad dėl to Džeimso Meisono ji tiesiog einanti iš proto, ir jos visos juokdavosi, kai ji sakydavo: jergutėliau, jeigu jį sutikčiau, tai iš karto nurengčiau, kad būtų plikas kaip kiaušinis. O mano mama toje Ketlinos O’Konel parduotuvėje juokdavosi iš visų garsiausiai, ir labai gali būti, kad ji šiuo metu kaip tik tenai yra ir pasakoja Meldai bei kitoms moterims, kaip jos sūnus Frenkas išlipo iš traukinio ir atsisako pareiti namo, ir gali būti, kad tos moterys, grįžusios į savo namus, sakys: matai, Frenkis Makortas parvažiavo su amerikietiška uniforma visas pasipūtęs ir dabar jam vargšė motina, matote, gyvena per prastai tame skersgatvyje, mes taip ir žinojome, jis visados buvo kažkoks keistas, visas į tėvą.

Aišku, nenumirsiu, jeigu paskutinį kartą nueisiu iki senelės namų. Neabejoju, kad mano broliai Maiklas ir Alfukas jau pasigyrė visam pasauliui, kad aš grįžtu, ir labai nuliūstų, jei nepražygiuočiau skersgatviu su kapralo juostelėmis.

Vos tik viešbučio laiptais nulipu žemyn, berniukai prie „Lyrikos“ kino teatrojau šaukia per visą Perio aikštę: ei, amerikonų kareivi, labas, ar turi kramtomos? O gal turi savo kišenėje atliekamą šilingą ar saldainį?

Jie ištaria žodį „saldainis“ kaip amerikiečiai ir tai juos taip prajuokina, kad vienas ant kito griuvinėja ir ramstosi į sieną.

O vienas berniukas stovi nuošaliau, susikišęs rankas į kišenes, ir aš matau, kad jo akys raudonos ir šašuotos, veidas nusėtas spuogų, o galva nuskusta iki kaulo. Man nėra lengva pripažinti, kad aš pats taip atrodžiau prieš dešimtį metų, o kai jis per visą aikštę sušunka: ei, amerikonų kareivi, apsisuk ir parodyk savo storą rūrą, man kyla noras gerai įspirti jam pačiam į prakaulią sėdimąją. Juk jis turėtų jausti pagarbą uniformai, kuri išgelbėjo pasaulį, net jeigu aš tik sandėlininkas, svajojantis atgauti savo šunį. Juk tas mažas šašuotakis turėtų pastebėti kapralo juosteles ir elgtis pagarbiai, bet ne, taip nebūna, kai augi skersgatvyje. Ten augdamas turi vaidinti, kad tau į viską nusičiurkšt, net jei iš tikrųjų taip ir nėra.

Bet man vis tiek norisi perėjus per aikštę papurtyti tą šašuotakį ir pasakyti, kad jis yra kaip iš akies trauktas mano paties paveikslas, kai buvau jo metų, bet aš nestovėjau prie „Lyrikos“ kino teatro ir nesišaipiau iš amerikonų dėl jų storų rūrų. Bandau save įtikinti, kad būtent taip ir buvo, tačiau kita mano smegenų pusė sako, kad nė trupučio nesiskyriau nuo šito šašuotakio, kad taip pat mėgau kankinti amerikonus ir anglus, ir žmones su kostiumais ir parkeriais, kurie kyšojo iš viršutinės kišenės, važinėjančius naujais dviračiais, kad lygiai taip pat galėdavau svaidyti akmenis į prašmatnių namų langus ir iš karto sprukti plyšdamas iš juoko, o po akimirkos ir iš įsiūčio.

Tad man telieka eiti šalin taip pasisukus į sieną, kad šašuotakis ir kiti vaikai nematytų tos mano rūros ir nebeturėtų iš ko tyčiotis.

Jaučiuosi sutrikęs, o mano galvoje plaukioja tamsūs debesys, bet staiga į ją prasibrauna viena mintis. Grįžti pas berniukus, kaip daro kareiviai per filmus, ir išsitraukus iš kišenės duoti jiems smulkiųjų. Juk dėl to nieko baisaus neatsitiks.

Jie stebi, kaip prie jų artėju, ir atrodo taip, lyg būtų pasiruošę bėgti, tačiau nė vienas nenori pasirodyti bailys ir sprukti pirmas. Kai išdaliju smulkiuosius, jie teištaria: oho, Dieve, ir man labai smagu jausti, kad dabar jie į mane žiūri kitaip. Šašuotakis paima savo dalį ir nieko nesako, bet kai einu šalin, staiga šūkteli: ei, ponas, iš tikrųjų tai jūs neturite jokios rūros, iš viso.

Ir aš pasijuntu labai laimingas.

Vos tik išsuku iš Baringtono gatvės ir leidžiuosi nuo kalvos į skersgatvį, išgirstu, kaip žmonės šneka: o Dieve, čiagi Frenkis Makortas su savo amerikietiška uniforma. Ketlina O’Konel stovi savo krautuvės tarpduryje juokdamasi ir siūlo man gabalėlį Cleeve’s iriso. Tai aišku, argi nemėgdavai šitų irisų, Frenki, nors nuo jų ir lūžinėja viso Limeriko dantys. Šalia Ketlinos stovi jos seserėčia, kuri neteko akies, kai iš rankų išslydo peilis, su kuriuo bandė prapjauti bulvių maišą, ir dūrė tiesiai į galvą. Ji taip pat juokiasi iš to Cleeve’s iriso, o man net keista, kaip iš viso dar galima juoktis, kai esi be akies.

Ketlina rikteli mažai storai moteriškei, kuri gyvena pačiame skersgatvio kampe: jis čia, ponia Paterson, pažiūrėkite, jis atrodo kaip tikra kino žvaigždė. Ponia Paterson delnais suima mano veidą ir sako: aš labai džiaugiuosi dėl tavo mamos, Frenki, ką ji, vargšė, turėjo iškentėti.

O čia pat ir ponia Merfi, kurios vyras per karą negrįžo iš jūros ir kuri gyvena dabar nuodėmėje su ponu Vaitu, ir neatrodo, kad skersgatvis dėl to būtų labai šokiruotas, ji stovi ir šypsosi man: tu dabar tikra kino žvaigždė, Frenki, o kaip tavo vargšės akys? Na, žinoma, jos atrodo šauniai.

Visa gatvelė, stovėdama savo tarpduriuose, sako, kad atrodau šauniai. Net ponia Parsel pareiškia, kad atrodau šauniai, nors ji yra akla. Bet suprantu, kad ji sako tai, ką kalbėtų, jeigu galėtų matyti, o kai prieinu arčiau, ištiesia rankas ir paprašo: ateik šičionais, Frenki Makortai, ir apkabink mane už tuos laikus, kai kartu per radiją klausydavomės Šekspyro ir Šono O’Keisio.

Kai ji mane apglėbia, sako: o jergutėliau, Dieve aukštybėse, kiek čia tavęs ir tėra. Ar tavęs ten nemaitina toje Amerikos kariuomenėje? Bet nesvarbu, va kvepi tai tu šauniai. Tie amerikonai tai jau visada kvepia šauniai.

Man nelengva žiūrėti į ponią Parsel ir matyti, kaip trapūs vokai vos plazda ant jos giliai įdubusių akių, sunku prisiminti vakarus, kai ji leisdavo man sėdėti savo virtuvėje ir per radiją klausytis visokių pjesių bei istorijų ir kaip niekuomet nepagailėdavo puodelio arbatos ir storos riekės duonos su uogiene. Sunku, nes mūsų skersgatvio žmonės stovi savo tarpduriuose ir šypsosi, o man taip gėda, kad palikau mamą ir sėdėjau niršdamas viešbutyje ant lovos. Kaip ji turėjo kaimynams paaiškinti, kad pasitiko mane stotyje, o aš negrįžau namo? Norėčiau paėjėti tuos kelis žingsnius iki mamos durų ir pasakyti, kad labai gailiuosi, bet negaliu ištarti nė žodžio iš baimės, kad pravirksiu, o ji pasakys: ak, tavo pūslė yra prie pat akies.

Žinau, taip ji pasakytų, kad visus prajuokintų, nes ir jai pačiai būtų sunku sulaikyti ašaras, kad niekam iš mūsų nereiktų jaustis nepatogiai ir gėdytis savo graudulio. O dabar ji sako tai, ką pasakytų visos Limeriko motinos: tu tikriausiai miršti iš bado. Gal norėtum puodeliuko arbatos?

Dėdė Patas sėdi virtuvėje, o kai pakelia veidą, man pasidaro silpna, nes pamatau raudonas jo akis ir geltonas išskyras. Ir iš karto prisimenu mažąjį šašuotakį prie „Lyrikos“ kino teatro. Ir prisimenu patį save.

Mano motinos brolio vardas yra Patas, bet visas Limerikas jį vadina Abu Šihenu. O kai kas jį šaukia dar ir Abatu, bet niekas nežino kodėl. Jis sako: kokią šaunią tu uraformą čia turi, Frenki. O kur tavo didysis šautuvas? O kai juokiasi, matosi geltoni išlūžinėję dantys. Ant seniai netrinktos galvos juodi jo plaukai jau pražilę ir sulipę į kuokštus, o raukšlės veide priskretusios purvo. Jo rūbai taip pat seniai neskalbti, net blizga nuo riebalų, man keista, kaip mama gali su juo tokiu gyventi ir jo neaptvarkyti, bet aš pats prisimenu, koks jis užsispyręs ir kaip nenori praustis ir dieną naktį nešioja tuos pačius rūbus, kol jie pradeda kristi nuo kūno. Kai mama kartą niekur negalėjo rasti muilo ir Pato paklausė, ar kur jo nematė, jis atsakė: dėl muilo tai manęs nekaltink. Aš jo akyse neregėjau. Aš nesimazgojau jau kaži kelintą savaitę. Ir jis tai pasakė taip, tarsi tuo reikėtų didžiuotis. Aš norėčiau jį ištempti į kiemą ir išrengti ir tol lieti karštu vandeniu, kol raukšlėse neliks purvo, o iš akių išbėgs pūliai.

Mama pliko arbatą ir man smagu matyti, kad dabar turi padorius puodelius ir lėkštutes, ne taip kaip seniau, kai gerdavome iš uogienės stiklainių. Bet Abatas naujųjų puodelių nepripažįsta. Noriu savojo puoduko, sako jis. Mama bando jam įrodyti, kad jo puodukas — tai viena gėda, kad jo įskilimuose pilna purvo, nuo kurio gali prasidėti įvairiausios ligos. Bet jam tai nė motais. Jis sako: tai buvo maniškės mamos puodukas, katrą ji man paliko, ir ką tu su juo pasiginčysi, kai žinai, kad dar kūdikystėje buvo numestas ant galvos. Jis atsikelia ir iššlubčioja į išvietę, kuri yra lauke, o kai išeina, mama sako, kad visokiais įmanomais būdais bandė įkalbėti jį iš šito namo išsikelti ir persikraustyti kartu su ja bent kuriam laikui. Bet ne, kur jis tau sutiks. Jis nepaliksiąs savo motinos namo ir puoduko, kurį ji prieš daugelį metų jam davusi, ir Prahos Kūdikėlio statulėlės, ir to didelio Šventosios Jėzaus širdies paveikslo, kuris kabo miegamajame. Kaip jis galėtų visa tai palikti. Ir kam. Mama turi kuo rūpintis — Alfukas tebeina į mokyklą, o vargšas Maiklas plauna indus „Savojos“ restorane, Dieve jam padėk.

Kai išgeriam arbatą, pasiėmęs Alfuką einu pasivaikščioti po O’Konelio gatvę, kad visi į mane žiūrėtų ir manim žavėtųsi. Lauke sutinkame iš darbo grįžtantį Maiklą, ir man suskausta širdį, kai jį pamatau — juodi plaukai užkritę ant akių, kūnas — vieni kaulai ir oda, o rūbai kaip ir Abato apėję riebalais, nes kiaurą dieną plovė indus. Jis nusišypso savo drovia šypsena ir sako: Dieve, kaip tu gerai atrodai, Frenki. Aš taip pat jam nusišypsau, bet nežinau nė ką pasakyti, nes man gėda net į jį pažiūrėti, jei mama būtų čia, pradėčiau ant jos rėkti ir paklausčiau, argi Maiklas turėtų taip atrodyti. Kodėl ji negali nupirkti jam padorių rūbų arba negi „Savojos“ restoranas negalėtų duoti kokios prijuostės, kuri apsaugotų nuo riebalų? Ir kodėl jis būdamas keturiolikos turėjo mesti mokyklą ir eiti plauti indų? Jei jis gyventų Eniso ar Šiaurinio žiedo gatvėje, tai dabar būtų mokykloje ir žaistų regbį, o per atostogas važiuotų į Kilkų. Nesuprantu, kam man grįžti į Limeriką, jei vaikai čia vis dar laksto basi ir žiūri į pasaulį nušašusiomis akimis, jei mano brolis Maiklas turi plauti indus, o mama kažko delsia ir nesikrausto į padorų namą. Viskas čia ne taip, kaip tikėjausi, ir man pasidaro taip liūdna, kad, užuot atostogavęs Limerike, jau verčiau būčiau sėdėjęs Vokietijoje ir gėręs alų Lengryse.

Kada nors aš juos visus — mamą, Maiklą ir Alfuką — iš čia ištrauksiu ir nusivešiu į Niujorką, kur Malachis jau dirba ir ruošiasi stoti į karines oro pajėgas, nes nenori būti paimtas į kariuomenę ir išsiųstas į Korėją. Nenoriu, kad ir Alfukas, kaip mes, turėtų mesti mokyklą, kai jam sukaks keturiolika. Gerai bent, kad jis eina pas Krikščionius brolius, o ne į valstybinę mokyklą, tokią kaip Limio, į kurią ėjom mes. Kada nors jis galės lankyti ir vidurinę, taigi galės išmokti lotynų kalbą ir kitus svarbius dalykus. Dabar jis bent jau turi rūbus, batus ir maisto ir jam nebereikia gėdytis. Matyti, kad jis yra tvirtas, ne toks kaip Maiklas, kurio kūnas — vieni kaulai ir oda.

Apsisukame ir grįžtame ta pačia O’Konelio gatve, ir aš žinau, kad žmonės žavisi manimi ir mano kareiviška uniforma, bet staiga kažkas sušunka: Jėzau, ar tai tu, Frenki Makortai? Ir visas pasaulis sužino, kad aš nesu tikras amerikiečių kareivis, o tik kažkoks vaikėzas iš Limeriko skersgatvių, pasipuošęs amerikietiška uniforma su kapralo juostelėmis.

Priešais mus plačiai šypsodamasi atžingsniuoja mama. Rytoj naujajame narnėjau bus elektra ir dujos, tad galėsime kraustytis. O teta Agė jai perdavusi, jog girdėjo apie mano atvykimą ir norėtų, kad užeitume pas ją arbatos. Ji mūsų laukia.

Tetos Agės veidą irgi puošia plati šypsena. Ne taip kaip seniau, kai jame nematydavai nieko, išskyrus kartėlį dėl to, kad nesusilaukė vaikų, tačiau, šiaip ar taip, būtent ji pasirūpino, kad aš turėčiau padorius drabužius, kai gavau pirmąjį darbą. Matyti, kad jai daro įspūdį mano uniforma ir kapralo juostelės, nes vis teiraujasi, ar nenorėčiau dar arbatos, gal dar kumpio ar sūrio. Apie Maiklą ir Alfuką ji taip nešokinėja ir gali matyti, kad tik mama žiūri, ar jiems visko pakanka. Jie patys yra per daug drovūs, kad paprašytų daugiau, arba tiesiog bijo. Jie žino, kad teta Agė yra ūmaus būdo, nes nesusilaukė vaikų.

Jos vyras, dėdė Pa Kitingas, prie stalo nė neprisėda. Jis įsitaisęs prie krosnies su puoduku arbatos, tik rūko ir kosi, kol jam pasidaro silpna, o tada bando tą kosulį užgniaužti ir juokiasi: tie suknisti cizai mane vienąkart nuvarys į kapus.

Mano mama sako: turėtum numesti juos, Pa, o jis atsako: jei ir numesčiau, Andžela, tai ką su savim daryčiau? Sėdėčiau čia su arbata ir žiūrėčiau į ugnį?

Jie tave pribaigs, Pa, sako mama.

Na ir kas, Andžela, jei taip ir atsitiktų, man vis tiek nusičiurkšti.

Todėl tas dėdė Pa man visuomet ir patiko, kad jam į viską nusičiurkšti. Jeigu aš galėčiau būti toks kaip jis, tuomet būčiau laisvas, nors visai nenorėčiau turėti jo plaučių, kuriuos sugadino vokiečių dujos Pirmajame pasauliniame ir ilgi metai darbo Limeriko dujų bendrovėje, o dabar dar ir tos cigaretės prie krosnies. Nelinksma žiūrėti, kaip šitaip sėdi ir save žudo vienintelis man pažįstamas žmogus, kuris visados sakė teisybę. Būtent jis man patarė neįklimpti tame pašte, o verčiau taupyti pinigus ir keliauti į Ameriką. Negalėčiau net įsivaizduoti dėdės Pa meluojant. Tai jį pribaigtų greičiau nei dujos ar cigaretės.

Jis vis dar visas juodas nuo kokso ir anglių kasimo dujų bendrovėje, o ant jo kaulų nerastum nė gabalėlio mėsos. Kai jis pakelia nuo ugnies akis, jų baltymai aplink mėlynas lėliukes net švyti. O kai į mus žvilgteli, gali matyti, kad labiausiai dėdė Pa myli mano brolį Maiklą. Norėčiau, kad taip mylėtų ir mane, bet pakanka ir to, kad kadaise man pastatė pirmąją pintą ir pasakė teisybę. Norėčiau, kad jis žinotų, ką jam jaučiu. Bet ne, nenoriu, kad kas nors iš karto pradėtų juoktis.

Po arbatos pas tetą Agę ketinu grįžti į viešbučio kambarį, bet bijau, kad mama pažiūrės į mane skausmingu žvilgsniu. O tada man ir vėl reikėtų miegoti senelės lovoje su Maiklu ir Alfuku, ir žinau, kad ten mane negyvai užkapotų blusos. Nuo to laiko, kai išvykau iš Limeriko, daugiau gyvenime jų nemačiau nė vienos, o dabar, kai esu kareivis ir jau turiu ant savo kaulų ir šiek tiek mėsos, jos gali mane suėsti gyvą.

Bet mama sako: ne. Yra miltelių, vadinamų DDT, kurie užmuša viską, ir ji yra jų visur po namus pribarsčiusi. Sakau jai, kad tą patį ant mūsų purškė iš lėktuvėlių, kurie skraidė virš galvų Fort Dikse, kad neužkapotų uodai.

Vis dėlto vienoje lovoje su Maiklu ir Alfuku miegoti ankšta. O dar tas Abatas, atsigulęs savo lovoje kitame kambario gale, kažką niurna ir valgo žuvį su keptomis bulvėmis tiesiog iš popieriaus, lygiai taip pat kaip anksčiau. Nėra lengva užmigti, kai girdžiu, kaip jis valgo, ir prisimenu dienas, kai laižydavau riebalus nuo laikraščio, į kurį buvo suvyniota jo žuvis. Štai ir vėl guliu čia, savo senojoje lovoje, mano kareiviška uniforma kabo ant kėdės, o Limerike niekas nepasikeitė, išskyrus DDT, kuris atbaido blusas. Mane guodžia mintis, kad dabar vaikai su tuo DDT bent jau gali ramiai miegoti ir blusos jų nebekankina.

Kitą dieną mama paskutinį kartą bando prikalbėti dėdę Patą, savo brolį, kraustytis į Džeinsborą kartu su mumis. Jis sako: nė, nė. Taip jis kalba nuo to laiko, kai buvo numestas ant galvos. Niekur jis nevažiuos. Jis pasitiksiąs čia, o kai mes visi išsikraustysim, jis pereis į didžiąją, savo motinos, lovą, kurioje mes visi jau daug metų miegojome. Jis visada tos lovos norėjęs, tai dabar ją turės ir kiekvieną rytą galės gerti arbatą iš senojo saviškės motinos puoduko.

Mano mama į jį pažvelgia ir vėl prasideda ašaros. O aš nebesitveriu kailyje ir noriu, kad ji greičiau rinktųsi daiktus ir eitume. Jei Abatas nori būti toks kvailas ir užsispyręs, tai tegu pasilieka. Ji sako: tu nežinai, ką reiškia turėti tokį brolį. Tau pasisekė, kad su tavo broliais viskas gerai.

Viskas gerai? Apie ką ji čia kalba?

Tau pasisekė, kad visi tavo broliai yra protingi ir sveiki, ir nenukritę ant galvų.

Ji ir vėl pradeda verkti ir klausia Abato, ar jis nenorėtų puodeliuko arbatos, bet jis sako: nė.

Negi jis nenorėtų ateiti į naująjį namą ir smagiai išsimaudyti karštoje vonioje.

Nė.

Ak, Patai, ak, Patai, ak, Patai.

Ašaros ją taip išvargina, kad turi atsisėsti, o jis tik spokso į ją pūliuojančiomis akimis. Kurį laiką jis taip smakso netardamas nė žodžio, o paskui parodo į savo motinos puoduką ir sako: turiu saviškės motinos puoduką ir saviškės motinos lovą, kurios man nedavėt per visus tuos metus.

Alfukas prieina prie mamos ir klausia, ar jau galime eiti į naująjį namą. Jam tik vienuolika ir jis labai nekantrauja. Maiklas jau išėjo plauti indų „Savojos“ restorane, o kai baigs, galės iškart grįžti į naujuosius namus, kur tekės ir karštas, ir šaltas vanduo, ir jis galės pirmą kartą gyvenime nusimaudyti vonioje.

Mama nusišluosto akis ir stojasi. Tai, Patai, tu tikrai neini? Galėtum pasiimti ir tą puoduką, jei jau taip nori, bet lovos pasiimti tikrai negalime.

Nė.

Tuo viskas ir baigiasi. O mama sako: šiame name aš užaugau. Išvažiuodama į Ameriką, aš į jį neatsisukau nė pasižiūrėti. Tataigis. Bet dabar viskas kitaip. Man jau keturiasdešimt ketveri, tataigis, ir viskas visai kitaip.

Ji užsivelka apsiaustą ir atsistojusi vėl žiūri į brolį, o mane tos aimanos jau taip nuvargino, kad norėčiau tiesiog paimti ir ją iš tų namų išstumti. Aš sakau Alfukui: eime, ir mes išeiname pro duris, tad jai belieka sekti iš paskos. Kai ją kas nors įskaudina, jos veidas pabąla, o nosis paaštrėja, taip yra ir dabar. Ji su manimi nekalba ir elgiasi taip, tarsi jai ką blogo būčiau padaręs siųsdamas pinigus, kad ji galėtų turėti bent kiek padoresnį gyvenimą. Aš irgi nenoriu su ja kalbėtis, nes man sunku suprasti, kaip žmogus, netgi jei jis būtų tavo paties mama, gali norėti pasilikti lindynėje su broliu, kuris yra kvailas, nes buvo numestas ant galvos.

Ji taip elgiasi visą kelią, kai važiuojame autobusu į Džeinsborą. O prie naujojo namo durų staiga pradeda raustis krepšyje. O Dieve, sako, aš tikriausiai palikau raktą, o tai tik rodo, kad ji iš viso nenorėjo kraustytis. Taip man kitados dar Fort Dikse pasakė kapralas Danfis. Jo žmona turėjo įprotį palikinėti raktus, o jei jau turi tokį įprotį, tai reiškia, kad nenori eiti namo. Tai reiškia, kad bijai savo namų durų. Dabar turėsiu belstis į gretimas duris, gal man kas leis apeiti iš kiemo, gal liko atdaras koks langas, pro kurį galėčiau įlipti.

Tai man taip sugadina nuotaiką, kad beveik nebeturiu noro džiaugtis naujuoju namu. O mamai viskas atvirkščiai. Vos tik įžengia į koridorių, jos veido blyškumas ir nosies aštrumas kaipmat prapuola. Namai apstatyti baldais, bent jau tą ji buvo sutvarkiusi, ir dabar mama taria žodžius, kuriuos pasakytų visos Limeriko motinos: ką gi, dabar galėtume išgerti ir kokį puodeliuką arbatos. Ji kaip tas kapitonas Boilis, kuris rėkia ant Džunės pjesėje „Džunė ir Povas“: ar-ba-ta, ar-ba-ta, net ir mirštantį tu bandytum pagirdyti puodeliu arbatos.

18

Visus tuos metus, kai augau Limerike, matydavau, kaip žmonės eina šokti į „Kruizo“ viešbutį arba į „Stelos“ šokių salę. Dabar galiu ten nueiti pats, o su amerikietiška uniforma ir kapralo juostelėmis man nebereikia nė trupučio drovėtis merginų. Jei jos paklaus, ar buvau Korėjoje ir ar manęs nesužeidė, nusišypsosiu ir suvaidinsiu, kad nenoriu apie tai kalbėti. Apsimesiu, kad truputį šlūbčioju, tai turėtų būti pakankamai gera dingstis pateisinti savo nerangumą, nes geras šokėjas, tiesą sakant, niekad ir nebuvau. Tikrai turėtų atsirasti bent viena simpatiška mergina, kuri mane atjaus dėl sužeidimo ir pakvies prisėsti prie stalelio ir išgerti limonado ar porterio.

Ant scenos su savo muzikantais stovintis Badas Klensis mane atpažįsta, vos tik įžengiu pro duris. Ir parodo, kad pas jį užlipčiau. Kaip sekasi, Frenki? Tai pargrįžai iš karų, cha cha cha. Gal nori, kad tau paskirtume kokią dainą?

Pasakau, kad pagrotų „Amerikos patrulį“, ir jis kalba į mikrofoną: ponai ir ponios, čia yra vienas mūsiškių, kuris grįžo namo iš karų, Frenkis Makortas. Kai visi į mane sužiūra, pasijuntu kaip devintam danguj. Bet tai ilgai netrunka, nes vos tik užgroja „Amerikos patrulį“, visa šokių aikštelė pradeda suktis ir kraipytis. Stoviu sau prie scenos ir nesuprantu, kaip jie gali šokti kaip niekur nieko, lyg tarp jų nestovėtų tikras Amerikos kapralas. Man nė į galvą nebūtų atėję, kad būsiu taip ignoruojamas, tad dabar, kad išgelbėčiau savo reputaciją, turėsiu eiti ir pakviesti šokti kokią merginą. O tos merginos sėdi ant suolų palei sieną, geria limonadą ir klega tarpusavyje, o kai bandau pakviesti jas šokti, visos tik purto galvas: ne, ačiū. Tik viena pasako „taip“, bet kai atsistoja, pastebiu, kad ji šlubčioja, o tai mane įstumia į keblią padėtį, ir jau svarstau, ar nevertėtų atidėti savo šlubčiojimą, kad ji nepagalvotų, jog iš jos tyčiojuosi. Betgi negaliu versti jos čia taip stovėti visą vakarą, tad išvedu į šokių aikštelę ir iš karto pastebiu, kad visi į mus žiūri, nes ji šlubčioja taip smarkiai, kad vos nepraranda pusiausvyros kiekvienąkart, kai žingteli dešine koja, kuri yra trumpesnė už kairiąją. Man nelabai aišku, ką daryti, kai reikia šokti su mergina, kuri taip smarkiai šlubuoja. Žinau, kad pasirodyčiau tikras kvailys, jei dabar bandyčiau apsimesti irgi šlubuojantis nuo karo žaizdų. Visas pasaulis iš mūsų tik juoktųsi, kai aš žengčiau į vieną pusę, o ji į kitą. Bet blogiausia, kad nežinau, ką su ja kalbėtis. Žinau, kad jei turi ką pasakyti, gali išsigelbėti iš bet kokios padėties, bet bijau net prasižioti. Gal man reikėtų pasakyti, kad labai ją užjaučiu dėl šlubavimo, arba paklausti, dėl ko ji pradėjo šlubuoti. Bet ji nė nesiruošia laukti, kol prabilsiu, ir iš karto mane aprėkia: ar tu čia taip stovėsi ir vėpsosi visą vakarą? Ir man nieko kito nebelieka, tik išsivesti ją į šokių aikštelę, kur Bado Klensio orkestras groja „Catanugos traukinuk, tu parvežk mane namo“. Nesuprantu, kodėl tam Badui būtinai reikia groti greitas melodijas, kai šlubčiojančios merginos kaip ta, su kuria šoku, ir taip vos ne vos įstengia pastatyti vieną koją priešais kitą. Negi jis negalėtų pagroti „Mėnesienos serenados“ arba „Sentimentalios kelionės“, kad galėčiau panaudoti keletą žingsnelių, kuriuos Niujorke išmokau iš Emeros? O mano šokėja jau teiraujasi, gal man pasirodė, kad čia laidotuvės, ir iš jos tarsenos suprantu, kad ji iš Limeriko vargšų rajono. Nagi, amerikonas, judinkis, taip sakydama ji žengia žingsnį atgal ir sukasi ant savo gerosios kojos taip greitai kaip sukutis. Tuo metu į mus atsitrenkia kita šokėjų pora ir sako: galingai, Madlena, tu čia galingai. Na, šiandien tu ir duodi, Madlena. Nušluostytum nosį net pačiai Džindžer Rodžers.

O merginų eilė palei sieną plyšta iš juoko. Išraustu visas kaip burokas ir meldžiu Dievą, kad Badas Klensis užgrotų „Trečią valandą ryto“, nes tada galėčiau palydėti Madleną atgal į vietą ir šokius pamiršti amžiams, bet ne, kur tau, Badas pradeda groti lėtą „Saulėtoj gatvėj“, o Madlena stipriai prisispaudžia, man į krūtinę įbeda nosį ir stumdo po šokių aikštelę klupinėdama ir šlubčiodama, kol pagaliau atšlyja ir išrėžia, kad jeigu visi amerikonai taip tesugeba, tai nuo šios dienos ji šoks tik su Limeriko vyrais, kurie žino, kaip reikia, o ne taip kaip čia, ačiū ir už tiek.

O merginos palei sieną kvatojasi dar smarkiau. Juokiasi net ir vyrai, su kuriais niekas neina šokti, kurie tik sėdi ir geria alų, ir aš suprantu, kad galiu jau iš čia dingti, nes po spektaklio, kurį pats ir surengiau, tikrai niekas su manim nebešoks. Jaučiuosi toks beviltiškas ir man taip dėl savęs gėda, jog užsimanau, kad ir jie visi būtų sugėdinti, o vienintelis būdas tai pasiekti yra pradėti šlubčioti ir tikėtis, kad jie manys, jog šlūbčioju dėl karo žaizdų, tačiau kai pradedu šlubčioti durų linkui, merginos iš juoko net spiegia ir iš viso nebežino, kur dėtis, o aš išbėgu laiptais į gatvę taip susigėdęs, kad norėčiau šokti į Šanoną.

Kitą dieną mama sako girdėjusi, kad praėjusį vakarą buvau šokiuose ir kad šokau su Madlena Burk iš Mangreto gatvės, ir kad dabar visi kalba: na, argi ne gražu iš Frenkio Makorto pusės, kad jis pašokdino Madleną su tomis jos kojomis, Dieve mums padėk, o dar ir su ta uniforma, ką jau čia.

Bet man jau vis tiek. Aš niekur su ta uniforma nebeisiu. Rengsiuosi tik civiliniais drabužiais, o tada niekas nebandys apžiūrinėti, ar labai stora mano rūra. O jeigu kada nueisiu į šokius, tai tik stovėsiu prie baro ir gersiu alų su vyrais, kurie apsimeta, kad jiems visai vienodai, kai mergina pasako „ne“.

Dar liko dešimt dienų mano atostogų, bet geriau būtų likę tik dešimt minučių ir aš galėčiau grįžti į Lengrysą ir gauti, ką tik panorėsiu, už svarą kavos ir bloką cigarečių. Mama sako, kad atrodau labai paniuręs, bet aš negaliu paaiškinti tų keistų jausmų, kuriuos jaučiu Limerikui po visų sunkių vaikystės metų, o dabar dar ir dėl to, kad nuėjęs į šokius prisidariau sau gėdos. Manęs nė kiek neguodžia mintis, kad buvau geras Madlenai Burk ir jos kojoms. Juk į Limeriką sugrįžau visai ne dėl to. Niekada daugiau nebandysiu kviesti merginos šokti, prieš tai neįsitikinęs, kad jos kojos vienodo ilgio. Tai neturėtų būti sunku, jei žiūrėsiu, kaip jos eina į išvietę. Kad ir kaip ten būtų, man tikrai daug lengviau bendrauti su Baku ir Rapaportu, net ir su Vėberiu, ir vežioti skalbinius į Dachau.

Bet mamai viso šito pasakoti negaliu. Man sunku išvis kam nors ką nors pasakoti, ypač jei kalbama apie keliones. Iš pradžių turi priprasti prie tokios didžiulės ir galingos vietos kaip Niujorkas, kur gali numiręs pragulėti lovoje ne vieną dieną, nors iš tavo kambario sklistų keistas kvapas, kol kas nors pastebės. O tuomet tave paima į kariuomenę, kur turi apsiprasti su įvairiausių spalvų ir pavidalų vyrais iš visos Amerikos. O kai nuvyksti į Vokietiją, taip ir norisi apžiūrinėti žmones gatvėse ir aludėse. Bet prie jų tu irgi turi priprasti. Jie atrodo kaip normalūs žmonės, bet tau labai norėtųsi pasilenkti prie grupelės susėdusiųjų prie gretimo stalo ir paklausti: gal kuris iš jūsų žudė žydus? Žinoma, per bendrąją orientaciją mums buvo prisakyta prikąsti liežuvį ir su vokiečiais bendrauti kaip su sąjungininkais bendrame kare prieš bedievišką komunizmą, bet vis viena maga to paklausti tiesiog iš smalsumo arba kad galėtum pamatyti jų veido išraišką.

Bet iš visų mano kelionių sudėtingiausias reikalas yra Limerikas. Norėčiau vaikščioti Limeriko gatvėmis ir kad visi manimi žavėtųsi dėl uniformos su kapralo juostelėmis, tikriausiai taip ir būtų, jei tik nebūčiau čia užaugęs, bet dabar mane pažįsta pernelyg daug žmonių, kai šitiek laiko praleidau išnešiodamas telegramas ir dirbdamas Easons, — ir dėl to dabar, kad ir kur pasisukčiau, visur girdžiu: vajėzau, ar tik ne Frenkis Makortas? Kaip šauniai tu atrodai. Kaip tavo vargšės akys ir kaip tavo vargšė motina? Tu taip gerai atrodai, kad tavęs nė pažinti negalima.

Galėčiau apsivilkti kad ir generolo uniformą, aš jiems vis viena būsiu tik Frenkis Makortas, telegramų berniukas nušašusiomis akimis, kurio vargšė motina tiek prisikentėjo.

Kas man Limerike patinka labiausiai — tai vaikštinėti su Alfuku ir Maiklu, nors Maiklas dažniausiai laiką leidžia su kokia mergina, kuri eina dėl jo iš proto. Visos merginos eina iš proto dėl jo juodų plaukų, mėlynų akių ir drovios šypsenos.

O, Maikis Džonas, sako jos, argi jis ne gražuolis?!

Kai jos taip sako jam į akis, jis tik išrausta, ir už tai jos dar labiau jį myli. Mama sako, kad jis šaunus šokėjas, bent jau ji taip girdėjusi, ir niekas už jį gražiau nepadainuos „Kai balandžio liūtys lyja, jos ateina pas tave“. Kartą jis valgė vakarienę ir per radiją išgirdo, kad mirė Alas Džolsonas8, tai tik atsistojo apsipylęs ašaromis ir nuėjo nuo stalo nė nebaigęs vakarienės. O tai tikrai labai rimta, kai berniukas nueina nuo stalo nebaigęs vakarienės, ir tai tik įrodo, kaip Maiklas mėgo tą Alą Džolsoną.

Turėdamas tokį talentą Maiklas jau seniai turėtų būti Amerikoje ir bus, aš tuo pasirūpinsiu.

Būna dienų, kai apsirengęs civiliniais drabužiais vaikštinėju gatvėmis vienas. Man atrodo, kad jei aplankysiu visas vietas, kuriose gyvenome, atsidursiu tarsi praeities tunelyje, ir žinau, kad būsiu labai laimingas išlindęs kitame jo gale. Sustoju prie Limio mokyklos, kur gavau išsilavinimą, kad ir koks jis būtų, geras ar prastas. Čia pat yra ir Šv. Vincento Pauliečio draugija, kur mama vis eidavo, kad išgelbėtų mus nuo bado. Klajoju gatvėmis nuo bažnyčios prie bažnyčios, ir visur vieni prisiminimai. Balsai, chorai, giesmės, kunigų pamokslai ir murmesiai per išpažintį. Kad ir į kokią gatvę užsukčiau, nėra tokių durų, kur nebūčiau pasibeldęs su telegrama.

Sutinku mokytojus iš Limio valstybinės mokyklos, jie sako, kad buvau geras berniukas, nes jau pamiršo, kaip lupo mane su lazda ir rykšte, kai tiksliai neprisimindavau atsakymų iš katekizmo arba datų ir vardų iš sunkios ir ilgos Airijos istorijos. Ponas Skanlonas sako, kad nėra jokio reikalo gyventi Amerikoje, jeigu nesusikrausi turtų, o ponas O’Haloranas, mokyklos direktorius, sustabdo mašiną, kad paklaustų, kaip man sekasi Amerikoje, ir primintų, ką yra pasakę graikai — kad į mokslą nėra karališko kelio. Jis sako, kad labai nustebtų, jeigu aš, atsukęs nugarą knygoms, prisidėčiau prie pasaulio krautuvininkų ir grabaliočiau po riebaluotą pinigų stalčių. O tada nusišypso savo šypsena, panašia į prezidento Ruzvelto, ir nuvažiuoja.

Sutinku ir kunigus iš mūsų bažnyčios, Šv. Juozapo, ir kitų bažnyčių, kur kitados ėjau išpažinties arba nešiau telegramas, bet jie praeina pro šalį. Reikia būti turtingam, kad kunigas tau linktelėtų, nebent jis yra pranciškonas.

Bet aš vis tiek sėdžiu tyliose bažnyčiose ir žiūriu į altorius, sakyklas ir klausyklas. Negalėčiau nė suskaičiuoti, kiek esu išklausęs mišių ir kiek girdėjau pamokslų, kurie man įvarė baimės, ir kiek kunigų buvo šokiruoti mano nuodėmių, kol pradėjau iš viso nebeiti išpažinties. Žinau, kad dabar esu visiškai pasmerktas, nors tikrai nueičiau išpažinties, jei tik rasčiau gerą kunigą. Kartais norėčiau būti protestantas ar žydas, nes jie nežino, ką daro. Nes kai priklausai tikrajam tikėjimui, tai nėra jokių išlygų ir jau nebeištrūksi.

Atėjo laiškas iš tėvo sesers, tetos Emilės, jame rašoma, kad mano senelė viliasi, jog prieš grįždamas į Vokietiją užsuksiu į šiaurę pasimatyti su jais. Mano tėvas dabar gyvena pas jas ir dirba žemės ūkio darbus po visą Tumą, jis irgi norėtų mane pamatyti po šitiekos metų.

Aš nieko prieš nuvykti į šiaurę pasimatyti su senele, bet nežinau, ar man bus apie ką kalbėtis su tėvu. Dabar, kai jau esu dvidešimt dvejų, vaikščiodamas po Miuncheno ir Limeriko gatves žiūriu į vaikus ir žinau, kad aš pats nuo savo vaikų tikrai niekuomet nepabėgčiau. Jis paliko mus, kai buvau dešimties, kad galėtų dirbti Anglijoje ir siųsti mums pinigus, bet, kaip pasakė mama, vietoj vaikų pasirinko butelį. Mama sako, kad turėčiau važiuoti, nes senelė yra labai silpna ir gali neišgyventi iki kito karto, kai vėl sugrįšiu. Ji sako, kad yra dalykų, kuriuos gali atlikti tik vieną kartą, tad reikėtų tą vieną kartą juos ir padaryti.

Keista, kad ji taip kalba apie senelę, kuriją taip šaltai pasitiko, kai grįžo iš Amerikos su mūsų tėvu ir keturiais mažais vaikais, bet labiausiai pasaulyje mano mamai nepatinka du dalykai — tai laikyti pyktį ir būti skolingai pinigų.

Jei į šiaurę važiuosiu traukiniu, turėčiau važiuoti su uniforma, kad visi manimi žavėtųsi, neabejotinai taip ir bus, nors žinau, jei tik praversiu burną, išgirdę Limeriko tartį, visi iš karto nusisuks arba sukiš galvas į savo knygas ir laikraščius. Galėčiau apsimesti, kad kalbu su amerikietišku akcentu, bet kai pabandžiau tai padaryti prie mamos, ji pradėjo isteriškai kvatotis. O paskui pareiškė, kad kalbu tarsi Edvardas G. Robinsonas9 po vandeniu.

Jei kas mane kalbintų, galėčiau bandyti išsiversti tik su galvos linksėjimu ir purtymu arba nutaisyti liūdną ir paslaptingą žvilgsnį, kuris rodytų, kad buvau rimtai sužeistas kare.

Tačiau be reikalo jaudinuosi. Nuo to laiko, kai baigėsi karas, airiai taip yra pripratę matyti Amerikos kareivius, kad manęs nė nepastebi, kai važiuoju traukiniu iš pradžių į Dubliną, o paskui į Belfastą. Nesulaukiu nė menkiausio dėmesio, niekas nė nesiruošia teirautis: tai gal grįžai iš Korėjos? Bet tie kinai ir baisūs, ar ne? Man net praeina noras apsimetinėti luošiu. Šlubčiojimas — kaip ir melas, turi nuolatos apie jį galvoti, kad nepamirštum.

Mano senelė sako: och, na ir šauniai tu atrodai su uniforma. Och, tu dabar jau tikras vyras, pritaria teta Emilė.

Mano tėvas sako: och, štai ir tu. Kaip laikosi tavo mama?

Šauniai.

O kaip tavo brolis Malachis, tavo brolis Maiklas ir tavo mažasis broliukas, koks ten jo vardas?

Alfukas.

Och, je, Alfukas. Kaip tavo mažasis broliukas Alfukas?

Jie visi laikosi labai šauniai.

Jis tyliai pasako „och“ ir atsidūsta: tai šaunu.

O tada klausia, ar aš negeriu, o senelė sako: nagi, Malachi, baikim tas kalbas.

Och, aš tik norėjau jį įspėti, kad aludėse galima patekti į blogą kompaniją.

Taip sako mano tėvas, kuris mus paliko, kai man buvo dešimt, ir kuris viską, ką tik uždirbdavo, iki paskutinio cento išleisdavo Koventrio baruose, nors aplinkui krito vokiečių bombos, o jo vaikai Limerike neturėjo ką valgyti, o štai dabar jis kalba, tarsi būtų pakeltas į šventuosius, ir aš tik galvoju, kad, matyt, yra lašelis tiesos pasakojimuose, jog jis vaikystėje buvo numestas ant galvos ar persirgo meningitu.

Jei buvai numestas ant galvos ar sirgai meningitu, tai gal ir gali būti pasiteisinimas, kad geri. Nes vokiečių bombos — tikrai ne pasiteisinimas, juk Koventryje buvo ir kitų Limeriko gyventojų, kurie siuntė pinigus namo, krito tos bombos ar nekrito. Buvo net ir tokių, kurie įsimylėdavo angles, bet vis tiek siųsdavo pinigus namo, nors tie pinigai ateidavo vis rečiau, kol galų gale iš viso nustodavo eiti, nes anglės, žinoma, nenorėdavo, kad jų airiai siųstų pinigus šeimoms į Airiją, kai aplink jau laksto trys ar keturi snargliuoti jų anglai bambliai, kuriems irgi reikia dešrelių ir košės. Ne vienas airis karo pabaigoje buvo taip beviltiškai įklimpęs tarp savo airiškos ir angliškos šeimų, kad jam nebelikdavo nieko kito, tik šokti į laivą, plaukiantį į Kanadą ar Australiją, ir tiek apie jį tegirdėjai.

Tik ne mano tėvas. Septynių vaikų jis susilaukė tik todėl, kad mano mama lovoje šventai atlikdavo visas santuokines pareigas. Su anglėm nebūtų taip paprasta. Jos nebūtų pakentusios airio vyro, kuris narsiai šoka ant jų įkaitęs nuo keleto pintų, o tai reiškia, kad tarp mažų benkartų, dabar lakstančių Koventrio gatvėmis, Makortukų nėra.

Nežinau, ką jam ir pasakyti, kai jis taip šypsosi ir sako „och“ ir „je“, kadangi man ne visai aišku, ar kalbuosi su viso proto žmogumi, ar su tokiu, kuris nukrito ant galvos, o gal su žmogum, kuris persirgo meningitu. Kaip galiu su juo kalbėtis, kai jis atsistoja, susikiša rankas į kelnių kišenes ir žingsniuoja po namus švilpaudamas „Lili Marlen“? Teta Emilė šnibžda, kad jis senų seniausiai nebegeria ir kad tai jam kainuoja daug pastangų. Norėčiau pasakyti, kad mano mamai kainavo dar daugiau pastangų, kad mes visi išgyventume, bet žinau, kad tėvo šeima visuomet bus jo pusėje ir apskritai, koks tikslas dabar knistis po praeitį. Tada ji man pasakoja, kaip jis kentėjo dėl to, ką mano mama išdarinėjo su savo pusbroliu, kaip ta istorija, kad jie gyveno kaip vyras ir žmona, atsirito į šiaurę, ir kai mano tėvas Koventryje bomboms krintant apie tai išgirdo, jis taip įsiuto, kad paskui dieną naktį sėdėjo aludėse ir iš viso iš jų neišeidavo. O iš Koventrio grįžę vyrai pasakodavę, kaip mano tėvas bėgdavo į gatves per oro antskrydžius ir iškėlęs rankas į dangų meldė liuftvafę numesti bombą ant jo vargšės iškankintos galvos.

Tetai Emilei pasakojant senelė pritariamai linkčioja galvą: och, je. Norėčiau joms priminti, kad tėvas pradėjo gerti daug anksčiau, nei į Limeriką atėjo sunkios dienos, kad dar Amerikoje mes turėdavome medžioti jį po visus Bruklino barus. Norėčiau joms pasakyti: jeigu tik jis būtų siuntęs pinigus, būtume galėję likti savo namuose ir nebūtų reikėję kraustytis gyventi pas mamos pusbrolį.

Bet senelė jau silpna ir aš turiu tvardytis. Mano veidas įsitempia, o galvoje kaupiasi tamsūs debesys, ir aš nieko neįstengiu su savim padaryti, atsistoju ir joms sakau, kad tėvas gėrė visą laiką, gėrė, kai jo vaikai gimė, ir gėrė, kai jo vaikai mirė, ir gėrė dėl to, kad gėrė.

Senelė sako: och, Frensi, ir purto galvą, tarsi nepritartų, tarsi norėtų apginti mano tėvą, ir tai man sukelia tokį pyktį, kad nebežinau, ką ir daryti, tad pasiimu kelionmaišį ir drožiu atgal į Tumą, nors teta Emilė stovėdama prie gyvatvorės šaukia: Frensi, ak, Frensi, grįžk, senelė nori su tavim pasikalbėti, bet aš žingsniuoju toliau, nors ir labai norėčiau sugrįžti, nes kad ir koks blogas būtų mano tėvas, vis tiek norėčiau geriau jį pažinti, o senelė tedaro tai, ką ja dėta darytų bet kuri motina — gina sūnų, kuris nukrito ant galvos, o gal persirgo meningitu, ir aš jau beveik apsisprendžiu grįžti, tačiau pakeliui sustoja mašina ir joje sėdintis vyras pasisiūlo pavėžėti iki Tumo autobusų stoties, o kai įsėdi į mašiną, tai jau kelio atgal nebėra.

Neturiu jokio noro su tuo žmogum kalbėtis, bet reikia būti mandagiam, net kai jis sako, kad Maniglaso Makortai yra geri žmonės, nors jie ir katalikai.

Nors jie ir katalikai.

Norėčiau pasakyti tam žmogui, kad sustabdytų automobilį ir mane išleistų, bet jeigu taip padarysiu, bus dar tik pusiaukelė iki Tumo, o tada galiu persigalvoti ir grįžti į senelės namus.

Bet grįžti aš negaliu. Praeitis tuose namuose niekur nedingo, greičiausiai ten vėl prasidės kalbos apie mamą ir dideles jos nuodėmes, o tada vėl pratrūksiu ir tempsiu kelionmaišį Tumo keliu.

Kai vyras mane išleidžia, padėkoju, ir man pasidaro įdomu, gal jis kiekvieną liepos dvyliktąją10 mini žygiuodamas su kitais protestantais ir mušdamas būgną, bet iš pažiūros jis labai malonus ir neatrodo, kad yra iš tų, kurie muša būgnus nesvarbu kokia proga.

Visą kelią autobuse į Belfastą ir traukinyje iš Belfasto į Dubliną man vis dar nepraeina noras grįžti pas senelę, kurios galiu nebepamatyti, ir bandyti iškęsti tėvo šypsenėles bei jo „och, je“, bet jau sėdžiu traukinyje į Limeriką ir kelio atgal nebėra. Mano galva pilna vaizdų, regiu tėvą, tetą Emilę ir senelę ir mane užplūsta liūdesys, kai pagalvoju, kaip jie gyvena tame savo ūkyje ant septynių niekam tikusių akrų. Galvoju ir apie mamą Limerike, keturiasdešimt ketverių metų moterį, kuri pagimdė septynis vaikus, iš kurių trys mirė, ir kuriai tereikia, kaip ji pati sako, šiek tiek ramybės, poilsio ir jaukumo. Man liūdna ir dėl kapralo Danfio gyvenimo Fort Dikse, ir dėl Bako Lengryse, jie nebeturės kitų namų, tik kariuomenę, nes nežinojo, ką daryti su išoriniu pasauliu, ir jeigu tuoj pat nesiliausiu apie tai galvojęs, akyse pasirodys ašaros ir prisidarysiu gėdos, nes šitam traukinio vagone sėdi dar penki žmonės, kurie akis išplėtę spoksos į mano ašaras bei uniformą ir sakys: vajėzau, ko tas amerikonas žliumbia? Dabar man, kaip mama pasakytų, pūslė prie pat akies, bet žmonės vagone gali pradėti kalbėti, kad va, matai, kokie egzemplioriai Korėjoje kariauja akis į akį su kinais.

Net jeigu vagone, be manęs, nebūtų nė gyvos dvasios, vis tiek turėčiau valdytis, nes užtenka menkiausios ašarėlės, kad druska pradėtų graužti akis ir jos paraustų, o aš visai nenoriu išlipęs iš traukinio žingsniuoti Limeriko gatvėmis su akimis, atrodančiomis kaip dvi myžalų skylės sniege.

Mama atidaro duris ir griebiasi už krūtinės. Dievo Motina, pamaniau, kad man pasivaideno. Kodėl taip anksti grįžai? Juk tik vakar ryte išvažiavai. Vieną dieną išvyksti, kitą jau parvažiuoji?

Negaliu jai pasakyti, kad grįžau, nes apie ją ir jos baisiąją nuodėmę šiaurėje buvo kalbami labai negeri dalykai. Negaliu jai sakyti, kad tėvas už savo kančias dėl tos jos nuodėmės dabar tenai kone paskelbtas šventuoju. Negaliu jai nieko pasakoti, nes nenoriu, kad mane kamuotų praeitis, nenoriu būti įkaitu tarp šiaurės ir pietų, Tumo ir Limeriko.

Turiu jai meluoti ir sakyti, kad tėvas geria, o tai išgirdus jos veidas ir vėl pabąla, o nosis paaštrėja. Klausiu jos, negi tai ją dar stebina. Argi ne toks jis buvo visą laiką?

Ji sako tikėjusis, kad galbūt jis metė gerti ir mes pagaliau turėsime tėvą, su kuriuo galėtume pasikalbėti, net jeigu jis gyvena šiaurėje. Ji norėtų, kad Maiklas ir Alfukas galėtų pamatytų tėvą, kurį jie vargiai beatsimena, bet tik ne tada, kai jis siautėja. Kai būdavo blaivas, jis buvo geriausias pasaulyje vyras ir geriausias tėvas. Jis visada ką nors padainuodavo, papasakodavo arba pasakydavo kokią pastabą apie tai, kas dedasi su pasauliu, ir ją prajuokindavo. Bet viską sugriovė gėrimas. Jį užpuolė demonai, Dieve mums padėk, ir vaikams buvo geriau be jo. Jai ir vienai dabar visai gerai, kai gauna tą keletą svarų, jai užtenka ramybės, poilsio ir jaukumo, o dabar geriausias daiktas būtų puodeliukas arbatos, nes aš jau tikriausiai mirštu iš bado po visų kelionių į šiaurę.

Paskutines dienas, kurios dar liko Limerike, praleidžiu vaikštinėdamas gatvėmis, nes žinau, kad dabar turėsiu kabintis į gyvenimą Amerikoje ir atgal į Limeriką greitai negrįšiu. Šv. Juozapo bažnyčioje atsiklaupiu prie klausyklos, kur atlikau pirmąją išpažintį. Prieinu prie altoriaus turėklų, kad galėčiau žvilgterėti į vietą, kur vyskupas paplekšnojo man skruostą per konfirmaciją ir padarė mane Tikrosios bažnyčios kariu. Nukeliauju iki Rodeno skersgatvio, kur pragyvenome daugybę metų, ir stebiuosi, kad yra šeimų, kurios ten tebegyvena ir dalijasi bendra išviete. Nors iš namo, kuriame kitados gyveno Daunsai, likę tik griaučiai, o tai ženklas, kad žmonės turi kur išeiti iš šitų lūšnynų. Ponas Daunsas visą šeimą išsivežė į Angliją, taip būna, kai žmogus dirba ir atiduoda atlyginimą žmonai ir vaikams, o ne jį prageria. Galėčiau dabar tik svajoti, kas būtų buvę, jei būčiau turėjęs tokį tėvą kaip ponas Daunsas, bet taip nebuvo ir skundai čia nieko nepadės.

19

Lengryse man liko tik keletas mėnesių ir aš nelabai turiu ką čia veikti, tad didžiąją dienos dalį praleidžiu dirbdamas sandėlyje ir skaitydamas knygas iš bazės bibliotekos.

Skalbtis į Dachau daugiau nebevažiuojam. Rapaportas kažkam papasakojo apie mūsų vizitą pabėgėlių stovykloje, o kai ta istorija pasiekė kapitoną, mus nutempė į štabą, pareiškė papeikimą už nekareivišką elgesį ir uždraudė dvi savaites išeiti iš kareivinių. Rapaportas sako: atsiprašau. Jis nepagalvojęs, kad kažkoks asilas ims ir viską atraportuos vyresnybei, bet jam buvo nesmagu dėl tų moterų stovykloje. Jis pataria man neprasidėti su tokiais kaip Vėberis. Tas Bakas tai dar nieko, bet Vėberis kaip iš medžio iškritęs. Rapaportas sako, kad turėčiau galvoti, kaip įgyti išsilavinimą, kad jeigu būčiau žydas, tik apie tai ir mąstyčiau. Ir iš kur jam žinoti apie laikus, kai Niujorke žiūrėdavau į studentus ir svajodavau, kad būsiu vienas iš jų. Jis sako, kad po to, kai baigsiu tarnybą, turėsiu teisę gauti lengvatas Korėjos karo demobilizuotiesiems ir galėsiu eiti studijuoti, bet kokia man iš to nauda, jei net neturiu atestato? Rapaportas sako, kad nereikėtų galvoti apie tai, kodėl neįmanoma ko nors padaryti. Turėčiau galvoti apie tai, kaip būtų galima tai padaryti.

Štai kaip kalba tas Rapaportas, matyt, taip jau yra, kai esi žydas.

Sakau jam, kad negalėsiu sugrįžęs į Niujorką lankyti vidurinės, nes turėsiu užsidirbti pragyvenimui.

Mokykis vakarais, sako Rapaportas.

Bet kiek tada užtruks tokiu būdu gauti atestatą?

Keletą metų.

Bet taip aš negaliu. Aš gi negalėsiu metų metus dienomis dirbti, o vakarais dar ir lankyti mokyklą. Jau po mėnesio būčiau negyvas.

Tai ką ruošiesi daryti?

Nežinau.

Tai va, sako Rapaportas.

Mano akys raudonuoja ir pūliuoja, ir seržantas Burdikas siunčia mane į medicinos punktą. Kariuomenės gydytojas klausia, kada paskutinį kartą gydžiausi, o kai papasakoju, kad Niujorke buvau pas daktarą, kuris sakė, kad turiu kažkokią ligą iš Naujosios Gvinėjos, jis pareiškia: viskas aišku, kareivi, taip ir yra, tad žygiuok ir nusiskusk sau galvą, o po dviejų savaičių ir vėl čia prisistatyk. Kai esi kariuomenėje, nusiskusti galvą nėra jau taip blogai, nes vis tiek turi nešioti šalmą arba kepurę, išskyrus tuos atvejus, kai eini į bierštubę, nes Lengryso merginos gali pradėti šaukti: vaje, taigi airis susigavo triperį, o jei mėginsi aiškinti, kad tai ne triperis, jos tik paplekšnos tau per skruostą ir pasakys, kad gali ateiti pas jas kada tik nori, triperis visai nesvarbu. Bet per dvi savaites mano akys nepasitaiso ir gydytojas sako, kad teks vėl važiuoti į karinę ligoninę Miunchene pasitikrinti. Jis neatsiprašo ir nepasako, kad suklydo paliepęs man nusiskusti galvą, kad mano galvoje turbūt nė nebuvo pleiskanų ar dar ko nors iš Naujosios Gvinėjos. Tik sako, kad dabar baisūs laikai, rusai telkia prie sienos pajėgas ir kad mūsų kariai turi būti sveiki, jis neįeisiąs, jog akių ligos iš Naujosios Gvinėjos išplistų po visus Europos dalinius.

Mane vėl išsiunčia džipu, šį kartą vairuotojas yra kubietis kapralas Vinis Gandija, kuris serga astma, o civiliniame gyvenime groja būgnais. Jam sunku tarnauti kariuomenėje, tačiau iš muzikos verslo nelabai kas išėję, ir jam reikėję ką nors sugalvoti, kad turėtų iš ko siųsti pinigus šeimai į Kubą. Jį norėję išspirti iš kariuomenės dar per pagrindinius mokymus, mat jo pečiai buvo tokie kaulėti, kad nebuvo ant ko užkabinti šautuvo ir penkiasdešimties milimetrų automato vamzdžio, bet tada jis pamatė paveikslėlį ant Kotex įklotų dėžutės ir jam šovė išganinga mintis. Jėzau. Iš tikrųjų. Pasikiši porą įklotų ant pečių po marškiniais ir jau esi pasiruošęs eiti visur, kur kariuomenė įsakys. Aš prisimenu, kad ir Rapaportas panašiai darė, ir man pasidaro įdomu, ar Kotex kompanija žino, kaip padeda kovojantiems Amerikos vyrams. Visą kelią iki Miuncheno mašinos vairą Vinis laiko alkūnėmis, kad rankos būtų laisvos, ir savo lazdelėmis būgnija į viską, kas tik turi kietą paviršių. Šitaip grodamas jis dar švokščia ir dainų ištraukas: „Pone Kokstavavardas, ką tu šian veiki, bap bap da du bap du du dy du bap“ skamba pagal ritmą, o kai gerokai įsismagina, jam prasideda astmos priepuolis, jis taip sunkiai gaudo orą, kad turi stabdyti džipą ir griebtis inhaliatoriaus. Paskui ilsisi padėjęs ant vairo galvą, o kai ją pakelia, pamatai, kad jam kvėpuoti taip sunku, jog ant skruostų ištrykšta ašaros. Aš turėčiau tik džiaugtis, sako jis, kad mane kamuoja akys, o ne astma. Jei jam perštėtų akys, tai jis būtų labai laimingas. Tuomet jam nereiktų liautis grojus ir ieškoti prakeikto inhaliatoriaus. Perštinčios akys būgnininkui nekliudo. Net jeigu jis apaktų, jam būtų visai vienodai, svarbu tik kad galėtų groti būgnais. O kokia, po šimts, prasmė gyventi, jei negali mušti tų prakeiktų būgnų? Žmonės nė neįsivaizduoja, ką reiškia sirgti astma. Jie dejuoja ir skundžiasi gyvenimu, nors gali lengvai kvėpuoti kada tik panorėję ir tai jiems atrodo savaime suprantama. Jiems užtektų vieną dieną praleisti su astma, vieną vienintelę dieną, ir nuo to laiko jie visą gyvenimą dėkotų Dievui už tai, kad gali kvėpuoti. Kada nors jis išrasiąs prietaisą, kurį grodamas galėtum užsidėti ant galvos ir kvėpuoti, galbūt kažką panašaus į šalmą, o tada tik trauki kaip kūdikis gryną orą ir varai sau būgnais, šūdas, žmogau, tai būtų dieviška. Va Džinas Krupa ir Badis Ričas tai neserga astma, pasisekė tiems šunsnukiams. Jis sako, kad jeigu išėjęs iš kariuomenės aš dar ką nors matysiu, jis nusives mane į knaipes Penkiasdešimt antrojoje gatvėje, o tai geriausia gatvė pasaulyje. Netgi jei nebematyčiau, jis vis tiek mane nusives. Šūdas, žmogau, juk nereikia matyti, kad galėtum klausytis, va tada tai būtų, varinėja sau tokie du Penkiasdešimt antrąja gatve, vienas — baigiantis uždusti, kitas — su balta lazdele arba neregių šunimi. Aš galėsiąs ten sėdėti su vienu vyruku, Rėjumi Čarlzu, kuris yra visiškai aklas, sėdėtume sau abu ir aptarinėtume, ką išgirdome. Ir Vinis pradeda taip kvatotis, kad jam ir vėl prasideda priepuolis. O kai praeina, Vinis sako: ta astma yra tikras šūdas, negali nė pagalvoti apie ką nors juokinga, nes vos tik susijuoksi, iš karto pradėsi dusti. O tai jį irgi užknisa, kai žmonės ramiai sau juokiasi iš visko ir mano, kad tai natūralu, jie nė neįsivaizduoja, kaip sunku groti būgnais, kai sergi astma, niekada nė nesusimąsto — o kaip tada, kai negali juoktis. Tokie dalykai žmonėms nė neateina į galvą.

Kariuomenės gydytojas Miunchene sako, kad abu Niujorko ir Lengryso gydytojai yra šūdmaliai, ir lašina man į akis sidabrinį skystį, kuris graužia kaip rūgštis. Jis liepia nustoti inkšti, būk vyras, tu ne vienintelis elementas, kuris gavo šitą infekciją, po galais. Turėčiau džiaugtis, kad nesu Korėjoje su peršauta subine, kad pusė tų storašiknių elementų, kurie dabar yra čia, Vokietijoje, turėtų kariauti su tėvynainiais Korėjoje. Jis liepia man pažvelgti į viršų, žemyn, dešinėn, kairėn, kad lašai patektų į visus akių kampučius. Ir kaip, po velnių, klausia jis, kaip, po velnių, žmogų su tokiom akim jie galėjo paimti į kariuomenę? Gerai dar, kad mane atsiuntė į Vokietiją. Nes Korėjoje, kur turėčiau kovoti su prakeiktais cinkų elementais, man tikrai reikėtų neregių šuns. Turėsiu pagulėti ligoninėje keletą dienų, ir jei tik tavo akys matys, o burna tylės, tai viskas su tavim, elemente, bus gerai.

Nežinau, kodėl jis mane vadina elementu, ir pradedu galvoti, kad akių gydytojai apskritai skiriasi nuo kitų gydytojų.

Geriausia, kai guli ligoninėje, yra tai, kad net su skaudamom akim galiu kiaurą dieną skaityti. Gydytojas sako, kad mano akims reikia poilsio. Ir sanitarui liepia kasdien tam elementui į akis lašinti sidabrinį skystį. O sanitaras, vardu Apolonas, pareiškia, kad gydytojas yra šūdmalys, ir atsinešęs tūbelę man akis tepa penicilinu. Apolonas sakosi pats šį bei tą išmanąs, nes studijavo mediciną, bet dėl nelaimingos meilės turėjo mesti.

Kitą dieną mano infekcijos kaip nebuvę ir dabar bijau, kad gydytojas išsiųs mane į Lengrysą ir taip padarys galą dienoms be rūpesčių, kai galėčiau toliau skaityti Zeiną Grėjų, Marką Tveną ir Hermaną Melvilį. Bet Apolonas sako, kad nesijaudinčiau. Kai tik gydytojas ateis į palatą, turėčiau pasitrinti akis su druska ir jos atrodys kaip...

Dvi myžalų skylės sniege, sakau aš.

Teisingai.

Aš pasakoju jam, kaip kitados Limerike mama liepdavo man pasitrinti druska akis, kad jos nesveikai atrodytų ir vienas bjaurus tipas mums duotų pinigų maistui. Apolonas sako: aha, tai padaryk taip ir dabar.

Jis teiraujasi apie mano kavos ir cigarečių davinį, kurio aš pats, kaip matyti, visai nenaudoju, ir sakosi su mielu noru mane iš jo išvaduosiąs už penicilino tepalą ir gydymą druska. Antraip ateis gydytojas su sidabriniais skysčiais ir aš netrukus vėl būsiu Lengryse ir galėsiu toliau tris mėnesius skaičiuoti paklodes ir antklodes, kol būsiu paleistas iš kariuomenės. Apolonas sako, kad Miunchene knibždėte knibžda moterų ir pasidulkinti tikrai ne problema, bet jam, matai, reikia aukštos klasės aptarnavimo, o ne kekšių kokiam subombarduotam pastate.

Mano nelaimės prasideda nuo Hermano Melvilio knygos „Pjeras, arba Dviprasmybės“, kuri nė kiek neprimena „Mobio Diko“ ir yra tokia nuobodi, kad užmigdo dienos vidury, o kai atsibundu, pasirodo, kad iš miego mane prikėlė gydytojas, jis stovi prie lovos ir mosuoja penicilino tūbele, kurią paliko Apolonas.

Pabusk, velniai griebtų. Iš kur gavai šitą daiktą? Iš to elemento Apolono, ar ne? To prakeikto asilo, kuris nė nebaigė kvailų medicinos mokslų Misisipėje.

Jis nužingsniuoja prie durų ir iškišęs galvą į koridorių šaukia: Apolonai, greitai nešk savo užpakalį šen, o tada pasigirsta Apolono balsas: taip, sere, klausau, sere.

Kad tave kur velniai. Ar tu atnešei šitam elementui šitą tūbelę?

Galima pasakyti ir taip, sere.

Ką tu, po šimts, nori pasakyti?

Jis kankinosi, sere, rėkė akimis.

Kaip, velniai rautų, suprasti — rėkė akimis?

Turiu omeny, iš skausmo. Jis iš skausmo rėkdavo. Tai aš ir daviau jam penicilino.

O kas tau leido, a? Gal tu, po velnių, koks daktaras?

Ne, sere. Aš tik mačiau, kad taip darydavo Misisipėje.

Šikt man ant tos Misisipės, Apolonai.

Taip, sere.

O tu, kareivi, ką tu čia skaitai su tokiomis akimis?

Tai „Pjeras, arba Dviprasmybės“, sere.

O Viešpatie. Ir apie ką, šimts velnių, ji yra?

Nežinau, sere. Atrodo, apie Pjerą, kuris yra įkliuvęs tarp dviejų moterų, tamsiaplaukės ir šviesiaplaukės. Jis sėdi savo kambaryje, Niujorke, ir rašo knygą, bet jam taip šalta, kad tos moterys turi kaitinti plytas ir šildyti jam kojas.

O Viešpatie. Varai atgal į savo dalinį, elemente. Jeigu gali gulėti ant užpakalio ir skaityti knygas apie visokius elementus, vadinasi, jau gali grįžti ir į tarnybą. O tu, Apolonai, atmink: tau pasisekė, jog neišstačiau tavo užpakalio prie sienos sušaudyti.

Taip, sere.

Laisvas.

Rytojaus dieną Vinis Gandija veža mane atgal į Lengrysą ir dabar jau vairuoja be būgnų lazdelių. Jis sako, kad daugiau to daryti negalįs, kad praeitą kartą vos neužsimušė po to, kai atvežė mane į Miuncheną. Juk negali vienu metu ir vairuoti, ir būgnyti, ir žiūrėti, kad tik neišlįstų ta astma, va ir viskas. Turi kažko atsisakyti, taigi jo būgnų lazdelės turės palaukti. Nes jeigu jis pakliūtų į avariją, susižalotų rankas ir nebegalėtų groti, tai teliktų kišti galvą į orkaitę, va ir viskas. Jis laukia nesulaukia, kada galės grįžti į Niujorką ir išeiti pasibastyti po Penkiasdešimt antrąją gatvę, pačią geriausią gatvę pasaulyje. Jis liepia prižadėti, kad Niujorke susitiksime, ir jis nusivesiąs mane į visas geriausias džiazo knaipes, veltui, už dyką, kadangi ten visi jį pažįsta ir žino, kad jei ne prakeikta astma, jis irgi būtų ten pat, kur dabar Krupa ir Ričas, visai ten pat.

Yra įstatymas, pagal kurį galėčiau pasilikti tarnauti dar devynis mėnesius, o tada nebereikėtų šešerius metus būti kariuomenės rezervininku. Jeigu taip padaryčiau, manęs nebegalėtų pašaukti tą pačią akimirką, vos tik Jungtinės Amerikos Valstijos nuspręs ginti demokratiją tolimuose pasaulio kampeliuose. Galėčiau likti čia, sandėlyje, ir dar devynis mėnesius dalyti paklodes, antklodes ir prezervatyvus, gerčiau sau kaime alų, retkarčiais namo palydėčiau kokią merginą ir toliau skaityčiau knygas iš bazės bibliotekos. Galėčiau dar kartą parvažiuoti į Airiją ir pasakyti senelei, kad labai gailiuosi, jog praėjusį kartą palikau ją apimtas įtūžio. Galėčiau užsirašyti į šokių pamokas Miunchene, o jau tada visos Limeriko merginos rikiuotųsi į eilę, kad galėtų pašokti su manim, pasipuošusiu seržanto antpečiais, kuriuos per tą laiką, be abejonės, gaučiau.

Bet negaliu dar devynis mėnesius sėdėti Vokietijoje, kai iš Emeros vis gaunu laiškus, kuriuose ji rašo skaičiuojanti dienas iki mano sugrįžimo. Niekad nebūčiau pagalvojęs, kad taip jai patinku, tad dabar ir ji man patinka už tai, kad jai patinku, nes man tai pirmas kartas gyvenime, kai mergina taip sako. Aš toks laimingas, kad patinku Emerai, jog parašau jai, kad myliu, o kai ji atsako tuo pačiu, pasijuntu lyg devintam danguj ir trokštu tik kuo greičiau susikrauti kelionmaišį, šokti į lėktuvą ir būti kartu su ja.

Rašau jai ir sakau, kaip jos ilgiuosi, kaip sėdžiu Lengryse ir uostau nuo jos laiškų sklindantį kvepalų aromatą. Ir tik svajoju apie tai, kaip mudu gyvensime, kai grįšiu į Niujorką, kaip kas rytą eisiu į darbą, kur sėdėsiu sau šiltai viduje, prie stalo ir pasirašinėsiu svarbius nutarimus. O vakarais mudu vakarieniausime ir eisime anksti į lovą, kad nepritrūktų laiko pasijaudinti.

Žinoma, laiškuose apie pasijaudinimus negaliu nė užsiminti, nes Emera yra tyra, ir jeigu jos motina apie tokias mano svajones sužinotų, tai užtrenktų duris man prieš nosį amžiams, o tada galėčiau stovėti praradęs pirmą ir vienintelę merginą, kuri pasakė, kad jai patinku.

Negaliu pasakoti Emerai ir apie tai, kaip geidžiau studenčių, kai dirbau Biltmoro viešbutyje. Negaliu jai pasakoti ir apie pasijaudinimus, kuriuos patyriau su merginomis Lengryse, Miunchene ir pabėgėlių stovykloje. Nes ji būtų taip šokiruota, kad viską perduotų savo šeimai, ypač vyresniajam broliui Liamui, o tada jau grėstų pavojus mano gyvybei.

Rapaportas sako, kad prieš vestuves būsimai žmonai būtinai turi papasakoti apie viską, ką esi daręs su kitomis merginomis. Bakas atšauna: nesąmonė, gyvenime visada geriausia laikyti liežuvį už dantų, ypač su ta, kurią ruošiesi vesti. Čia taip pat kaip su kariuomene, tik nieko neprasitark ir nesakyk.

Vėberis pareiškia, kad jis tai tikrai niekam nieko nesakys, o Rapaportas pasiūlo jam lipti atgal į medį. Vėberis sako, kad ką jis prieš vestuves dėl savo merginos padarys, tai įsitikins, jog neturi triperio, nes jis persiduoda, o Vėberis nenori, kad jo vaikai gimtų su triperiu.

Rapaportas sako: Jėzau, tas gyvulys turi jausmus.

Išvakarėse prieš man išvykstant atgal į Valstijas viename Bad Telco restorane vyksta vakarėlis. Karininkai su puskarininkiais atsiveda žmonas, o tai reiškia, kad eiliniai kareiviai savo vokiečių merginų atsivesti negalės. Karininkų žmonos tam tikrai nepritartų, žinodamos, kad kai kurie kareiviai namie turi žmonas, kurios jų laukia, ir iš viso nepadoru sėdėti su vokietėmis, kurios gali sugriauti geras amerikiečių šeimas.

Kapitonas taria žodį ir sako, kad buvau vienas geriausių kareivių, kokiems jam kada teko vadovauti. Seržantas Burdikas taria žodį ir įteikia man į ritinėlį susuktą raštą, kur reiškiama padėka už griežtą paklodžių, antklodžių ir apsaugos priemonių kontrolę.

Kai jis pasako „apsaugos priemonių“, prie stalo pasigirsta prunkštimas, bet tada karininkai įspėjamai pasižiūri, o tie jų žvilgsniai sako: liaukitės, čia sėdi mūsų žmonos.

Vienas iš karininkų turi žmoną, vardu Belinda, kuri yra mano metų. Jei Belinda neturėtų vyro, aš neatsisakyčiau ją užkalbinti, prieš tai išlenkęs keletą bokalų alaus, kad būtų drąsiau, bet to nė neprireikia, ji pati prie manęs pasilenkia ir šnibžda, kad visos čia susirinkusios žmonos nutarė, jog esu išvaizdus. Dėl tokių jos žodžių taip išraustu, kad turiu nueiti į išvietę, o kai grįžtu, Belinda kažką pasako kitoms žmonoms ir jos visos pradeda juoktis, o kai pasižiūri į mane, kvatojasi dar garsiau, ir aš nė neabejoju, kad jos juokiasi iš to, ką Belinda man prieš tai buvo pasakiusi.

O tada ir vėl pradedu raudonuoti ir svarstau, ar verta šiame pasaulyje iš viso kuo nors pasitikėti.

Rodos, Bakas irgi supranta, kas atsitiko, ir šnibžda: tegu tos moterys eina po velnių, Makai. Tikrai negražu, kad jos iš tavęs taip šaiposi.

Žinau, kad jis teisus, bet vis tiek liūdna, jog paskutinis įspūdis, kurį iš Lengryso išsivešiu, bus Belinda ir besijuokiančios karininkų žmonos.

20

Tą dieną, kai mane paleido iš kariuomenės, Brefnio bare Manhetene susitikau su Tomu Klifordu. Ten valgėme sūdytą mėsą ir kopūstus, storai užsitepę garstyčiomis, ir negailėjome alaus, kad atvėstų nuo jų įkaitusios burnos. Pietų Bronkse Tomas surado vieną airišką vietelę, kur galima gauti lovą ir pusryčius, Logano nakvynės namus, galime ten palikti mano kelionmaišį, o tada grįžę aplankytume Emerą, kuri jau būtų parėjusi iš darbo į savo butą Rytų penkiasdešimt ketvirtojoje gatvėje.

Ponas Loganas pasirodė besąs senis nuplikusia galva ir mėsingu raudonu veidu. Bet nors pats ir buvo ne pirmos jaunystės, turėjo jauną žmoną, Norą iš Kilkenio, ir kelių mėnesių kūdikį. Jis pasisakė einąs labai aukštas pareigas Senovės airių ordine bei Kolumbo riterių draugijoje ir apskritai — tuo aš galįs neabejoti — turįs labai didelius religinius ir moralinius reikalavimus, ir nė vienas iš dvylikos jo nakvynės namų gyventojų sekmadienio rytais tegu nė nesitiki gauti pusryčių, jei negalės įrodyti, kad buvo mišiose ir, jei būtų įmanoma, priėmė šventąją komuniją. Tie, kurie priėmė komuniją ir turėjo bent du liudininkus tam įrodyti, per pusryčius dar galėdavo gauti dešrelių. Na, žinoma, kiekvienas nakvynės namų gyventojas visuomet turėdavo kitus du, kurie patvirtindavo, kad jis priėmė komuniją. Patvirtinimai buvo svaidomi į kairę ir į dešinę, ir ponas Loganas taip dėl to nusiminė — juk jam reikėdavo atsimokėti dešrelėmis — kad užsimaskavęs Noros skrybėle ir apsiaustu pats įšliurino į bažnyčios vidurį ir sužinojo ne tik tai, kad nė vienas iš jo gyventojų nepriėjo komunijos, bet ir tai, kad iš visų bažnyčioje tebuvo Nedas Gvinanas ir Kevinas Hajesas. Visi kiti sėdėjo ir nelegaliai gėrė Viliso aveniu, įsmukę į kažkokį barą pro užpakalines duris dar prieš jį atidarant vidudienį, o kai linguodami ir su kvapeliu parėjo pusryčių, ponas Loganas panoro, kad papūstų. Bet tada jie atšovė, kad jis atsikabintų, čia laisva šalis, o jeigu dar reikės dėl kažkokios dešrelės pūsti, jie pasitenkinsią ir pavandenijusiais kiaušiniais su pienu, sužiedėjusią duona ir bespalve arbata.

Be to, pono Logano namuose nebuvo galima keiktis ar kaip nors piktžodžiauti, antraip reikės susikrauti daiktus ir iškeliauti. Jis neįeisiąs, kad dvylika pienburnių airių gėdingais veiksmais darytų žalą jo žmonai ir sūnui Lukui. Nors mūsų lovos rūsyje, jis vis tiek viską sužinotų apie gėdingus mūsų veiksmus. Ne, iš tikrųjų, prireikia daugybės metų, norint sukurti gerus nakvynės namus, ir jis neleis, kad dvylika darbininkų iš Senojo krašto juos sugriautų. Jau užtenka, kad negrai čia kraustosi į kairę ir į dešinę ir baigia sugadinti rajoną, tie žmonės neturi nei moralės, nei darbo, o jų betėviai vaikai laksto po gatves kaip laukiniai.

Savaitė čia kainavo aštuoniolika dolerių už lovą ir pusryčius, o jei norėčiau ir vakarienės, tai būtų dar doleris per dieną. Dvylikai gyventojų skirtos aštuonios lovos, dėl to, kad visi dirba skirtingomis pamainomis dokuose ir įvairiuose sandėliuose, tad negi verta turėti per daug lovų, kad jos užgriozdintų tuodu kambarius rūsyje, nes visos aštuonios būna užimtos tik šeštadienio naktimis, o tuomet lovą reikia dalytis su kitu. Bet tai niekam nerūpėjo, nes šeštadienio vakarais visi gerdavo Šv. Mikalojaus aveniu, o tada jau buvo tas pats, miegi su vyru, moterimi ar su avimi.

Visi dvylika turėjome naudotis vienu vonios kambariu — muilą reikėdavo turėti savo — ir dviem ilgais siaurais rankšluosčiais, kurie kadaise buvo balti. Ant abiejų rankšluosčių matėsi juoda linija atskirti viršui nuo apačios, būtent tokiu būdu ir turėjai juos naudoti. Ant sienos buvo ranka parašyta, kad rankšluosčių viršus skirtas tam, kas virš bambos, o apačia — tam, kas žemiau, pasirašo Dž. Loganas, šeimininkas. Rankšluosčiai būdavo keičiami kas dvi savaites, nepaisant to, nuolat vyko kovos tarp gyventojų, kurie tų taisyklių laikėsi, ir tų, kurie jau būdavo šiek tiek išgėrę.

Vyriausias nuomininkas buvo Krisas Veinas iš Lisdunvarnos, keturiasdešimt dvejų, jis dirbo statybose ir taupė, kad galėtų atsivežti savo dvidešimt trejų metų merginą, susituokti ir susilaukti vaikų, kol dar yra pačiame jėgų žydėjime. Krisas nei gėrė, nei rūkė, kiekvieną sekmadienį eidavo į mišias ir komunijos, o nuo kitų nuomininkų laikėsi atokiau. Tarp juodų garbanotų jo plaukų jau matėsi ir pražilusių sruogų, o kūnas buvo sulysęs nuo pamaldumo ir taupumo. Jis turėjo nuosavą rankšluostį, muilą ir dvi paklodes, kuriuos visą laiką nešiodavosi su savimi, bijodamas, kad nepasinaudotų kuris iš mūsų. Kas vakarą jis atsiklaupdavo prie lovos ir sukalbėdavo visą rožinį. Krisas vienintelis iš mūsų turėjo savo lovą — į ją nė vienas, nei blaivus, nei girtas, nelipdavo nei jam ten gulint, nei kai jo nebūdavo, nes virš jos kabėjo šventumo aureolė. Jis dirbo nuo aštuonių iki penkių kiekvieną darbo dieną ir kas vakarą valgė vakarienę su Loganais. Už tai jie labai jį mylėjo, nes gaudavo papildomus septynis dolerius per savaitę, o dar labiau mylėjo už tai, kad į liesus jo griaučius nieko daug ir netilpdavo. Tačiau meilė greitai baigėsi, kai Krisas pradėjo kosėti ir spjaudytis, o ant jo nosinės pasirodė kraujo dėmių. Tuomet Loganai pareiškė, kad jiems reikia galvoti apie savo vaiką ir kad tegu Krisas susiranda kitą vietą. O jis atsakė, kad ponas Loganas esąs bjaurus niekšas ir apgailėtinas šunsnukis, kurio jam labai gaila. Nes jei ponas Loganas mano, kad vaikas tikrai jo, tegu geriau apsidairo aplinkui, ir jei dar nėra visiškai aklas, tai pastebės, kad berniukas iš veido labai panašus į vieną iš nuomininkų. Ponas Loganas vargais negalais atsikėlė iš savo krėslo žiopčiodamas, kad jei ne prasta širdis, jis užmuštų Krisą Veiną čia pat, vietoje. Ir bandė ant jo pulti, bet jį sustabdė niekam tikusi širdis, o dar ir Nora iš Kilkenio savo spygčiojimais maldavo liautis, nes ji visai nenorinti likti našle su našlaičiu vaiku.

O Krisas Veinas tuo metu tik kvatojosi, kol uždusęs tarė Norai: nesijaudink, tas vaikas tėvą turės. Kaipgi, juk jis čia irgi yra, šitam kambary.

Ir kosėdamas išėjo iš kambario, nulipo žemyn laiptais į rūsį ir nuo to laiko niekas jo neberegėjo.

Po šito įvykio gyventi čia pasidarė sunku. Ponas Loganas įtarinėjo kiekvieną ir girdėdavai, kaip visą laiką staugia ant Noros iš Kilkenio. Jis atsiėmė vieną iš rankšluosčių ir pradėjo taupyti — iš kepyklos pirko seną duoną, o pusryčius gamindavo iš kiaušinių ir pieno miltelių. Jis norėjo priversti visus prieiti išpažinties, kad galėtų pasižiūrėti mums į veidus ir sužinoti, ar tai, ką pasakė Krisas Veinas, yra tiesa. Mes atsisakėme. Tik keturi iš mūsų buvo čia išgyvenę pakankamai ilgai, kad galėtų būti įtariamieji, o Piteris Maknamis, kuris čia gyveno seniausiai, tiesiai į akis ponui Loganui išrėžė, kad jau su kuo kuo, bet su Nora iš Kilkenio prasidėti jam nė į galvą nešautų. Nes nuo namų ruošos ji tokia nusidirbusi, kad iš jos likę vieni kaulai, gali net girdėti, kaip ji tarška ir barška lipdama laiptais.

Ponas Loganas savo krėsle tada tik atsiduso ir tarė: mane skaudina, Piteri, kai sakai, kad mano žmona barška, nes tu esi geriausias nuomininkas, kokį esame turėję, nors savo apsimestiniu pamaldumu mus ir buvo apkvailinęs tas vyrukas, kuris neseniai išėjo, ir ačiū Dievui.

Atsiprašau, kad jus užgavau, pone Loganai, bet Nora iš Kilkėnio neatrodo labai gardus kąsnelis. Ir šokių aikštelėje nė vienas iš mūsų į ją nė nežvilgterėtų.

Ponas Loganas permetė žvilgsniu kambarį. Ar ir jūs taip manote, vaikinai? Ar tikrai?

Tataigis, pone Loganai.

Esi tuo tikras, Piteri?

Taip, pone Loganai.

Ir ačiū Dievui, Piteri.

Dokuose ir sandėliuose Logano nuomininkai uždirba gerus pinigus. Tomas dirba „Uosto sandėlių“ bendrovėje, pakrauna ir iškrauna sunkvežimius, o jeigu dar ima viršvalandžius, už tą laiką gauna pusantro karto arba dvigubai, tad jam išeina gerokai daugiau nei šimtas dolerių per savaitę.

Piteris Maknamis dirba Prekybinėje šaldymo kompanijoje, iškrauna ir sandėliuoja mėsą, kurią sunkvežimiai-šaldytuvai atveža iš Čikagos. Loganams jis patinka, nes, girtas ar blaivus, kiekvieną penktadienio vakarą namo partempia jautienos ar kiaulienos, ir mėsa jam yra vietoj aštuoniolikos dolerių už nuomą. Mes tos mėsos nematome, ir kai kurie nuomininkai tvirtina, kad ponas Loganas parduoda ją mėsininkui Viliso aveniu.

Visi nuomininkai geria, nors ir teigia norintys susitaupyti pinigų ir grįžti į Airiją dėl to, kad ten ramu ir tyku. Tik Tomas sako negrįšiąs, nes Airija yra apgailėtina pelkė, o visi kiti tai priima kaip asmeninį įžeidimą ir siūlo jam išeiti lauk ir viską išsiaiškinti. Bet Tomas tik juokiasi. Jis žino, ko nori, ir jo visai netraukia muštynės, gėrimas, dejonės dėl Airijos ir rankšluosčių dalybos pigiuose nakvynės namuose, tokiuose kaip šie. Iš visų Tomui pritaria tik Nedas Gvinanas, bet jam jau tas pats, nes jis serga džiova kaip ir Krisas Veinas, ir jam šitame pasaulyje nedaug belikę. Jis tik nori susitaupyti pinigų, kad galėtų sugrįžti į Kilderą ir numirti name, kur gimė. Jis sapnuoja Kilderą, kaip atsirėmęs į užtvarą Kurago hipodrome stebi rytinę treniruotę ir mato, kaip žirgai risnoja migloje paskendusia lenktynių trasa, kol pasirodo saulė ir nudažo visą pasaulį žaliai. Kai Nedas tai pasakoja, jo akys spindi, o skruostai parausta, jis šypsosi taip, kad norisi prie jo prieiti ir apkabinti, nors į tokį dalyką airių nakvynės namuose būtų pasižiūrėta kreivai. Nuostabu, kad ponas Loganas dar leidžia jam čia pasilikti, bet Nedas yra toks trapus, kad ponas Loganas žiūri į jį kaip į sūnų ir pamiršta turįs kūdikį, kuriam dėl Nedo kosėjimo ir spjaudymosi krauju kyla grėsmė. Nuostabu ir tai, kad jį vis dar laiko „Beikerio ir Viljamso sandėliuose“, ten dabar jis tik sėdi biure ir atsakinėja į telefono skambučius, nes yra toks silpnas, kad nepakeltų nė plunksnos. O jei nekilnoja telefono ragelio, tai mokosi prancūzų kalbos, kad galėtų susikalbėti su šventąja Terese, Mažąja Gėlele, kai nukeliaus į dangų. Ponas Loganas jam atsargiai bando pasakyti, kad dėl to jis turbūt šiek tiek klysta, kad danguje reikės ne prancūzų, o lotynų kalbos, ir nuo to prasideda diskusija, kokia kalba kalbėjo Mūsų Viešpats, o Piteris Maknamis neabejodamas pareiškia, kad tai buvo hebrajų kalba. Ponas Loganas sako: gal ir tavo teisybė, Piteri, nes nenori prieštarauti žmogui, kuris kiekvieną penktadienio vakarą parneša sekmadienio pietus. Tomas Klifordas juokiasi, kad mes visi turėtume atnaujinti ir savo airių kalbos žinias, jeigu netyčia susidurtume su šventuoju Patriku ar šventąja Brigita, ir visi piktai į jį sužiūra, visi, išskyrus Nedą Gvinaną, kuriam viskas kelia tik šypseną, nes kai svajoji apie arklius Kildere, nesvarbu, kaip ten viskas bus.

Piteris Maknamis sako, kad reikia tik stebėtis, kaip iš viso dar esame gyvi, kai šitiek daug dalykų pasaulyje yra prieš mus susimokę: Airijos oras, tuberkuliozė, anglai, de Valeros vyriausybė, Vienintelė Šventoji Apaštalinė Romos katalikų bažnyčia, o dabar dar ir tai, jog turime lenkti rūras, kad užsidirbtume keletą dolerių dokuose ir sandėliuose. Ponas Loganas prašo jo atsargiau rinktis žodžius, nes čia sėdi Nora iš Kilkenio, ir Piteris atsiprašo, kad nesusivaldė.

Tomas man sako, kad yra darbas — „Uosto sandėliuose“ reikia sunkvežimių krovikų. Emera prieštarauja — man reikia ieškotis darbo biure, kur galėčiau panaudoti savo smegenis. Tomas sako, kad sandėliuose dirbti daug geriau nei biure, nes ten mažiau moka, liepia dėvėti kostiumą su kaklaraiščiu ir reikia tiek daug sėdėti, kad rūra išauga iki katedros durų dydžio. Norėčiau darbo biure, bet sandėlyje moka septyniasdešimt penkis dolerius per savaitę, o aš apie tiek nebūčiau nė svajojęs po to, kai Biltmoro viešbutyje gaudavau trisdešimt penkis. Emera sako: gerai, jeigu galėsiu šiek tiek susitaupyti ir kibti į mokslus. Ji taip kalba, nes jos šeimoje visi yra baigę mokslus, ji nenori, kad kilnočiau ir tampyčiausi, kol trisdešimt penkerių sulaukęs būčiau tik suvargęs senis. Iš mano ir Tomo kalbų apie Logano nakvynės namų gyventojus ji susidarė įspūdį, kad ten tik daug geriama ir šiaip nieko doro, ir ji nenorėtų, kad laiką švaistyčiau baruose, užuot galvojęs apie ateitį ir nuveikęs ką nors naudingo.

Emera mąsto labai teisingai, nes ji negeria ir nerūko, o ir mėsos beveik nevalgo, tik retkarčiais kokį kąsnelį viščiuko dėl kraujo. Ji lanko verslo mokyklą Rokefelerio centre, kad galėtų užsidirbti pragyvenimui ir Amerikoje šio to pasiekti. Žinau, kad jos šviesus protas man linki gero, bet noriu tų sandėlio pinigų, tad pažadu jai ir sau, kad kada nors tikrai eisiu mokytis.

„Uosto sandėlių“ savininkas ponas Kembelas Groelas iš pradžių abejoja, ar vertėtų mane samdyti, mat jam pasirodau per liesas. Bet pažvelgęs į Tomą Klifordą, kuris yra dar žemesnis ir liesesnis, o dirba geriausiai iš visų ant platformos, sako, kad jei būsiu bent perpus toks stiprus ir greitas, tai jis mane į darbą priima.

Platformos viršininkas yra Edis Lincas, storulis iš Bruklino, kai jis ką nors sako man ar Tomui, visada juokdamasis mėgdžioja Bario Ficdžeraldo akcentą, ir nors man nė kiek nejuokinga, turiu šypsotis, nes jis yra viršininkas, o aš noriu tų septyniasdešimt penkių dolerių, kuriuos moka kiekvieną penktadienį.

Vidudienį sėdime ant platformos ir valgome pietus — užkandinėje ant kampo pirktus sumuštinius su kepenine dešra ir svogūnais, nuo kurių varva garstyčios, užsigerdami Rheingold alumi, tokiu šaltu, kad net suskausta kakta. Airiai kalbasi apie tai, kaip vakar vakare gėrė, ir juokiasi iš didelių kančių, kurias teko patirti šiandien iš ryto. Italai maistą atsineša iš namų ir nesupranta, kaip galime valgyti tą šūdiną kepeninę. Airiai įsižeidžia ir nori muštis, bet Edis Lincas sako, kad jei kas nors ant šitos platformos nori muštis, tai tegu eina ir pasiieško kito darbo.

Tarp platformos darbininkų yra ir vienas juodaodis, Horacijus, jis visuomet sėdi atskirai. Retkarčiais jis šypteli, bet niekada neprataria nė žodžio, nes taip jau yra.

Kai penktą valandą baigiame darbą, kuris nors sušunka: na, gerai, einam išgerti alaus, vieną bokalą, tik vieną, ir mes visi iš tokios minties tik kvatojamės. Mes geriame baruose su uosto krovikais iš prieplaukų, kurie nuolat ginčijasi, ar jų profsąjunga, TKA, Tarptautinė krovikų asociacija, turėtų prisijungti prie Amerikos darbo federacijos ar prie Pramonės organizacijų kongreso, o kai nesiginčija dėl to, tai ginčijasi dėl nesąžiningos samdymo praktikos. Viršininkai ir meistrai eina į kitus barus, toliau nuo uosto, nes žino, kad uosto rajone gali pakliūti į bėdą.

Būna vakarų, kad baruose užsisėdžiu iki vėlumos ir tiek prisigeriu, kad nežinau, kam man iš viso grįžti į Bronksą, kai galima pernakvoti ant platformos, kur benamiai gatvėje kūrena ugnį didelėse statinėse, bet ateina Edis Lincas ir Bario Ficdžeraldo akcentu paliepia: judinkit savo ruras ir šokit ant kojų. Nors man pagirios, norėčiau jam pasakyti, kad „rūra“ tariama su ū ilgąja, bet Edis yra iš Bruklino, be to, dar ir mano viršininkas ir vis tiek visada sakys „rura“.

Kartais prieplaukose naktimis reikia iškrauti laivus, ir jei neužtenka uosto krovikų su TKA kortelėmis, tam darbui samdo ir sandėlių krovikus, tokius kaip aš, su Teamster kortelėmis. Tik turi būti atsargus, kad neatimtum darbo iš uosto krovikų, nes jiems nieko nereiškia paleisti krovimo kablį tau į pakaušį ir įstumti tave tarp laivo ir krantinės, kur greičiausiai būsi sutraiškytas taip, kad niekas neatpažins. Dokuose jie uždirba daugiau nei mes sandėliuose, bet jų darbas nepastovus ir jiems tenka kaskart dėl jo kovoti. Aš irgi turiu savo kablį iš sandėlio, bet man dar neteko jo naudoti ne pagal paskirtį.

Po trijų savaičių sandėlyje, po visų tų kepeninių dešrų ir alaus aš tik dar labiau sulystu. Edis Lincas sako savo bruklinietišku akcentu: dievažy, prisiekiu, tave ir Klifordą galėčiau prakyšti pro žvirblio rurą, judu abudu.

Šitaip per naktis geriant ir dirbant prieplaukose, mano akys ir vėl užsiplieskia. Blogiausia būna, kai reikia krauti maišus su kubietiškais pipirais iš United Fruit laivų. Kartais padėti tegali alus, Edis Lincas net sako: Jėzau Kristau, tas vaikis taip trokšta alaus, kad net pila jį pro akis.

Pinigai sandėliuose yra geri ir aš turėčiau būti visai patenkintas, bet bėda, kad mano galvoje vien sumaištis ir tamsa. Trečiojo aveniu traukinys kas rytą būna kimšte prisikimšęs žmonių su kostiumais ir suknelėmis, švarių, gaivių ir savimi patenkintų. Jie skaito laikraščius ir kalbasi, girdžiu, kaip pasakoja vienas kitam apie atostogų planus arba giriasi, kaip gerai vaikams sekasi mokykloje ar universitete. Žinau, kas rytą jie eis į darbą, kol pasens ir pražils, o tada džiaugsis vaikais ir vaikaičiais, ir galvoju, ar ir aš pats kada taip gyvensiu.

Birželio mėnesį laikraščiuose mirgėte mirga istorijos apie universiteto diplomų įteikimo iškilmes ir laimingų absolventų bei jų artimųjų nuotraukos. Bandau žiūrėti į tas nuotraukas, tačiau traukinys siūbuoja ir svyruoja į šalis, ir aš trankausi į kitus keleivius, kurie dėl darbo drabužių žiūri į mane iš aukšto. Ir man labai maga garsiai paskelbti, kad tai tik laikina, kad ir aš vieną dieną eisiu mokytis ir dėvėsiu tokį pat kostiumą kaip jie.

21

Norėčiau būti stipresnis ir pasakyti „ne“, kai sandėlyje kas nors su šypsena pasiūlo nueiti išgerti vieną alaus, vieną, tik vieną. Turėčiau išmokti atsisakyti, ypač kai esu susitaręs susitikti su Emera ir nueiti į kiną ar suvalgyti viščiuko. Kartais po ilgų išgertuvių skambinu jai ir sakau, kad turėjau dirbti viršvalandžius, bet ji viską supranta, ir kuo daugiau meluoju, tuo šaltesnis darosi jos balsas, kol suprantu, kad toliau skambinėti ir meluoti nebėra prasmės.

Vasarai įpusėjus Tomas sako, kad Emera susitikinėja su kitu, kad ji susižadėjusi ir nešioja didelį žiedą, gautą iš sužadėtinio, draudimo agento iš Bronkso.

Telefonu su manim ji kalbėtis nenori, o kai pasibeldžiu į duris, irgi neįsileidžia. Aš maldauju ją duoti man nors vieną minutę, kad galėčiau pasakyti, kaip pasikeičiau, kaip žadu pasitaisyti ir gyventi padorų gyvenimą, nebekimšti į save kepeninės dešros sumuštinių ir nebelakti alaus iki žemės graibymo.

Ji manęs neįsileisianti. Ji susižadėjusi, o ant jos rankos spindi deimantas, dėl jo aš taip užsiuntu, kad tik norisi daužyti kumščiais sieną, rautis plaukus ir mestis ant grindų jai po kojomis. Nenoriu jos palikti ir grįžti į Logano nakvynės namus su vienu vieninteliu rankšluosčiu, sandėliais, prieplaukomis ir išgertuvėmis iki paryčių, kai visi kiti žmonės pasaulyje, tarp jų ir Emera su savo draudimo agentu, gyvena švarų gyvenimą su kiek tik nori rankšluosčių, švenčia laimingi per diplomų įteikimo iškilmes ir šypsosi tobulais amerikietiškais dantimis, kuriuos valosi po kiekvieno valgio. Noriu, kad ji mane įsileistų ir galėtume pasikalbėti apie ateitį, kai turėsiu kostiumą ir darbą biure ir mes kartu gyvensime, ir aš būsiu apsaugotas nuo pasaulio bei visų pagundų.

Ji manęs neįsileisianti. Jai reikia eiti. Ji turi su kažkuo pasimatyti, ir aš žinau, kad tas kažkas yra jos draudimo agentas.

Ar jis pas tave?

Ji sako, kad ne, bet aš žinau, kad jis ten, ir rėkiu, kad noriu jį pamatyti, tegul tas šunsnukis tik išeina, aš su juo susitvarkysiu, aš jį pritrėkšiu.

Tada ji užtrenkia duris man prieš nosį, o tai mane taip sukrečia, kad mano akys išdžiūva, o iš kūno išgaruoja visa šiluma. Tai mane taip sukrečia, kad pradedu galvoti, jog visas mano gyvenimas — tik serija prieš nosį uždaromų durų, taip pritrenkia, kad net nenoriu eiti į Brefnio barą išgerti alaus. Žmonės gatvėje eina pro šalį, mašinos signalizuoja, bet aš jaučiuosi toks sušalęs ir vienišas, tarsi būčiau uždarytas kalėjimo kameroje. Sėdžiu Trečiojo aveniu traukinyje, kuris važiuoja į Bronksą, ir galvoju apie Emerą ir jos draudimo agentą, kaip jie geria arbatą ir juokiasi iš to, kaip apsigėdinau, galvoju apie tai, kokie švarūs ir sveiki juodu yra, kaip jie negeria ir nerūko, nevalgo net vištienos.

Žinau, taip jau yra visur šioje šalyje, žmonės sėdi savo svetainėse, šypsosi, jaučiasi saugūs, nepasiduoda pagundoms, kartu sensta, nes jie gali pasakyti: ne, ačiū, aš nenoriu alaus, nė vieno bokalo.

Žinau, kad Emera taip daro dėl mano elgesio, žinau, kad ji nori manęs, o ne to draudimo agento, kuris, ko gero, dabar siurbčioja arbatą ir baigia įvaryti jai nuobodulį su savo draudimo istorijomis. Galbūt ji dar persigalvos ir grįš, jei mesiu sandėlį, prieplaukas, kepeninę dešrą, alų ir susirasiu padorų darbą. Juk ne viskas prarasta, Tomas sakė, kad jie ruošiasi tuoktis tik kitais metais, ir jei nuo rytojaus pradėsiu taisytis, tai ji juk, be jokios abejonės, pas mane sugrįš, nors man ir nepatinka mintis, kad draudimo agentas dar ne vieną mėnesį sėdės ant jos sofos, ją bučiuos ir savo letenomis brūžins jai pečius.

Tas draudimo agentas, aišku, yra Amerikos airis katalikas, tą man pasakė Tomas, ir jis, aišku, gerbs jos skaistybę iki pat vedybų nakties, bet aš tai jau žinau, kokios nepadorios būna airių katalikų mintys. Visi jie, kaip ir aš pats, sapnuoja nešvankius sapnus, ypač draudimo agentai. Nė neabejoju, kad ir Emeros vaikinas pagalvoja apie tai, ką jie darys vestuvių naktį, nors jis, aišku, žino, kad visas nešvankias mintis prieš susituokiant teks išpažinti kunigui. Gerai dar, kad man pačiam nereikia tuoktis, nes tada turėčiau išpažinti visus tuos dalykus, kuriuos dariau su moterimis po visą Bavariją ir už sienos su Austrija, o kartais net Šveicarijoje.

Laikraštyje randu įdarbinimo agentūros skelbimą, siūlantį darbą biure, — pastovus, saugus, geras atlyginimas, nemokami šešių savaičių mokymai, būtinas kostiumas ir kaklaraištis, pirmenybė teikiama veteranams.

Anketoje prašoma nurodyti, kur ir kada baigiau vidurinę mokyklą, tad esu priverstas meluoti ir rašau: Krikščionių brolių vidurinė mokykla, Limerikas, Airija, 1947 metų birželis.

Agentūros darbuotojas pasako kompanijos, kuri siūlo darbą, pavadinimą — tai „Mėlynasis kryžius“.

Pone, o kas tai per kompanija?

Draudimo.

Bet...

Kas bet?

Ai, viskas gerai, pone.

Sakau „viskas gerai“, nes suprantu, kad jeigu ta draudimo kompanija mane priimtų į darbą, tai galėčiau pakilti pasaulio akyse ir Emera pas mane grįžtų. Tokiu atveju jai tereikėtų pasirinkti vieną iš dviejų draudimo agentų, nors tas kitas jau padovanojo žiedą su deimantu.

Bet prieš bandydamas vėl su ja pasikalbėti pirma turiu išeiti šešių savaičių mokymus „Mėlynajame kryžiuje“. Jo biuras įsikūręs Ketvirtajame aveniu, pastate, kurio įėjimas panašus į katedros duris. Mokymus, be manęs, lanko septynetas kitų, visi baigę vidurinę, o vienas iš jų Korėjos kare buvo taip smarkiai sužeistas, kad jo burna pakrypusi į kitą galvos pusę ir jam ant peties drimba seilės. Užtrunka keletą dienų, kol pradedi suprasti, ką jis mėgina pasakyti — jis nori dirbti „Mėlynajame kryžiuje“, kad galėtų padėti tokiems pat kaip jis veteranams, kurie buvo sužeisti ir neturi artimųjų. Bet praėjus porai dienų nuo mokymų pradžios jam staiga paaiškėja, kad ne ten pataikė, nes iki šiol manė, jog čia Raudonasis Kryžius, ir tai supratęs jis iškeikia instruktorių, kad to nepasakė anksčiau. O mes tik džiaugiamės matydami, kad jis išeina, nes sunku visą dieną išsėdėti su žmogumi, kurio burna yra galvos šone, nors jis ir nukentėjo dėl Amerikos.

Mūsų instruktorius yra ponas Apulijus, pirmiausia jis mums pasako, kad studijuoja verslo magistrantūroje Niujorko universitete ir, antra, visa informacija, kurią surašėme anketose, bus kruopščiai tikrinama, tad jeigu kuris parašė studijavęs aukštojoje, bet iš tikrųjų nestudijavo, pataisykite tai dabar, kitaip... Ko jau ko, o melo „Mėlynasis kryžius“ netoleruos.

Kiekvieną rytą, kai apsivelku kostiumą, marškinius ir pasirišu kaklaraištį, Logano gyventojai miršta iš juoko. O dar linksmiau jiems pasidaro, kai išgirsta, koks mano atlyginimas — keturiasdešimt septyni doleriai per savaitę, o kai baigsiu mokymus, pakels iki penkiasdešimties.

Pas Loganą liko tiktai aštuonetas nuomininkų. Nedas Gvinanas išvyko namo į Kilderą pažiūrėti į arklius ir numirti, o du kiti vedė padavėjas iš Schrafft’s, kurios garsėja gebėjimu taupyti, kad galėtų grįžę namo nusipirkti seną savo protėvių ūkį. Rankšluostis, ant kurio pažymėtas viršus ir apačia, tebėra, bet niekas juo nebesinaudoja po to, kai Piteris Maknamis sukėlė sensaciją nuėjęs ir nusipirkęs nuosavą rankšluostį. Jis sako, kad jam nusibodę žiūrėti, kaip suaugę vyrai varvėdami išeina iš dušo, o tada vaikščioja ir purtosi kaip kokie seni šunys, nusibodę žiūrėti, kaip suaugę vyrai pusę algos iššvaisto viskiui, bet nesugeba nusipirkti rankšluosčio. Jis sako, kad paskutinis lašas jam buvo vieną šeštadienį, kai penketas Logano gyventojų susėdę ant lovų gėrė neapmuitintą airišką viskį iš Šanono oro uosto ir kalbėdamiesi bei dainuodami kartu su airiška radijo programa ruošėsi vakare eiti į šokius. Kai visas penketas duše nusiprausė, į tą vienintelį rankšluostį niekas nė nežvilgterėjo, bet, užuot vaikštinėję pirmyn atgal ir purtęsi kaip paprastai, tą kartą jie pradėjo šokti džigus ir rilius pagal iš radijo sklindančią airišką muziką ir šauniai sau leido laiką, kol Nora iš Kilkenio atėjo pakeisti tualetinio popieriaus ir įėjo nepasibeldusi, o visa tai išvydus jai prasidėjo isterija, ji tik suklykė kaip kokia šmėkla ir užbėgo laiptais pas poną Loganą, o tada žemyn nulipo jis ir pamatė, kaip visas šokėjų penketas tik duodasi nuogi ir plyšta iš juoko, ir jiems nusispjaut ant pono Logano, o tas rėkia, kad jie yra visos airių tautos ir Motinos Bažnyčios gėda ir kad jis labai norėtų juos išmesti į gatvę kaip stovi, ir iš viso, kas per motinos juos užaugino. O tada bambėdamas užlipo į viršų, juk jis negalėtų taip imti ir iškeldinti penkių nuomininkų, kurie moka aštuoniolika dolerių per savaitę.

Kai Piteris parsinešė namo rankšluostį, visi buvo tiesiog nustėrę ir mėgino jį pasiskolinti, bet Piteris liepė jiems atsiknisti ir slapstė jį visokiausiose vietose, tačiau slapstyti nebuvo lengva, nes rankšluostis, kad išdžiūtų, turi būti kažkur pakabintas, jei slėpsi po čiužiniu ar pačioje vonioje, jis ne tik nedžius, bet dar ir suplėks. Piteris labai nervinosi, kad nėra kaip pakabinti rankšluosčio, kad išdžiūtų, kol Nora iš Kilkenio pasakė, kad pasiims jo rankšluostį į viršų ir prižiūrės, kol jis džius, mat ji ir ponas Loganas yra labai dėkingi už mėsą, kurią jis parneša kiekvieną penktadienio vakarą. Ir viskas išsisprendė, bet kas kartą, kai Piteris užlipdavo į viršų pasiimti išdžiūvusio rankšluosčio, užtekdavo jam keletą minučių paplepėti su Nora iš Kilkenio, ir ponas Loganas pradėdavo nervintis. Ponas Loganas, būdavo, iš pradžių pasižiūri į savo mažąjį Luką, tada į Piterį ir vėl į vaiką ir taip surauks antakius, kad jie net sueina į krūvą. Kol, nebegalėdamas kentėti, iš apačios sušukdavo: ar reikia visos dienos, Piteri, kad pasiimtum tą savo rankšluostį? Nora turi darbo. Ir Piteris nulipdavo žemyn. Oi, atsiprašau, pone Loganai, prašau man atleisti, bet ponui Loganui to nepakanka, jis ir vėl akimis vedžioja nuo mažojo Luko prie Piterio. Štai ką aš tau pasakysiu, Piteri. Gali daugiau nebenešti tos savo mėsos, nuo šiol turėsi susigalvoti kitą būdą išsidžiovinti rankšluostį. Norai ir taip yra ką veikti, ji negali per dienas stovėti sargyboje prie tavo rankšluosčio ir laukti, kol jis išdžius.

Visą tą vakarą iš Loganų kambario sklido šauksmai ir klyksmai, o kitą rytą ponas Loganas ant Piterio rankšluosčio užkabino raštelį, jame buvo parašyta, kad Piteris turi išsikraustyti, nes ir taip per daug žalos pridarė Loganų šeimai, pasinaudodamas jų gerumu dėl rankšluosčio džiovinimų.

Piteris neprieštarauja. Jis išsikelia į Long Ailandą, pas pusbrolį. O likusiems jo labai trūks, nes Piteris mums atvėrė naują rankšluosčių pasaulį, dabar kiekvienas turime nuosavą rankšluostį, jie iškabinėti po visą rūsį, be to, visi elgiasi garbingai ir nesinaudoja ne savo rankšluosčiu, nes vis tiek čia, rūsio drėgmėje, jie niekada neišdžiūsta.

22

Dabar rytais važinėti traukiniais jau lengviau, kai vilkiu kostiumu, ryšiu kaklaraiščiu ir The York Times laikraštį laikau taip, kad visi aplinkui matytų, jog nesu koks dundukas, kuris skaito tik komiksus iš Daily News ar Mirror. Dabar žmonės matys, kad į savo labai atsakingą darbą draudimo kontoroje važiuoja kostiumuotas vyriškis, kuriam nesvetimos sudėtingos pasaulio problemos.

Bet nors man ir netrūksta susižavėjusių žvilgsnių dėl to kostiumo ir rankose laikomo Times, vis dar negaliu atsikratyti kasdienės mirtinos nuodėmės — pavydo. Nes vos tik pamatau studentus su knygomis, kurių viršeliuose parašyta: Kolumbijos, Fordamo ar Niujorko universitetas arba Niujorko miesto koledžas, iš karto pasijuntu lyg tuščiaviduris, kai pagalvoju, kad niekados nebūsiu toks kaip jie. Man maga nueiti į vieną iš tų universitetų ir knygyne nusipirkti knygų aplankalų su jo ženklu, kad galėčiau traukinyje pasipuikuoti, bet žinau, kad kada nors vis tiek būčiau demaskuotas ir išjuoktas.

Ponas Apulijus mums pasakoja apie įvairius sveikatos draudimo polisus, kuriuos siūlo „Mėlynasis kryžius“: šeimos, individualų, kompanijos, našlių, našlaičių, veteranų, invalidų. Dėstydamas jis taip įsijaučia, kad pradeda aiškinti, kaip ramu naktį miegoti, kai žinai, jog žmonėms nėra ko jaudintis dėl sveikatos, kai jie turi „Mėlynojo kryžiaus“ draudimą. Sėdime nedidelėje patalpoje, kur oras net tirštas nuo cigarečių dūmų, nes langų čia nėra, o lauke vasaros popietė, ir labai sunku neužmigti, kai ponas Apulijus įsikarščiavęs pasakoja apie draudimo įmokas. Kiekvieną penktadienį jis duoda mums testą, o pirmadienį būna tikra kančia, kai giria tuos, kurie surinko daugiausia balų, ir šnairuoja į surinkusius mažai, tokius kaip aš. Mano rezultatai tokie prasti todėl, kad draudimo reikalai manęs nė kiek nedomina, ir jau pradedu galvoti, kad vis dėlto Emera pasielgė nelabai protingai susižadėdama su draudimo agentu, kai galėtų būti su vyru, kuris nuo vokiečių aviganių dresavimo pakilo tiek, kad rytinius apskaitos raportus spausdindavo greičiausiai visoje Europos karinėje apygardoje. Man maga paskambinti jai ir pasakyti, kad dabar, kai šiek tiek paragavau draudimo verslo, mane jis jau baigia užknisti, ir negi jai nuo to geriau, kad privertė mane išvis ten eiti. Būčiau galėjęs toliau ramiai dirbti sandėliuose ir mėgautis kepenine dešra su alumi, jei ji nebūtų sudaužiusi man širdies. Norėčiau jai paskambinti, bet bijau, kad ir dabar ji su manimi elgsis nė kiek ne šilčiau, o tuomet tiesiog negalėsiu susilaikyti nenuėjęs į Brefnio barą atsipalaiduoti.

Brefnio bare sutinku Tomą, jis sako, kad geriausia būtų leisti žaizdai pačiai užgyti, išgerk, ir iš kur ištraukei tokį baisų kostiumą. Man jau ir taip pakanka kančių dėl „Mėlynojo kryžiaus“ ir Emeros, o čia dar šaipomasi iš mano kostiumo, todėl pasakau Tomui, kad atsipistų, o jis tik krizena ir mane ramina, kad išgyvensiu. Jis kraustosi iš Logano į butuką Vudsaide, Kvinse, jeigu noriu prisijungti, nuoma ten kainuos dešimt dolerių per savaitę, maistą gamintumės patys.

Aš ir vėl užsimanau paskambinti Emerai ir papasakoti jai apie savo puikų naująjį darbą „Mėlynajame kryžiuje“ ir apie butą Kvinse, į kurį kraustysiuos, bet jos veidas man atmintyje pamažėle nyksta, ir kažkoks balsas man šnibžda, kad Niujorke visai neblogai ir neturėti merginos.

Jeigu Emera manęs nenori, tai kokia prasmė išvis eiti į draudimą ir kas dieną dusti tvankioje patalpoje, kur ponas Apulijus supyksta iš karto, vos tik užsnūsti? Sunku sėdėti, kai jis aiškina, kad svarbiausia vedusio vyro pareiga yra išmokyti žmoną būti našle, taip ir matau, kaip jo paties žmona sėdi ir klausosi paskaitos apie našlavimą. Įdomu tik, ar ponas Apulijus tokias paskaitas skaito prie pietų stalo, ar atsisėdęs lovoje?

Be to, nuo sėdėjimo kiaurą dieną su kostiumu man visiškai dingo apetitas, net kai nusiperku kepeninės dešros sumuštinį, beveik visas jis atitenka Medisono parko balandžiams.

Sėdžiu parke ir klausausi, kaip vyrai baltais marškiniais ir kaklaraiščiais kalba apie darbus, akcijų biržą, draudimo reikalus, ir tyliai mąstau, ar jie yra patenkinti, kai žino, kad taip ir gyvens, iki pražils. Vienas kitam jie pasakoja, kaip davė pylos savo viršininkui, o tas neturėjo nė ką atsakyti, tik sėdėjo išsižiojęs kaip priklijuotas prie kėdės. Jie ir patys vieną dieną taps viršininkais, o tada jau jų pavaldiniai jiems duos pylos, ir įdomu, ką jie patys tada sakys. Būna dienų, kai atiduočiau viską, kad tik galėčiau dabar vaikščioti Šanono pakrantėmis arba dar toliau, prie Mulkero upės, ar net laipioti po kalnus už Lengryso.

Vienas iš „Mėlynojo kryžiaus“ praktikantų grįžta į biurą ir pamato mane.

Niu, Makortai, jau dvi. Eini?

Jis sako „niu“, nes Korėjoje artilerijos dalinyje vairavo tanką, o jie ten taip kalbėdavosi, kai artilerija dar buvo kavalerija ir visi jodinėjo ant arklių. Jis sako „niu“, kad visi žinotų, jog jis nebuvo paprastas pėstininkas.

Artėjant prie draudimo pastato, pajuntu, kad pro tas katedros duris nebegaliu įkelti kojos. Žinau, kad draudimo pasauliui esu visiškai netinkamas.

Niu, Makortai, paskubėk, vėluojam. Apulijus iš pykčio dar apsišiks.

Aš neisiu.

Ką?

Aš neinu.

Ir nulinguoju Ketvirtuoju aveniu.

Niu, Makortai, išprotėjai, ar ką? Tave atleis. Šūdas, žmogau, aš varau.

Šviečiant ryškiai liepos saulei einu, kol prieinu Vienybės aikštę, ten atsisėdu ir pradedu svarstyti, ką gi padariau. Žmonės kalba, kad jeigu mesi darbą arba būsi atleistas iš vienos tų didelių kompanijų, tai ir kitos iš karto apie tai sužinos ir visos durys tau jau amžiams bus uždarytos. O „Mėlynasis kryžius“ yra didelė kompanija, tad jau dabar galiu pamiršti viltį kada nors užimti atsakingą postą bet kokioje didelėje kompanijoje. Dar gerai, kad mečiau dabar, nelaukiau, kol išaiškės, jog anketoje melavau. Ponas Apulijus mums sakė, kad tai toks sunkus nusikaltimas, jog jį padaręs ne tik būsi atleistas, bet ir „Mėlynasis kryžius“ pareikalaus grąžinti atlyginimą, kurį tau mokėjo per mokymus, be to, tavo pavardė bus išsiuntinėta visoms kitoms didelėms kompanijoms su raudona vėliavėle, kuri plevėsuos puslapio viršuje jiems įspėti. Ta raudona vėliavėlė, sakė ponas Apulijus, reiškia, kad tu jau niekados nepateksi į Amerikos korporacinę sistemą, tad jeigu nori, gali iš karto kraustytis nors ir į Rusiją.

Ponui Apulijui patiko taip kalbėti, ir aš džiaugiuosi, kad nebereiks turėti su juo reikalų, palieku Vienybės aikštę ir vaikštinėju Brodvėjumi su visais kitais niujorkiečiais, kurie, kaip atrodo, irgi neturi ką veikti. Nesunku pastebėti, kad prie kai kurių iš jų pavardžių greičiausiai plevėsuoja tos mažos vėliavėlės — tų barzdotų vyrų su papuošalais ir moterų su ilgais plaukais ir sandalais tikrai niekas neįleistų pro duris į Amerikos korporacinę sistemą.

Šiandien pirmą kartą pamatau kai kurias Niujorko vietas: miesto rotušę, Bruklino tiltą iš tolo, Šv. Pauliaus protestantų bažnyčią, kur palaidotas Tomas Adis Emetas, kurio brolis Robertas buvo pakartas dėl Airijos, ir dar šiek tiek paėjėjęs Brodvėjumi — Švč. Trejybės bažnyčią, nuo kurios matosi visas Volstritas.

Ten, kur atplaukia ir išplaukia Steiteno salos keltai, yra baras Bean Pot, kuriame su malonumu užsisakau didelį sumuštinį su kepenine dešra ir bokalą alaus, nes nusirišau kaklaraištį, per kėdės atlošą permečiau švarką ir jaučiu palengvėjimą, kad pabėgau iš draudimo pasaulio, kuriame prie mano pavardės nuo šiol plevėsuos raudona vėliavėlė. O kai suvalgau visut visutėlį sumuštinį, pasidaro aišku, kad Emerą praradau amžiams. Jeigu ji kada sužinos apie mano bėdas su Amerikos korporacine sistema, gal ir nubrauks vieną kitą ašarą iš gailesčio, o pati apsidžiaugs, kad vis dėlto pasirinko draudimo agentą iš Bronkso. Ir galės jaustis saugi, žinodama, jog yra nuo visko apdrausta, jog, kad ir kas nutiktų, kiekvienas jos žingsnis bus saugomas draudimo.

Sumoku penkis centus ir įlipu į Steiteno salos keltą. Laisvės statulos ir Eliso salos vaizdas man primena tą 1949 metų spalio rytą, kai atplaukėme į Niujorką su „Airių ąžuolu“, patį miestą palikome šone ir įsukome į Hudzono upę, kur nakčiai nuleidome inkarą Poukipsyje, o kitą dieną prisišvartavome Olbanyje, iš kur į Niujorką sugrįžau traukiniu.

Nuo to laiko praėjo beveik ketveri metai, dabar štai stoviu ant Steiteno salos kelto, o mano kaklaraištis sukištas į švarko, kurį persimečiau per petį, kišenę. Nebeturiu darbo, mane paliko mergina, o prie mano pavardės plevėsuoja raudona vėliavėlė. Galėčiau grįžti į Biltmoro viešbutį ir vėl valyti vestibiulį, šveisti klozetus bei tiesti kilimus, bet ne, žmogus, kuris kariuomenėje buvo kapralas, nebegali vėl taip žemai smukti.

Žvelgdamas į Eliso salą ir seną medinį keltą, kuris pūva tarp dviejų pastatų, pradedu galvoti apie žmones, kurie čia praėjo dar prieš mane ir prieš mano tėvą su motina, žmones, kurie bėgo nuo bado Airijoje, žmones, kurie čia suplaukdavo iš visos Europos ir lipdavo į krantą sulaikę kvapą iš baimės, kad tik nesučiuptų jų sergančių ir neišsiųstų atgal, vos apie tai pagalvojęs gali girdėti, kaip nuo Eliso salos per vandenį atsirita graudi aimana, ir belieka spėlioti, ar žmonės, kurių nepriėmė, su savo mažais vaikais turėdavo grįžti kad ir į Čekoslovakiją ar Vengriją. Žmonėms, kuriuos taip išsiuntė, iš visų labiausiai nepasisekė istorijoje, jiems buvo daug blogiau nei tokiems kaip aš, kurie, kad ir kokios būtų jų bėdos dėl akių ir raudonų vėliavėlių, šiaip ar taip, yra saugūs, nes turi amerikietišką pasą.

Kai keltas prisišvartuoja, jame pasilikti negalima. Turi eiti į terminalą, sumokėti penkis centus ir palaukti kito kelto, tad kol aš čia, nusprendžiu išgerti alaus terminalo bare. Man ramybės vis dar neduoda mintys, kaip daugiau nei prieš dvidešimt penkerius metus mano motina ir tėvas atplaukė į šį uostą. Išlipu iš kelto, sulaukiu kito ir vėl plaukiu atgal, ir taip šešis kartus, kiekviename gale išgerdamas alaus, ir vis galvoju apie žmones, kurie dėl ligų buvo išsiųsti atgal, kol pasidaro taip liūdna, kad palieku keltą ir paskambinęs Tomui Klifordui į „Uosto sandėlius“ prašau ateiti į Bean Pot barą ir parodyti man, kaip parsigauti namo, į mūsų mažą butelį Kvinse.

Jis pasitinka mane prie baro ir kai pareiškiu, kad sumuštiniai su kepenine dešra čia yra tikrai skanūs, sako, kad jam gana kepeninės dešros, jis perėjęs prie kitų dalykų. O tada nusijuokia ir porina matąs, kad esu šiek tiek įkalęs, kad sunkiai beapverčiu liežuvį sakydamas „kepeninė dešra“, o aš jam atrėžiu, kad ne, tiesiog šiandien yra diena, kai pabaigiau su Apulijumi, „Mėlynuoju kryžiumi“, prikvėpuotu kambariu, raudonomis vėliavėlėmis ir žmonėmis, kuriuos išsiuntė atgal, o tai visų blogiausia.

Jis nesupranta, apie ką kalbu. Ir sako, kad mano akys jau kryžiuojasi, užsivilk švarką, o dabar namo į Kvinsą ir į lovą.

Ponas Kembelas Groelas priima mane atgal į „Uosto sandėlius“, ir aš džiaugiuosi vėl gaudamas padorią algą, septyniasdešimt penkis dolerius per savaitę, kuri pakyla iki septyniasdešimt septynių, kai dvi dienas dirbu su krautuvu. Įprastinis darbas ant platformos reiškia, kad visą laiką esi ant kojų sunkvežimyje ir krauni padėklus su dėžėmis, pakuotėmis, vaisių ir pipirų maišais. Su krautuvu dirbti daug lengviau. Pakrautus padėklus kilnoji, sandėliuoji ir lauki kito krovinio. Niekas neprieštaraus, jeigu laukdamas paskaitysi laikraštį, tačiau jei skaitysi New York Times, visi juoksis ir sakys: tik pažiūrėkite į tą krautuve sėdintį intelektualą.

Vienas iš mano darbų yra iškrauti maišus su aštriaisiais pipirais iš United Fruit laivų ir sandėliuoti juos dezinfekavimo kameroje. Kai darbo nebūna daug, ten gali nusinešti alaus, paskaityti laikraštį, nusnausti, ir niekam tai neužkliūva. Net ponas Kembelas Groelas, kai kur nors išeina iš savo kabineto, kartais čia užsuka ir nusišypso: nepersistenkit, vyrai. Šiandien karšta diena.

Horacijus, tas juodaodis, sėdi ant pipirų maišo ir varto laikraštį iš Jamaikos arba vis iš naujo skaitinėja laišką, gautą iš sūnaus, kuris studijuoja universitete Kanadoje. O skaitydamas vis pliaukšteli sau per šlaunį ir nusijuokia: žmagau, žmagau. Kai pirmą kartą tai išgirdau, jo tartis nuskambėjo taip airiškai, kad turėjau paklausti, ar jis ne iš Korko grafystės, ir tai jį baisiai prajuokino. Visi žmonės iš Karibų salų turi airiško kraujo, žmagau, tada pasakė jis.

Mudu su Horacijumi kartą toje dezinfekavimo kameroje vos nežuvome. Alus ir karštis taip migdė, kad užsnūdome ant grindų, tik staiga girdime, kad durys užsidaro ir į vidų pradeda veržtis dujos. Pabandėme atidaryti duris, bet jos buvo užsikirtusios, o nuo dujų jau darėsi bloga, bet Horacijus užsikabarojo ant pipirų maišų krūvos, išdaužė langą ir pradėjo šauktis pagalbos. Edis Lincas kaip tik sukinėjosi lauke ir išgirdęs mus išleido.

Jums, šunsnukiai, labai pasisekė, pareiškė jis ir norėjo mus nusivesti į netoliese esantį barą išgerti keleto alaus, kad prasivalytų plaučiai ir atšvęstume. Bet Horacijus sako: ne, žmagau, į šitą barą eiti negaliu.

Ką tu, po šimts, čia kalbi? — klausia Edis.

Juodaodžiui ten geriau neiti.

Eina šikt tokios nesąmonės, sako Edis.

Ne, žmagau, nieko tokio. Alaus galima išgerti kitur.

Nesuprantu, kaip Horacijus su tuo taikstosi. Jo sūnus Kanadoje studijuoja universitete, o jis pats nė negali išgerti alaus kažkokiam Niujorko bare. Bet jis aiškina, kad aš to nesuprasiu, kad esu dar jaunas ir kad juodaodžiai turi patys kovoti savo kovas.

Jo, Horacijau, tu teisus, pritaria Edis.

Praėjus keletui savaičių ponas Kembelas Groelas sako, kad paskutiniu metu Niujorko uoste nieko gero, kad krovinių nėra daug, ir jis turįs atleisti keletą vyrų, tad aš, kaip vėliausiai priimtas, turėsiu, aišku, išeiti pirmas.

Už kelių kvartalų yra Prekybinė šaldymo kompanija, ir jiems reikia platformos darbininko, kad galėtų pavaduoti vyrus, kurie išeina vasaros atostogų. Nors lauke dabar karšta, apsirenk šiltai, sako jie.

Mano darbas yra krauti jautieną iš sunkvežimių-šaldytuvų, gabenančių ją iš Čikagos. Lauke dabar rugpjūtis, bet viduje, kur kabiname mėsą, gali sušalti į ledą. Vyrai juokiasi ir sako, kad mes esame vieninteliai darbininkai, kurie gali taip greitai nukeliauti iš Šiaurės ašigalio į pusiaują ir atgal.

Piteris Maknamis pavaduoja atostogaujantį platformos viršininką ir, vos tik mane pamatęs, pareiškia: jėzusmarija, ką gi tu čia veiki? O aš maniau, kad tau smegenų tai tikrai netrūksta.

Jis sako, kad turėčiau mokytis, kad man negali būti jokio pateisinimo tampyti tuos jautienos gabalus pirmyn atgal, kai galėčiau pasinaudoti lengvatomis demobilizuotiesiems ir siekti geresnio gyvenimo. Jis sako, kad šitas darbas airiams netinkamas. Jie ateina čia ir tuojau, žiūrėk, kosėja krauju, ir paaiškėja, kad seniai serga tuberkulioze, tuo airių tautos prakeiksmu, kuris guldo visus, išskyrus jaunąją kartą. Piterio darbas ir yra pranešti, jei kas nors kosi ar spjaudo ant skerdienos. Nes Sveikatos departamento inspektoriai šitą vietą tuojau pat uždarytų, ir visi atsidurtume gatvėje krapštydami rūras ir galėtume ieškotis kito darbo.

Piteris sako, kad šitoks gyvenimas jam nusibodęs. Su pusbroliu Long Ailande jis nesutarė, tad dabar grįžo į Bronksą, į kitus nakvynės namus, kur ir vėl viskas taip pat — parneši namo jautienos ar kokios kitos mėsos penktadienio vakare ir nereikia mokėti už būstą. Piterio motiną jį nuolat kamuojanti savo laiškais. Ir kodėl gi jis negalėtų susirasti merginos, vesti ir padovanoti jai vaikaitį, negi laukia, kol ją paguldys į karstą? Ji tiek Piteriui zirzia, kad susirastų žmoną, jog jis nebenori jos laiškų nė skaityti.

Mano antrąjį penktadienį Prekybinėje šaldymo kompanijoje Piteris įsivynioja jautienos gabalą į laikraštį ir klausia, ar nenorėčiau nueiti išgerti. Jis pasideda jautieną ant baro kėdės, bet mėsa atšyla ir ant jos pasirodo kraujo lašai, o barmenui tai visai nepatinka. Jis pradeda Piteriui aiškinti, kad tokių dalykų į barą neštis negalima ir tegul jis tą mėsą kur nors pasideda. Piteris sako: gerai, gerai, o kai barmenas nežiūri, paima jautienos gabalą, nuneša į vyrų tualetą ir ten palieka. Tada sugrįžta, o kai pradeda kalbėti apie tai, kaip motina priėjo kabinėjasi, pereina nuo alaus prie viskio. Barmenas jį užjaučia, nes juodu yra iš Kavano grafystės, ir sako man, kad aš to nesuprasiu.

Bet iš vyrų tualeto staiga pasigirsta staugimas ir klupdamas išpuola augalotas vyras, šaukdamas, kad ant klozeto dangčio tupi didžiulė žiurkė. Barmenas rėkia ant Piterio: prakeikimas, Maknami, tai ten tu, po velnių, padėjai tą savo mėsą? Nešk ją lauk iš baro.

Piteris susirenka mėsą. Einam, Makortai, man viso šito gana. Man įgriso visur tampytis tą mėsą kiekvieną penktadienio vakarą. Einu į šokius susirasti žmonos.

Nuvažiuojame taksi iki Jaeger House, bet Piterio su mėsa ten neįleidžia. Jis sugalvoja pasidėti ją drabužinėje, bet jiems taip irgi netinka. Jis stovi ir bando aiškintis, o kai administratorius sako: nagi, greičiau, nešk tą savo mėsą lauk, Piteris su tuo jautienos gabalu ant jo užsimoja. Administratorius pasikviečia pagalbą, ir du augaloti vyrukai iš Kerio Piterį ir mane nustumia laiptais žemyn. Piteris rėkia, kad jis ieškosi sau žmonos ir kad jiems turėtų būti gėda. O vyrukai iš Kerio juokiasi ir sako, kad jis yra Šūdžius, ir jei nenusiramins, jie ta mėsa apvynios jam galvą. Piteris staiga sustingsta šaligatvio viduryje ir žiūri į vyrukus iš Kerio keistu blaiviu žvilgsniu. Jūs teisūs, sako, ir pasiūlo jiems mėsą. Bet jie jos neima. Jis tiesia ją ir praeiviams, bet tie tik purto galvas ir skuba tolyn.

Nežinau, ką Su ja daryti, sako jis. Pusė pasaulio badauja, bet tos mano mėsos niekas nenori.

Mes nueinam į Raito restoraną Aštuoniasdešimt šeštojoje gatvėje ir Piteris klausia, ar mudu negautume vakarienės už jautienos šoninę. Ne, jie taip negalį. Sveikatos departamento taisyklės. Tada jis nubėga į gatvės vidurį, padeda mėsą ant skiriamosios linijos, parbėga atgal ir juokiasi iš to, kaip mašinos metasi į šalį, kad ant jos neužvažiuotų, ir jau iš viso susileidžia, kai pasigirsta sirenos ir iš už posūkio pasirodo policijos mašina su greitąja pagalba, jos sustoja, švyturėliai mirkčioja, išlipę vyrai stovi ir žiūri į mėsą krapštydamiesi galvas, kol pradeda juoktis ir nuvažiuoja, ją įsidėję į policijos automobilio bagažinę.

Dabar Piteris jau atrodo blaivus ir Raito restorane mes užsisakome kiaušinienės su kumpiu. Šiandien penktadienis, sako jis, bet man nusišikti. Tai paskutinis kartas, kai tampausi su ta mėsa po Niujorko gatves ir traukinius. Ir iš viso man nusibodo būti airiu. Norėčiau atsibusti ryte ir būti niekas arba koks Amerikos protestantas. Tad ar gali sumokėti už mano kiaušinienę, kadangi turiu taupyti pinigus ir važiuoti į Vermontą būti niekuo.

Ir jis išeina pro duris.

23

Kai „Prekybiniame šaldyme“ nebūna daug darbo, mus paleidžia namo. Užuot traukiniu grįžęs į Kvinsą, einu Hudzono gatve ir užsuku į barą, kuris vadinasi „Baltojo arklio taverna“. Man jau beveik dvidešimt treji, bet turiu įrodyti, jog esu aštuoniolikos, kad gaučiau alaus ir sumuštinį su dešrele. Bare tylu, nors laikraštyje skaičiau, kad čia poetų mėgstama vieta, o ypač to pasiutėlio Dilano Tomo. Prie stalų palei langus sėdintys žmonės panašūs į poetus ir menininkus, jie tikriausiai galvoja, ko aš čia sėdžiu prie baro su kelnėmis, prie kurių pridžiūvęs jaučių kraujas. Norėčiau ir aš sėdėti tenai, prie lango, su kokia ilgaplauke mergina ir pasakoti jai, kaip skaičiau Dostojevskį ir kaip per Hermaną Melvilį Miunchene buvau išmestas iš ligoninės.

Neturiu ką veikti, tik sėdžiu prie baro kankinamas įvairiausių klausimų. Ką čia veikiu su tuo sumuštiniu ir alumi? Ką iš viso šitame pasaulyje darau? Negi taip ir praleisiu gyvenimą tampydamas jautienos išpjovas iš sunkvežimio į šaldiklį ir atgal? Ar taip ir pabaigsiu dienas mažame butelyje Kvinse, tuo tarpu kai Emera sau laiminga augins vaikus priemiestyje, kur viskas apdrausta? Ar visą gyvenimą taip ir važinėsiu metro su pavydu žiūrėdamas į žmones, nešinus knygomis iš universitetų?

Man nereikėtų dabar čia sėdėti ir valgyti tos dešrelės. Nereikėtų gerti alaus, kai galvoje neturiu nė vieno atsakymo. Neturėčiau būti šitame bare su poetais ir menininkais, kurie sėdi ir pašnibždomis gvildena labai rimtas temas. Man jau įkyrėjo dešrelės, kepeninė, jausmas, kai kasdien ant pečių tampai šaldytą mėsą.

Pastumiu dešrelę šalin, palieku nebaigtą gerti bokalą alaus, išeinu pro duris, kertu Hudzono gatvę ir linguoju Blikerio gatve, einu nė neįsivaizduodamas kur, žinau tik viena: kad turiu eiti tol, kol tai sužinosiu, ir taip atsiduriu Vašingtono aikštėje, prie pat Niujorko universiteto, ir suprantu, kad čia man ir reikia eiti su savo lengvata demobilizuotiesiems, nesvarbu, turiu atestatą ar ne. Vienas studentas man parodo Priėmimo skyrių, ten sėdinti moteris duoda užpildyti stojimo anketą. O paskui sako, kad dar ne viską užpildžiau, kad jiems reikia žinoti, kada ir kur baigiau vidurinę mokyklą.

Vidurinės aš nelankiau.

Tu visai nelankei vidurinės mokyklos?

Ne, bet aš turiu teisę gauti lengvatą demobilizuotiesiems ir visą gyvenimą skaičiau knygas.

O varge, mums būtinai reikia vidurinės mokyklos baigimo atestato ar jo ekvivalento.

Bet aš skaitau knygas. Perskaičiau Dostojevskį, perskaičiau „Pjerą, arba Dviprasmybes“. Ji ne tokia gera kaip „Mobis Dikas“, bet aš ją vis tiek perskaičiau, kai Miunchene gulėjau ligoninėje.

Tu iš tikrųjų perskaitei „Mobį Diką“?

Taip, o per „Pjerą, arba Dviprasmybes“ mane Miunchene netgi išvarė iš ligoninės.

Matau, kad ji nieko nesupranta. Nešina anketa nueina į kitą kabinetą ir atsiveda Priėmimo skyriaus vedėją, malonaus veido moterį. Vedėja sako, kad mano atvejis tikrai išskirtinis, ir teiraujasi apie mokslus Airijoje. Ji iš patirties žinanti, kad europiečiai moksleiviai ateina studijuoti pasiruošę daug geriau, ir ji sutinkanti mane priimti į Niujorko universitetą, jei visus pirmus metus mano vidurkis bus B. Ji pasiteirauja, ką dirbu, o kai papasakoju apie mėsą, sako: vaje, vaje, dar nesu girdėjusi nieko panašaus.

Kadangi nesu baigęs vidurinės ir visą dieną dirbu, man leidžia lankyti tiktai du kursus: literatūros įvadą ir Amerikos švietimo istoriją. Nesuprantu, kam man reikia literatūros įvado, bet moteris Priėmimo skyriuje sako, kad jis yra privalomas, nors esu skaitęs ir Dostojevskį, ir Melvilį, o tai pagirtina, kai žmogus neturi vidurinio išsilavinimo. O kursas apie Amerikos švietimo istoriją, sako ji, man suteiks platų kultūrinį pagrindą, kuris yra būtinas, kadangi turiu nepakankamą europietišką išsilavinimą.

Jaučiuosi lyg rojuje, pirmiausia, ką turiu padaryti, tai nusipirkti reikalingus vadovėlius ir aplenkti juos Niujorko universiteto violetinės ir baltos spalvų aplankalais, kad žmonės traukiniuose žiūrėtų į mane ir žavėtųsi.

Apie universiteto paskaitas žinau tik tai, ką kitados mačiau filmuose dar Limerike, ir štai jau sėdžiu vienoje iš jų, Amerikos švietimo istorijoje, o profesorė Maksina Grin stovi ant pakylos ir pasakoja, kaip pirmieji kolonistai Amerikoje mokė savo vaikus. Studentai aplink mane užsirašinėja kažką savo sąsiuviniuose, o aš irgi norėčiau žinoti, ką čia reikia užsirašinėti. Ir iš kur man žinoti, kas svarbiausia iš visų dalykų, kuriuos ji ten stovėdama pasakoja? Ar čia reikia įsiminti viską? Kai kurie studentai kelia rankas norėdami užduoti klausimus, bet aš negalėčiau taip daryti. Visa auditorija į mane spoksotų ir galvotų, kas per vienas tas su akcentu. Galėčiau mėginti pamėgdžioti amerikietišką tartį, bet iš to vis tiek nieko gero neišeis. Kada tik bandau kalbėti amerikietišku akcentu, žmonės šypsosi ir sako: atrodo, girdžiu airišką tartį?

Profesorė pasakoja, kad pirmieji kolonistai bėgo iš Anglijos gelbėdamiesi nuo religinio persekiojimo, ir mane suglumina, nes kolonistai buvo tie patys anglai, o juk tai anglai visą laiką persekiojo visus kitus, ypač airius. Norėčiau pakelti ranką ir pasakyti profesorei, kaip airiai kentėjo ištisus amžius valdant anglams, bet esu tikras, kad visi šioje auditorijoje turi vidurinės mokyklos baigimo atestatus ir kad užteks man tik prasižioti ir jie supras, jog nesu vienas iš jų.

Kiti studentai lyg niekur nieko kelia rankas ir visada pradeda: o mano nuomone...

Vieną dieną ir aš pakelsiu ranką ir pasakysiu: o mano nuomone, bet dabar nežinau nė ką manyti apie kolonistus ir jų švietimą. Profesorė mums sako, kad idėjos nenukrinta iš dangaus galutinai susiformavusios, kad pirmieji kolonistai, iš perspektyvos žiūrint, buvo Reformacijos vaikai, turintys atitinkamą pasaulėžiūrą, nuo kurios priklausė ir jų požiūris į vaikus.

Auditorija vėl užsirašinėja, merginos stropiau nei vyrukai. Merginos užsirašinėja taip, tarsi kiekvienas žodis, išėjęs iš profesorės Grin lūpų, būtų labai reikšmingas.

Ir dar man būtų įdomu sužinoti, kam reikalingas tas storas Amerikos švietimo vadovėlis, kuriuo nešinas važinėjuosi traukiniuose, kad visi matytų, jog esu studentas, ir manimi žavėtųsi. Žinau, kad mums reikės laikyti egzaminus, semestro vidurio ir galutinį, bet iš ko per juos bus klausimai? Jeigu profesorė taip vis pasakos, o dar ir vadovėlyje septyni šimtai puslapių, tai aš tikrai žuvęs.

Auditorijoje netrūksta gerai atrodančių merginų, ir aš labai norėčiau kurios nors iš jų paklausti, gal žino, ką man reikėtų išmokti prieš semestro vidurio egzaminą, kuris bus už septynių savaičių. Norėčiau su ja nueiti į universiteto valgyklą arba į kokią Grinvič Vilidžo kavinę ir paplepėti apie kolonistus ir jų puritoniškus papročius bei kaip žiauriai jie gąsdino savo vaikus. Galėčiau papasakoti, kaip skaičiau Dostojevskį ir Melvilį, ir ji būtų taip sužavėta, kad iškart mane įsimylėtų, o tada Amerikos švietimo istoriją jau mokytumės kartu. Ji išvirtų spagečių ir eitume į lovą pasijaudinti, o paskui sėdėtume atsirėmę į pagalves ir skaitytume storąjį vadovėlį bandydami suprasti, kodėl senieji Naujosios Anglijos gyventojai taip patys save kankino.

Vaikinai per paskaitą tik žiūri į užsirašinėjančias merginas, ir iš karto matai, kad tai, ką kalba profesorė, jiems nė kiek nerūpi. Yra visiškai aišku, kad jie sprendžia, prie kurios merginos paskui prieis pasišnekėti, ir kai tik ši, pirmoji, paskaita baigiasi, iškart žengia prie gražiųjų. Jiems lengva šypsotis savo nuostabiais baltais dantimis, jie jau yra įpratę plepėti, nes tai darė dar vidurinėje mokykloje, kur berniukai ir mergaitės sėdėjo kartu. Bet gražiųjų merginų visuomet kas nors jau laukia už auditorijos durų, tad tų vyrukų, kurie dar auditorijoje prie jų priėjo paplepėti, šypsena greitai pranyksta.

Šeštadienio rytą mums vyksta pono Herberto paskaita. Į auditoriją susirinkusios merginos, atrodo, jį mėgsta, ir matyti, kad lanko nebe pirmą pono Herberto dėstomą kursą, nes pradeda klausinėtų kaip praėjo jo medaus mėnuo. Jis šypsosi, žvangina centus kelnių kišenėje ir pasakoja apie savo medaus mėnesį, o aš svarstau, ką tai turi bendro su literatūros įvadu. O paskui liepia parašyti du šimtus žodžių apie rašytoją, su kuriuo norėtume susipažinti ir kodėl. Aš pasirenku Džonataną Sviftą ir rašau, kad norėčiau su juo susipažinti dėl „Guliverio kelionių“. Man būtų nepaprastai įdomu išgerti arbatos ar alaus su žmogumi, kuris turi tokią vaizduotę.

Stovėdamas ant pakylos ponas Herbertas pavarto mūsų rašinius ir sako: hmm, Frenkas Makortas. Kur yra Frenkas Makortas?

Aš pakeliu ranką ir juntu, kaip išraustu. Aha, sako ponas Herbertas, tai jums patinka Džonatanas Sviftas?

Taip.

Dėl to, kad turi vaizduotę, a?

Taip.

Jo šypsena pradingsta, balsas skamba ne itin draugiškai, o aš jaučiuosi nepatogiai, nes į mane žiūri visa auditorija. Jis sako: jūs turbūt žinote, kad Sviftas buvo satyrikas, tiesa?

Neturiu supratimo, apie ką jis kalba. Bet sumeluoju ir sakau, kad taip.

Jūs juk žinote, kad jis, ko gero, yra pats garsiausias satyrikas visoje anglų literatūroje?

Aš maniau, kad jis buvo airis.

Ponas Herbertas pasižiūri į auditoriją ir nusišypso. Tai pagal jus, pone Makortai, išeitų, kad jeigu aš iš Mergelių salų, tai reiškia, jog esu mergelė?

Per auditoriją nuvilnija juokas, jaučiu, kad mano veidas liepsnote liepsnoja. Žinau, kad dabar visi juokiasi iš manęs, nes ponas Herbertas patraukė mane per dantį ir pastatė į vietą. Dabar jis sako auditorijai, kad mano rašinys yra puikus pavyzdys pernelyg supaprastinto požiūrio į literatūrą, nors „Guliverio keliones“ ir galima vertinti kaip pasaką vaikams, tai labai reikšmingas anglų, ponios ir ponai, o ne airių, literatūros kūrinys, išsiskiriantis itin aštria satyra. Universitete skaitydami didžiuosius literatūros kūrinius, tęsia jis, siekiame pakilti virš to, kas banalu ir vaikiška, ir taip kalbėdamas žiūri tiesiai į mane.

Paskaita baigiasi ir merginos apspinta poną Herbertą, kad jam nusišypsotų ir pasakytų, jog joms labai patiko pasakojimas apie medaus mėnesį, o man taip gėda, kad iš šešto aukšto nulipu laiptais, nes nenoriu leistis liftu kartu su kitais studentais, kurie gali niekinti mane už tai, kad „Guliverio kelionės“ man patinka ne dėl to, dėl ko turėtų, arba netgi ir tais, kuriems dabar manęs tiesiog gaila. Savo knygas iškart susidedu į krepšį, nes jau nebesvarbu, ar žmonės traukiniuose manim žavėsis. Nemoku draugauti su mergina, nesugebu dirbti kontoroje, apsijuokiu per pačią pirmąją literatūros paskaitą ir dabar sau mąstau, ko išvis važiavau iš Limeriko. Jei būčiau ten pasilikęs ir išlaikęs pašto egzaminą, būčiau dabar laiškanešys, vaikščiočiau iš gatvės į gatvę, nešiočiau laiškus, plepėčiau su moterimis, eičiau namo išgerti arbatos ir gyvenčiau be rūpesčių. Galėčiau skaityti Džonataną Sviftą kiek širdis geidžia, ir man būtų visiškai nusičiurkšti, ar jis buvo satyrikas, ar airių dainius.

24

Tomas jau grįžęs, sau dainuoja, gamina airišką troškinį ir plepa su mūsų buto šeimininko graiko, kuris gyvena apačioje ir turi valyklą, žmona. Seimininko žmona yra liekna blondinė, matau, kad ji nenori, jog aš čia būčiau. Einu per Vudsaidą į biblioteką pasiimti knygos, kurią varčiau, kai buvau ten praėjusį kartą, — Šono O’Keisio „Beldžiuosi į duris“. Tai knyga apie skurdžią vaikystę Dubline, man nebūtų niekad nė į galvą atėję, kad galima rašyti ir apie šitokius dalykus. Kai Čarlzas Dikensas rašo apie Londono skurdžius, tai dar nieko, nes jo knygų pabaigoje personažai visuomet sužino, kad jie yra seniai pradingę Somerseto kunigaikščio sūnūs, ir visi paskui ilgai ir laimingai gyvena.

Šono O’Keisio knygose laimės iš viso nėra. Jo akys dar baisesnės negu mano, jų būklė tokia bloga, kad jis vos gali lankyti mokyklą. Bet jis vis tiek bando skaityti, savarankiškai išmoksta rašyti, pats išmoksta airių kalbos, rašo dramas Abbey teatrui, susipažįsta su Ledi Gregori ir poetu Jeitsu, bet turi išvykti iš Airijos, nes visi nuo jo nusisuka. O’Keisis tai jau niekuomet sėdėdamas auditorijoje nesileistų, kad iš jo būtų šaipomasi dėl Džonatano Svifto. Jis atsikirstų ir išeitų, net jeigu dėl blogo regėjimo atsitrenktų į sieną. Jis vienintelis iš visų airių rašytojų, kuriuos skaičiau, rašo apie skarmalus, purvą, alkį ir mirštančius kūdikius. Visi kiti rašo apie kaimą ir fėjas, ir rūką, kuris kyla nuo pelkių, todėl tikra paguoda žinoti, kad yra ir rašytojų, kurie turi bėdų dėl akių ir kenčiančią motiną.

Dabar atrandu, kad vienas dalykas veda prie kito. Kai Šonas O’Keisis rašo apie Ledi Gregori arba Jeitsą, turiu pasiieškoti jų pavardžių „Britų enciklopedijoje“ ir nė nepastebiu, kaip eina laikas, kol bibliotekininkė pradeda junginėti šviesas — tai išjungia, tai įjungia. Nesuprantu ir kaip galėjau Limerike praleisti ištisus devyniolika metų visiškai nieko nežinodamas, kas vyko Dubline prieš man gimstant. Tik dabar iš „Britų enciklopedijos“ sužinau, kokie žymūs buvo airių rašytojai: Jeitsas, Ledi Gregori, Džordžas Raselas ir Džonas Milingtonas Sindžas, rašęs pjeses, kuriose žmonės kalba taip, kaip niekad negirdėjau šnekant Limerike nei kur kitur.

Štai taip Kvinso bibliotekoje atrandu airių literatūrą ir bandau suvokti, kodėl mokykloje mums niekas apie šituos rašytojus nepasakojo, kol išsiaiškinu, kad visi jie buvo protestantai, netgi Šonas O’Keisis, kurio tėvas buvo kilęs iš Limeriko. Nebūtų įmanoma nė įsivaizduoti, kad Limerikas pripažintų protestantų nuopelnus airių literatūrai.

Per antrąją literatūros įvado paskaitą ponas Herbertas sako, kad, jo asmenine nuomone, vienas iš būtiniausių elementų literatūros kūrinyje yra įkarštis, kurio tikrai netrūksta Džonatanui Sviftui, taip pat ir jo gerbėjui, mūsų bičiuliui ponui Makortui. Nors pono Makorto požiūris į Sviftą yra gan naivus, jis kartu ir kupinas entuziazmo. Ponas Herbertas auditorijai sako, kad iš trisdešimt trijų žmonių aš vienintelis pasirinkau iš tikrųjų gerą rašytoją ir kad jam nesinori net pagalvoti, jog šioje auditorijoje yra žmonių, kurie gerais rašytojais laiko, pavyzdžiui, Loidą Daglasą ar Henrį Mortoną Robinsoną. O dabar jis norėtų sužinoti, kaip ir kada aš pirmą kartą perskaičiau Sviftą, ir tada turiu papasakoti, kaip Limerike, kai buvau dvylikos, vienas aklas žmogus mokėjo man pinigus, kad jam skaityčiau Sviftą.

Po gėdos, kurią per šitą paskaitą patyriau praeitą savaitę, kalbėti man visai nesinori, bet turiu daryti kaip lieptas, kitaip mane gali išvis išmesti iš universiteto. O čia dar kiti studentai žiūri ir šnibždasi, ir visai neaišku, ar tai reiškia, kad iš manęs šaiposi ar kad manimi žavisi. Tad kai paskaita baigiasi, užuot leidęsis liftu, aš ir vėl lipu laiptais, bet šį kartą apačioje nebegaliu išeiti pro duris, nes ant jų kabo užrašas „Atsarginis išėjimas“, kuris įspėja, kad jei bandysiu tas duris atidaryti, iškart įsijungs aliarmas. Todėl lipu atgalios į šeštą aukštą, kad galėčiau pasinaudoti liftu, bet durys į koridorių, pasirodo, užrakintos kaip ir visos laiptinės durys kituose aukštuose, tad man nieko nelieka, kaip pastumti pirmo aukšto duris, o tada įsijungia aliarmas ir aš esu vedamas į kažkokį kabinetą, ten turiu pildyti formą ir rašyti pasiaiškinimą, ką laiptinėje dariau, kad įsijungė aliarmas.

Nėra jokios prasmės tame pasiaiškinime aprašinėti savo vargus su dėstytoju, kuris vieną savaitę iš manęs juokiasi, o kitą giria, tad rašau, kad nors labai bijau liftų, ateityje pasižadu jais naudotis. Žinau, kad būtent tai jie ir nori girdėti, o dar būdamas kariuomenėje išmokau, kad verčiau žmonėms, kurie sėdi kabinetuose, sakyti tik tai, ką jie nori girdėti, antraip tave pasiųs į dar aukštesnes instancijas, o šios pageidaus, kad užpildytum dar ilgesnę formą.

25

Tomas sako, kad Niujorkas jam įkyrėjęs, jis važiuojąs į Detroitą, kur turi pažįstamų ir kur galima gerai uždirbti stovint prie konvejerio automobilių gamyklose. Jis siūlo man važiuoti kartu ir pamiršti universitetą, kiek dar užtruks, kol jį pabaigsiu, o net jei ir baigčiau, vis tiek daug neuždirbsiu. O jei prie konvejerio dirbsi greitai, tave netrukus paaukštins iki meistro ir pamainos viršininko, ir nespėsi nė apsidairyti, kaip atsidursi kabinete, kur galėsi visiems įsakinėti, sėdėsi su kostiumu ir kaklaraiščiu, o priešais sėdės tavo sekretorė, kuri tik papurtys plaukus, užsimes koją ant kojos ir tavęs paklaus, ar nieko nenorėtum, ar tikrai visai nieko.

Aišku, kad aš norėčiau važiuoti su Tomu. Būtų ne pro šalį turėti daug pinigų ir važinėtis po Detroitą nauja mašina, pasisodinus šalia blondinę protestantę, kuri neturi nuodėmės jausmo. Galėčiau grįžti į Limeriką pasidabinęs šviesiais amerikoniškais rūbais, bet mane stabdo tai, kad Limerike visi norės žinoti, ką Amerikoje dirbu, o tada negalėčiau jiems atsakyti, kad kiaurą dieną stoviu prie konvejerio ir kaišioju detales į riedančius pro šalį biuikus. Tokiu atveju jau būčiau linkęs jiems pareikšti, kad studijuoju Niujorko universitete, nors kai kas, žinoma, tuoj pultų sakyti: universitete? Kaip tu, dėl Dievo meilės, apskritai galėjai patekti į universitetą, kai būdamas keturiolikos metei mokyklą ir nebuvai nė kojos įkėlęs į vidurinę? Aišku, gali būti, kad Limerikas tada pradės kalbėti, jog nuo mažens vaikščiojau nosį užrietęs ir buvo matyti, kad noriu iššokti aukščiau bambos, jog visada per daug gerai apie save galvojau, tuo tarpu Dievas taip sutvarkė šitą pasaulį, kad būtų ir kam malkas kapoti bei vandenį nešioti, ir kas aš iš viso manausi esąs, kai gimiau ir augau Limeriko skersgatviuose?

Horacijus, tas juodaodis, su kuriuo vos nenumiriau dezinfekavimo kameroje, sako, kad jeigu mesiu universitetą, tai būsiu tikras kvailys. Jis pats deda visas pastangas, kad jo sūnus galėtų studijuoti Kanadoje, ir tai vienintelis kelias Amerikoje, žmagau. Jo žmona valo biurus Brodo gatvėje ir džiaugiasi, kad turi gerą sūnų, ir stengiasi sutaupyti bent keletą dolerių jo mokslų baigimo dienai, kuri bus už dvejų metų. Jų Timotis nori tapti vaikų gydytoju, kad galėtų grįžti į Jamaiką gydyti sergančių vaikų.

Horacijus sako, kad turėčiau dėkoti Dievui, jog esu jaunas ir sveikas baltaodis, o dar turiu lengvatą demobilizuotiesiems. Aišku, su tomis akimis man nėra gerai, bet, kad ir kaip ten būtų, šioje šalyje jau geriau būti baltaodžiu su niekam tikusiomis akimis nei juodaodžiu su sveikomis. Jeigu jo paties sūnus kada nors pasakytų, kad ruošiasi mesti mokslus ir stovėdamas prie konvejerio į automobilius kaišioti žiebtuvėlius, jis nuvažiuotų į Kanadą ir nusuktų jam sprandą.

Sandėlyje yra vyrų, kurie šaiposi ir klausia, ko, po velnių, aš sėdžiu per pietus su tuo Horacijumi. Ką išvis galima kalbėtis su tuo, kurio seneliai ką tik iškrito iš medžio? O jeigu sėdžiu platformos pakrašty skaitydamas knygą paskaitoms, jie klausia, ar tik nebūsiu žydras, ir pradeda visaip sukioti plaštakas. Man maga tiems vyrams į makaules paleisti kablį, bet Edis Linčas liepia jiems ramintis, atsikabinkit nuo vaikio, ir sako, kad jie patys yra suskretę mulkiai, kurių seneliai dar gyveno purve, ir nežinotų, kas yra medis, net jei sugrūstum kokį jiems į subinę.

Prieš Edį vyrai šakotis neketina, bet man, žinoma, atsikeršija: kai iškraunam sunkvežimius, užuot dėžę arba pakuotę padavę, staiga paleidžia taip, kad mane nutvilko baisus skausmas ir vos neišnyra rankos. Jei kuris vairuoja krautuvą, tai, žiūrėk, pasistengs prispausti prie sienos, o paskui tik juokiasi: oi, kaip čia tavęs nepamačiau. Arba po pietų labai draugiškai klausia, ar skaniai pavalgiau, o jei atsakau „taip“, sako: šūdas, brolyti, negi nepajutai balandžio šūdo, kurį Džojis užtepė tau ant kumpio?

Mano galvoje susirenka tamsūs debesys ir norėčiau pulti ant Džojo su savo kabliu, bet tas kumpis atsistoja man skersai gerklės ir prie platformos krašto pradedu lupti ožius, o vyrai vienas kitą kumščiuoja ir kvatojasi, nesijuokia tik Džojis, kuris stovi platformos gale, prie upės, ir žiūri į dangų, nes visi žino, kad jam ne visi namie, ir Horacijus, kuris stovi kitame platformos gale ir tylėdamas viską stebi.

Kai jau visas kumpis išeina lauk ir liaujuosi žiaukčioti, numanau, ką dabar galvoja Horacijus. Jis mąsto, kad jeigu dabar mano vietoje būtų jo paties sūnus, jis patartų jam iš čia eiti, aš ir pats žinau, kad taip būtų geriausia. Tad susirandu Edį Lincą ir atiduodu jam savo kablį, laikydamas už geležtės, o ne už rankenos, nes atsukti geležtę būtų įžeidimas. Jis paima kablį ir paspaudžia man ranką. Sako: gerai, vaiki, sėkmės tau, atlyginimą atsiųsim. Nors Edis platformos viršininko vietą pasiekė tik savo darbu ir neturi jokio išsilavinimo, jis supranta, kas vyksta, ir žino, kas dedasi mano galvoje. Prieinu prie Horacijaus ir spaudžiu jam ranką. Man nepavyksta ištarti nė žodžio, nes jaučiu jam keistą meilės jausmą, dėl kurio taip sunku kalbėti, tenorėčiau, kad jis būtų mano tėvas. Jis irgi nieko nesako, nes žino, kad būna tokių atvejų kaip šis, kada žodžiai neturi prasmės. Tik paplekšnoja man per petį ir linkteli, o išeidamas iš „Uosto sandėlių“ dar išgirstu, kaip Edis Lincas sako: atgal prie darbo jūs, gauja minkštakiaušių.

Šeštadienio rytą abu su Tomu traukiniu važiuojam į autobusų stotį Manhetene. Jis iškeliauja į Detroitą, o aš su savo karišku kelionmaišiu kraustausi į nakvynės namus Vašington Haitse. Tomas nusiperka bilietą, į autobuso bagažinę susikrauna krepšius ir lipdamas pro duris sako: tai ar tikrai? Tikrai nenori į Detroitą? Gyvenimas ten būtų pasiutusiai puikus.

Galėčiau tą pačią minutę lipti į autobusą. Kelionmaišyje sudėtas visas mano turtas, tereikėtų įmesti jį prie Tomo krepšių, nusipirkti bilietą ir jau būčiau pakeliui į naują gyvenimą, kur lauktų svaigūs nuotykiai, pinigai, blondinės ir sekretorės, pasiruošusios patenkinti bet kokius, visut visutėliausius mano norus, bet prisimenu, kaip Horacijus pasakė, kad būčiau tikras kvailys, ir žinau, kad tai teisybė, todėl tik papurtau galvą ir autobuso durys užsidaro, o Tomas šypsodamasis ir mojuodamas nueina sėstis į savo vietą.

Visą kelią, kol važiuoju traukiniu į Vašington Haitsą, jaučiuosi, lyg būčiau plėšomas tarp Tomo ir Horacijaus, tarp Detroito ir Niujorko universiteto. Tikrai, kodėl negalėčiau tiesiog įsidarbinti fabrike, dirbčiau nuo aštuonių iki penkių, kas dieną gaučiau valandą pietums ir dvi savaites atostogų kasmet? O vakare pareičiau namo, nusiprausčiau, nueičiau į pasimatymą su kokia mergina, paskaityčiau knygą, jei tik norėčiau. Nereikėtų jaudintis dėl dėstytojų, kurie vieną savaitę iš tavęs šaiposi, o kitą — giria. Nebereiktų nervintis dėl visokių rašto darbų ir storų vadovėlių skaitymo nei egzaminų. Būčiau laisvas.

Bet ir Detroite važinėdamas traukiniais ir autobusais matyčiau knygomis nešinus studentus ir nuolat galvočiau, koks buvau kvailys, kad mečiau Niujorko universitetą tik tam, kad atsistojęs prie konvejerio kalčiau pinigus. Žinau, kad nebaigęs mokslų niekuomet nebūčiau patenkintas ir nuolat galvočiau apie tai, ką praradau.

Kiekvieną dieną sužinau, koks esu neišmanėlis, ypač kai nueinu kavos ir kepto sumuštinio su sūriu į Niujorko universiteto valgyklą. Tenai visuomet būna minios studentų, kurie sėdi numetę knygas ant grindų ir, atrodo, daugiau neturi ką veikti, tik kalbėtis apie paskaitas. Jie skundžiasi dėstytojais ir keikia juos, kad rašo žemus balus. Jie giriasi, kad panaudojo tą patį darbą ne vienam kursui, arba juokiasi iš to, kaip dėstytojus galima apgauti, darbą nukopijavus iš enciklopedijų ar šiek tiek pakeitus iš knygų. Paprastai paskaitas lanko tiek žmonių, kad dėstytojai darbus tiktai perverčia, o jeigu ir turi asistentus, tai tie vis tiek šūdo nieko nesusigaudo. Štai kaip kalba studentai, ir atrodo, tarsi universiteto lankymas jiems tebūtų didelis žaidimas.

Čia visi kalba ir niekas neklauso, bet manęs tai visai nestebina. Ir aš norėčiau būti paprastas studentas, kartu su visais šnekėti ir skųstis, nors negaliu nė klausytis, kai kuris nors pradeda kalbą apie kažkokį balų vidurkį. Jie kalba apie tą vidurkį todėl, kad būtent jis lemia, ar pateksi į gerą universitetą studijuoti toliau, ir todėl, kad dėl vidurkio labai nerimauja tėvai.

O kai nesikalba apie vidurkius, tai ginčijasi apie visa ko prasmę, gyvenimą, Dievo buvimą, pasibaisėtiną situaciją pasaulyje, ir niekada nežinai, kada kuris mestels vieną žodį, po kurio visi labai surimtėja, — egzistencializmas. Jie kalbasi apie tai, kaip nori būti gydytojais ar teisininkais, kol staiga kuris vienas iškelia rankas į dangų ir pareiškia, kad viskas beprasmiška, kad pasaulyje yra tik vienas žmogus, kurio dar verta klausytis, tai Alberas Kamiu, kuris sako, kad pats svarbiausias tavo kasdienis veiksmas yra sprendimas nenusižudyti.

Jeigu norėčiau prisidėti prie tokios grupės ir sėdėti numetęs knygas ant grindų rūškanas dėl to, kad gyvenimas tuščias, turėčiau pirma pasiskaityti apie egzistencializmą ir išsiaiškinti, kas yra tas Alberas Kamiu. Kol nutariu taip padaryti, studentai jau pradeda kalbėtis apie skirtingus fakultetus ir aš staiga sužinau, kad studijuoju fakultete, į kurį visi žiūri iš aukšto, tai yra Pedagogikos. Gerai, jei studijuoji Verslo fakultete ar Vašingtono aikštės menų ir mokslų koledže, bet jeigu esi Pedagoginiame, tai jau žemiau nėra kur. Jį baigęs būsi mokytojas, o kas gi norėtų būti mokytoju. Kai kurių studentų mamos yra mokytojos, ir ką jos ten gauna, žmogau, visiškas šūdas. Tu lieji prakaitą dėl gaujos vaikiščių, kurie vis tiek tavo triūso niekada neįvertins, ir ką už tai gauni? Tiktai babkes11, ir nieko daugiau.

Iš to, kaip jie ištaria, suprantu, kad babkės nėra gerai, ir tai dar vienas žodis, kurį turėsiu išsiaiškinti kartu su „egzistencializmu“. Mano nuotaika bjursta, kai sėdžiu čia, valgykloje, klausydamasis protingų šnekų, ir žinau, kad man su kitais studentais nėra ko nė lygintis. Jie turi vidurinės mokyklos baigimo atestatus, o jų tėvai dirba nepakeldami galvų, kad tik atžalos galėtų studijuoti Niujorko universitete, o paskui tapti gydytojais ir teisininkais, bet ar tie gimdytojai žino, kiek laiko jų sūnūs ir dukterys praleidžia valgykloje šnekėdami apie egzistencializmą ir savižudybę? Tuo tarpu man jau dvidešimt treji, bet atestato aš neturiu, užtai turiu niekam tikusias akis, sugedusius dantis ir visa kita, ir ką gi čia iš viso veikiu. Man dar pasisekė, kad neatsisėdau kartu su tais protingais, apie savižudybę mąstančiais studentais. Nes vos jie sužinotų, kad ruošiuosi būti mokytoju, iš karto tapčiau visos grupės pajuokos objektu. Ko gero, turėčiau sėdėti kitame valgyklos gale su būsimaisiais mokytojais iš Pedagogikos fakulteto, bet tuomet visas pasaulis žinotų, kad esu vienas iš nevykėlių, kurie nesugebėjo įstoti į gerus fakultetus.

Man nebelieka nieko kito, tik išgerti kavą, pabaigti keptą sumuštinį su sūriu ir žingsniuoti į biblioteką pasiskaityti apie egzistencializmą ir dėl viso pikto išsiaiškinti, dėl ko tas Kamiu toks liūdnas.

26

Mano naujoji buto šeimininkė yra ponia Agnesė Klein, ji aprodo man kambarį už dvylika dolerių per savaitę. Tai tikras kambarys, o ne koks koridoriaus galas, kurį nuomojausi iš ponios Ostin Šešiasdešimt aštuntojoje gatvėje. Čia stovi lova, stalas, kėdė ir nedidukė sofa kampe prie lango, kur galės miegoti mano brolis Maiklas, kai už keleto mėnesių atvyks iš Airijos.

Man dar nespėjus įžengti pro duris, ponia Klein jau pradeda pasakoti savo istoriją. Ir iš karto sako, kad neskubėčiau daryti išvadų. Nors jos pavardė Klein, tai ne ji, o jos vyras buvo žydas. Jos pačios pavardė yra Kenti, o kaip man pačiam turbūt gerai žinoma, airiškesnių pavardžių nebūna, ir jeigu aš neturįs kur eiti per Kalėdas, galiu jas praleisti su ja ir jos sūnumi Maiklu, kas iš jo belikę. Visos jos nelaimės prasidėjo nuo Edžio, jos vyro. Prieš pat prasidedant karui, jis išdūmė į Vokietiją, su savim pasiėmęs Maiklą, kuriam tebuvo ketveri, mat Edžio motina buvo prie mirties ir jis tikėjosi paveldėti jos turtą. Žinoma, juos visus sučiupo, visą Kleinų šeimyną, ir motiną, ir visus kitus, ir pasodino į konclagerį. Prakeiktiems naciams nerūpėjo, kad Maiklas yra Amerikos pilietis, gimęs Vašington Haitse. Savo vyro ji nebeišvydo, tačiau vargšas Maiklas išgyveno ir, karui pasibaigus, pasisakė amerikiečiams, kas esąs. O dabar tas jos Maiklas, kas iš jo belikę, yra tame kambarėlyje koridoriaus gale. Ji sako, kad Kalėdų dieną apie kokią antrą ateičiau pas ją į virtuvę išgerti po stiklą prieš vakarienę. Kalakuto nebus. Ji norėtų pagaminti europietiškų valgių, jeigu neprieštarauju. Aš neprivaląs to daryti, jeigu nenoriu, ji manęs visai neverčia kartu švęsti Kalėdas, jeigu turiu kur eiti, kokią airių merginą, kuri man išvirs bulvių košės. Dėl jos pačios jaudintis neverta. Nieko baisaus. Jai nebūtų pirmas kartas, kai Kalėdas sutiktų vienui viena su Maiklu, kuris yra koridoriaus gale, kas iš jo belikę.

Kalėdų dieną iš virtuvės pasklinda keisti kvapai — ponia Klein kažką maišo keptuvėje. Pierogai, sako ji, lenkiški. Maiklui jie patinka. Štai, paimk degtinės su šlakeliu apelsinų sulčių. Tai labai į sveikatą tokiu metų laiku, kai aplink slankioja gripas.

Nusinešam gėrimus į svetainę, o ji kalba apie savo vyrą. Sako, kad dabar šitaip nesėdėtume, degtinės negertume ir nekeptume pierogų, jeigu jis būtų čia. Kalėdos Edžiui buvo eilinė darbo diena.

Kai ponia Klein lenkiasi pareguliuoti lempos šviesos, jai nukrinta perukas, ir išvydęs jos pliką kiaušą, ant kurio telikę keletas kuokštelių rusvų plaukų, nuo išgertos degtinės aš garsiai susižvengiu. Gerai gerai, sako ji. Jeigu tavo motinai kada nors taip nukristų perukas, pažiūrėčiau, kaip tada juoktumeis. Ir vėl užsimaukšlina jį ant galvos.

Aš jai sakau, kad mano motinos plaukai visai neblogi, o ji atsako: nenuostabu. Tavo motina taigi neturėjo bepročio vyro, kuris, vajėzau, pats nuėjo tiesiai naciams į nagus. Jeigu ne jis, Maiklas, kas iš jo belikę, dabar negulėtų lovoje, o gertų degtinę ir varvintų seilę laukdamas pierogų. O Dieve, pierogai!

Ji pašoka nuo kėdės ir bėga į virtuvę. Na, jie truputį pridegė, bet nuo to bus tik skanesni ir traškesni. Mano filosofija — ar nori išgirsti mano filosofiją? — tokia: nėra to blogo virtuvėje, kas neišeitų į gera. Na ką, išgerkime dar po šlakelį, kol išsitroškins kopūstai su kielbasa.

Ji pripildo stiklus ir supyksta, kai paklausiu, kas yra kielbasa. Sakosi negalinti patikėti, kad pasaulyje esti tokių neišmanėlių. Kaip galima dvejetą metų praleisti JAV kariuomenėje ir nežinoti, kas yra kielbasa? Visai nenuostabu, kad valdžią ima komunistai. Vajėzau, tai tokia lenkiška dešra, tu geriau pasižiūrėk, kaip aš ją kepu, jeigu vestum ne kokią airę, o šiaip merginą, kuri dar ims ir užsimanys kielbasos.

Kol čirška kielbasa ir skleisdami acto kvapą troškinasi kopūstai, pasiliekame virtuvėje ir išgeriame dar po vieną degtinės. Ponia Klein ant padėklo sudeda tris lėkštes ir įpila stiklą košerinio Manischewitz vyno Maiklui, kas iš jo belikę. Jam labai patinka šis gėrimas, sako ji, Maiklas labai jį mėgsta su pierogais ir kielbasa.

Per jos miegamąjį nueinam į mažytį tamsų kambarėlį, kur Maiklas, kas iš jo belikę, sėdi lovoje ir žiūri tiesiai priešais save. Kėdes atsinešam, o vietoj stalo naudojam jo lovą. Ponia Klein įjungia radiją ir iš jo pasklinda akordeono melodijos. Tai mėgstamiausia jo muzika, sako ji. Viskas, kas europietiška. Tu žinai, jam užeina nostalgija, Europos nostalgija, vajėzau. Ar ne, Maiklai? Juk taip? Su tavimi kalbu. Linksmų Kalėdų, Maiklai, tebūna jos prakeiktos. Ji nusiplėšia nuo galvos peruką ir sviedžia jį į kampą. Aš daugiau neapsimetinėsiu, Maiklai. Man jau gana. Arba tu praveri burną, arba kitais metais aš darysiu amerikietiškas Kalėdas. Kaip sau nori, Maiklai, o jeigu ne, kitąmet Kalėdoms bus kalakutas su įdaru ir spanguolių padažu, viskas kaip pridera.

Maiklas toliau žiūri tiesiai prieš save, tik kielbasos riebalai teliūskuojasi po visą jo lėkštę. Ponia Klein pradeda sukinėti radiją, kol suranda Bingą Krosbį, dainuojantį „Baltas Kalėdas“.

Laikas pratintis, Maiklai. Kitais metais bus Bingas ir kalakutas su įdaru. Po velnių tą kielbasą.

Ji pastumia savo lėkštę į šalį ir užmiega padėjusi galvą prie Maiklo alkūnės. Aš dar šiek tiek pasėdžiu, o tada nešuosi vakarienę į virtuvę, išverčiu ją į šiukšlinę, einu į savo kambarį ir krintu į lovą.

Timis Koinas dirba Prekybinėje šaldymo kompanijoje ir gyvena Merės O’Brajen nakvynės namuose už kampo nuo ten, kur gyvenu aš. Jis kviečia mane užsukti puodelio arbatos, kada tik sugalvosiu, Merė nesupyks, ji labai draugiška.

Iš tikrųjų tai ne nakvynės namai, o tiesiog didelis butas, čia gyvenantys keturi nuomininkai moka po aštuoniolika dolerių per savaitę. Ir gauna padorius pusryčius kada tik panorėję, ne taip kaip pas Loganą Bronkse, kur privalėjome eiti į mišias ir būti malonės būsenos. Ir pati Merė sekmadienio rytą mieliau sėdi virtuvėje, geria arbatą, rūko cigaretes ir šypsosi klausydama nuomininkų pasakojimų, dėl ko jiems dabar tokios baisios pagirios ir kaip jie prisiekinėja į burną nebeimti nė lašo. Ji sako, jei norėsiu, galėsiu čia atsikraustyti, jei kuris iš vyrukų sugalvos grįžti į Airiją. Jie visados grįžta, sako Metė. Jie mano, kad susitaupys štai keletą dolerių ir įsikurs kokiame sename ūkyje susiradę merginą iš kaimo, bet ką jie darys vakarais, kai nieko ten nebus, tik žmona, mezganti prie krosnies šviesos, ir juos apniks mintys apie Niujorko šviesas, Istsaido šokių sales ir mielus jaukius Trečiojo aveniu barus.

Norėčiau persikraustyti pas Merę O’Brajen ir pabėgti nuo ponios Agnesės Klein, kuri, atrodo, tik stovi prie durų ir laukia, kol pasuksiu spynoje raktą, kad galėtų įbrukti stiklą degtinės ir apelsinų sulčių. Jai visai nesvarbu, kad turiu skaityti ir rašyti darbus paskaitoms universitete. Jai nė kiek nerūpi, kad jaučiuosi visiškai nusivaręs po naktinės pamainos prieplaukose ar sandėlių platformose. Ji nori man papasakoti savo gyvenimo istoriją, kaip Edis ją apžavėjo ir išvertė iš koto, o žavėti jis mokėjo geriau nei koks airis, saugokis žydaičių merginų, Frenkai, jos gali būti labai žavingos ir labai — kaip ten sakoma? — labai geidulingos, nespėsi nė apsidairyti, kaip užlipsi ant stiklo.

Ant stiklo?

Taigi kad ant stiklo, Frenkai. Ar nieko prieš, jei vadinsiu tave vardu? Jei neužlipsi ant vyno taurės ir jos nesutraiškysi, žydai su tavim nesituoks. O tada norės atversti tave į savo tikėjimą, kad vaikai būtų žydai ir viską paveldėtų. Bet aš nepriėmiau to tikėjimo. Jau buvau pasiruošusi, bet motina pasakė, jeigu pasidarysiu žydė, ji nušoks nuo Džordžo Vašingtono tilto, nors, tarp mūsų šnekant, man būtų buvę tas pats, net jeigu ji būtų nušokusi ir atsitrenkusi į kokį praplaukiantį vilkiką. Mane sulaikė ne tai. Tikėjimo nepakeičiau tik dėl tėvo, kuris buvo geras žmogus, nors ir turėjo bėdų dėl alkoholio, bet ko daugiau tikėtis, jei tavo pavardė Kentis, kurios pilna visoje Kerio grafystėje, kurią tikiuosi kada nors pamatyti, jei Dievas duos sveikatos. Sako, Kerio grafystė labai žalia ir graži, o čia aš nematau jokios žalumos. Ir išvis nieko nematau, išskyrus šitą butą ir parduotuvę, ničnieko, išskyrus šitą butą ir Maiklą, kas iš jo belikę, tame koridoriaus gale. Mano tėvas pasakė, kad jam iš skausmo plyštų širdis, jeigu tapčiau žyde, ne, jis nieko prieš juos neturįs, prieš tą vargšę kenčiančią tautą, bet ir mūsų tauta šitiek kentėjo, negi galėčiau dabar imti ir atsukti nugarą ištisoms kartoms, kurias korė ir degino į kairę ir į dešinę? Jis į mano vestuves atėjo, o motina — ne. Ji tepasakė, kad aš iš naujo kalu Kristų prie kryžiaus, kad dabar jis vėl kenčia ir taip toliau. Kad žmonės Airijoje geriau būtų mirę iš bado nei valgę protestantų sriubą, ir ką jie dabar pasakytų, pamatę, kaip aš elgiuosi? Edis tuomet mane apkabino ir pasakė, kad jam irgi nebuvo lengva su saviškiais, bet, kalbėjo jis, jeigu jau ką nors myli, tai gali pasiųsti velniop visą pasaulį, o pažiūrėk, kas su Edžiu atsitiko — jis atsidūrė toje prakeiktoje krosnyje, tegu Dievas man atleidžia už tokius žodžius.

Ji atsisėda ant mano lovos, ant grindų pasideda stiklą ir užsidengia veidą delnais. Jėzau, Jėzau, sako. Negaliu nė užmigti, kai pagalvoju, ką jie su juo padarė ir ką matė Maiklas. Ir ką jis ten matė? Aš mačiau nuotraukas laikraščiuose. Jėzau. Aš gi juos pažįstu, tuos vokiečius. Jie čia gyvena. Jie turi maisto parduotuvę, turi vaikų, aš jų klausiu: ar tai jūs nužudėte mano Edį? O jie tik stovi ir į mane žiūri.

Ji pravirksta, atsigula ant mano lovos ir užmiega, net nežinau, gal man reikėtų ją pažadinti ir pasakyti, kad aš ir pats vos bepastoviu ant kojų, negi moku dvylika dolerių per savaitę už tai, kad ji miegotų mano lovoje, kai pats bandau užmigti ant kietos sofos, kuri laukia mano brolio Maiklo, kai jis už keleto mėnesių čia atvyks.

Kai apie tai papasakoju Merei O’Brajen ir jos nuomininkams, jie visi pradeda isteriškai kvatotis. Ak, Dieve jos pasigailėk, sako Merė. Aš pažįstu vargšelę Agnesę ir žinau, kaip su ja būna. Kartais ji visiškai praranda nuovoką ir blaškosi po apylinkes be peruko, klausinėdama, kur yra rabinas, nes ji norinti pereiti į žydų tikėjimą dėl sūnaus, vargšo Maiklo, kuris guli lovoje, kas iš jo belikę.

Kas porą savaičių padėti poniai Klein ateina dvi vienuolės. Jos nuprausia Maiklą, kas iš jo belikę, ir pakeičia patalynę. Sutvarko butą ir prižiūri, kad ponia Klein išsimaudytų. Sušukuoja jos peruką, kad neatrodytų toks susivėlęs. Ponia Klein to nežino, bet jos atskiedžia jos degtinę vandeniu, tad ji apgirsta tik dėl to, kad taip įsivaizduoja.

Sesuo Merė Tomas susidomi ir manimi. Ar praktikuoju savo tikėjimą ir kurgi mokausi, nes ji matanti knygas ir užrašus? Kai pasakau, kad Niujorko universitete, ji susiraukia ir paklausia, ar nebijau, kad tokioje vietoje prarasiu savo tikėjimą. Ir aš negaliu jai taip imti ir pasakyti, kad senų seniausiai nebevaikštau į mišias, kai ji ir sesuo Beatričė yra tokios geros poniai Klein ir Maiklui, kuris guli lovoje, kas iš jo belikę.

Sesuo Merė Tomas pašnibžda man tokį dalyką, apie kurį aš niekam negalįs prasitarti, na, nebent kunigui: vieną dieną ji ėmė ir pakrikštijo Maiklą. Jis juk ir taip nėra tikras žydas, jo motina gi airė katalikė, o sesuo Merė nenorinti nė pagalvoti, kas atsitiktų, jei Maiklas numirtų be Krikšto sakramento. Argi jis nepakankamai prisikentėjo Vokietijoje, kai būdamas vaikas regėjo, kaip išveda jo tėvą, o gal ir dar baisiau? Tad argi jis nenusipelno krikšto malonės, ypač jeigu vieną rytą imtų ir nebepabustų ten, toje lovoje?

O paskui ji paklausia, kokia čia mano padėtis? Ar aš skatinu Agnesę gerti, ar atvirkščiai? Sakau jai, kad neturiu niekam laiko, nes esu taip apsikrovęs studijomis ir darbais, kad nelabai turiu kada net pamiegoti. Tuomet ji pasiteirauja, ar negalėčiau padaryti jai nedidelės paslaugos, tai labai nuramintų jos sielą. Jei kada turėsiu progą, kai vargšelė Agnesė miegos arba bus praradusi sąmonę nuo praskiestos degtinės, ar negalėčiau nueiti į koridoriaus galą, atsiklaupti prie Maiklo lovos ir sukalbėti keletą „Sveika, Marija“ ar kokią rožinio dalį. Gal jis ir nesupras, bet niekada nežinai. O gal tos „Sveika, Marija“ su Dievo pagalba įsiskverbs į Maiklo sutrikusias smegenis ir padės grįžti į gyvųjų pasaulį, atgal prie Tikrojo tikėjimo, kuris perėjo jam iš motinos pusės.

Jei aš tai padarysiąs, jinai už mane pasimels. Pirmiausia ji melsis, kad mesčiau Niujorko universitetą, kuris, kaip visiems gerai žinoma, yra komunizmo židinys ir kur man kyla didelis pavojus prarasti nemirtingą sielą, o kokia nauda žmogui, jeigu jis laimi visą pasaulį, bet praranda nemirtingą sielą? Dievas galėtų paliudyti, man tikrai atsirastų kokia vieta Fordamo ar Šv. Jono universitete, kurie nėra ateistinio komunizmo židiniai kaip Niujorko universitetas. Geriau jau paskubėčiau išeiti iš to Niujorko universiteto, kol senatorius Makartis12 juo neužsiėmė, Dieve jam padėk ir jį saugok. Argi ne taip, seserie Beatriče?

Antroji vienuolė tik linkteli galvą, nes nuolatos būna taip užsiėmusi, kad neturi laiko kalbėti. Kol sesuo Merė Tomas bando išgelbėti mano sielą, sesuo Beatričė maudo ponią Klein arba prausia Maiklą, kas iš jo belikę. Kartais, kai sesuo Beatričė atidaro Maiklo duris, vien kvapo, kuris pasklinda koridoriumi, pakanka, kad pasidarytų bloga, bet jos tai nesustabdo. Ji vis tiek jį prausia ir keičia jo patalynę, ir visuomet girdėti, kad niūniuoja giesmes. Kai ponia Klein būna per daug išgėrusi ir pradeda aikštytis dėl to, kad reikia maudytis, sesuo Beatričė ją niūniuodama apkabina ir glosto tuos retus rudus kuokštus jai ant galvos, kol ponia Klein jos rankose virsta kūdikiu. Sesuo Merė Tomas tokiais atvejais praranda kantrybę ir poniai Klein sako: jūs neturite teisės šitaip švaistyti brangaus mūsų laiko. Mums dar reikia aplankyti kitas kenčiančias sielas, katalikus, ponia Klein, katalikus.

Ir aš katalikė. Aš katalikė, verkšlena ponia Klein.

Kaip čia pasakius, ponia Klein, kalba sesuo Merė Tomas.

O jeigu ponia Klein nesiliauja kūkčioti, sesuo Beatričė apkabina ją dar stipriau, uždeda ištiestą delną jai ant galvos ir toliau sau niūniuoja pakėlusi besišypsantį veidą į dangų. O sesuo Merė Tomas man graso pirštu ir sako: saugokis vedybų už Tikrojo tikėjimo ribų. Antraip štai kas atsitinka.

27

Man atėjo laiškas, kad turėčiau prisistatyti pas poną Maksą Bogartą, studijų konsultantą Anglų kalbos ir literatūros katedroje. Jis sako, kad jo netenkina mano pažymiai: B minus iš Amerikos švietimo istorijos ir C iš literatūros įvado. Juk per bandomąjį metų laikotarpį turėčiau išlaikyti B vidurkį, jei noriu likti universitete. Ir taip, sako jis, Priėmimo skyriaus vedėja tau padarė didelę nuolaidą, kad priėmė studijuoti be vidurinės mokyklos baigimo atestato, o tu jos pasitikėjimo visiškai nepateisini.

Man reikia dirbti.

Ką turi omeny, sakydamas, kad tau reikia dirbti? Dirbti reikia visiems.

Man reikia dirbti naktimis, o kartais ir dienomis prieplaukose ir sandėliuose.

Jis sako, kad aš turįs apsispręsti: darbas arba universitetas. Šį kartą jis man atleis ir duos dar vieną bandomąjį laikotarpį, be to, kurį jau turiu. Kitą birželį jis tikisi mane pamatyti su tvirtu B arba dar geresniu vidurkiu.

Niekados nebūčiau pagalvojęs, kad studijos bus vien skaičiai, raidės, balai, vidurkiai ir kažkokie bandomieji laikotarpiai. Maniau, kad universitetas — tai vieta, kur malonūs mokyti vyrai ir moterys žiūrės į studentus su šiluma ir mokys, o jeigu ko nesuprasiu, stabtelės ir paaiškins. Nežinojau, kad paskaitose sėdėsiu su dešimtimis kitų studentų, kartais jų būna ir per šimtą, o dėstytojai tik dėstys ir į tave net nepažvelgs. Kai kurie dėstytojai žiūri pro langą arba į lubas, kiti būna sukišę nosis į užrašus ir skaito iš popierių, kurie iš senumo net pageltę ir trupa. Jeigu studentai bando ko nors paklausti, jie būna ignoruojami. Tuo tarpu anglų romanuose Oksfordo ir Kembridžo studentai visada sėdi savo profesorių kabinetuose ir siurbčiodami šerį aptarinėja Sofoklį. Aš irgi norėčiau aptarinėti Sofoklį, bet pirma turėčiau jį perskaityti, o tam visai neturiu laiko, nes naktimis dirbu „Prekybiniame šaldyme“.

O jeigu norėčiau aptarinėti Sofoklį ir rūškanu veidu mąstyti apie egzistencializmą ir Kamiu savižudybės problemą, Prekybinę šaldymo kompaniją turėčiau mesti. Jei neturėčiau naktinio darbo, galėčiau sėdėti universiteto valgykloje ir kalbėtis apie „Pjerą, arba Dviprasmybes“, apie „Nusikaltimą ir bausmę“ ar apie Šekspyrą apskritai. Toje valgykloje yra merginų, kurių vardai tokie kaip Rachelė ir Naomė, būtent apie jas man ponia Klein pasakojo, kad jos, žydės, yra labai geidulingos. Kaip norėčiau turėti drąsos jas užkalbinti, nes jos, ko gero, kaip ir protestantės merginos, yra apimtos nevilties dėl visa ko beprasmybės, neturi jokio nuodėmės jausmo ir yra pasiruošusios įvairiais būdais tą savo geidulingumą išreikšti.

1954 metų pavasarį pradedu studijuoti visu krūviu, o dokuose ir sandėliuose dirbu tik keletą valandų per dieną arba kai įdarbinimo agentūra pasiunčia į kokį laikiną darbą. Pirmąjį tokį gaunu skrybėlių fabrike Septintajame aveniu, jo savininkas ponas Mejeris sako, kad darbas čia visiškai nesunkus. Man tereikia paimti šias neutralių spalvų moteriškas skrybėles, į skirtingus dažus pamirkyti šitas plunksnas, leisti plunksnai išdžiūti, priderinti jos spalvą prie skrybėlės ir prie jos pritvirtinti plunksną. Lengva, ar ne? Aha, atrodo, juokų darbas, sako ponas Mejeris, bet kai leidau pamėginti tai padaryti savo pagalbininkėms puertorikietėms, jos pridirbo tokių spalvų derinių, kad apaktum vos į juos pažvelgęs. Tie puertorikai gyvenimą laiko Velykų paradu, bet taip tikrai nėra. Reikia turėti skonį, kad pritaikytum plunksną prie skrybėlės, tai jau taip, mano drauge. Nes Bruklino žydės visai nepageidauja Velykų parado sau ant galvų, pats supranti.

Jis sako, kad atrodau pakankamai protingas, juk esu studentas, ar ne? Tad susidoroti su tokiu paprastu darbu man tikrai nebus sudėtinga. Antraip ką aš veikiu tame universitete? Jam pačiam reikia kelioms dienoms išvykti, tad aš turėsiąs dirbti savarankiškai, tiesa, šalia dar bus puertorikietės, kurios dirba prie siuvamųjų mašinų ir pjaustymo stalų. Jo, sako jis, kurgi ne, tos puertorikės, jei ką, tau tikrai padės, cha cha.

Norėčiau pasiteirauti, kokios spalvos suderinamos ir kokios ne, bet jo jau ir pėdos atšalusios. Tad pradedu mirkyti plunksnas į dažus, o kai pritvirtinu jas prie skrybėlių, puertorikietės merginos ir moterys ima krizenti ir juoktis. Kai baigiu vieną skrybėlių krūvą, jos sudėlioja jas ant lentynų palei sienas ir atneša naują. Ir visą laiką kaip įmanydamos tramdo juoką, bet nelabai pavyksta, o aš negaliu neraudonuoti. Stengiuosi, kad spalvų gama nesikartotų, dėl to mirkau plunksnas į skirtingus dažus, kad išeitų kaip vaivorykštė. Vieną plunksną naudodamas kaip teptuką, kitas marginu taškeliais, brūkšneliais, saulėlydžiais, priešpilniais ir delčiomis, vinguriuojančiomis upėmis su šokinėjančiomis žuvytėmis ir tupinčiais paukščiukais, o tos moterys kvatojasi taip, kad net nebegali dirbti savo siuvamosiomis mašinomis. Būtų gerai su jomis susikalbėti ir paklausti, ką ne taip darau. Norėčiau joms pasakyti, kad į šį pasaulį atėjau ne tam, kad kaišiočiau plunksnas į skrybėles, kad esu studentas, o prieš tai dresavau Vokietijoje šunis ir dirbau prieplaukose.

Po trijų dienų grįžta ponas Mejeris ir pamatęs skrybėles sustingsta tarpduryje tarsi stabo ištiktas. Jis žiūri į moteris, o jos tik purto galvas, tarsi sakytų, kad pasaulis visai išprotėjo. Ir ką gi tu čia pridirbai? — klausia jis, o aš nesumoju, ką atsakyti. Tuomet atsidūsta: Jėzau. Gal tu koks puertorikietis, ar ką?

Ne, pone.

Airis, ar ne? Jo, viskas aišku. Tu greičiausiai daltonikas. Kaip man neatėjo į galvą iškart išsiaiškinti. Klausiau tavęs, ar skiri spalvas?

Ne, pone.

Nes jeigu nesi daltonikas, tai nesuprantu, kaip dar galėtum paaiškinti šitokius spalvų derinius. Žinai, puertorikiečių vaizduotė prieš tavąją tiesiog nublanksta. Su tavim jiems nėra ko lygintis. Ko gero, čia airiškas bruožas, jokio spalvos jausmo, jokio meno, vajėzau. Nes kur yra airių tapytojai? Pasakyk man bent vieną.

Negaliu.

O tu esi girdėjęs apie van Gogą, taip? Apie Rembrantą? Pikaso?

Girdėjau.

Tą ir turiu galvoje. Jūs, airiai, esate labai geri žmonės, puikūs dainininkai, štai kad ir Džonas Makormakas. Iš jūsų išeina puikūs policininkai, politikai ir kunigai. Kunigų turit kiek tik nori, o menininkų — ne. Ar esi kada matęs airio tapytą paveikslą ant sienos? Kokio Merfio, Reilio ar Runio? Taigi, kad ne, vaikine. Man regis, tai dėl to, kad jūsų žmonės težino vieną spalvą — žalią. Ar ne tiesa? Tad verčiau paklausyk mano patarimo: prie spalvų jau geriau nesiliesk. Eik į policiją arba balotiruokis, o dabar pasiimk savo atlyginimą ir gero kelio, aš ant tavęs nepykstu.

Įdarbinimo agentūros darbuotojai tik kraipo galvas. Jie manę, kad šitas darbas man labai tiks, juk studijuoju aukštojoje, ar ne? Negi sunku kaišioti plunksnas į skrybėles? Ponas Mejeris skambino jiems ir pasakė: airių studentų man nebesiųskit. Jie tikri daltonikai. Atsiųskit kokį kvailį, kuris skiria spalvas ir nepridarys nesąmonių su mano skrybėlėmis.

Jie sako, kad jeigu mokėčiau spausdinti, galėtų man duoti įvairiausių darbų. Atsakau, kad spausdinti moku, kad išmokau kariuomenėje, dirbu sparčiai.

Mane siuntinėja po įstaigas visame Manhetene. Nuo devynių iki penkių sėdžiu prie stalų ir spausdinu sąrašus, sąskaitas, adresus ant vokų bei važtaraščius. Vadovai pasako man, ką daryti, o paskui į mane kreipiasi tik tada, kai padarau klaidų. Kitiems darbuotojams aš išvis neegzistuoju, nes dirbu laikinai, esu laikinas, kaip jie sako, rytoj čia manęs gali ir nebebūti. Jie manęs net nemato. Net jei numirčiau prie savo stalo, jie ramiai praeitų pro šalį besišnekučiuodami apie tai, ką praėjusį vakarą matė per televizorių arba kaip greitai iš čia neš kudašių penktadienio popietę ir varys į Džersio pakrantę. Jie išsiunčia ką nors kavos ir pyragaičių, o manęs nė nepaklausia, ar turiu burną. Vos tik nutinka kas neįprasto, iškart rengiamas vakarėlis. Teikiamos dovanos gavusiems paaukštinimą, besilaukiantiems, susižadėjusiems ar susituokusiems, visa įstaiga likus kokiai valandai iki darbo pabaigos suguža į kitą kontoros galą, geria vyną ir valgo trapučius su sūriu. Kai moterys atsineša naujagimius, visos bendradarbės iškart sulekia jų pakutenti ir pasakyti: kokia ji gražutė. Ji turi tavo akis, Miranda, jau tos akys tai tikrai tavo. O vyrai sako: labas, Miranda. Gerai atrodai. Gražus kūdikis. Tik tiek jie tegali pasakyti, nes vyrams neįprasta reikšti entuziazmą ir susižavėjimą mažais vaikais. Manęs į tuos pobūvius niekas nekviečia, ir aš jaučiuosi keistai barškindamas rašomąja mašinėle, kai visi kiti linksminasi. Jeigu vadovas taria sveikinimo žodį, o aš tuo metu barškinu mašinėle, tai kuris nors per visą kontorą sušunka: ar girdi, tu tenai, nustok triukšmauti minutę, gerai? Nes mes čia negalim girdėti nė ką patys galvojam.

Nesuprantu, kaip jie gali dirbti tose kontorose, diena po dienos, metai po metų. Nes aš negaliu susilaikyti nežvilgčiojęs į laikrodi, būna akimirkų, kai jau galvoju, kad atsistosiu ir tiesiog išeisiu, kaip padariau „Mėlynojo kryžiaus“ draudimo kompanijoje. Bet kontorose dirbantiems žmonėms jų darbas atrodo visai nieko. Jie nuolat bėgioja prie vandens aušintuvo, eina į tualetą, vaikšto nuo vieno stalo prie kito ir plepa, skambinasi telefonu, giria vieni kitų drabužius, plaukus ar makiažą, o jei kuris numeta kokį kilogramą laikydamasis dietos, tai kiti negali juo atsigėrėti. Jeigu moteriai kuris iš bendradarbių pasakys, kad ji numetė svorio, šioji kokią valandą šypsosis ir rankom glostysis klubus. Kontorų darbuotojai giriasi savo vaikais, žmonomis ir vyrais ir svajoja apie dviejų savaičių atostogas.

Mane nusiunčia į importo ir eksporto firmą Ketvirtajame aveniu. Kontoroje duoda krūvą popierių, susijusių su japoniškų lėlių importu. Turiu perspausdinti vieną lapą į kitą. Kontoros laikrodis rodo 9:30. Pažiūriu pro langą. Šviečia saulė. Kitapus gatvės prie kavinukės vyras ir moteris bučiuojasi. Kontoros laikrodis rodo 9:33. Porelė išsiskiria ir eina į priešingas puses. Atsisuka. Pribėga viens prie kito dar pasibučiuoti. Kontoros laikrodis rodo 9:36. Aš nusikabinu nuo kėdės atlošo švarką ir apsivelku. Kontoros administratorius stovi prie savo durų ir sako: ei, kas yra? Nieko neatsakau. Žmonės laukia lifto, bet aš pasuku prie laiptų ir iš septinto aukšto nusileidžiu tekinomis. Besibučiavusios porelės nebėra ir man pasidaro liūdna. Taip norėjau juos dar kartą pamatyti. Ir lieka tik viltis, kad juodu nuskubėjo ne į kontoras, kur sėdėtų ir spausdintų japoniškų lėlių sąrašus ar pasakotų visiems, jog yra susižadėję, kad kontoros administratorius duotų ir jiems kokią valandėlę pobūviui su vynu, trapučiais ir sūriu.

Mama Limerike gyvuoja visai neblogai, dabar jau mano brolis Malachis, kuris tarnauja karinėse oro pajėgose, kas mėnesį siunčia jai dalį atlyginimo. Ji turi namelį su darželiu kieme ir iš priekio, kur gali auginti gėles ir svogūnus, jei tik nori. Jai užtenka pinigų ir rūbams, ir nueiti pažaisti bingo, ir ekskursijoms į pajūrį Kilkyje. Alfukas lanko Krikščionių brolių mokyklą, kur gaus vidurinį išsilavinimą ir visokių kitokių galimybių. Dabar, kai jie turi naująjį namą su visais patogumais, lovomis, paklodėmis, antklodėmis ir pagalvėmis, jam nereikia per naktis kovoti su blusomis, tam yra DDT, nebereikia kas rytą vargti kuriant židinyje ugnį, nes yra dujinė viryklė. Jis gali kasdien suvalgyti kiaušinį, jei tik panorėtų, ir tas kiaušinis jam nebėra kažkas ypatingo kaip kitados mums. Jis turi padorius rūbus ir batus ir jam nebereikia šalti, kad ir koks baisus oras būtų lauke.

Man jau laikas pas save atsikviesti Maiklą, kad jis galėtų atvykti į Niujorką ir pradėti naują gyvenimą. Kai atvažiuoja, Maiklas yra toks liesas, kad man norisi jį kur nors nusivesti ir primaitinti mėsainiais ir obuolių pyragu. Kurį laiką jis apsistoja su manimi pas ponią Klein ir dirba visokiausius darbus, o kai iškyla pavojus, kad bus pašauktas į kariuomenę, sugalvoja, kad geriau būtų stoti į oro pajėgas, nes jų uniforma gražios mėlynos spalvos, daug prašmatnesnė negu rudos šūdo spalvos paprastos kariuomenės uniforma ir daug labiau patiks merginoms. Tuomet, kai iš oro pajėgų išeis Malachis, jau Maiklas galės toliau siųsti mėnesines perlaidas mamai ir taip ji bus aprūpinta dar trejus metus, o man teliks pasirūpinti savimi, kol baigsiu studijas.

28

Kai pavėlavusi į psichologijos paskaitą įslenka ji, atvimpa net paties dėstytojo žandikaulis, jis suspaudžia kreidos gabalėlį taip stipriai, kad tasai trakšteli ir sutrupa. Ir sako: atsiprašau, panele, o ji taip jam nusišypso, kad jam telieka atsakyti tuo pačiu. Atsiprašau, panele, pakartoja jis, kadangi mes čia sėdime pagal abėcėlę, man reikia sužinoti jūsų pavardę.

Alberta Smol, atsako ji, o jis parodo jai sėstis į kažkurią eilę man už nugaros, ir niekam neateitų į galvą piktintis, net jeigu ji iki paskaitos galo nespėtų nueiti iki savo vietos, nes visą auditoriją užbūrė jos šviesūs plaukai, mėlynos akys, sultingos lūpos, krūtinė, kuri gali kelti nuodėmingas mintis, ir figūra, dėl kurios vidurinėje tavo kūno dalyje kažkas net pradeda tvinkčioti. Priėjusi savo eilę ji sušnibžda: atsiprašau, ir pasigirsta trepsėjimas ir šlamėjimas, kai ten sėdintieji atsistoja, kad leistų jai pasiekti savo vietą.

Kaip norėčiau sėdėti ten, toje eilėje, kad galėčiau dabar atsistoti ir ją praleisti, o kai ji pro mane eitų, jos kūnas paliestų manąjį.

Kai paskaita baigiasi, pasilieku sėdėti, kad ji išeitų pirmiau ir galėčiau žiūrėti, kaip ji praeina ir nuplaukia durų link su ta savo figūra, kokią pamatysi tik filmuose. Praeidama pro šalį ji šypteli, ir aš tegaliu stebėtis, kodėl Dievas man yra toks geras, kad suteikė laimę sulaukti šypsenos iš pačios puikiausios merginos visame Niujorko universitete, tokios šviesiaplaukės ir mėlynakės, kad tikrai turėtų būti kilusi iš kokios Skandinavijos gražuolių genties. Kaip norėčiau dabar pasakyti: labas, ar nenorėtum su manim nueiti kavos ir kepto sumuštinio su sūriu ir pasikalbėti apie egzistencializmą? Bet žinau, kad to niekuomet nebus, ypač kai pamatau, kas pasitinka ją koridoriuje — aukštaūgis milžinas, apsivilkęs striukę, ant kurios parašyta „Niujorko universiteto futbolo komanda“.

Per kitą psichologijos paskaitą dėstytojas paklausia manęs apie Jungą bei kolektyvinę pasąmonę, ir vos tik išsižioju, pajuntu, kad visi į mane spokso, tarsi sakytų: kas čia per vienas su tuo airišku akcentu? Net ir pats dėstytojas sako: o, ar tik ne airišką tartį girdžiu? Ir aš turiu jam pritarti. O tada jis pradeda pasakoti auditorijai, kad, žinoma, Katalikų bažnyčia tradiciškai psichoanalizės netoleruoja. Ar ne taip, pone Makortai? Ir aš pajuntu, kad jis mane kaltina. Ir kam jam reikėjo pradėti kalbą apie Katalikų bažnyčią tik dėl to, kad pabandžiau atsakyti į klausimą apie kolektyvinę pasąmonę, ir ar aš dabar turėčiau imtis tą Bažnyčią ginti?

Nežinau, dėstytojau.

Kas iš to, jei dabar pradėsiu pasakoti, kaip vienas redemptorius kunigas Limerike sekmadienio rytais rėkaudamas iš sakyklos smerkdavo Froidą bei Jungą ir tvirtindavo, kad tuodu tikrai atsidurs giliausioje pragaro skylėje. Kai per paskaitas kalbu, žinau, kad vis tiek niekas neklauso, ką sakau. Visi klausosi tik mano akcento ir būna akimirkų, kai norėčiau įsikišti ranką į burną ir išrauti tą akcentą su šaknimis. Netgi kai bandau kalbėti amerikietiškai, žmonės tik žiūri sutrikę ir sako: ar tik ne airišką tartį girdžiu?

Paskaitai pasibaigus ir vėl laukiu, kol toji blondinė eis pro šalį, bet praeidama ji stabteli, nusišypso savo mėlynomis akimis ir sako: labas, ir man širdis vos neiššoka iš krūtinės. Mano vardas — Mikė, tęsia ji.

Mikė?

Na, tikrasis mano vardas — Alberta, bet mane vadina Mike.

Už auditorijos durų šįkart futbolininko nėra ir ji sakosi turinti dvi valandas iki kitos paskaitos ir ar nenorėčiau užsukti į Rokio barą?

Už dešimties minučių man kita paskaita, bet negi dabar imsiu ir praleisiu tokią progą pabūti su mergina, į kurią visi spokso ir kuri iš visų pasaulio žmonių priėjo būtent prie manęs. Eiti mums reikia greitai, kad nesutiktume Bobo, to futbolininko. Jis neapsidžiaugtų sužinojęs, kad ji eina į barą su kitu vaikinuku.

Nesuprantu, kodėl visus vyrus ji vadina vaikinukais. Man jau dvidešimt treji.

Mikė sako, kad su Bobų ji kaip ir susižadėjusi, kad jie yra surišti, bet aš nelabai suprantu, apie ką ji kalba. Mergina tampa surišta, kai pasižada būti kieno nors sužadėtinė, aiškina ji, o kad mergina yra surišta, gali atskirti, jeigu ant grandinėlės nešioja savo draugo vidurinės mokyklos baigimo žiedą. Man pasidaro smalsu, kodėl ji nenešioja to Bobo žiedo. Kad būtų aišku, jog ji nelaisva, aiškina Mikė, Bobas padovanojęs jai auksinę apyrankę su jos vardu, kurią reikia nešioti ant kojos, bet ji jos nešioti nenorinti, nes taip daro merginos iš Puerto Riko, kurios mėgsta ryškiai puoštis. Paprastai nuo apyrankės nebetoli iki sužadėtuvių žiedo, tad ji jo ir palauksianti, ką jau čia dabar.

Mikė pasakoja esanti iš Rod Ailando. Nuo septynerių metų ją ten augino jos tėvo motina. Jos pačios motinai buvo tik šešiolika, kai ji gimė, o tėvui — dvidešimt, taigi galima atspėti, kas ten įvyko. Vedybos iš reikalo. Kai kilo karas, jos tėvą pašaukė į kariuomenę ir išsiuntė į Sietlą, tuo vedybos ir baigėsi. Nors Mikė protestantė, ji baigė katalikių vienuolių mokyklą Fol Riveryje, Masačūsetse, ji sėdi ir šypsosi prisimindama vasarą po mokyklos baigimo, kai vos ne kiekvieną vakarą eidavusi į pasimatymus su vis kitu vaikinuku. Jai dėl to, aišku, gal ir smagu, bet mane apima didelis įniršis ir pavydas, atrodo, norėčiau užmušti tuos vaikinus, kurie su ja valgė kukurūzų spragėsius, greičiausiai dar ir bučiavosi lauko kine, kur filmus žiūri sėdėdamas automobilyje. Dabar ji gyvenanti su tėvu ir pamote Riversaido kelyje, o jos senelė atvažiavo čia kuriam laikui, kol Mikė įsikurs ir pripras prie miesto. Ji visai nesidrovi pasakyti, kad jai patinka mano airiškas akcentas, jai net patikę per paskaitą žiūrėti į mano pakaušį, nes mano plaukai tokie juodi ir banguoti. Aš paraustu, ir nors bare tamsu, ji pastebi ir jai atrodo, kad tai labai žavu.

Sėdžiu Rokio bare ir jaučiuosi, lyg būčiau rojuje ir gerčiau alų su mergina, tarsi nužengusia iš kino ekrano, antrąja Virdžinija Mėjo. Žinau, kad man pavydi kiekvienas čia esantis vaikinas ir vyras, taip pat bus ir mums išėjus į gatvę, visi tik sukios galvas ir stebėsis, kas aš toks, kad su manimi bendrauja pati puikiausia mergina visame Niujorko universitete ir pačiame Manhetene.

Po dviejų valandų ji turi eiti į kitą paskaitą. Aš ruošiuosi panešti jos knygas, kaip daroma filmuose, bet ji nesutinka, būtų geriau, jeigu dar šiek tiek čia pasėdėčiau, kad netyčia nesusidurtume su Bobų, kuris nė kiek neapsidžiaugtų šalia jos pamatęs mane. Ji juokdamasi primena, kad Bobas yra tikras milžinas, ačiū už alų, susitiksime kitą savaitę paskaitoje, ir tuoj pat išgaruoja.

Ant stalo tebestovi jos stiklas, išteptas rožiniu lūpdažiu. Pakeliu jį prie lūpų, kad bent taip prisiliesčiau prie josios, ir svajoju, kaip kada nors ją bučiuosiu. Priglaudžiu tą stiklą sau prie skruosto ir įsivaizduoju, kaip ji bučiuoja savo futbolininką, ir mano galvoje vėl užslenka tamsūs debesys. Kodėl ji Rokio bare sėdi su manim, jei su juo yra beveik susižadėjusi? Gal taip toj Amerikoj įprasta? Paprastai, jeigu myli moterį, visados turi būti jai ištikimas. Bet jeigu jos nemyli, gali gerti alų su kuo tik panorėjęs. Tad jeigu jinai atėjo į Rokio barą su manimi, tai reiškia, kad jo nemyli, ir taip sumąstęs aš iškart pasijuntu geriau.

O gal ji man tejaučia gailestį dėl airiško akcento ir paraudusių akių? Galbūt ji žino, kad man sunku pradėti kalbą su merginomis, na, nebent jos pirmosios į mane prabyla?

Visoje Amerikoje pilna vyrų, kurie tiesiog prieina prie merginos ir pasako jai „labas“. Aš niekados negalėčiau taip padaryti. Visų pirma jausčiausi kvailai sakydamas „labas“, nes pas mus taip niekas nesakydavo. Tokiu atveju turėčiau sakyti „sveiki“ ar dar solidžiau. Net kai pačios merginos pradeda su manimi kalbą, niekada nesumoju, ką joms pasakyti. Nenoriu, kad jos suprastų, jog nebaigiau vidurinės, ir nenoriu, kad sužinotų, jog Airijoje užaugau lūšnynų kvartale. Aš taip gėdijuosi savo praeities, kad negaliu apie ją nemeluoti.

Ponas Kalitris, kuris dėsto anglų kalbos kompoziciją, norėtų, kad parašytume rašinį apie kokį nors daiktą iš savo vaikystės, kokį vieną objektą, kuris mums buvo kuo nors reikšmingas, pageidautina, ką nors iš savo namų aplinkos.

Nėra tokio daikto iš mano vaikystės, apie kurį norėčiau, kad kas sužinotų. Man būtų labai nesmagu, jei ponas Kalitris ar kas nors iš studentų, sėdinčių auditorijoje, sužinotų apie baisiąją išvietę, kuria dalijomės su visomis Rodeno skersgatvyje gyvenusiomis šeimomis. Galėčiau ką nors išsigalvoti, bet niekas neateina į galvą, bent jau nieko panašaus į tuos daiktus, apie kuriuos kalba kiti studentai: savo šeimos automobilį, seną tėčio beisbolo pirštinę, roges, su kuriomis taip smagiai važinėtasi, senovišką šaldytuvą, virtuvės stalą, prie kurio ruošdavo pamokas. Iš vaikystės prisimenu tik lovą, kuria turėjau dalytis su trimis broliais, ir nors man labai gėda, negaliu apie ją nerašyti. Jeigu dabar išsigalvosiu ką nors gražaus ir padoraus ir apie lovą neparašysiu, vėliau labai kankinsiuosi. Juk, be pono Kalitrio, niekas daugiau to mano rašinio neskaitys, tad šiaip ar taip man niekas negresia. LOVA

Kai augau Limerike, mano mama turėjo eiti į Šv. Vincento Pauliečio draugiją pasiteirauti, gal galėtų gauti lovą man ir mano broliams: Malachiui, Maiklui ir Alfukui, kuris tik pradėjo vaikščioti. Šv. Vincento Pauliečio draugijoje vienas vyras jai pasakė, kad jie galėtų duoti taloną, su kuriuo turės nueiti į Airištauną, į vietą, kur pardavinėja naudotas lovas. Tada mama paklausė, ar negalėtume gauti naujos, nes niekada nežinai, ką su sena lova gali gauti. Ten gali būti privisę visokiausių užkratų.

O tada vyras jai pasakė, kad elgetos neturi iš ko rinktis ir kad mano mama neturėtų būti tokia išranki.

Bet mama nepasidavė. Ji paklausė, gal bent būtų įmanoma sužinoti, ar toje lovoje niekas nenumirė. To tikrai neturėtų būti per daug. Ji nenorinti gulėti naktį savo lovoje ir nuolatos nerimauti galvodama, kad keturi nedideli jos sūnūs miega ant čiužinio, ant kurio kažkas numirė, nes galbūt sirgo karštine arba džiova.

Tuomet vyras iš Šv. Vincento Pauliečio draugijos jai pasakė: ponia, jeigu tos lovos nenorite, taloną galite grąžinti, atiduosiu jį kam nors kitam, kas nebus toks išrankus.

Bet mama atsakė: ak, ne, ir grįžo namo pasiimti Alfuko vežimėlio, kad turėtume kuo parsivežti čiužinį, spyruokles ir rėmus. Pardavėjas Airištauno parduotuvėje norėjo, kad ji paimtų čiužinį, iš kurio styrojo šeriai ir kuris buvo visas dėmėtas, bet mama pasakė, kad ji nė karvės neguldytų miegoti ant tokios lovos, argi pardavėjas neturįs kito čiužinio tenai, kampe? Tuomet pardavėjas pradėjo bambėti, bet paskui pasakė: gerai, gerai. Vajergau, na ir išrankūs tie elgetos šiais laikais, ir stovėdamas už prekystalio žiūrėjo, kaip mes velkam čiužinį lauk.

Dėl čiužinio ir visų geležinių lovos rėmų dalių — galvūgalio, kojūgalio, atramų ir spyruoklių — turėjome tris kartus vežimėlį stumti pirmyn atgal Limeriko gatvėmis. Mama pasakė, kad gėdijasi tokio gyvenimo ir norėtų tai daryti vėlai vakare. Tas vyras sakė dėl visų jos bėdų apgailestaująs, bet jis užsidarąs lygiai šeštą ir nežadąs laikyti parduotuvės atidarytos nė minutės ilgiau, net jeigu lovos ateitų pati Šventoji Šeima.

Nebuvo lengva stumti vežimėlį, nes vienas jo ratas buvo visai išklibęs ir norėjo važiuoti savais keliais, o dar sunkiau pasidarė, kai po čiužiniu pakištas Alfukas pradėjo šauktis mamos.

Mano tėvas atėjo į pagalbą, kai reikėjo užtempti čiužinį į viršų, jis padėjo ir įstatyti spyruokles į rėmą. Bet, žinoma, negalėjo padėti mums stumti vežimėlio tas dvi mylias nuo Airištauno, mat jam būtų buvę labai gėda dėl tokio vaizdo. Jis buvo kilęs iš Šiaurės Airijos, o ten tikriausiai lovos į namus gabenamos visai kitaip.

Ant lovos turėjome pakloti senus paltus, nes Šv. Vincento Pauliečio draugija mums nedavė talono paklodėms ir antklodėms. Mama užkūrė ugnį, o kai aplink ją susėdome gerti arbatos, ištarė: dabar bent jau nebegulėsime ant grindų ir argi Dievas nėra geras.

Kitą savaitę ponas Kalitris prisėda ant savo stalo krašto. Tuomet iš krepšio išsitraukia rašinius ir visai auditorijai praneša, kad jie mums išėjo visai neblogi, tik kai kurie šiek tiek per daug sentimentalūs. Bet vieną norėčiau jums perskaityti, jeigu autorius neprieštarauja, — „Lova“.

Jis žvilgteli į mane pakėlęs į viršų antakius, tarsi klausdamas: ar aš nieko prieš? Nesumoju nė ką atsakyti, nors norėčiau pasakyti: ne, ne, aš nenoriu, kad kas žinotų, kokia mano praeitis, bet veidą išmuša karštis ir aš tik gūžteliu, tarsi man būtų tas pats.

Jis skaito mano rašinį. Visa auditorija į mane sužiūra, ir jaučiuosi taip, kad iš gėdos galėčiau sulįsti į žemę. Džiaugiuosi, kad į šitą paskaitą nevaikšto Mikė Smol. Nes daugiau mano pusėn ji nė nežvilgterėtų. Auditorijoje pilna merginų, kurios tikriausiai dabar galvoja, kaip kuo toliau nuo manęs atsitraukus. Norėčiau joms pasakyti, kad tą istoriją išsigalvojau, bet ponas Kalitris kaip tik dabar apie ją kalba, aiškindamas auditorijai, kodėl rašinį įvertino A, kad mano stilius yra tiesioginis, o tema turtinga. Sakydamas „turtinga“ jis nusijuokia. Ir priduria: juk suprantat, ką turiu galvoje. Jis sako, kad neturėčiau užmesti tos turtingos savo praeities, ir vėl nusišypso. Man neaišku, apie ką jis kalba. Gailiuosi, kam iš viso apie tą lovą rašiau, ir pasidaro baisu, kad visi dabar pradės manęs gailėtis ir elgtis kaip su kokiu išmaldos prašytoju. Kitą kartą, kai užsirašysiu į anglų kalbos kompozicijos paskaitą, savo šeimą apgyvendinsiu gerame name priemiestyje, o savo tėvą padarysiu paštininku, kuris gauna pensiją.

Paskaitai pasibaigus kiti studentai man linksi ir šypsosi, ir aš svarstau, ar jie jau pradėjo manęs gailėtis.

Mikė Smol, kaip ir jos futbolininkas, atėjo iš visiškai kito pasaulio. Net jeigu juodu būtų kilę iš skirtingų Amerikos vietovių, abu ką tik buvo paaugliai, kurie visoje Amerikoje daro tą patį. Šeštadienio vakarais jie vaikšto į pasimatymus, paprastai vaikinas turi užeiti pasiimti merginos iš namų, o ji, žinoma, niekuomet nestovės prie durų jo laukdama, nes taip tik parodytų, kad labai nekantrauja, o tada pasklistų kalbos ir visą likusį gyvenimą šeštadienio vakarus turėtų leisti viena. Vaikinas turi laukti svetainėje, kur su laikraščiu sėdi nebylus tėvas, šis į svečią žvelgia ne itin draugiškai, nes gerai atsimena, ką jaunystėje per pasimatymus darė pats, ir galvoja apie tai, kas gali būti daroma su jo dukrele. O motina tuo tarpu šokinės aplinkui ir klausinės, į kokį filmą jie eina ir kada ketina grįžti, nes jos dukrelė yra gera mergaitė, kuriai būtina išsimiegoti, kad švytėtų veideliai rytojaus rytą, kai reikės eiti į bažnyčią. Per filmą jie sėdės susikabinę, ir jei vaikinui pasiseks, jis gali gauti bučkį, o gal dar netyčia paliesti merginos krūtį. Jeigu taip nutiktų, jis sulauktų pikto jos žvilgsnio, o tai reikštų, kad savo kūną ji saugo medaus mėnesiui. Po filmo juodu valgys mėsainius ir gers pieno kokteilius prie bufeto kartu su kitais aukštesniųjų klasių moksleiviais, vaikinukais su ežiuku kirptais plaukais ir sijonuotomis mergaičiukėmis su trumpomis kojinaitėmis. Visi jie pritars dainoms iš muzikos automato, o merginos spiegs dėl Frenkio. Jei merginai vaikinas patinka, ji gali ryžtis ilgam bučiniui prie namų durų, na, gal dar leisti vaikino liežuviui trumpam pakliūti jai į burną, bet jeigu tas liežuvis pabandytų tenai užsibūti, mergina iškart atsitrauks ir pasakys vaikinui labanakt, ji puikiai praleido laiką, ačiū, ir taip tik dar kartą primins, kad savo kūną saugo medaus mėnesiui.

Būdavo merginų, kurios leisdavo ne tik paliesti, bet ir pačiupinėti, ir visai mielai bučiuodavosi, bet neleisdavo visko iki galo, apie tokias buvo sakoma: devyniasdešimt procentų. Tokioms tai dar buvo šiokių tokių vilčių, bet merginos, kurios leisdavo viską, taip pagarsėdavo, kad nė vienas miestelio vaikinas nenorėdavo jų vesti, tad joms nelikdavo nieko kita, tik vieną dieną susikrauti daiktus ir išvažiuoti į Niujorką, kur visi daro viską.

Visa tai esu matęs filmuose arba girdėjęs kariuomenėje iš šauktinių, kurie buvo suvažiavę iš visų šalies kampelių. Jeigu turėjai automobilį ir mergina pasakydavo: taip, ji važiuosianti su tavimi į lauko kiną, tuomet jau žinojai, kad yra pasiruošusi ne tik spragintiems kukurūzams ir veiksmui ekrane. Nebūdavo jokio reikalo ten važiuoti tik dėl bučinio. Jį galėdavai gauti ir paprastame kino teatre. Lauko kine jau būdavo galima ir įkišti liežuvį į burną, ir palaikyti aut krūtinės ranką, o jeigu mergina dar leisdavo paliesti spenelį, tai, žmogau, ji jau būdavo tavo. Spenelis buvo tarsi raktas, kuris atveria kojas, ir jeigu nebūdavai atvažiavęs su kita pora, toliau veiksmas persikeldavo ant užpakalinės sėdynės, o kam tada berūpės tas prakeiktas filmas?

Pasitaikydavę ir juokingų atvejų, pasakojo kareiviai, kai tu jau glamžydavaisi, o tavo draugui ant užpakalinės sėdynės buvo nepasisekę su mergina, mat ji tenorėjo sėdėti ir ištiesusi kaklą žiūrėti filmą, arba būdavo atvirkščiai — tavo draugelis glamonėjasi, o tu sėdi susierzinęs, kad, atrodo, net sprogsi kelnėse. O kartais tavo draugelis, būdavo, su savo mergina jau baigia, o ji, pasirodo, yra pasiruošusi dar priimti ir tave, va tada, žmogau, būna tikras rojus, nes ne tik gauni pasidulkinti, bet dar ta, kuri ką tik tave atstūmė, dabar sėdi priekyje akmeniniu veidu, apsimesdama, kad žiūri filmą, bet iš tikrųjų tik klausosi, ką darai tam gale, ir, būdavo, kartais tiesiog nebegali iškęsti ir ant tavęs užlipa, o jau tada atsidurdavai tarp dviejų mergšių ant užpakalinės sėdynės. Velnias.

Vyrukai kariuomenėje sakydavo, kad mergina, kuri leisdavusi viską, paskui tavo pagarbos nebesulaukdavo, ta, devyniasdešimtprocentinė, tai gal šiek tiek. Ir kad, žinoma, visu šimtu procentų gerbdavai tik tą, kuri pasakė „ne“ ir toliau žiūrėjo filmą. Nes tik tokia mergina būdavo skaisti ir nesugadinta, tik tokią rinktumeis, kai galvotum apie savo vaikų motiną. Nes jeigu vesi merginą, kuri su visais duodavosi, tai kaip išvis žinosi, kad tu ir esi tikrasis savo vaikų tėvas?

Žinau, kad jeigu Mikė Smol kada važiavo į lauko kiną, tai buvo iš tų, kurios ten tik sėdi ir žiūri filmą. Galvoti apie kokį kitą variantą man dabar būtų pernelyg skausminga, nes darosi sunku vien pagalvojus, kaip ji bučiuojasi su tuo futbolininku prie namų durų, kai viduje laukia tėvas.

Vienuolės man sako, kad nuo gėrimo ponia Klein baigia prarasti nuovoką ir yra apleidusi vargšelį Maiklą, kas iš jo belikę. Tad jos ruošiasi išvežti juos į tokias vietas, kur jais bus pasirūpinta, į katalikų prieglaudas, nors apie tai geriau niekam neprasitarti, nes kokia žydų organizacija gali imti ir pareikšti į Maiklą pretenzijas. Sesuo Merė Tomas nėra nusistačiusi prieš žydus, bet ji nenorinti prarasti tokios brangios vargšelio Maiklo sielos.

Vienas iš Merės O’Brajen nuomininkų grįžta į Airiją, kur perims iš tėvo dviejų hektarų ūkį ir ves kaimynų merginą. Tad už aštuoniolika dolerių per savaitę galiu išsinuomoti jo lovą ir rytais maitintis tuo, ką rasiu šaldytuve. Kiti Merės airiai nuomininkai dirba prieplaukose ir sandėliuose ir namo parneša vaisių konservų ar romo bei viskio butelių iš dėžių, kurios netyčia nukrito iškraunant laivus. Argi ne puiku, sako Merė, tik pasakai, ko norėtum, ir kitą dieną dokuose netyčia nukrinta visa tų dalykų dėžė. Būna, kad sekmadienio rytais nė nesivarginame gamintis pusryčių, nes sėdime virtuvėje laimingi nuo saldžiu sirupu užpiltų ananasų gabalėlių, kuriuos kemšame užgerdami romu. Merė primena apie mišias, bet mums visiems ir virtuvėje pakankamai gera su ananasais bei romu, o čia, žiūrėk, dar Timis Koinas pasiūlo padainuoti, nesvarbu, kad dabar sekmadienio rytas. Timis dirba „Prekybiniame šaldyme“ ir dažną penktadienio vakarą namo parsineša nemažą gabalą jautienos šoninės. Jis vienintelis sekmadienio rytmetį nueina į mišias, bet bažnyčioje per ilgai neužsibūna, nes ananasai ir romas gali greitai baigtis.

Frenkis ir Denis Lenonai yra dvyniai, Amerikos airiai. Frenkis gyvena kitame bute, o Denis nuomojasi lovą pas Merę. Jų tėvas, Džonas, išvis neturi namų, tik šlaistosi gatvėmis su vyno buteliu rudame popieriniame maišelyje ir valo Merės butą už dušą, sumuštinį ir keletą gurkšnių. Jo sūnūs juokiasi ir dainuoja: „Ak, tėveli, tu buvai man toks nuostabus.“

Frenkis ir Denis lanko paskaitas Miesto koledže, kuris yra vienas geriausių koledžų šalyje, be to, nemokamas. Nors jie studijuoja sąskaitybą, labiausiai džiaugiasi literatūros paskaitomis. Frenkis pasakoja metro traukinyje pamatęs merginą, kuri skaitė Džeimso Džoiso „Menininko jaunų dienų portretą“, ir kaip jis baisiai troško šalia jos atsisėsti ir pasikalbėti apie Džoisą. Visą kelią nuo Trisdešimt ketvirtosios iki Šimtas aštuoniasdešimt pirmosios gatvės jis vis atsikeldavo iš savo vietos pasiryžęs prie jos prieiti, bet kiekvieną kartą pritrūkdavo drąsos, o jo vietą tuo tarpu jau būdavo užėmęs kitas keleivis. Kai traukinys pasiekė Šimtas aštuoniasdešimt pirmąją, jis pagaliau prie jos pasilenkė ir tarė: puiki knyga, ar ne? Bet ji tik nuo jo atšlijo ir suklykė. Frenkis norėjęs jos atsiprašyti, bet kaip tik tuo metu durys užsidarė ir jis atsidūrė ant platformos, o traukinio keleiviai tik žvelgė į jį rūsčiais žvilgsniais.

Frenkis ir Denis mėgsta džiazą ir šokinėja po visą svetainę kaip du išprotėję profesoriai, dėlioja plokšteles ant gramofono, spragsi pirštais į taktą ir nesustodami man pasakoja, kokie puikūs muzikantai yra šitoje Benio Gudmeno plokštelėje: Džinas Krupa, Haris Džeimsas, Lajonelis Hamptonas ir pats Benis. Jie sako, kad tai buvo geriausias visų laikų džiazo koncertas, ir pirmą kartą į Karnegio salės sceną buvo įleistas juodaodis. Tu tik paklausyk jo, paklausyk to Lajonelio Hamptono, koks grakštus, aksominis jo garsas, paklausyk, o dabar įsiterpia Benis, klausyk, o čia va Haris pridės tuoj keletą gaidų, kuriomis skelbia: tik pažiūrėk, kaip aš skrendu, kaip aš skraidau, o Krupa varo savo „bap bap bap du bap dy bap“, juda ir rankos, ir kojos, na na na, ir visas prakeiktas orkestras varo kaip išprotėjęs, žmogau, varo pasiutusiai, o publika, tik paklausyk, irgi eina iš proto, šakės, žmogau.

Jie uždeda Kauntą Besį, rodo pirštais ir juokiasi, kai Kauntas groja pavienes gaidas, o kai užsideda Diuką Elingtoną, tai išvis šokinėja po visą svetainę, spragsėdami pirštais, tik kartais stabteli ir sako: tik pasiklausyk, paklausyk šito, ir aš klausau, nes niekada nesu šitaip klausęsis, ir išgirstu, ko dar niekuomet iki tol nebuvau girdėjęs, ir kartu su Lenonais juokiuosi, kai muzikantai paima kokią melodiją ir visaip ją varto, tai aukštyn kojomis, tai išvirkščiai ir vėl į ją sugrįžta, tarsi sakytų: žiūrėk, mes dabar pasiskolinsim šitą melodiją ir pagrosim ją savaip, tik neverta jaudintis, štai ją jau grąžiname, turėk sau ir niūniuok ją, bičiuli, tik dainuok tą gražuolę, žmogau.

Airiai nuomininkai skundžiasi, kad visa tai tėra triukšmas. Pedis Artūras Makgovernas pareiškia: ir kokie jūs airiai su visu šituo. Geriau uždedam ant to aparato airiškų dainų. Pasileidžiam kokių airiškų šokių melodijų.

Lenonai tik juokiasi ir sako, kad jų tėvas tas pelkes seniausiai palikęs. Čiagi Amerika, žmonės, sako Denis. Štai tikroji muzika. Bet Pedis Artūras nuo gramofono nuima Diuką Elingtoną ir uždeda Frenko Li Tara Ceilidhe Band, ir mes visi sėdime, klausomės, tyliai į taktą barbename, galvos nė krypt. Lenonai tik nusijuokia ir išeina.

29

Sesuo Merė Tomas iš kažkur susižinojo mano naują adresą ir parašė laiškelį, kad būtų labai gražu, jei ateičiau atsisveikinti su ponia Klein ir Maiklu, kas iš jo belikę, o kartu pasiimčiau dvi knygas, kurias palikau po lova. Prie namo stovi greitoji pagalba, o viršuje sesuo Merė Tomas sako poniai Klein, kad ši užsimautų peruką ir kad ne, ji negalinti pasimatyti su rabinu, ten, kur ji dabar važiuos, rabinų nebus, tad ponia Klein geriau tegu atsiklaupusi ant kelių sukalba dalį rožinio ir meldžiasi, kad jai būtų atleistos nuodėmės, o koridoriaus gale sesuo Beatričė tyliai niūniuoja Maiklui, kas iš jo belikę, ir sako, kad tuoj išauš šviesesnė diena, kad ten, kur jis važiuoja, bus paukščių, gėlių, medžių ir prisikėlęs Viešpats. Sesuo Merė Tomas per visą koridorių šaukia: seserie, kam švaistai savo laiką. Jis vis tiek nesupranta, ką jam sakai. Bet sesuo Beatričė atsiliepia: nesvarbu, sese. Jis gi yra Viešpaties kūdikis, Viešpaties žydukas.

Jis ne žydas, seserie.

Argi tai svarbu, sese? Argi tai svarbu?

Svarbu, seserie, tavim dėta, pasikalbėčiau su savo nuodėmklausiu.

Gerai, sese, pasikalbėsiu. Ir sesuo Beatričė su savo džiaugsmingais žodžiais ir giesmėmis sugrįžta prie Maiklo, kas iš jo belikę, kuris gal ir yra, o gal ir nėra žydas.

Sesuo Merė Tomas sako: ak, vos neužmiršau tavo knygų. Jos guli po lova.

Ji paduoda knygas ir pasitrina delnus, tarsi juos valytųsi. Argi nežinai, sako, kad Anatolis Fransas yra Katalikų bažnyčios sąraše, o D. H. Lorensas buvo visiškai moraliai žlugęs anglas, kuris dabar staugia pragaro gelmėse, Viešpatie, išgelbėk mus visus? Jeigu tokias knygas Niujorko universitete skaitai, mane ima baimė dėl tavo sielos, ir aš uždegsiu už tave žvakutę.

Ne, seserie, „Pingvinų salą“ skaitau dėl savęs, o „Įsimylėjusias moteris“ — vienai iš paskaitų.

Ji pakelia akis į dangų. Ak, tas jaunatviškas pasipūtimas. Man gaila tavo vargšės motinos.

Duryse su neštuvais pasirodo du vyrai baltais chalatais ir nueina į koridoriaus galą pasiimti Maiklo, kas iš jo belikę. Juos pamačiusi ponia Klein suklinka: rabine, rabine, padėk man mano valandą, o sesuo Merė Tomas stumia ją atgal į krėslą. Kai tie vyrai baltais chalatais parlinguoja koridoriumi atgal, jų neštuvuose guli Maiklas, kas iš jo belikę, o sesuo Beatričė glosto jam galvą, kuri primena kaukolę. Vaikeli, vaikeli, sako ji savo airiška tartimi, tikrai nieko iš tavęs nebeliko. Bet dabar pamatysi dangų ir debesis. Ji eina su juo į liftą, o aš pats irgi norėčiau pabėgti nuo sesers Merės Tomas ir jos pastabų apie mano sielos būklę bei baisius dalykus, kuriuos skaitau, bet dar turiu atsisveikinti su ponia Klein, kuri dabar jau pasipuošusi peruku ir skrybėle. Ji paima mano ranką ir sako: tu juk pasirūpinsi Maiklu, kas iš jo belikę, ar ne, Edi?

Edi. Man širdį perveria baisus skausmas dėl jos žodžių ir dėl to baisaus atsitikimo su Rapaportu ir Dachau skalbykla, kad imu abejoti, ar išvis pasaulyje dar ką nors matysiu, išskyrus tamsą. Ar man kada nors bus lemta išvysti tai, ką sesuo Beatričė pažadėjo Maiklui, kas iš jo belikę: paukščius, gėles, medžius ir prisikėlusį Viešpatį?

Tai, ko išmokau kariuomenėje, praverčia ir Niujorko universitete. Niekuomet nekelk rankos, niekada nepasisakyk vardo, niekada nesisiūlyk pats. Kiti studentai, kurie ką tik iš vidurinės, kuriems ką tik sukako aštuoniolika, nuolatos kelia rankas, kad pasakytų auditorijai ir profesoriui, ką galvoja. O kada tik koks profesorius pažvelgia tiesiai į mane ir užduoda klausimą, man niekuomet nepavyksta užbaigti atsakymo, nes jis visados paklausia: o, ar tik ne airišką tartį girdžiu? Ir tada man nebeduoda ramybės. Kada tik paminimas koks airių rašytojas ar šiaip kas airiška, visi atsisuka į mane, tarsi aš būčiau koks autoritetas. Netgi profesoriai, atrodo, mano, kad žinau viską apie airių literatūrą ir istoriją. Jeigu jie kalba apie Džoisą arba Jeitsą, tai žiūri į mane, tarsi būčiau ekspertas ir turėčiau linktelėti galvą ir patvirtinti, ką jie sako. Ir aš visados linkteliu, nes nežinau, ką daugiau daryti. Jeigu kada pradėčiau galvą purtyti reikšdamas abejonę ar nesutikimą, profesoriai pradėtų visokiais klausimais kastis giliau ir visi, ypač merginos, pamatytų, kad nieko neišmanau.

Tas pats ir su katalikybe. Kai man reikia atsakyti į klausimą, jie iškart išgirsta akcentą, kuris reiškia, kad esu katalikas, pasiruošęs ginti Motiną Bažnyčią iki paskutinio kraujo lašo. Kai kurie profesoriai mėgsta man įgelti šaipydamiesi iš Nekaltojo prasidėjimo, Švenčiausiosios Trejybės, Šv. Juozapo celibato, inkvizicijos ir airių tautos, kurią valdo kunigai. Kai profesoriai šitaip kalba, nežinau nė ką pasakyti, nes jie gali sumažinti pažymį ir sugadinti vidurkį taip, kad nebegalėsiu siekti amerikietiškosios svajonės, o tai gali mane nuvesti prie Albero Kamiu ir kasdienio apsisprendimo nesižudyti. Bijau profesorių dėl jų aukštų laipsnių ir dėl to, kad jie gali mane apkvailinti prieš kitus studentus, ypač prieš merginas.

Per tokias paskaitas man maga atsistoti ir viešai pareikšti, jog esu per daug užsiėmęs, kad būčiau airiu ar kataliku, ar dar kuo nors, jog dieną naktį dirbu, kad pragyvenčiau, kaip bandau skaityti knygas savo paskaitoms ir bibliotekoje užsnūstu, kaip turiu rašyti darbus su išnašomis ir bibliografijomis rašomąja mašinėle, kuri nespausdina raidžių a ir j, ir visuomet gaunu grįžti bei perspausdinti ištisus puslapius iš naujo, nes tų a ir j neįmanoma išvengti, kaip užsnūstu įlipęs į traukinį ir pramiegu iki paskutinės stotelės, o tada pasimetęs turiu klausinėti žmonių, kur esu, nes net nežinau, kuriame miesto rajone atsidūriau.

Jeigu ne paraudusios akys ir airiškas akcentas, galėčiau būti grynas amerikietis ir nereikėtų taikstytis su profesoriais, kurie lenda prie manęs su Jeitsu ir Džoisu, ir Airių literatūros atgimimu, ir kalbomis apie tai, kokie protingi bei sąmojingi airiai yra ir kokia Airija nuostabi žalia šalis, nors ir labai skurdi, nors tenai knibždėte knibžda kunigų, o airių tauta jau baigia išnykti nuo žemės paviršiaus dėl puritoniško seksualumo slopinimo, ir ką jūs galėtumėt į tai atsakyti, pone Makortai?

Aš manau, kad jūs, profesoriau, esate teisus.

Ak, jis mano, kad aš teisus. O jūs, pone Kacai, ką jūs galėtumėt apie tai pasakyti?

Turėčiau sutikti, profesoriau. Aš pats nepažįstu daug airių.

Ponios ir ponai, atkreipkite dėmesį į tai, kas ką tik buvo pasakyta pono Makorto ir pono Kaco. Prieš mūsų akis štai keltai ir hebrajai, ir vieni, ir kiti pasiruošę prisiderinti ir eiti į kompromisą. Ar ne taip, pone Makortai, pone Kacai?

Mudu palinksime galvomis ir aš prisimenu, ką sakydavo mama: linktelėti yra tas pats, kas aklam arkliui mirktelėti. Norėčiau pasakyti tai ir profesoriui, bet bijau, kad neįsižeistų, nes profesoriai turi visas galias sutrukdyti pasiekti amerikietiškąją svajonę ir apkvailinti prieš visą auditoriją, ypač prieš merginas.

Rudens semestre pirmadienio ir trečiadienio rytais profesorė Midlbruk dėsto Anglijos literatūrą. Ji užkopia ant nedidelės pakylos, atsisėda, ant stalo pasideda sunkų vadovėlį ir iš jo skaito bei komentuoja, o į auditoriją pasižiūri tik retkarčiais — kai nori užduoti klausimą. Ji pradeda nuo „Beovulfo“, o užbaigia Džonu Miltonu, kuris, sako ji, yra tikrai didis, bet kažkodėl nelabai mėgstamas mūsų laikais, bet ateis ir jo metas, dar išmuš jo valanda. O studentai tuo tarpu skaito laikraščius, sprendžia kryžiažodžius, siuntinėja raštelius arba ruošiasi kitoms paskaitoms. Po naktinių pamainų įvairiuose darbuose man sunku neužmigti, tad jeigu profesorė ko nors paklausia, Brajanas Makfilipsas stukteli man į šoną, sušnibžda klausimą ir atsakymą, o tada aš jį šiaip ne taip išlemenu. Kartais ji kažką sumurma sau į vadovėlį ir pasidaro aišku, kad pakliuvau į bėdą, o visos mano bėdos semestro gale pavirsta į C.

Dėl visų vėlavimų, nebuvimų ir užsnūdimų per paskaitą, žinau, nusipelniau to C ir norėčiau pasakyti profesorei, kad jaučiuosi labai kaltas ir kad jos tikrai nekaltinčiau, net jeigu visai mane sukirstų. Norėčiau jai paaiškinti, kad nors nesu pavyzdingas studentas, ji turėtų pamatyti mane su tuo Anglijos literatūros vadovėliu, kaip įsijautęs skaitau jį Niujorko universiteto bibliotekoje, metro traukiniuose, net prieplaukose ir ant sandėlių platformų per pietų pertrauką. Ji turėtų žinoti, kad, ko gero, esu vienintelis studentas pasaulyje, kuris kada nors pateko į bėdą dėl literatūros knygos ant sandėlių platformų. Vyrai čia visuomet iš manęs šaiposi: ei, tik pažiūrėkit į tą studentą. Tu per daug protingas, kad su mumis kalbėtumeis, a? O kai pradedu jiems pasakoti, kokia keista yra anglosaksų kalba, jie sako: nepezėk nesąmonių, tai visai ne anglų, ką tu, pienburni, sau manai, kad su mumis tai jau gali išsidirbinėti kaip tik nori? Nors jie nestudijavo aukštojoje, sako jie, bet nesileis, kad juos maustytų kažkoks šiknius piemengalys iš Airijos, kuris ką tik išlipęs iš laivo bando juos įtikinti, kad tai anglų kalba, kai ir kvailiui matyti, jog visame tame suknistame puslapyje nėra nė vieno angliško žodžio.

Ir išvis nustoja kalbėtis, o platformos viršininkas perkelia mane į vidų dirbti prie lifto, kad vyrai ko nors neiškrėstų, nes jiems kartais maga staiga paleisti krovinį, kad man išnirtų rankos, ar apsimesti, kad suvažinės krautuvu.

Norėčiau papasakoti profesorei, kaip žiūriu į rašytojus ir poetus tame vadovėlyje ir klausiu savęs, su kuriuo iš jų būtų smagu išgerti alaus viename iš Grinvič Vilidžo barų, ir pirmas, kuris ateina į galvą, yra Čoseris. Jam tai pastatyčiau alaus kad ir dabar pat ir klausyčiausi neatsiklausydamas jo istorijų apie Kenterberio piligrimus. Norėčiau papasakoti profesorei, kaip man patinka Džono Dono pamokslai ir kad jam taip pat norėčiau pastatyti alaus, tik viena bėda, kad jisai buvo protestantų dvasininkas, ir neteko girdėti, kad būtų labai mėgęs maukti alų tavernose.

Bet negaliu apie tai net prasitarti, nes per paskaitas apskritai pavojinga kelti ranką ir sakyti, kad kas nors tau labai patinka. Profesorius tik pažvelgs į tave užjaučiamai šypsodamasis, ir visi iškart tai pastebės, o tada užjaučianti šypsenėlė apkeliaus auditoriją, ir tu jausiesi taip kvailai, kad veidas paraus kaip burokas, ir sau pasižadėsi universitete daugiau kol gyvas nieko nemėgti, o jeigu ir mėgsi, tai pasilaikyti tai sau. Taip ir pasakau Brajanui Makfilipsui, kuris sėdi šalia, o tada studentas, kuris sėdi man iš priekio, staiga atsisuka ir sako: ar tik mūsų nekankina paranoja?

Paranoja. Tai dar vienas žodis, kurio reikės pasiieškoti, nes visas Niujorko universitetas jį vartoja. Iš to, kaip tas studentas iš aukšto į mane žiūri pakėlęs kairį antakį beveik iki kaktos vidurio, galiu tik spėti, kad nori pasakyti, jog esu protiškai atsilikęs, bet neverta dabar nė vargintis jam ką nors atsakyti, kol neišsiaiškinsiu, ką tas žodis reiškia. Nė neabejoju, kad Brajanas Makfilipsas tai tikrai žino, bet jis dabar užsiėmęs, nes kalbasi su Džoise Timpaneli sau iš kairės. Jie visą laiką žiūri vienas į kitą ir šypsosi. O tai reiškia, kad kažkas vyksta, ir negaliu dabar imti ir su kažkokia paranoja juos trukdyti. Man reikėtų nešiotis žodyną, ir tada, kai tik kas mestelėtų nežinomą žodį, galėčiau tuoj pat jį susirasti ir taip protingai atsikirsti, kad tas aukštai iškeltas antakis iškart nusileistų.

Arba galėčiau nuleisti viską negirdomis, kaip išmokau kariuomenėje, ir eiti savais keliais, o taip ir yra geriausia, kadangi tiems, kurie svaidosi nežinomais žodžiais, labai nepatinka, kai elgiesi savaip.

Endis Pitersas, kuris sėdi šalia per filosofijos įvadą, papasakoja apie darbą banke Manufacturer’s Trust Company, esančiame Brodo gatvėje. Jie ieško žmonių, kurie dirbtų su prašymais dėl paskolų, galėčiau pasirinkti pamainą — nuo keturių iki vidurnakčio arba nuo vidurnakčio iki aštuonių ryto. Jis sako, kad geriausia tame darbe tai, kad kai viską padarai, iškart gali eiti namo, kad niekas visas aštuonias valandas tenai nesėdi.

Turiu išlaikyti spausdinimo testą, bet tai vieni juokai po to, kai dar kariuomenėje buvau atskirtas nuo savo šuns ir paverstas kuopos raštininku-mašininku. Banke sako: gerai, aš galįs dirbti nuo keturių iki vidurnakčio, taigi rytais galėsiu lankyti paskaitas, o naktimis miegoti. Kadangi trečiadieniais ir penktadieniais paskaitų neturiu, galiu padirbėti sandėliuose ir prieplaukose ir šiek tiek užsidirbti papildomai tam laikui, kai mano brolis Maiklas grįš iš kariuomenės ir oro pajėgos mūsų mamai piniginių perlaidų kas mėnesį nebesiųs. Trečiadienių ir penktadienių pinigus galiu dėti į atskirą sąskaitą, kad kai tas laikas ateis, jai nereikėtų bėgioti į Šv. Vincento Pauliečio draugiją maisto ar batų.

Mano pamainoje dirba septynios moterys ir keturi vyrai, visas mūsų darbas yra paimti šūsnį prašymų dėl paskolų ir tiems, kurie juos pildė, išsiųsti pranešimus, kad jų prašymai buvo patenkinti arba atmesti. Endis Pitersas per kavos pertraukėlę sako, kad jei kada pamatysiu kokio savo draugo prašymą, kuris buvo atmestas, tą atmetimą galiu pakeisti į pritarimą. Yra kodas, kurį naudoja už paskolas atsakingi darbuotojai, dirbantys įprastomis valandomis, ir jis man parodysiąs, kaip jį pakeisti.

Kasdien pro mūsų akis praeina šimtai prašymų. Žmonės nori paskolų kūdikiams, atostogoms, automobiliams, baldams, skolų konsolidacijai, gydymo išlaidoms, laidotuvėms, būstų apdailai. Kartais prie prašymų anketų būna pridėti laiškai, ir jei pasitaiko koks įdomesnis, visi nustojame spausdinti ir skaitome jį nuo pradžios iki galo. Būna laiškų, kuriuos skaitant moterys verkia, o vyrams ašaros spaudžia gerklę. Miršta kūdikis, būna daug išlaidų ir ar bankas negalėtų padėti. Pabėga vyras, o prašymo autorė nežino nė ką daryti, nė kur kreiptis. Ji niekuomet nėra dirbusi, kitaip ir neišėjo auginant tris vaikus, jai labai reikia trijų šimtų dolerių, kad galėtų kaip nors išsiversti, kol susiras darbą ir nebrangią auklę.

Vienas vyras pažada, kad jeigu bankas paskolins penkis šimtus dolerių, galės iš jo kas mėnesį paimti po pusę litro kraujo, kol jis bus gyvas, o bankui tai būtų labai naudingas sandėris, rašo jis, nes jis turįs retą kraujo grupę, kurios šiame laiške negalįs atskleisti, bet jeigu bankas jam padės, tai gaus kraujo, kuris yra aukso vertės, tikrai pats geriausias užstatas pasaulyje.

Vyras su krauju buvo atmestas ir Endis dėl to nieko nesako, užtat pakeičia kodą beviltiškoje padėtyje atsidūrusiai moteriai su trimis vaikais, kuri buvo atmesta kaip neturinti užstato. Nesuprantu, sako Endis, kaip galima dalyti paskolas žmonėms, kurie nori jas išleisti dviejų savaičių pagulėjimui ant smėlio tame prakeiktame Džersio paplūdimyje, bet atsakyti moteriai su trimis vaikais, kuriai tenka laikytis iš paskutiniųjų. Nuo tokių dalykų, mano drauge, ir prasideda revoliucija.

Kad įrodytų banko kvailumą, kas vakarą Endis pakeičia bent porą atsakymų. Jis sakosi žinąs, kaip būna, kai už paskolas atsakingi šikniai varto prašymų anketas. Gyvena Harleme? Negras? Atmesti. Puertorikietis? Mucho atmesti. Jis sako, kad Niujorke yra dešimtys puertorikiečių, kurie mano, kad jų prašymai buvo priimti dėl geros reputacijos, o iš tikrųjų tai dėl Endžio Piterso, kuris jų visada pasigaili. Jis sako, kad puertorikų rajonuose savaitgaliais būtina išeiti į kiemą ir blizginti savo automobilį. Ir paskui nebūtina juo kur nors važiuoti, čia svarbiausia pats blizginimas — ant laiptų susėdę senukai žiūri, kaip jaunimas blizgina, ir geria servesą iš bodegų kvortos talpos buteliais, per radiją plyšauja Titas Puentė, o vyresnieji tik sėdi ir žiūri, kaip merginos eidamos šaligatviais kraipo užpakalius, va čia, žmogau, tai gyvenimas, tikras gyvenimas, ir ko daugiau benorėti?

Endis visą laiką kalba apie puertorikiečius. Jis sako, kad šiame prakeiktame į rėmus įspraustų pasturgalių mieste jie vieninteliai moka gyventi ir kad tikra tragedija, jog Hudzonu atplaukė ne ispanai, o prakeikti olandai ir prakeikti anglai. Jei čia būtų jie, turėtume siestas, žmogau, turėtume spalvų. O ne Žmogų Pilku Flanelės Kostiumu. Jei tik būtų Endžio valia, jis duotų paskolą automobiliui visiems puertorikiečiams, kurie tik jų prašo, kad visas miestas būtų pilnas jų, blizginančių savo naujas mašinas, geriančių alų iš rudų popierinių maišelių, besimėgaujančių Tito muzika ir flirtuojančių su merginomis, kurios kraipo užpakalius šaligatviais, su merginomis permatomomis kaimietiškomis palaidinėmis ir medalikėliais su Jėzumi, kabančiais tarp krūtų, va tada šiame mieste būtų galima gyventi.

Kontoros moterys juokiasi iš Endžio kalbų, bet prašo jo apsiraminti, nes nori pabaigti darbus ir kuo greičiau dingti. Namuose jų laukia vaikai ir vyrai.

Kai anksčiau pabaigiam, nueinam alaus ir jis man pasakoja, kodėl būdamas trisdešimt vienų studijuoja filosofiją Niujorko universitete. Jis buvęs kare, ne Korėjos, tame didžiajame, Europoje, o dirbti šitame suknistame banke vakarais jam dabar tenka dėl to, kad 1945-ųjų pavasarį, prieš pat baigiantis karui, jis buvo išmestas iš kariuomenės dėl amoralaus elgesio ir tai yra visiškas šūdas.

Šiko, tik tai ir darė, tyliai ramiai sau šiko Prancūzijos griovyje, jau nusišluostė ir buvo pasiruošęs užsisagstyti, o čia kur buvęs, kur nebuvęs parvaro kažkoks prakeiktas leitenantas su seržantu, ir tas leitenantas nieko kita nesugalvoja, tik atžingsniuoja tiesiai prie Endžio ir apkaltina jį iškreiptais santykiais su avimi, kuri ganosi čia pat, už kelių pėdų. Endis pripažįsta, kad tam tikra prasme leitenantas turėjo teisę prieiti tokią klaidingą išvadą, kadangi prieš užsimaunant kelnes Endžiui buvo pasistoję, o tai ir trukdė užsimauti tas anksčiau minėtas kelnes, ir nors visi karininkai apskritai jį labai nervindavo, jis pamanė, kad viską gražiai paaiškins ir bus gerai.

Tai štai, leitenante, aš avį gal ir dulkinau, o gal ir ne, bet kas mane šitoje situacijoje stebina, tai jūsų ypatingas domėjimasis manimi ir mano santykiais su avimi, leitenante. Juk vyksta karas. Aš ateinu nusišikti į kažkokį Prancūzijos griovį, o jame štai tiesiai man priešais akis stovi avis, man devyniolika ir aš nesidulkinau nuo vidurinės mokyklos išleistuvių, o tokiomis aplinkybėmis net ir avis, ypač prancūziška avis, gali pasirodyti labai patraukli, tad jeigu atrodžiau pasiruošęs šokti ant tos avies, jūs teisus, leitenante, taip ir buvo, bet aš nešokau. Staiga pasirodėte judu su seržantu ir nutraukėte gražų mūsų bendravimą. Aš maniau, leitenantas tik nusijuoks, tuo tarpu jis pradėjo aiškinti, kad esu prakeiktas melagis ir kad man jau ant kaktos viskas parašyta. Kaip aš visaip norėjęs su ta avimi. Kad svajojau apie tai, nesiginčiju, bet juk nieko tokio neatsitiko, o jo žodžiai buvo tokia neteisybė, kad ėmiau ir jį pastūmiau, nesmogiau jam, tik pastūmiau, o paskui, vajėzau, man į galvą iš karto buvo įremta įvairiausios rūšies artilerija, pistoletai, karabinai, šautuvai, ir, nė apsidairyti nespėjęs, sėdėjau karo lauko teisme, o mane ten gynė girtas kapitonas, kuris su manimi kalbėdamas pasakė, kad esu šlykštus aviakrušys ir jis tik apgailestaująs, jog negalįs būti kitoje, mano kaltintojų, pusėje, nes jo tėvas buvo baskas iš Montanos, kur avys gerbiamos, ir man iki šiol taip ir liko neaišku, ar į karinį kalėjimą šešiems mėnesiams buvau pasodintas už karininko užpuolimą, ar už avies išdulkinimą. Viskas baigėsi tuo, kad buvau išmestas iš kariuomenės už amoralų elgesį, o kai taip atsitinka, nebelieka nieko kito, tik studijuoti filosofiją Niujorko universitete.

30

Dėl pono Kalitrio žodžių aš pradedu užsirašinėti prisiminimus apie Limeriką. Sudarinėju gatvių, mokytojų, kunigų, kaimynų, draugų, parduotuvių sąrašus.

Po rašinio apie lovą man atrodo, kad pono Kalitrio paskaitose visi į mane žiūri kitaip. Merginos, ko gero, kalbasi tarpusavyje, kad niekada nedraugautų su tokiu, kuris visą gyvenimą praleido lovoje, kur galbūt prieš tai kažkas mirė. Tada Mikė Smol papasakoja girdėjusi apie mano rašinį ir kad jis daugelį toje paskaitoje labai sujaudino, ir vaikinus, ir merginas. O aš taip nenorėjau, kad ji sužinotų, iš kur esu kilęs, tačiau ji užsimano rašinį perskaityti, o perskaičiusi pilnomis ašarų akimis sako: ak, nebūčiau galėjusi nė įsivaizduoti. Ak, ir kaip tai turėjo būti baisu. Jai tai primena Dikensą, nors aš nesuprantu, kaip taip gali būti, nes Dikenso kūriniuose visuomet viskas baigiasi gerai.

Žinoma, Mikei Smol to nepasakau iš baimės, kad nepagalvotų, jog ginčijuosi. Nes ji gali apsisukti ant kulno ir nužingsniuoti atgal pas futbolininką Bobą.

Šį kartą ponas Kalitris nori, kad parašytume rašinį iš šeimos gyvenimo, apie nelaimę, juodą akimirką, nesėkmę, ir nors man nesinori vėl lįsti į praeitį, negaliu neparašyti vieno dalyko, kuris atsitiko mano mamai. SKLYPAS

Kai prasidėjo karas ir maistas Airijoje buvo normuojamas, valdžia neturtingoms šeimoms pasiūlė žemės sklypus laukuose už Limeriko. Kiekviena šeima galėjo gauti du su puse aro, tą žemę susikasti ir auginti kokias tik nori daržoves.

Tėvas kreipėsi dėl sklypo Rosbrajeno apylinkėse ir valdžia jam paskolino darbui kastuvą ir šakes. Į pagalbą jis pasiėmė mudu su broliu Malachiu. Kai brolis Maiklas pamatė kastuvą, pravirko ir taip pat užsimanė eiti, bet jam tebuvo ketveri ir jis būtų tik trukdęs. Tad tėvas jam pasakė: ša, kai grįšime iš Rosbrajeno, parnešime jam uogų.

Paklausiau tėvo, ar galėčiau nešti kastuvą, bet netrukus pasigailėjau, nes Rosbrajenas buvo toli už Limeriko. Malachis iš pradžių nešė šakes, bet tėvas jas atėmė, nes jis labai jomis mosikavo ir vos neišdūrė praeiviams akių. Malachis pradėjo verkti, kol tėvas pažadėjo, kad leis jam nešti kastuvą visą kelią atgal iki namų. Bet mano brolis greitai pamiršo šakes, kai pamatė šunį, kuris buvo nusiteikęs vaikytis lazdą ilgai ilgai, iki kol jam ant snukio iš nuovargio pasirodė baltos putos, tada atsigulė ant kelio pakėlęs nosį į viršų, pasispaudęs lazdą tarp letenų ir mes turėjome jį palikti.

Kai tėvas pamatė sklypą, tik papurtė galvą. Akmenys, pasakė jis, akmenys, vieni akmenys. Per visą dieną tesupylėme krūvą prie žemos tvoros palei kelią. Kad išrinktų jų kuo daugiau, tėvas darbavosi šakėmis, ir, nors tebuvau devynerių, pastebėjau, kaip du vyrai iš sklypų šalimais kalbėdamiesi vis žvilgčioja į tėvą ir tyliai sau juokiasi. Kai paklausiau tėvo kodėl, jis ir pats nusijuokė ir pasakė: limerikiečiai gauna juodžemį, o vyras iš Šiaurės — akmenis.

Dirbome, kol sutemo ir iš alkio pasidarė taip silpna, kad nebegalėjome pakelti daugiau nė vieno akmens. Dabar nė kiek neprieštaravome, kad jis neštų šakes ir kastuvą, būtume norėję, kad dar paneštų ir mus. Jis pasakė, kad esame dideli berniukai, geri darbininkai, kad mama mumis didžiuosis, gausime arbatos su kepta duona, ir nužingsniavo į priekį dideliais žingsniais, kol pusiaukelėje staiga sustojo. Jūsų brolis Maiklas, pasakė jis. Mes pažadėjom jam uogų. Turime grįžti atgal iki krūmynų.

Mudu su Malachiu pradėjome skųstis, kad esame pavargę, vos begalime žingsnį žengti, o tėvas tada paliepė mums eiti namo, jis pats pririnksiąs tų uogų. Aš paklausiau, kodėl jis negali jų pririnkti rytoj, bet jis pasakė pažadėjęs Maiklui uogų šį vakarą, ne rytoj, ir nuėjo tolyn su kastuvu ir šakėmis ant peties.

Vos mus pamatęs, Maiklas pradėjo verkti: uogos, uogos. Tačiau nustojo, kai pasakėme, kad tėtis Rosbrajene renka jam uogas, taigi, gal jis baigs verkti ir leis mums pavalgyti keptos duonos su arbata.

Būtume suvalgę visą kepalą vieni, bet mama pasakė: palikite ir tėvui. Ir papurtė galvą. Argi ne kvailys, kad dėl uogų ėjo tokį kelią atgal. O tada pažvelgė į Maiklą, kuris stovėjo prie durų laukdamas skersgatvyje pasirodant tėvo, ir papurtė galvą jau nebe taip stipriai.

Netrukus Maiklas jį pamatė ir nubėgo per visą skersgatvį šaukdamas: tėti, tėti, ar parnešei uogų? Ir mes išgirdome, kaip tėtis pasakė: tuojau, Maiklai, tuojau.

Jis atrėmė į kampą kastuvą ir šakes ir ant stalo išvertė apsiausto kišenes. Uogos, kurias parnešė, buvo didelės, juodos, sultingos, tokios, kokios būna tik krūmų viršūnėse ir kitoje jų pusėje, kur vaikai nepasiekia, tos uogos, kurių jis priskynė Rosbrajeno brūzgynuose. Man net seilė tįsti pradėjo ir aš paklausiau mamos, ar galiu kokią uogą paimti. Paprašyk Maiklo, juk uogos jo, atsakė ji.

Bet nereikėjo nė prašyti. Maiklas pats ištiesė man pačią didžiausią, sultingiausią, vieną davė ir Malachiui. Pasiūlė uogų ir mamai su tėvu, bet šie pasakė: ne, ačiū, juk čia jo uogos. Tada jis ištiesė dar po vieną Malachiui ir man ir mudu jas paėmėme. Pamaniau, jei uogos būtų mano, nė vienos neatiduočiau, tačiau Maiklas buvo ne toks, o galbūt jis kitaip ir negalėjo būdamas ketverių.

Nuo to karto į sklypą eidavome kas dieną, išskyrus sekmadienį, ir tol rinkome akmenis, kol pasiekėme žemę, o tada padėjome tėvui sodinti bulves, morkas ir kopūstus. Bet kartais, būdavo, palikdavome jį ten vieną ir bastydavomės pakelėmis rinkdami uogas ir prisivalgydavome jų tiek daug, kad paleisdavo vidurius.

Tėvas pasakė, kad netrukus galėsime derlių nusikasti, bet kad tam laikui atėjus jo paties čia nebus. Limerike darbų nebuvo, o anglai ieškojo žmonių dirbti karinėse gamyklose. Jam buvo sunku ir pagalvoti apie darbą anglams po viso to, ką jie mums padarė, bet pinigai viliojo, o jeigu ir amerikiečiai įsitraukė į karą, tai, matyt, jis buvo teisingas.

Jis išvyko į Angliją kartu su šimtais kitų vyrų ir moterų. Dauguma jų siuntė pinigus namo, o jis išleisdavo juos Koventrio baruose ir visai pamiršo turintis šeimą. Mūsų mamai reikėdavo skolintis iš savo motinos ir imti kreditan Ketlinos O’Konel maisto parduotuvėje. Ji turėjo prašyti išmaldos maistui iš Šv. Vincento Pauliečio draugijos ir iš visur, kur tik galėjo. Ji sakė, kad bus tikra paspirtis ir išsigelbėjimas, kai ateis laikas nusikasti mūsų bulbeles, mūsų morkas ir tas gražiąsias mūsų kopūstų galvas. O jau tada turėsime ką valgyti, o gal dar Dievas pasigailės ir atsiųs mums gabalėlį kumpio, tai juk nėra didelis prašymas, kai gyveni Limerike, kuris yra visos Airijos kumpių sostinė.

Tai dienai atėjus, ji paguldė naujagimį Alfuką į vežimėlį. Pasiskolino anglių maišą iš pono Henono, mūsų kaimyno. Parsinešime jį pilną, pasakė ji. Aš nešiau šakes, o Malachis kastuvą, kad neišdurtų žmonėms akių. Mama pasakė: nemostaguokita tais daiktais, nes vošiu į marmūzę.

Pliaukštelės per skruostą.

Kai pasiekėme Rosbrajeną, sklypuose kapstėsi ir kitos moterys. Jei laukuose ir buvo koks vyras, tai nebent tik senas ir nebepajėgus dirbti Anglijoje. Mama pasakė „sveiki“ per žemą tvorą vienai moteriai, kitai, o kai jos neatsakė, tarė: jos tikriausiai apkurto nuo lankstymosi.

Ji paliko Alfuką vežimėlyje už sklypo tvoros ir prisakė Maiklui prižiūrėti kūdikį ir neiti ieškoti uogų. Mudu su Malachiu tą tvorą peršokome, o ji turėjo pirma ant jos atsisėsti, tada perkelti per viršų kojas ir nuleisti jas kitoje pusėje. Dar minutėlę pasėdėjo ir pasakė: pasaulyje nieko nėra geriau už šviežią bulbę su druska ir sviestu. Atiduočiau už ją savo abi akis.

Mes pačiupome kastuvą ir šakes ir nuėjome į sklypą, bet verčiau jau būtume likę namie. Žemė buvo ką tik sukasta ir suversta, o aplink duobeles, kur būta mūsų bulvių, morkų ir kopūstų galvų, rangėsi dar nė nespėjusios sulįsti baltos kirmėlės.

Ar čia tas sklypas? — paklausė manęs mama.

Tataigis.

Ji perėjo jį išilgai ir sugrįžo. Kitos moterys nė galvų nepakėlė, taip stropiai rinko savo derlių palinkusios prie žemės. Mačiau, kad jai labai magėjo ką nors joms pasakyti, bet taip pat mačiau, kad ji suprato, jog nėra prasmės. Nuėjau susirinkti kastuvo ir šakių, bet ji tik šūktelėjo: palik. Kokia dabar iš jų nauda, kai nieko nebėra. Norėjau ką nors pasakyti, bet jos veidas buvo toks išbalęs, kad net išsigandau, jog ji man netrenktų, tad pasitraukiau ir atsidūriau už tvoros.

Ji irgi atėjo prie tvoros, atsisėdo, perkėlė kojas ir tol sėdėjo, kol Maiklas pasakė: mama, ar galiu nueiti pauogauti?

Gali, pasakė ji. Taip ir padaryk.

Jeigu ponui Kalitriui ši istorija patiks, jis gali užsimanyti, kad perskaityčiau ją prieš auditoriją, o tada visi pradės vartyti akis ir pasakys: ir vėl apie vargą. Merginos galbūt gailėjosi manęs dėl lovos, bet kiek šitaip galima, iš tikrųjų. Jeigu ir toliau aprašinėsiu sunkią savo vaikystę, jie sakys: užtenka, liaukis, gyvenimas ir taip sunkus, mes ir savų bėdų turime. Tad nuo šiol visos mano istorijos bus apie tai, kaip mūsų šeima išsikrausto į Limeriko priemiesčius, kur visi yra sotūs ir švarūs, nes kartą per savaitę maudosi vonioje.

31

Pedis Artūras Makgovernas mane įspėja, kad jeigu toliau klausysiuosi triukšmingos džiazo muzikos, pasidarysiu toks kaip broliai Lenonai, taip suamerikonėsiu, kad išvis pamiršiu esąs airis, tai kas tada būsiu. Ir nėra prasmės jam pasakoti, kad Lenonams labai patinka Džeimsas Džoisas. Jis pasakytų: oi oi, susikišk tu tą Džeimsą Džoisą sau į rūrą. Aš užaugau Kavano grafystėje ir ten niekas tokio nėra girdėjęs, o jeigu tu taip ir toliau elgsiesi, tai netrukus lakstysi į Harlemą šokti su negrėmis.

Šeštadienį vakare jis eisiąs į airių šokius ir jeigu aš turįs bent kiek proto, tai turėčiau eiti kartu. Jis nori šokti tik su airių merginomis, nes jeigu šoksi su amerikietėmis, niekada nežinosi, ko tikėtis.

Leksingtono aveniu Jaeger House su savo orkestru ant scenos groja Mikis Kartonas, o Rutė Morisi dainuoja „Motinos meilė yra palaima“. Palubėje sukasi didelis veidrodinis rutulys, nutaškydamas šokių salę plaukiojančiomis sidabro dėmelėmis. Vos spėjęs įžengti pro duris, Pedis Artūras jau sukasi valso žingsniu su pirmąja iškviesta mergina. Jam nesunku iškviesti merginas šokti, ir kodėl turėtų būti sunku, kai yra 185 centimetrų ūgio, turi juodus garbanotus plaukus, ryškius juodus antakius, mėlynas akis ir duobutę ant smakro, kai jis ištiesia ranką, tarsi sakydamas: eime, mergyt, jokia mergina nė nesugalvotų jam atsakyti, matydama tokį vyro idealą, o kai jie nueina į šokių aikštelę, nesvarbu, koks būtų šokis, valsas, fokstrotas, lindis ar tustepas, jis suka iškviestąją merginą aplinkui, į ją nė nežiūrėdamas, o kai parlydi į vietą, visos merginos, kurios kikena susėdusios palei sieną, miršta iš pavydo.

Jis prieina prie baro, kur geriu alų dėl drąsos, kurios tikiuosi iš jo pasisemti. Ir paklausia, kodėl nešoku. Aišku, ir kam iš viso čia eiti, jeigu nešokdini tų šaunių merginų, susėdusių prie sienos?

Jis teisus. Tos šaunios merginos čia sėdi palei sieną lygiai taip pat kaip ir merginos „Kruizo“ viešbutyje Limerike, tiktai jos vilki sukneles, kokių Airijoje nepamatysi — šilko, taftos ir dar kažkokių medžiagų, rožines, rausvai rudas, žydras, šen ir ten dekoruotas nėriniuotais kaspinais, sukneles be petelių, kurių priekiai tokie standūs, kad jei mergina pasisuka į dešinę, suknelė lieka kur buvusi. Jų plaukai prismeigti segtukais ir šukomis, bijantis, kad sunkios sruogos nepasileistų ant pečių. Jos sėdi susidėjusios ant kelių rankas su madingais rankinukais ir šypsosi tiktai tada, kai kalbasi tarpusavyje. Į kai kurias iš tų merginų vyrai nekreipia dėmesio ir jos sėdi ten šokis po šokio, kol būna priverstos eiti šokti viena su kita. O tuomet klapsi po visą šokių aikštelę, o šokiui pasibaigus subėga prie baro išgerti limonado arba apelsinų gėrimo, kurį tokios merginų poros labai mėgsta.

Negaliu pasakyti Pedžiui, kad geriau liksiu ten, kur esu, saugus prie baro. Negaliu jam pasakyti, kad ir į kokius šokius nueičiau, iškart širdyje pasidaro bloga ir tuščia, kad net jeigu kokia mergina ir eitų su manim pašokti, nežinočiau, ką jai pasakyti. Su valsu viens du trys šiaip taip susidoroju, bet niekuomet nebūsiu toks kaip tie vyrai šokių aikštelėje, kuriems užtenka kažką sušnibždėti ir mergina pradeda taip garsiai juoktis, kad kokią minutę išviso negali šokti. Bakas Vokietijoje sakydavo, kad jeigu sugebi merginą prajuokinti, tai jau esi pusiaukelėje jai tarp kojų.

Pedis ir vėl šoka, o paskui prieina prie baro su mergina, vardu Morą, ir sako, kad ji turi draugę Doloresą, kuri čia nelabai jaukiai jaučiasi, nes yra Amerikos airė, ar su ja nepašokčiau, nes esu čia gimęs, ir kad iš mudviejų išeitų gera pora, nes ji nemoka airiškų šokių, o aš vis klausausi tos džiazo muzikos.

Morą žiūri į Pedį ir šypsosi. Jis irgi jai nusišypso, o man mirkteli. Ji sako: atsiprašau. Noriu pažiūrėti, kaip laikosi Doloresa, o kai ji nueina, Pedis šnibžda, kad tai mergina, kurią jis šįvakar palydės namo. Ji yra vyriausioji padavėja Schrajft’s restorane, turi atskirą butą, taupo pinigus grįžti į Airiją ir šį vakarą Pedžio laukia sėkminga naktis. Jis aiškina, kad ir aš turėčiau stengtis būti malonus su Doloresa, nes niekada nežinai, ir dar kartą mirkteli. Atrodo, šiąnakt savajam gausiu skylę, sako jis.

Savajam skylę. Žinoma, šito norėčiau ir aš, bet taip tikrai nesakyčiau. Man labiau patinka Maikio Molojaus pasakymas, kai jis Limerike tai vadino susijaudinimu. Jeigu esi toks kaip Pedis, kuriam ant kaklo airės kariasi pačios, tai, ko gero, nebeskiri vienos nuo kitos ir visos atrodo tarsi viena skylė, kol sutinki merginą, kuri tau patinka, ir tik tada supranti, kad ji nebuvo sukurta tik tam, kad gulėtų ant nugaros tavo malonumui. Negalėčiau taip nė pagalvoti apie Mikę Smol ar netgi apie Doloresą, kuri dabar stovi šalia išraudusi ir susinepatoginusi, visai kaip aš. Pedis baksteli man ir nejudindamas lūpų sako: išvesk ją pašokti, po galais.

Aš kažką sulemenu ir džiaugiuosi, kad Mikis Kartonas groja valsą Rutei dainuojant „Yra toksai kraštas Airijoje“, nes tai vienintelis šokis, per kurį galiu neapsikvailinti. Doloresa man šypsosi ir raudonuoja, aš raudonuoju jai iš paskos ir mudu taip raudonuodami sukamės po šokių aikštelę, o per mūsų veidus plaukia mažos sidabro dėmelės. Jeigu kur sukliūvu, ji irgi kliūva kartu su manimi, ir tas suklydimas tampa šokio žingsniu, ir po kiek laiko man net ima atrodyti, kad esu Fredas Asteras, o ji – Džindžer Rodžers, ir aš suku ją aplink nė neabejodamas, jog merginos prie sienos manimi žavisi ir kristų negyvos, kad tik gautų su manim pašokti.

Valsas baigiasi ir aš jau ruošiuosi palikti šokių aikštelę, bijodamas, kad Mikis pradės lindį ar kokį kitą greitą šokį, bet Doloresa stabteli tarsi sakydama: o kodėl nepašokus šito? Jos kojos juda taip lengvai, o prisilietimai tokie grakštūs, kad aš tik žiūriu, ką išdarinėja kitos poros, ir dabar man su Doloresa viskas išeina be jokių pastangų, kad ir kas tai būtų, vedžioju ją pirmyn atgal ir suku kaip sukutį ir esu taip įsitikinęs, kad visos merginos šitoje salėje nenuleidžia nuo manęs akių ir miršta iš pavydo Doloresai, jog iš tos laimės nė nepastebiu, kad šalia durų sėdi mergina su ramentu, kuris guli išsikišęs ten, kur visai neturėtų, ir kai mano koja už jo užkliūva, nuskrendu tiesiai ant kelių toms šauniosioms merginoms prie sienos, o jos šiurkščiai mane nuo savęs nustumia visai nedraugiškai burbėdamos, kad yra žmonių, kurių nereikėtų leisti į šokių aikštelę, jeigu jie jau tiek prisigėrę, kad neišsilaiko ant kojų.

Apsikabinęs Morą, Pedis stovi prie durų. Jis juokiasi, o ji nė šypt. Tik pasižiūri į Doloresą užjaučiamu žvilgsniu, tuo tarpu Doloresa padeda man atsistoti ir klausia, ar nesusižeidžiau. Priėjusi prie mūsų Morą kažką jai sušnibžda, o paskui atsisuka į mane. Ar pasirūpinsi Doloresa?

Taip, pasirūpinsiu.

Ir juodu su Pėdžių išeina, o Doloresa prasitaria, kad irgi jau norėtų eiti. Ji gyvena Kvinse ir sako, kad tikrai nelydėčiau jos iki pat namų, važiuoti E traukiniu jai bus pakankamai saugu. Negaliu jai pasakyti, kad noriu lydėti ją dėl to, jog turiu vilčių būti pakviestas užeiti, o tada atsirastų ir galimybė pasijaudinti. Ji, be abejonės, turi atskirą butą ir jai gali pasidaryti taip manęs gaila, kad pargriuvau per tą ramentą, jog širdis, žinoma, neleis manęs atstumti ir mes akimirksniu atsidursime lovoje, kur sušilę, nuogi kaip pamišę geisime vienas kito taip, kad pamiršim ir mišias, tik šeštąjį Dievo įsakymą laužysime vėl ir vėl ir nieko neimsim į galvą.

Kai traukinys linguoja arba staigiai stabdo, mus mesteli vieną prie kito ir aš galiu užuosti jos kvepalus bei justi jos šlaunį prie savosios. Geras ženklas yra tai, kad ji nuo manęs neatsitraukia, o kai dar leidžia palaikyti savo ranką, pasijuntu it devintam danguj, kol ji pradeda kalbėti apie Niką, savo draugą, kuris tarnauja laivyne, ir aš padedu jos ranką atgal jai ant kelių.

Aš visai nesuprantu moterų šitame pasaulyje — Mikė Smol iš pradžių su manimi geria alų Rokio bare, o paskui bėga pas Bobą, o dabar šita, įsiviliojusi mane į traukinį, kuriuo važiuojame iki paskutinės stotelės Šimtas septyniasdešimt devintojoje gatvėje. Pedis Artūras su tuo tikrai nesitaikstytų. Dar šokių salėje jis būtų įsitikinęs, kad nėra jokio draugo kariniame jūrų laivyne ir kad namuose nebus nieko, kas sukliudytų jo šios nakties planus. Jei būtų iškilusi bent maža abejonė, jis būtų iššokęs iš traukinio jau kitoje stotelėje, tai kodėl aš taip negaliu? Buvau apdovanotas kaip geriausias savaitės karys Fort Dikse, dresavau šunis, studijuoju aukštojoje, skaitau knygas, tad kaip čia dabar yra, jog kai tik ateinu į universitetą, slapstausi, kad tik nesutikčiau futbolininko Bobo, ir lydžiu į namus merginą, kuri ketina tekėti už kito. Atrodo, visi pasaulyje jau kažką turi, Doloresa — savo Niką, Mikė Smol — savo Bobą, o Pedis Artūras turbūt gerai leidžia naktį jaudindamasis su Morą Manhetene, tai kaip čia dabar išeina, kad tik aš vienas kaip paskutinis kvailys keliauju į tą galinę stotelę?

Ir jau ruošiuosi iššokti iš traukinio kitoje stotelėje ir palikti Doloresą suvisam, bet ji paima mano ranką ir sako, kad aš labai mielas, kad esu geras šokėjas, tik gaila, kad pasitaikė tas ramentas, o būtume galėję šokti visą vakarą, kad jai patinka, kaip aš kalbu, graži tartis, matyti, kad esu gerai išauklėtas, kaip puiku, kad studijuoju, tik ji nesuprantanti, kam bendrauju su tuo Pėdžių Artūru, kuris, kaip buvo nesunku pastebėti, tikrai neturėjo gerų ketinimų Moros atžvilgiu. Ji suspaudžia man ranką ir sako, kad labai malonu iš mano pusės, jog keliauju visą kelią su ja į namus, ji niekada manęs nepamirš, ir aš jaučiu jos šlaunį prie savosios iki pat paskutinės stotelės, o kai atsistojame išlipti iš traukinio, turiu pasilenkti, kad paslėpčiau susijaudinimą, kuris tvinkčioja mano kelnėse. Aš esu pasiruošęs palydėti ją iki namų, bet ji sustoja prie autobusų stotelės ir sako gyvenanti dar toliau, Kvins Vilidže, ir man tikrai nebūtina jos lydėti iki galo, nieko autobuse jai neatsitiks. Ji dar kartą suspaudžia man ranką ir aš galvoju, ar yra kokios vilties, kad šį vakarą ir man pasiseks pašėlti lovoje kaip Pedžiui Artūrui.

Kol laukiame autobuso, ji ir vėl laiko mano ranką ir pasakoja man viską apie Niką, kuris tarnauja laivyne, kaip jos tėvui jis nepatinka dėl to, jog yra italas, ir kad jos tėvas už akių jį vadina visokiais įžeidžiamais vardais, kaip jos motinai Nikas iš tikrųjų patinka, bet ji to nesako, kad girtas grįžęs namo tėvas neįsisiautėtų ir nesudaužytų baldų, o tai jam nebūtų pirmas kartas. Blogiausia būna tada, kai parvažiuoja jos brolis Kevinas ir šoka prieš tėvą, tu net neįsivaizduoji, kaip jie tada keikiasi ir voliojasi ant grindų. Kevinas yra Fordamo universiteto futbolo komandos saugas ir tėvui niekados nenusileidžia.

O kas yra saugas?

Tu nežinai, kas yra saugas?

Nežinau.

Pirmą kartą matau vaikinuką, kuris nežino, kas yra saugas.

Vaikinuką. Man jau dvidešimt ketveri, o ji vadina mane vaikinuku, nesuprantu, negi turi sulaukti keturiasdešimties, kad Amerikoje būtum vyras?

Visą kelią tikiuosi, jog reikalai su jos tėvu yra tokie prasti, kad ji gyvena atskirai, bet ne, ji gyvena su tėvais, ir visos mano svajonės apie pasijaudinimo naktį bematant subliūkšta. O juk manytum, jog jos metų mergina gyvens atskirai, kad galėtų pasikviesti tokius kaip aš, kurie palydi iki pat paskutinės stotelės. Ir kas iš to, kad ji man dabar spūsčioja ranką. Ir kam čia iš viso spūsčioti ranką vidurnaktį autobuse, važiuojančiame per Kvinsą, jeigu nėra jokios vilties, kad kelionės gale laukia bent mažutis pasijaudinimas?

Ji gyvena name su Mergelės Marijos statula ir rožiniu paukščiuku ant nedidelės vejos priešais. Mes stovime prie geležinių vartelių, ir kol aš svarstau, ar nevertėtų ją pabučiuoti ir privesti iki tokios būsenos, kad galėtume nueiti už kokio medžio pasijaudinti, iš vidaus pasigirsta staugimas: prakeikimas, Doloresa, staigiai varai į vidų, ir kas, po velnių, per įžūlumas pareiti namo tokią valandą ir perduok tam prakeiktam šūdžiui, tegu varo iš čia kiek įkabindamas, ir ji tik ištaria: vaje, ir nubėga į vidų.

Kol parsigaunu pas Merę O’Brajen, visi jau sukilę ir valgo kiaušinienę su kumpiu, po kurios eina romas ir ananasų griežinėliai saldžiame sirupe. Merė užsitraukia cigaretę ir su supratinga šypsena į mane pasižiūri.

Atrodai taip, tarsi būtum gerai praleidęs naktį.

32

Kai iš savo kabinetų išeina dieniniai banko darbuotojai, išvalyti tris aukštus su šluostu ir kibiru ateina Braidė Stouks. Sau iš paskos ji tampo didelį drobinį maišą, į kurį iškrato šiukšles iš šiukšliadėžių, tada nuvelka į krovininį liftą ir ištuština rūsyje. Endis Pitersas jai pasiūlo atsinešti daugiau drobinių maišų, tada nebereikėtų taip dažnai keliauti aukštyn žemyn, bet ji atsako, kad bankas daugiau maišų neduotų, tokie jie esą šykštūs. Ji galėtų ir pati jų nusipirkti, bet vakarais čia dirba tam, kad išlaikytų savo sūnų Patriką Fordamo universitete, o ne tam, kad aprūpintų banką drobiniais maišais. Kas vakarą kiekvienam aukšte ji pripildo maišą du kartus, tad iš viso išeina šešios kelionės į rūsį. Endis bando jai paaiškinti, kad jeigu ji turėtų šešis drobinius maišus, galėtų visus juos susikrauti į liftą vienu kartu ir taip sutaupytų tiek laiko ir energijos, kad galėtų anksčiau pabaigti ir eiti namo pas Patriką ir savo vyrą.

Vyrą? Jis mirtinai nusigėrė prieš dešimt metų.

Man labai gaila, sako Endis.

O man nė trupučio. Jis buvo labai gabus mosikuoti kumščiais, jo žymes aš turiu iki šiol. Patrikas irgi. Jam nieko nereiškė trankyti Patriką dar mažą po visus namus, kol mažiukas nė verkti nebeįstengdavo, o vieną vakarą buvo taip baisu, kad pasiėmusi Patriką išėjau iš namų, išprašiau žmogaus, kuris dirbo metro būdelėje, kad mudu įsileistų, pasiklausiau policininko, kur yra katalikų Caritas, ir jie mumis pasirūpino, surado man šitą darbą, ir aš už tai esu labai dėkinga, net jeigu čia man duoda tik vieną drobinį maišą.

Endis sako, kad ji neturėtų vergauti.

Aš ir nevergauju. Po to, kai pabėgau nuo to bepročio, dabar tik kylu aukštyn. Te Dievas man atleidžia, bet aš net nebuvau jo laidotuvėse.

Ji atsidūsta ir pasiremia ant šluosto koto, ji tokia nedidukė, kad kotas jai siekia smakrą. Ji turi dideles rudas akis, bet lūpų neturi visai, tad kai bando nusišypsoti, to padaryti nėra su kuo. Ji tokia liesa, kad kai mudu su Endžiu einame į kavinę, parnešame jai sūrainį su skrudintomis bulvytėmis ir pieno kokteilį, tikėdamiesi, kad ant jos kaulų taip užsidės bent truputis riebalų, kol suprantame, jog maisto ji nė nepaliečia, neša jį namo Patrikui, kuris Fordame studijuoja sąskaitybą.

Kol vieną vikarą pamatome, kaip ji raudodama grūda į krovininį liftą šešis išsipūtusius drobinius maišus. Šalia jų dar pakanka vietos ir mums, tad kartu leidžiamės žemyn ir teiraujamės, negi bankas nei iš šio, nei iš to staiga tapo dosnus ir pripirko jai drobinių maišų.

Ne. Tataigis mano Patrikas. Dar metai ir jis būtų baigęs Fordamą, bet štai ėmė ir paliko raštelį, kad įsimylėjo merginą iš Pitsburgo ir kad juodu išvažiuoja į Kaliforniją pradėti naujo gyvenimo, o tada sau pasakiau, kad jeigu šitaip su manimi elgiamasi, tai nebesiplėšysiu su vienu drobiniu maišu, ir apėjau visą Manheteną, kol radau vieną vietą Kanalo gatvėje, kur juos pardavinėja, kinų parduotuvę. Nė nepagalvotum, kad tokiame mieste kaip šis gali būti taip sunku rasti drobinių maišų, ir aš nežinau nė ką būčiau be kinų dariusi.

Ji rauda dar smarkiau ir braukia sau per akis megztinio rankove. Endis sako: gerai, ponia Stouks.

Braidė, sako ji. Dabar aš Braidė.

Gerai, Braidė. Mes nueisim dabar per gatvę ir jūs ko nors užvalgysit, kad atgautumėt jėgas.

Kad ne. Neturiu apetito.

Nusiriškite prijuostę, Braidė. Ir einam.

Kavinėje ji sako nebenorinti būti Braidė. Ji yra Brigita. Braidė — tai vardas tarnaitėms, o Brigita turi bent šiek tiek orumo. Ne, ji tikrai neįveiktų sūrainio, bet suvalgo ir jį, ir visas skrudintas bulvytes storai užsipylusi kečupu ir traukdama per šiaudelį pieno kokteilį sako, kad jos širdis sudaužyta. Endis prašo jos paaiškinti, kaip ji staiga taip ėmė ir nusprendė įsigyti drobinių maišų. Ji nežinanti. Kažkas atsitiko, kai Patrikas šitaip pasielgė, o dar prisiminimai, kaip vyras ją mušdavo, atvėrė kažkokias dureles jos galvoje, tai viskas, ką ji galinti pasakyti. Dienos, kai ji tampydavosi su vienu maišu, jau praeity. Endis sakosi čia nematąs jokio ryšio. Ji sutinkanti, bet jai tai nebesvarbu. Daugiau kaip prieš dvidešimt metų ji išlipo iš „Karalienės Merės“, sveika drūta mergina, virpanti iš nekantrumo pamatyti Ameriką, o tik pažiūrėkit į ją dabar — baidyklė. Na, bet tos baidyklės dienos dabar irgi baigėsi ir ji labai norėtų gabalėlio obuolių pyrago, jeigu tik jie jo turi. Endis pareiškia, kad nors jis studijuoja retoriką, logiką ir filosofiją, vis tiek tai už jo suvokimo ribų, o ji sako: jie labai ilgai neša tą obuolių pyragą.

Man reikia skaityti knygas ir rašyti darbus, bet aš taip apsėstas minčių apie Mikę Smol, kad sėdžiu prie bibliotekos lango ir žiūriu, kaip ji vaikšto palei Vašingtono aikštę tarp pagrindinio universiteto pastato ir Niumeno klubo, kur eina tarp paskaitų, nors ir nėra katalikė. Kai matau ją su Bobų, tuo futbolininku, man širdis plyšta krūtinėje, o galvoje sukasi daina „Kažin kas dabar ją bučiuoja“, nors ir taip labai gerai žinau, kas dabar ją bučiuoja, pats Misteris Futbolininkas su visais savo devyniasdešimt kilogramų, turintis pasilenkti, kad galėtų lūpomis paliesti jos lūpas, ir nors aš žinau, kad jis man visai patiktų, jei pasaulyje nebūtų Mikės Smol, nes šiaip yra malonus ir geraširdis, vis tiek žvalgausi po lentynas ieškodamas nugarėlės tos komiksų knygos, kurioje Čarlzas Atlasas žada padėti užsiauginti raumenis, kad galėčiau spirtelėti smėlio tam Bobui į veidą, kai tik sutiksiu jį paplūdimyje.

Kai ateina vasara, jis užsivelka studentišką busimojo rezervo karininko uniformą ir keliauja į pratybas Šiaurės Karolinoje, tad mudu su Mike Smol galime laisvai susitikinėti ir bastytis po Grinvič Vilidžą, kur einame pavalgyti pas Montę Makdugalo gatvėje arba išgerti alaus „Baltajame arklyje“ ar „San Reme“. Mudu plaukiojame Steiteno salos keltu, ten taip smagu stovėti ant denio ir susikibus už rankų žiūrėti, kaip Manheteno kontūrai tolsta arba artėja, nors vėl negaliu atsikratyti minčių apie tuos, kurie buvo išsiųsti atgal dėl niekam tikusių akių ir ligotų plaučių, stoviu čia ir svarstau, kaip tiems žmonėms turėjo atrodyti Europos kaimai ir miesteliai po to, kai jie gavo bent akies krašteliu išvysti Niujorką, jo aukštus bokštus virš vandens, kai temstant sumirga šviesos, o sąsiauryje ūkauja vilkikai ir kaukia laivai. Ar jie visa tai girdėjo ir matė pro langus Eliso saloje? Ar vėliau tie prisiminimai jiems kėlė skausmą, ar jie dar kada bandė įsmukti į šitą šalį per kokią kitą vietą, kur nebuvo uniformuotų vyrų, tampančių jiems akių vokus ir barbenančių į krūtines?

Mikė Smol paklausia: apie ką dabar galvoji? O aš nežinau, ką atsakyti, nes bijau, kad jai nepasirodytų keista, jog kvaršinu sau galvą mintimis apie žmones, kuriuos išsiuntė atgal. Jeigu mano motina ar tėvas būtų buvę taip išsiųsti, dabar nestovėčiau šitame denyje ir nežiūrėčiau į Manheteno šviesas, kurios atrodo kaip žėrinti svajonė.

Be to, tiktai amerikiečiai klausia tokių dalykų kaip: apie ką dabar galvoji arba ką tu dirbi? Per visus mano metus Airijoje niekas manęs nė karto tokių dalykų neklausė, ir jei tik nebūčiau beprotiškai įsimylėjęs Mikės Smol, pasakyčiau jai, kad nesikištų į ne savo reikalus klausinėdama, apie ką galvoju ir iš ko pragyvenu.

Nenoriu Mikei Smol per daug pasakotis apie savo gyvenimą dėl to, kad man gėda, ir dėl to, kad man atrodo, jog ji nesuprastų, kai pati užaugo mažame Amerikos miestelyje, kur niekam nieko netrūko. Bet kai Mikė pradeda kalbėti apie savo dienas Rod Ailande pas senelę, pasirodo debesys. Ji prisimena, kaip vasaromis maudydavosi, o žiemą čiuožinėdavo, pasakoja apie pasivažinėjimus vežime ant šieno, keliones į Bostoną, pasimatymus, šokių vakarus, mokyklos metraščio redagavimą, ir jos gyvenimas primena Holivudo filmus, kol sugrįžta į laikus, kai jos tėvas ir mama išsiskyrė ir paliko ją su jo motina Tivertone. Mikė pasakoja, kaip tada pasiilgdavusi mamos ir kaip ilgus mėnesius vakarais verkdavusi, kol užmigdavo, dabar ji irgi pravirksta. O aš svarstau, kad jeigu mane vaikystėje būtų išsiuntę gyventi pas gerai gyvenančius gimines, ar būčiau ilgėjęsis savo šeimos? Man sunku įsivaizduoti, kad būčiau pasigedęs kasdien tos pačios duonos ir arbatos, sulūžusios lovos, knibždančios blusų, išvietės, kuria naudojosi visos mūsų skersgatvyje gyvenusios šeimos. Ne, viso šito man nebūtų trūkę, bet būčiau pasiilgęs paties buvimo su mama ir broliais, pokalbių prie stalo ir vakarų prie ugnies, kai liepsnose įžiūrėdavome įvairiausius pasaulius, urvelius ir ugnikalnius, kokius tik nori pavidalus ir vaizdus. Viso to man tikrai būtų trūkę, net jei būčiau gyvenęs su turtinga senele, ir man pasidaro gaila Mikės Smol, kuri neturėjo brolių nei seserų, nei ugnies, prie kurios būtų buvę galima sėdėti.

Ji pasipasakoja, kaip džiūgavo tą dieną, kai baigė pradinę mokyklą, ir kaip jos tėvas buvo pažadėjęs ta proga atvažiuoti iš Niujorko, bet paskutinę minutę paskambino ir pasakė, kad turi vykti į iškylą, kurią savo darbuotojams rengia vilkikų kompanija, šitai prisiminus jos akyse vėl pasirodo ašaros. Tą dieną kalbėdama telefonu senelė jos tėvą gerai iškeikė, pasakė jam, kad jis yra niekam tikęs paskui sijonus lakstantis šunsnukis ir kad į Tivertoną nė kojos nebekeltų. Kaip gerai, kad ji bent jau turėjo senelę. Senelė tai visuomet būdavo šalia. Nors nebuvo iš tų, kurios bučiuoja, myluoja ir prieš miegą apkamšo, jos pastangomis namai visuomet buvo švarūs, drabužiai išskalbti, pietūs neštis į mokyklą kasdien suruošti.

Mikė nusišluosto ašaras ir sako: juk negali turėti visko, ir nors aš nieko jai neatsakau, pats sau pagalvoju, o kodėl negalima visko turėti arba bent jau visko duoti. Kodėl negalima ir valyti namus, skalbti drabužius, įdėti pietus, ir pabučiuoti, apkabinti bei apkamšyti? Bet negaliu to pasakyti Mikei, nes jinai labai žavisi senelės kietumu, o aš norėčiau girdėti, kad senelė ir apkabino, ir pabučiavo, ir apkamšė.

Ta proga, kad Bobas išvykęs į busimųjų rezervo karininkų stovyklą, Mikė pasikviečia mane aplankyti jos šeimą. Ji gyvena Riversaido kelyje netoli Kolumbijos universiteto su tėvu Alenu ir naująja pamote Stela. Jos tėvas yra vilkiko kapitonas Dalzelio buksyravimo kompanijoje Niujorko uoste. O pamotė laukiasi. Jos senelė Zojė dabar irgi su jais, ji atvažiavo iš Rod Ailando ir šiek tiek pabus, kol Mikė įsikurs ir pripras prie Niujorko.

Mikė papasakoja, kad jos tėvui patinka, kai jį vadina Kapitonu, o kai aš jam pasakau: sveiki, Kapitone, jis tik kažką suburba gargaliuojančia gerkle ir taip paspaudžia man ranką, kad pradeda traškėti sąnariai, matyt, kad žinočiau, koks jis vyriškas. Stela sako: labas, mielasis, ir pakšteli man į skruostą. Ir porina, kad ji irgi esanti airė ir kad jai malonu matyti, jog Alberta draugauja su airiais vaikinukais. Net ir ji, nors yra airė, sako „vaikinukai“. Senelė guli ant sofos svetainėje pasikišusi po galva rankas, o kai Mikė mane jai pristato, jos kakta sutrūkčioja, o ji pati ištaria: sveikas, kaip einasi?

Ir tada man išsprūsta: neblogai jūs čia gyvenate gulėdama ant sofos.

Ji taip rūsčiai mane nužvelgia, kad iškart susivokiu pasakęs kažką ne taip, ir man pasidaro labai nesmagu, kai Mikė ir Stela išeina į kitą kambarį apžiūrėti kažkokios suknelės, o aš lieku stovėti vidury svetainės su Kapitonu, kuris rūko cigaretę ir skaito Daily News. Niekas su manimi nesikalba, ir aš nesuprantu, kaip Mikė Smol galėjo išeiti palikusi mane stovėti su savo tėvu ir senele, kurie elgiasi taip, tarsi manęs nė nebūtų. Visiškai nežinau, ką tokiais atvejais reikėtų kalbėti. Galbūt turėčiau paklausti: kaip sekasi vilkikų verslas? O gal pagirti senelę, kad ji tikrai puikiai padirbėjo augindama Mikę.

Mano mama Limerike niekada nepaliktų žmogaus šitaip stovėti vidury kambario. Ji pasakytų: sėskitės, išgersime puodeliuką arbatos, nes Limeriko skersgatviuose negražu nekreipti į svečius dėmesio ir jau išvis blogai, jeigu pamirši pasiūlyti puodelį arbatos.

Keista, kad žmogus, turintis tokį gerą darbą kaip Kapitonas, ir jo motina, kuri sau guli ant sofos, nė nesivargina pasiteirauti, ar turiu burną ir ar nenorėčiau prisėsti. Nesuprantu ir kaip Mikė galėjo palikti mane šitaip stovėti, nors žinau, jeigu jai pačiai kada panašiai atsitiktų, ji paprasčiausiai imtų ir atsisėstų ir padarytų taip, kad visiems būtų linksma, kaip sugeba ir mano brolis Malachis.

Kas atsitiktų, jeigu dabar imčiau ir atsisėsčiau? Ar kuris nors pasakytų: aha, matyt, labai gerai jautiesi, kad nepakviestas atsisėdai? Ar nieko nesakytų ir palauktų, kol išeisiu, o jau tada pradėtų apkalbinėti?

Šiaip ar taip, jie mane apkalbinės ir vienas kitam sakys, kad anas vaikinukas Bobas daug malonesnis ir taip gražiai atrodo su busimojo rezervo karininko uniforma, nors greičiausiai tą patį pasakytų ir apie mane, pamatę, kaip atrodau apsirengęs vasarine uniforma su kapralo antpečiais. Nors abejoju. Jiems, ko gero, labiau patiktų jis, su savo atestatu, sveikomis neišvarvėjusiomis akimis, šviesia ateitimi ir linksma natūra, pasipuošęs karininko uniforma.

Iš istorijos vadovėlių prisimenu, kad ten, Naujojoje Anglijoje, airiai niekada nebuvo mėgstami ir kad visur kabodavo įspėjimai, kuriuose būdavo parašyta: airiai, nesikreipkite.

Na ką gi, neturiu nė menkiausio noro nieko dėl nieko maldauti ir jau nusprendžiu apsisukti ir išeiti, bet pasišokinėdama koridoriumi atbėga Mikė, šviesiaplaukė, besišypsanti, pasiruošusi eiti pasivaikščioti ir pavakarieniauti Grinvič Vilidže. Man maga jai išrėžti, kad nenoriu turėti nieko bendra su žmonėmis, kurie palieka tave stovėti vidury kambario ir visur iškabina įspėjimus „Airiai, nesikreipkite“, bet ji tokia šviesi, mėlynakė ir linksma, tokia švari ir amerikietiška, kad tik pagalvoju, net jeigu palieptų man taip stovėti per amžius, aš kaip koks šuo tik pavizginčiau uodegą ir paklusčiau.

Kai leidžiamės liftu, jinai man sako, kad su senele kalbėjausi labai netinkamai, kad senelei šešiasdešimt penkeri ir ji labai daug dirba, ir verda, ir prižiūri namus, ir jai visai nepatinka, kai žmonės laido kandžias replikas, vos tik ji prigula ant sofos kelias minutes pailsėti.

Iš tikrųjų dabar norėčiau jai pasakyti štai ką: ak, tegu tavo senelė tik neapsišika su savo virimais ir valymais. Ji turi kiek tik nori valgyti ir gerti, drabužių ir baldų, turi karšto ir šalto vandens, jai niekada nepritrūksta pinigų, ir ji dar, po perkūnais, drįsta skųstis? Visame pasaulyje pilna moterų, kurios turi auginti dideles šeimas, bet dėl to neinkščia, o tavo senelė tik guli sau išdrėbusi rūrą ir dar skundžiasi, kad jai reikia pasirūpinti butu ir pora žmonių. Žinai ką, tegu eina ji šikti.

Štai ką norėčiau jai pasakyti, bet turiu nuryti savo žodžius, nes Mikė Smol gali įsižeisti ir su manimi nebesusitikinėti, nors ir kaip sunku būtų eiti per gyvenimą ir niekuomet nesakyti, kas tau ant liežuvio. Ir iš viso nelengva draugauti su tokia gerai atrodančia mergina kaip Mikė, nes jai tai būtų niekai susirasti kitą, o aš tikriausiai turėčiau ieškotis ne taip gerai atrodančios merginos, kuriai neužkliūtų mano niekam tikusios akys ir atestato neturėjimas, nors mergina, kuri atrodytų ne taip gerai, veikiausiai nepamirštų pasiūlyti kėdės ir puodelio arbatos, ir man nereikėtų visados nuryti savo žodžius. Endis Pitersas nuolat kartoja, kad gyvenime daug lengviau su paprastai atrodančiomis merginomis, ypač tomis, kurios turi nedidelius papus arba visai jų neturi, nes tokios būna dėkingos kad ir už menkiausią dėmesį, ir labai gali būti, kad paprasta mergina gali pamilti tave tokį, koks esi, kaip sakoma filmuose. Bet aš negaliu nė pagalvoti apie tai, kad Mikė Smol iš viso turi papus, kai ji savo kūną saugo vestuvių nakčiai ir medaus mėnesiui, ir man pasidaro labai skaudu, kai įsivaizduoju, kaip futbolininkas Bobas su ja jaudinasi vestuvių naktį.

Platformos viršininkas iš „Beikerio ir Viljamso sandėlių“ pamato mane metro traukinyje ir sako, kad pas juos galiu gauti darbo vasarai, nes vyrai eina atostogauti. Jis leidžia man dirbti nuo aštuonių iki vidurdienio, ir antrąją dieną pabaigęs darbą nueinu į „Uosto sandėlius“ pasižiūrėti, gal pavyks su Horacijumi suvalgyti sumuštinį. Dažnai pagalvoju, kad jis yra tėvas, kokį norėčiau turėti, ir visai nesvarbu, kad jis juodasis, o aš baltasis. Jeigu kada nors apie tai prasitarčiau sandėliuose, vyrai ant platformos mane negyvai užjuoktų. Jis ir pats turėtų žinoti, kaip jie kalba apie juodaodžius, ir, žinoma, ne kartą yra girdėjęs pro šalį praskriejant žodį „nigeris“. Dar kai dirbau su juo ant platformos, nesuprasdavau, kaip jam nepanyžta kumščiai. Bet, užuot jais mosavęs, jis tik palenkdavo galvą ir nusišypsodavo, o aš stebėdavausi, negi jis neprigirdi ar yra šiek tiek trenktas, bet ir pats žinojau, jog kurčias jis nėra, o iš jo kalbų apie Kanadoje studijuojantį sūnų galėjai matyti, kad jei tik būtų turėjęs galimybę, ir pats būtų studijavęs universitete.

Jis kaip tik išeina iš užkandinės Leito gatvėje ir pamatęs mane nusišypso: tu, žmagau. Matyt, žinojau, kad ateisi. Turiu milžinišką sumuštinį, mylios ilgumo, ir alaus. Valgysim ant prieplaukos, gerai?

Aš jau pasiruošęs apsisukti ir grįžti į prieplauką Leito gatve, bet jis duoda ženklą sukti į šalį. Jis nenorįs, kad vyrai iš sandėlio mudu pamatytų. Ir paskui jodytų jį visą dieną. Jie sau tik žvengs ir klausinės Horacijaus, kada jis pažinojo mano motiną. Tai išgirdęs užsimanau parodyti, kad tie vyrai visai nerūpi, ir dėl to man tik dar labiau norisi eiti Leito gatve. Ne, žmagau, sako jis. Patausok jausmus svarbesniems dalykams.

Bet, Horacijau, tai ir yra labai svarbu.

Visa tai yra niekas, žmagau. Viskas iš neišmanymo.

Bet juk mes turėtume priešintis.

Ne, sūnau.

O Dieve, jis vadina mane sūnumi.

Ne, sūnau. Neturiu kovoms laiko. Ir nenoriu su jais prasidėti. Reikia atsirinkti, dėl ko verta kovoti. Aš turiu studijuojantį sūnų. Turiu žmoną, kuri yra ligota, bet vis tiek naktimis valo biurus Brodo gatvėje. Geriau valgyk sumuštinį, žmagau.

Mes valgome garstyčiomis varvantį sumuštinį su kumpiu ir sūriu, užsigerdami Rheingold kvorta, alaus butelis keliauja tarp mudviejų, ir staiga mane aplanko suvokimas ir jausmas, kad niekada nepamiršiu šitos valandos prieplaukoje su Horacijumi ir žuvėdromis, kurios suka ratus, tikėdamosi, kad kas nukris, ir laivais, kurie išsirikiavę palei Hudzono krantus laukia vilkikų, kad juos prišvartuotų arba nuvilktų į sąsiaurį, o mašinos ūžia mums už nugarų ir virš galvų Vestsaido greitkeliu ir Vonas Monro per radiją prieplaukos kontoroje dainuoja „Sagas ir kaspinus“, o Horacijus ištiesia man dar vieną sumuštinio gabalą, sakydamas, kad keletas kilogramų ant mano kaulų tikrai nepakenktų, ir nustebęs žiūri, kaip vos neišmetu to sumuštinio, vos jo nepaleidžiu iš rankų, nes staiga man pasidaro silpna, ant sumuštinio tik papsi mano ašaros, ir pats nežinau kodėl, nei Horacijui, nei sau negaliu paaiškinti šito staiga užplūdusio liūdesio, kuris byloja, kad tai daugiau niekada nepasikartos, šitas sumuštinis, šitas alus prieplaukoje su Horacijumi, dėl kurių jaučiuosi toks laimingas, kad tegaliu verkti iš laimės, persmelktos liūdesiu, ir dėl to pasijuntu taip kvailai, kad norėčiau padėti galvą Horacijui ant peties, o jis viską supranta, nes pasislenka arčiau ir mane apkabina, tarsi būčiau jo sūnus, ir taip mudu sėdime dviese, ar juodi, ar balti, ar jokie, visai nesvarbu, ir nieko daugiau nelieka, tik padėti ant žemės sumuštinį, prie jo iš karto prisistato žuvėdra, pačiumpa jį ir suryja, ir mudu juokiamės, Horacijus ir aš, ir jis įdeda man į delną nosinę, tokio baltumo, kokio dar nesu regėjęs, o kai noriu tą nosinę grąžinti, jis tik papurto galvą, kad ją pasilaikyčiau, ir aš sau pasižadu, kad saugosiu ją iki paskutinio atodūsio.

Pasakoju Horacijui, kad mano mama, kai pravirkdavome, sakydavo: ak, tavo pūslė visai prie pat akies, ir jis nusijuokia. Ir dabar nebeprieštarauja, kad atgal eitume Leito gatve, o vyrai ant platformos nė nebando svaidyti replikų apie jį ir mano motiną, nes sunku įskaudinti žmones, kurie jau tik juokiasi ir kurių jokios replikos nebepasieks.

33

Kartais Mikė kviečiama į kokteilių vakarėlius. Kartu ji pasiima ir mane, o aš sutrikęs žiūriu, kaip žmonės stovi sukišę nosis ir plepa valgydami mažus dalykėlius ant sužiedėjusios duonos riekelių ir trapučių, ir niekas nei dainuoja, nei pasakoja istorijų, kaip būdavo Limerike, o paskui pradeda žvilgčioti į laikrodžius ir klausinėti: ar tu nealkanas? Gal einam kur nors pavalgyti? Ir išsiskirsto, ir visa tai vadina vakarėliu.

Tokia ta šiaurinė Niujorko dalis, ir man ji nė trupučio nepatinka, ypač kai kažkoks kostiumuotas vyrukas, kuris dabar kalbasi su Mike, pasisako esąs teisininkas ir linktelėjęs galvą į mano pusę klausia, kodėl jį, dėl Dievo meilės, draugauja su tokiais kaip aš, ir pakviečia nueiti su juo pavakarieniauti, tarsi tikėtųsi, kad ji iškart sutiks ir paliks mane stovėti su tuščia stikline čia, kur viskas sužiedėję ir niekas nedainuoja. Ji jam, žinoma, atsako: ne, ačiū, nors gali matyti, kad jai malonu, ir aš savęs klausiu, gal ji tikrai labiau norėtų eiti su Ponu Kostiumuotu Teisininku nei likti su manimi, žmogumi iš lūšnynų, kuris nėra baigęs vidurinės mokyklos ir spokso į pasaulį akimis, kurios primena dvi myžalų skyles sniege. Aišku, ištekėti ji norėtų tik už tokio, kurio akys sveikos ir mėlynos, o dantys nepriekaištingai balti, kuris vestųsi ją į kokteilių vakarėlius ir jie persikraustytų į Vestčesterį, kur galėtų lankyti užmiesčio klubą, žaisti golfą, gerti martinį ir išdykauti vakarais apsvaigę nuo džino.

O aš žinau, kas patinka man — Niujorko centras, kur barzdoti vyrai ir ilgaplaukės moterys su karoliais skaito poeziją kavinėse ir baruose. Jų vardai pasirodo laikraščiuose ir žurnaluose — Keruakas, Ginsbergas, Brigita Mumagan. Jie gyvena buvusiuose industriniuose rajonuose ir klajoja po šalį. Jie geria vyną iš didelių ąsočių, rūko marihuaną, guli ant grindų ir kaifuoja nuo džiazo. Kaifuoja. Būtent taip jie šneka ir spragsi pirštais: veža, bičas, veža. Jie kaip mano dėdė Pa Limerike, jiems į viską nusičiurkšti. Jeigu jiems reikėtų eiti į kokteilių vakarėlį arba užsirišti kaklaraištį, jie numirtų.

Būtent kaklaraištis ir buvo mūsų pirmojo nesutarimo priežastis ir tada pirmąkart pamačiau, kas būna, kai Mikė Smol pyksta. Mudu turėjome eiti į kokteilių vakarėlį, ir kai pasitikau Mikę prie jos daugiabučio Riversaido kelyje, ji paklausė: o kur tavo kaklaraištis?

Namie.

Bet mes juk einam į kokteilių vakarėlį.

Man nepatinka kaklaraiščiai. Vilidže jų niekas nenešioja.

Man nerūpi, kas darosi Vilidže. Mudu einam į kokteilių vakarėlį ir visi vyrai ten ryšės kaklaraiščius. Tu dabar Amerikoje. Užeisim į vyrų parduotuvę Brodvėjuje ir nupirksime tau kaklaraištį.

Bet kam man pirkti kaklaraištį, jeigu namie jau vieną turiu?

Todėl, kad su tavimi tokiu į vakarėlį neisiu.

Ir ji nužingsniavo Šimtas šešioliktąja gatve iki Brodvėjaus, pakėlė ranką ir įšoko į taksi neatsigręžusi nė pažiūrėti, ar ateinu.

Tuo tarpu aš, visiškos agonijos apimtas, sėdau į Septintojo aveniu traukinį ir išvažiavau į Vašington Haitsą keikdamas save už užsispyrimą ir graužiamas nerimo, kad ji dabar gali mane pamesti dėl Pono Kostiumuoto Teisininko ir likusią vasaros dalį praleisti su juo vaikščiodama į kokteilių vakarėlius, kol futbolininkas Bobas negrįžo iš busimųjų rezervo karininkų pratybų. Dėl to teisininko ji gali mesti ir Bobą, o tada baigs studijas ir išsikraustys į kokį Vestčesterį arba Long Ailandą, kur visi vyrai ryši kaklaraiščius, o kai kurie iš jų netgi turi atskirą kiekvienai savaitės dienai ir papildomai — kai eina į vakarėlius. Ir labai gali būti, kad ji bus visai laiminga galėdama vaikščioti į užmiesčio klubą ir išsipuošusi prisimins, ką jai sakė tėvas: tikra ledi būna tinkamai apsirengusi tik tada, kai mūvi ilgas baltas pirštines iki alkūnių.

Pedis Artūras kaip tik lipo laiptais žemyn, išsičiustijęs, be kaklaraiščio, susiruošęs į airiškus šokius, ir kodėl man nenuėjus kartu, ten galiu vėl sutikti Doloresą, cha cha.

Apsisukau ir nulipau kartu su juo, ir kalbėjau, kad man visai nesvarbu, ar kada dar pamatysiu Doloresą šitame ar kitame gyvenime, po to, kai ji taip įsiviliojo mane į traukinį ir visą kelią iki Kvins Vilidžo davė pagrindą manyti, kad kelionės pabaigoje gausiu galimybę pasijaudinti. Prieš lipdami į traukinį, važiuojantį į centrą, stabtelėjome išgerti alaus viename Brodvėjaus bare, ir Pedis manęs paklausė: Jėzau, kas yra? Ar kokia bitė į rūrą įgėlė?

Bet kai pasipasakojau apie Mikę Smol ir kaklaraištį, paguodos iš jo nesulaukiau. Jis tik pareiškė: štai kas atsitinka, kai lakstai paskui suknistas protestantes, ir ką apie tai pasakytų mano vargšė motina, kuri gyvena Limerike.

Kas man darbo, ką pasakytų mama. Dėl Mikės Smol einu iš proto.

Pedis užsisakė viskio, man liepė irgi paimti vieną, kad atpalaiduotų, nuramintų, prašviesintų galvą, o kai jau buvau ištuštinęs porą, pradėjau jam pasakoti, kaip norėčiau dabar gulėti kur nors Grinvič Vilidže, rūkyti marihuaną ir gerti vyną iš ąsočio su ilgaplauke mergina, o Čarlis Parkeris iš gramofono nuplukdytų mus į dangų, o paskui savo ilgomis žemomis saldžiomis saksofono dejonėmis parneštų atgal.

Pedis pažvelgė į mane baisiu žvilgsniu. Jergutėliau, dėl Dievo meilės, gal iš manęs šaipaisi? Ar žinai, kas su tavim negerai? Protestantai ir negrai. Greitai bus dar ir žydai, o tada tu išvis žuvęs.

Prie baro šalia Pedžio sėdėjo senis, įsikandęs pypkę, ir Pedžiui antrino: teisingai, sūnau, teisingai. Pasakyk savo draugui, kad turi laikytis su saviškiais. Visą gyvenimą laikiausi prie saviškių, kasiau duobes telefonų kompanijai, visi buvo airiai ir viskas buvo gerai, nes, dėl Dievo, juk buvau su savais, bet esu matęs jaunuolių, kurie tik atvykę ima sau į žmonas visokias ir praranda tikėjimą, o paskui, žiūrėk, jau vaikščioja žiūrėti beisbolo, ir visai nieko gero iš jų nebelieka.

Senis sakėsi pažįstąs žmogų iš gimtojo miesto, kuris dvidešimt penkerius metus dirbo Čekoslovakijoje bare ir grįžo namo neišmokęs čekoslovakiškai nė žodžio, ir viskas tik todėl, kad laikėsi su saviškiais, su keletu airių, kuriuos ten galėjo rasti, visi laikėsi išvien, ačiū Viešpačiui ir Jo Palaimintajai Motinai. Senis pareiškė, jog norėtų mums pastatyti, kad išgertume už tuos Airijos vyrus ir moteris, kurie laikosi su saviškiais ir kai gimsta vaikas, žino, kas yra jo tėvas, o tai, pagal Kristų, atleisk man Dieve už tokius žodžius, ir yra visų svarbiausia — žinoti, kas yra tavo tėvas.

Mes pakelėm stiklus ir išgėrėm už visus, kurie laikosi išvien su saviškiais ir žino, kas yra jų tėvas. Pedis palinko prie senio ir jie šnekėjosi apie namus, kurie yra Airijoje, nors senis jų ir nematė keturiasdešimt metų, bet tikėjosi būti palaidotas mielame Gorto miestelyje šalia savo vargšės airės motinos ir tėvo, kuris irgi prisidėjo prie ilgos kovos su klastingu saksų tironu, ir pakėlęs stiklą uždainavo:

Dieve, sergėk Airiją, sako didvyriai,

Dieve, sergėk Airiją, sako kartu,

Ar aukštai ant ešafoto,

Ar kovoj ant ieties koto —

Nesvarbu, kai dėl Erinės krisi tu.

Jie niro vis giliau į savo viskį, o aš tik spoksojau į baro veidrodį ir galvojau, kas dabar bučiuoja Mikę Smol, ir troškau tik vieno — vaikštinėti su ja gatvėmis, kad žmonės atsisuktų ir visi iki vieno man pavydėtų. Pedis su tuo seniu į mane atkreipdavo dėmesį tik tam, kad primintų apie tūkstančius vyrų ir moterų, žuvusių už Airiją, kuriems vargu ar patiktų toks mano elgesys, kai lakstau su Episkopalinės bažnyčios nariais, išdavęs visą jų kovą. Tada Pedis vėl atsuko nugarą ir paliko mane spoksoti į savo atvaizdą veidrodyje, jei išvis dar sugebėjau ten ką nors įžiūrėti, ir stebėtis pasauliu, kuriame atsidūriau. Retkarčiais iš už Pedžio pasirodydavo senis ir palinkęs mano pusėn pareikšdavo: laikykis su savais, laikykis su savais. Aš esu Niujorke, šitoj laisvės žemėj ir drąsuolių gimtinėj, bet turiu elgtis taip, tarsi vis dar būčiau Limerike, visą laiką kaip airis. Galiu draugauti tik su airėmis, kurios mane baugina savo amžinąja malonės būsena, dėl kurios visada sako „ne“, nebent būtum Pedis Makas ir norėtum įsigyti ūkį Roskomono krašte bei auginti septynis vaikus, tris karves, penkias avis ir kiaulę. Nežinau, kam man išvis reikėjo grįžti į Ameriką, jei ir čia turiu klausytis graudžiųjų istorijų apie Airijos kančias ir šokti su kaimietėmis, storašlaunėmis Mulingaro telyčiomis.

Negaliu galvoti apie nieką kita, išskyrus Mikę Smol, šviesiaplaukę, mėlynakę, nuostabių nuostabiausią, sklendžiančią per gyvenimą lengvu episkopališku būdu, gryną amerikietę, kurios galvoje plaukioja malonūs prisiminimai iš Tivertono, mažo miestelio Rod Ailande, namo, kur senelė ją užaugino, miegamojo su vėjo kedenamomis užuolaidėlėmis ant langų, pro kuriuos matosi Naraganseto upė, lovos su kauge paklodžių, antklodžių ir pagalvių, regiu šviesiaplaukę jos galvą, padėtą ant pagalvės, kaip ji sapnuoja išvykas, pasivažinėjimus ant šieno, keliones į Bostoną, berniukus berniukus berniukus, kaip senelė lytais skuba jai ruošti maistingus amerikietiškus pusryčius, kad jos mažoji mergytė galėtų lakstyti per dieną, žavėdama berniukus, mergaites, mokytojus ir kiekvieną sutiktąjį, įskaitant mane, ir ypač mane, kuris dabar sėdi sugniuždytas ant baro kėdės.

Galva man visai aptemo nuo viskio ir buvau pasiryžęs pasakyti Pedžiui ir seniui, kad man atsibodo Airijos kančios ir kad negaliu gyventi dviejose šalyse vienu metu. Bet aš tiesiog atsistojau ir išėjau palikęs juodu palinkusius vieną prie kito ir nužingsniavau Brodvėjumi nuo Šimtas septyniasdešimt devintosios iki Šimtas šešioliktosios gatvės, su viltimi, kad jeigu šiek tiek palauksiu, tai gal dar gausiu nors akies krašteliu pamatyti Mikę Smol, kaip ją namo parlydi Ponas Kostiumuotas Teisininkas, aš ir norėčiau tai pamatyti, ir nenorėčiau, bet čia iš savo automobilio mane pasikviečia policininkas ir sako: judinkis, drauguži, visos Barnardo merginos jau seniai lovose.

Judinkis, pasakė policininkas, aš taip ir padariau, nes nebuvo prasmės jam aiškinti, kad žinau, kas dabar ją bučiuoja, kad ji dabar tikriausiai sėdi kine, o šalia tas teisininkas, ranka apkabinęs pečius, jo pirštai tabaluoja prie jos krūtinės, kuri yra saugoma medaus mėnesiui, ir labai gali būti, kad jis gaus ją pabučiuoti ir spustelėti bežiaumodamas kukurūzų spragėsius, tuo tarpu aš stoviu čia, Brodvėjaus gatvėje, žiūriu į Kolumbijos universiteto vartus kitoje pusėje ir nežinau, kur pasukti, ir svajoju susirasti merginą iš Kalifornijos arba Oklahomos, tokią pat šviesiaplaukę ir mėlynakę kaip Mikė Smol, linksmą, su dantimis, kurie nekart nėra skaudėję ir neturi nė vienos skylutės, džiugią, nes visas jos gyvenimas jau suplanuotas taip, kad ji baigs mokslus ir ištekės už kokio mielo vaikinuko, kaip jį ir vadina, ir įsitaisys taip, kad turėtų ramybę, poilsį ir jaukumą, kaip sakydavo mano motina.

Tas policininkas dar kartą privažiavo prie manęs ir pakartojo: judinkis, drauguži, ir aš bandžiau pereiti Šimtas šešioliktąją gatvę išlaikydamas bent kiek orumo, kad jis negalėtų rodyti į mane pirštu ir sakyti savo partneriui: žiūrėk, štai eina dar vienas viskiu akis užsipylęs airišius iš Senojo krašto. Jie gi nežino, o ir nenori žinoti, kad viskas taip išėjo dėl to, jog Mikė Smol panoro, kad užsiriščiau kaklaraištį, bet aš atsisakiau.

Vestendo baras net braškėjo nuo Kolumbijos universiteto studentų, ir aš pamaniau, kad išgėręs alaus įsiliesiu į jų būrį ir būsiu palaikytas vienu iš Kolumbijos universiteto studentų, kurie vertinami aukščiau nei studijuojantys Niujorko universitete. Gal net imsiu ir įkrisiu į akį kokiai blondinei, ir ji ištrins man iš galvos tą Mikę Smol, nors nemanau, kad pavyktų taip lengvai jos atsikratyti, net jeigu po mano antklode palįstų pati Brižita Bardo.

Bare jaučiuosi taip, lyg būčiau Niujorko universiteto valgykloje, kai Kolumbijos universiteto studentai bando vienas kitą perrėkti diskutuodami apie tai, kad gyvenimas yra tuščias, kad viskas absurdiška ir kad vienintelis dalykas, kurį, žmogau, dar gali padaryti, tai tik grakščiai sutikti likimo smūgius. Kai buliaus ragas į tave artėja ir sminga tau į klubą, va tada tai suvoki, kad atėjo tiesos valanda. Skaityk Hemingvėjų, žmogau, skaityk Žaną Polį Sartrą, žmogau. Jie žino, kas tai yra.

Jei man nereikėtų dirbti bankuose, prieplaukose ir sandėliuose, tuomet ir aš turėčiau laiko būti normalus studentas ir aimanuoti apie tuštumą. Kaip norėčiau, kad mano tėvai būtų gyvenę padorų gyvenimą ir išleidę mane į mokslus, tuomet ir aš galėčiau sėdėti baruose ir valgyklose ir visiems aiškinti, kaip man patinka Kamiu dėl to, kad kasdien skatina galvoti apie savižudybę, ir Hemingvėjus, nes rizikavo būti buliaus padurtas į šoną. Žinau, jei tik turėčiau laiko ir pinigų, tai nevilties srityje aplenkčiau visus Niujorko studentus, nors savo mamai apie tai negalėčiau nė prasitarti, nes ji sakytų: jergutėliau, dėl Dievo meilės, argi neturi sveikatos, batų ir puikios ševeliūros, ko tau dar trūksta?

Gėriau alų ir galvojau, kas čia per šalis, kur policininkai liepia judintis, kur žmonės į sumuštinį su kumpiu prideda balandžių šūdų, kur mergina, pasižadėjusi susižadėti su futbolininku, palieka mane dėl to, kad neryšiu kaklaraiščio, kur vienuolė pakrikštija Maiklą, kas iš jo belikę, kuris kentėjo konclageryje ir turėtų būti paliktas ramybėje su savo žydiška egzistencija, kuri niekam netrukdo, kur studentai valgo ir geria kiek tik širdis geidžia ir virkauja apie egzistencializmą bei gyvenimo tuštumą, o policininkai tave dar kartą paragina: judinkis iš čia.

Apsisukau ir nužingsniavau Brodvėjumi pro Kolumbijos universitetą į Vašington Haitsą ir atsidūriau ant Džordžo Vašingtono tilto, kur sustojau ir pradėjau žvalgytis į Hudzono upę. Mano galva buvo pilna tamsių debesų ir garsų, ir prisiminimų apie Limeriką, Edą Kleiną ir Dachau, kur Maiklas, kas iš jo belikę, tiktai mėsgabalis, buvo išgelbėtas amerikiečių kareivių, mano galvoj tai pasirodydavo, tai vėl dingdavo mama kartu su Emera iš Mėjo ir Mike Smol iš Rod Ailando, o Pedis Artūras juokėsi ir sakė: tu niekada nešoksi su airių merginomis, kai tavo akys kaip myžalų skylės sniege, ir aš žiūrėjau į upę ir savęs gailėjausi, kol dangus ėmė švisti, o patekėjusi saulė keliavo nuo bokšto prie bokšto ir Manheteną pavertė aukso stulpais.

34

Praėjus porai dienų ji paskambina ašarodama. Ji esanti gatvėje, ar neateičiau jos pasiimti prie Šimtas šešioliktosios ir Brodvėjaus kampo. Ji susipykusi su tėvu, neturi pinigų ir nežino, ką daryti. Ji laukia manęs prie kampo, o kai įsėdame į traukinį, pasakoja, kaip apsirengė ketindama paskambinti ir su manimi susitikti, nors aš turėjęs labai griežtą nuomonę dėl kaklaraiščių, bet jos tėvas pasakė: ne, ji niekur neisianti, o ji pasakiusi: taip, ji eisianti į miestą, ir jis sudavė jai per veidą, kuris, kaip galiu matyti, dabar sutinęs. Ji pabėgusi iš tėvo namų ir atgal nebegrįš. Merė O’Brajen sako, kad jai pasisekė. Vienas iš nuomininkų kaip tik išvyko į Airiją vesti kaimynų merginos, ir atsilaisvino jo kambarys.

Iš dalies aš net džiaugiuosi, kad tėvas jai sudavė, nes ji atėjo pas mane, o ne pas Bobą, o tai neabejotinai reiškia, kad ji renkasi mane. Žinoma, Bobas dėl to nė kiek neapsidžiaugia ir po kelių dienų atėjęs prie durų išvadina mane klastingu airišiumi ir pagrasina, kad nusuks man galvą, bet kai patraukiu ją į šoną, jo kumštis trenkiasi į sieną ir jam tenka vykti į ligoninę susigipsuoti rankos. Prieš išeidamas jis perspėja, kad mudu dar pasimatysime ir kad verčiau susitaikyčiau su Kūrėju, bet kai praėjus keletui dienų susiduriu su Bobų universitete, jis ištiesia man sveikąją ranką draugystės vardan ir nuo to kartojo nebematau. Galbūt jis skambina Mikei Smol man nežinant, bet jau vis tiek per vėlu, Mikė neturėtų su juo net kalbėtis, nes įsileido mane į savo kambarį ir į lovą pamiršusi, kad saugojo kūną vestuvių nakčiai ir medaus mėnesiui. Pirmąją mūsų susijaudinimo naktį ji sako, kad atėmiau jai nekaltybę, ir jeigu dabar turėčiau jausti kaltę ar liūdesį, man vis tiek neišeitų, ypač kai pagalvoju, kad esu jai pirmasis, tasai, kuris amžiams išlieka merginos atmintyje, kaip būdavo sakoma kariuomenėje.

Pas Merę O’Brajen likti negalime, nes mums niekaip nepavyksta atsispirti pagundai gulėti vienoje lovoje, ir atsiranda viską žinančių žvilgsnių. Pedis Artūras apskritai nustoja su manim kalbėtis, nors man nėra aišku, ar iš dievobaimingumo, ar iš patriotizmo, supykęs, kad bendrauju su mergina, kuri nėra nei airė, nei katalikė.

Kapitonas perduoda, kad yra pasiruošęs Mikei kiekvieną mėnesį skirti tam tikrą sumą, o tai reiškia, kad ji gali išsinuomoti nediduką butelį Brukline. Norėčiau gyventi kartu su ja, bet Kapitoną ir senelę tai papiktintų, tad išsinuomoju butą su šaltu vandeniu Grinvič Vilidže, Dauning gatvės 46-ajame name. Nežinau, kodėl tas butas taip vadinamas. Jame yra karštas vanduo, tik nėra šildymo, išskyrus didelį žibalinį šildytuvą, kuris taip paraudonuoja, jog bijau, kad nesprogtų. Kad nesušalčiau, nusiperku elektrinę antklodę Macy‘s parduotuvėje ir prijungiu ją ilgu laidu, kad galėčiau vaikštinėti aplinkui. Vonia čia stovi virtuvėje, o tualetas — koridoriuje, ir juo turiu dalytis su pagyvenusių italų pora, kuri gyvena kitoje koridoriaus pusėje. Senasis italas pasibeldžia į mano duris ir pareiškia, kad pasidėčiau savo tualetinį popierių ant laikiklio tualete ir prie jo popieriaus nekiščiau pirštų. Juodu su žmona savo tualetinį popierių žymi ir iškart sužinos, jeigu tik pamėginsiu juo naudotis, taigi verčiau saugokis. Angliškai jis kalba silpnai, o kai pradeda aiškinti, kiek prisikamavo su žmonėmis, kurie prieš tai nuomojosi mano butą, taip susierzina, kad ima mojuoti kumščiu man prieš nosį ir įspėja, jog galiu sulaukti didelių nemalonumų, jeigu tik paliesiu jo tualetinį popierių, labai didelių nemalonumų, bet duoda man ritinėlį pradžiai, kad neliesčiau svetimo. Jis sako, kad jo žmona esanti puiki moteris ir kad duoti man ritinėlį buvo jos mintis, bet ji yra ir labai ligota moteris, kuri nori ramaus gyvenimo ir jokių nemalonumų. Capice?13

Mikė susiranda mažą butelį Henrio gatvėje Bruklin Haitse. Ten yra ir tualetas, tad niekas jos nekamuoja dėl tualetinio popieriaus. Ji sako, kad mano butas baisus ir kad ji nesuprantanti, kaip aš galiu taip gyventi: nei šildymo, nei kur išsivirti valgyti, o dar kaimynai italai rėkia dėl tualetinio popieriaus. Ir taip manęs gailisi, kad leidžia nakvoti pas save. Ji verda nuostabius pietus, nors nežinojo nė kaip ruošti kavą, kai tėvas ją taip ištvojo iš namų.

Kai paskaitos baigiasi, ji išvažiuoja atgal į Rod Ailandą pas savo dantistą išsitirti pūlinio, kurį sukėlė tėvo kumštis. O aš užsiregistruoju vasaros semestrui, skaitau, studijuoju, rašau seminarinius darbus. Kasdien nuo vidurnakčio iki aštuntos dirbu banke, dvi dienas per savaitę vairuoju krautuvą „Beikerio ir Viljamso sandėliuose“ ir svajoju apie Mikę Smol, kuri smagiai ir jaukiai leidžia laiką pas senelę.

Ji paskambina ir praneša, kad senelė nebepyksta ant manęs dėl to, ką pasakiau apie jos lengvą gyvenimą. Ji netgi pasakiusi apie mane kai ką gražaus.

Ir ką gi?

Ji sakė, kad tu turi gražią juodų garbanotų plaukų ševeliūrą, ir jai taip nesmagu dėl to, kas atsitiko su tėvu, kad visai neprieštarautų, jei kokiai dienai ar dviem čia atvažiuotum.

Po to, kas man nutiko banke, galėčiau praleisti Rod Ailande kad ir visą savaitę. Prie manęs kavinukėje Brodo gatvėje, netoli nuo mano darbo, prisėdęs vyras pasisakė girdėjęs mane kalbant vakar vakare ir supratęs, kad esu airis, tiesa?

Taip.

Aha, na va, aš irgi airis, toks airiškas kaip Pedžio kiaulė, mano tėvas kilęs iš Karlou, mama iš Slaigo. Tikiuosi, nesupyksi, kad sužinojau tavo vardą ir išsiaiškinau, jog esi Teamster ir TKA narys.

Mano TKA kortelės galiojimas baigėsi.

Nieko baisaus. Aš atstovauju profsąjungoms, mes bandome įsigauti į tuos supistus bankus, atsiprašau už kalbą. Ar prisidėtum?

Taip, žinoma.

Vadinas, kiek mums pavyko sužinoti, tu vienintelis iš savo pamainos esi turėjęs ką nors bendro su profsąjungomis, ir visa, ko mes iš tavęs prašytume, tai tiesiog pamėtėti vieną kitą užuominą. Kad tu žinai ir jie žino, jog bankai moka šūdinas algas. Taigi, tik keletą užuominų šen ir ten, nedaug, ne iš karto, ir pasimatysime po keleto savaičių. Tai va, sąskaita aš pasirūpinsiu.

Kita diena yra ketvirtadienis, algų diena, ir kai pasiimame savo čekius, mūsų viršininkas pareiškia: šiąnakt tu gali nebedirbti, Makortai.

Jis kalba taip, kad girdėtų visi pamainos darbuotojai. Šią naktį gali nebedirbti, Makortai, ir rytoj taip pat, gali perduoti tai ir savo profsąjungos draugams. Čia bankas ir mums nereikia jokių prakeiktų profsąjungų.

Niekas nieko nesako, nei mašininkai, nei tarnautojai. Tik pritariamai palinksi. Jeigu čia būtų Endis Pitersas, tikrai ką nors pasakytų, bet jis tebedirba pamainoje nuo keturių iki dvylikos.

Pasiimu savo čekį ir kol laukiu lifto, iš savo kabineto išeina vienas iš banko direktorių. Makortas, taip?

Linkteliu.

Tai jau baigi studijas, ar ne?

Baigiu.

O ar nenorėtum baigęs ateiti pas mus į tarnybą? Duotume tau nuolatinį darbą, turėtum sąlygas kilti, po kokių trejeto metelių tavo metinė alga būtų su keturiais nuliais. Juk tu mūsiškis, ar ne tiesa? Airis, taip?

Taip.

Aš taip pat. Mano tėvas iš Viklou, motina — iš Dublino, o kai dirbi tokiame banke kaip šis, durys visur atsiveria, pats supranti, Senovės airių ordinas, Kolumbo riteriai, viskas įmanoma. Saviškiais mes pasirūpinam. O kas rūpinsis, jei ne mes?

Bet mane ką tik atleido.

Atleido? Ką tu čia, po šimts, kalbi? Atleido už ką?

Už tai, kad kavinėje leidausi kalbinamas profsąjungos atstovo.

Ir taip tikrai buvo? Tu iš tikrųjų kalbėjaisi su profsąjungos atstovu?

Taip.

Po galais, pasielgei labai kvailai. Žiūrėk, bičiuli, mes jau išėjome iš anglių kasyklų, nebedirbame virtuvėse ir neberausiame griovių. Mums tikrai nereikia profsąjungų. Ir kada tie airiai susiprotės? Atsakyk man į klausimą. Aš su tavim kalbu.

Aš jam nieko neatsakau, nei dabar, nei kai leidžiamės liftu. Nieko neatsakau todėl, kad mane tas bankas vis tiek atleido, o galų gale nėra čia ką ir sakyti. Visai nenoriu kalbėti apie tai, ar airiai kada susiprotės, ir nesuprantu, kodėl visi, ką tik sutinku, iškart puola man pasakoti, iš kurios Airijos vietovės yra kilę jų tėvai ir motinos.

Tas žmogus norėtų, kad su juo ginčyčiausi, bet aš nesiruošiu jam tokio malonumo suteikti. Geriausia yra tiesiog eiti šalin ir nenusileisti iki jo lygio, kaip sakydavo mano mama. Man pavymui jis šaukia, kad esu asilas, kad pabaigsiu tuo, jog eisiu kasti griovių, nešiosiu alaus statines ir pilstysiu viskį jau apsinešusiems airišiams Blamey Stone bare. Jis sako: Jėzau, negi blogai, kad bandai padėti saviškiams? O keisčiausia, kad jo balse skamba liūdnos gaidelės, tarsi aš būčiau sūnus, kuris jį nuvylė.

Mikė Smol pasitinka mane prie traukinio Providense, Rod Ailande, ir vežasi autobusu į Tivertoną. Pakeliui alkoholio parduotuvėje paimame butelį Pilgrim’s romo, kurį labai mėgsta jos senelė. Senelė Zojė su manim pasilabina, bet neatkiša nei rankos, nei skruosto. Dabar pietų metas ir ant stalo garuoja sūdyta jautiena, kopūstai ir bulvės, nes, anot Zojės, taip valgo airiai. Ji sako, kad turbūt esu pavargęs po kelionės ir tikriausiai norėčiau išgerti. Mikė žiūri į mane ir šypsosi, ir mums abiem aišku, kad tai Zojė norėtų išgerti romo su kokakola.

O kaip jūs, senele? Ar jūs nenorėtumėt išgerti?

Na, net nežinau, bet gerai. Ar tu pilstysi kokteilius, Alberta?

Taip.

Tai žiūrėk, tik nepadaugink kokakolos. Ji ėda man skrandį.

Sėdime svetainėje, kurią gerokai temdo sluoksniai žaliuzių, dieninių ir naktinių užuolaidų. Čia nėra nei knygų, nei žurnalų, nei laikraščių, ir stovi tik pora nuotraukų: Kapitono su kariuomenės leitenanto uniforma ir viena vaikiška Mikės, baltapūkio angeliuko.

Siurbčiojame savo gėrimus tyloje, nes Mikė koridoriuje šneka telefonu, o mudu su Zoje neturime apie ką kalbėtis. Būtų gerai, jei galėčiau pasakyti: kokie jaukūs jūsų namai, bet negaliu, nes man nepatinka, kad čia taip tamsu, kai lauke spigina saulė. Po kurio laiko Zojė sušunka: Alberta, ar visą vakarą taip ir stovėsi prie to prakeikto telefono? Juk turi svečią. Ji kalbasi su Čarliu Moranu, sako ji man. Jie buvo labai geri draugai, kai ėjo į mokyklą, bet, po perkūnais, na jis ir mėgsta paplepėti.

Čarlis Moranas, mat kaip? Mikė palieka mane čia, šitame tamsiame kambaryje, su senele, o pati čiauška su sena mokykline meile. Visas tas savaites, kol plūkiuosi po bankus ir sandėlius, ji Rod Ailande sau šauniai leidžia laiką su Čarliu.

Pasidaryk dar vieną kokteilį, Frenkai, pasiūlo Zojė. Tai reiškia, kad dar vieno nori ir ji, o kai pasako: atsargiau su ta kokakola, ji ėdanti skrandį, romo įpilu dvigubai, tikėdamasis, kad ji nusmigs, o tada galėčiau užsiimti jos anūkėle.

Bet ne, išgėrusi ji tik pagyvėja ir po kelių gurkšnių pareiškia: einam valgyti, po galais. Airiai juk mėgsta pavalgyti, o kai jau sėdim prie stalo, klausia: ar patinka, Frenkai?

Patinka.

Na, tai valgyk. Žinai, ką mėgstu sakyti: valgis be bulvių — ne valgis, o aš net ir ne airė. Ne, po velnių, airiško kraujo tai tikrai neturiu, nors turiu truputėlį škotiško. Mano mamos pavardė buvo Makdonald. Čia juk škotiška, ar ne?

Tataigis.

Ne airiška?

Ne.

Po vakarienės žiūrime televizorių ir ji man sako, kad tas Luisas Armstrongas atrodo baisus kaip velnias ir nieko gero nepadainuoja, ir iškart užsnūsta sėdėdama fotelyje. Mikė ją papurto ir sako, kad eitų į lovą.

Tu čia man neįsakinėsi, po galais. Nors tu ir studijuoji, aš vis tiek tau dar senelė, ar ne taip, Bobai?

Aš ne Bobas.

Ne Bobas? O tai kas tada tu esi?

Aš Frenkas.

A, tas airis. O Bobas yra tikrai mielas jaunuolis. Jis bus karininkas. O kas būsi tu?

Mokytojas.

Mokytojas? Ak štai kaip, na ką gi, kadilako tu nevairuosi, ir ji ropščiasi laiptais į viršų, į savo lovą.

Dabar, kai Zojė jau knarkia savo kambaryje, Mikė, be abejo, apsilankys mano lovoje, bet ne, ji bijanti. Kas bus, jeigu Zojė staiga atsibus ir mus aptiks? Tuomet gaučiau stovėti ant kelio ir stabdyti autobusą į Providensą. Tikra kančia, kai Mikė ateina palinkėti labos nakties ir mane bučiuoja, ir aš net tamsoje žinau, kad ji apsivilkusi savo rožine vaikiška pižama. Oi, ne, ji nepasiliks, senelė gali išgirsti. Man nė kiek nerūpėtų, net jei pats Ponas Dievas dabar miegotų už sienos, sakau aš jai. Ne ne, pakrato galvą ji ir išeina, o aš tik klausiu savęs ir kas gi čia per pasaulis, kur žmonės bėga nuo galimybės pasiausti lovoje.

Vos išaušus Zojė įsijungia siurblį ir bėgiodama su juo iš viršaus į apačią skundžiasi, kad šitas prakeiktas namas atrodo kaip Hogano skersgatvis. Visame name nerastum nė dulkelės, bet ji juk neturi daugiau ką veikti, tai valo ir valo, o apie Hogano skersgatvį rėkauja, kad pastatytų mane į vietą, nes žino, jog aš žinau, kad taip Niujorke vadinosi pavojingas airiškas lindynių kvartalas. Ji skundžiasi, kad dulkių siurblys kaip reikiant nesiurbia, nors nesunku pastebėti, kad jam ir nėra ką siurbti. Ji skundžiasi, kad Alberta miega iki vėlumos, negi dabar ji turinti ruošti pusryčius tris kartus: sau, man ir Albertai?

Užsuka jos kaimynė Ebė, jos geria kavą ir skundžiasi vaikais, nešvara, televizija, tuo prakeiktu baisiuoju Luisu Armstrongu, kuris nemoka dainuoti, nešvara, maisto ir drabužių kainomis, vaikais, prakeiktais portugalais, kurie baigia užvaldyti visą Fol Riverį ir aplinkinius miestelius, buvo blogai, kai viską buvo užėmę airiai, bet tie bent jau kalbėjo angliškai, kol būdavo blaivūs. Jos skundžiasi kirpėjomis“ kurios daug plėšia, bet nemoka atskirti normalios šukuosenos nuo arklio užpakalio.

Ak, Zoje, sako Ebė, kaip tu kalbi.

Po galais, o ką, ne teisybė?

Jeigu čia būtų mano mama, ji nežinotų nė ką galvoti. Ji nesuprastų, dėl ko šitos moterys skundžiasi. Viešpatie aukštybėse, pasakytų ji, jos gi viską turi. Jos gyvena šiltai, švariai ir sočiai ir vis tiek nėra patenkintos. Mano mama ir kitos moterys Limeriko lūšnynuose neturėjo nieko, bet beveik nedejuodavo. Tik sakydavo, kad tokia jau Dievo valia.

Zojė turi viską ir vis tiek skundžiasi įjungusi dulkių siurblį, o galgi tokiu būdu ji meldžiasi, po galais.

Tivertone Mikė yra Alberta. Zojė skundžiasi nesuprantanti, kaip mergina gali norėti tokio prakeikto vardo kaip Mikė, kai turi savą vardą — Agnesė Alberta.

Mes vaikštom po Tivertoną, o aš ir vėl vaizduotėje regiu, kas būtų, jeigu čia mokytojaučiau vedęs Albertą. Turėtume švara tviskančią virtuvę, kur kas rytą gerčiau kavą, valgyčiau kiaušinį ir skaityčiau Providence Journal. Turėtume didelę vonią, kur netrūktų nei karšto vandens, nei storų pūkuotų rankšluosčių, ir galėčiau joje sau drybsoti žiopsodamas į Naraganseto upę pro užuolaidėlę, kuri švelniai plaikstytųsi rytmečio saulėje. Turėtume automobilį, su kuriuo važinėtume į Horsneko paplūdimį ir Bloko salą ir lankytume Albertos mamos gimines Nantukete. Metams bėgant, mano plaukai retėtų, o pilvas atsikištų. Penktadienio vakarais eitume į vietos mokyklos krepšinio rungtynes, ten susipažinčiau su kuo nors, kas mane rekomenduotų užmiesčio klubui. O jeigu ten mane dar ir priimtų, turėčiau pradėti žaisti golfą, o tai man jau būtų galas, pirmas žingsnis į grabą.

Vieno apsilankymo Tivertone gana, kad užsimanyčiau grįžti į Niujorką.

35

1957 metų vasarą baigiu bakalauro studijas Niujorko universitete, o rudenį išlaikau Švietimo tarybos vidurinės mokyklos anglų kalbos ir literatūros mokytojo egzaminus.

Vakarinis laikraštis World Telegram and Sun turi puslapį, skirtą mokykloms, kur mokytojai gali susirasti darbą. Daugiausia laisvų vietų būna profesinėse mokyklose, o draugai jau seniai mane įspėjo: prie profesinių mokyklų nė nesiartink. Mokiniai ten — galvažudžiai. Jie tave sukramtys ir išspjaus. Ar esi matęs filmą „Mokyklos džiunglės“, kur mokytojas sako, kad profesinės mokyklos — tai švietimo sistemos šiukšlių kibiras, o mokytojai ten yra tam, kad sėdėtų ant to kibiro dangčio. Pažiūrėk tą filmą ir iškart bėgsi į kitą pusę.

Samjuelio Gomperso profesinė mokykla Bronkse ieško anglų kalbos ir literatūros mokytojo, bet mokymo dalies vedėjas man paaiškina, kad per jaunai atrodau ir su jų vaikais nesusitvarkysiu. Jis sako, kad jo tėvas kilęs iš Donegolio, o motina iš Kilkenio ir kad jis norėtų man padėti. Saviškiais reikia pasirūpinti, tik kad jo rankos surištos, o tai, kaip jis gūžčioja pečiais ir skėsčioja rankomis, visiškai prieštarauja tam, ką jis kalba. Jis pakyla nuo kėdės, lydi mane iki lauko durų uždėjęs ant peties ranką ir sako, kad bandyčiau pas juos ateiti dar kartą, vėliau, gal po metų dvejų, kai papilnėsiu ir nebeatrodysiu toks nekaltas, jis turėsiąs mane omenyje, tik kad nesivarginčiau grįžti, jeigu sugalvosiu užsiauginti barzdą. Ko jau ko, bet barzdų jis nepakenčia ir į savo mokyklą tų prakeiktų bitnikų neįsileis. O iki to laiko galėčiau pamėginti kreiptis į katalikų vidurines, kur moka ne taip gerai, užtat būčiau su saviškiais, o padorus airių jaunuolis ir turėtų laikytis su savais.

Mokymo dalies vedėjas Greidžio profesinėje mokykloje Brukline sako: jo, jis norėtų man padėti, bet, žinai, tau vaikai neduos ramybės dėl akcento, kuris jiems gali pasirodyti labai juokingas, o mokyti ir taip nelengva, net jei kalbi normaliai, o kai kalbi su akcentu, tai dvigubai sunkiau. Jis pasiteirauja, kaip išlaikiau mokytojo licencijos egzaminų tarsenos dalį, o kai atsakau, kad man išdavė pavadavimo licenciją su sąlyga, jog užsirašysiu į tarties koregavimo kursą, sako: jo, gal geriau ateik, kai nebekalbėsi kaip pelkių Pedis, kuris ką tik išlipo iš laivo, cha cha cha. O tuo tarpu laikykis prie saviškių, jis ir pats esąs airis, tiksliau, trys ketvirčiai airio, nes su kitais niekada nežinosi.

Kai su Endžiu Pitersu nueinam išgerti alaus ir pasiguodžiu, kad negaliu gauti mokytojo darbo, kol nepapilnėsiu, neatrodysiu vyresnis ir neprabilsiu kaip amerikietis, Endis sako: šūdas. Pamiršk mokytojavimą. Eik į verslą. Specializuokis vienoje srityje. Pavyzdžiui, pradėk dirbti su ratų gaubtais. Ištirk rinką. Susirask darbą garaže ir sužinok viską apie ratų gaubtus. Žmonės ateina į garažą, prabyla apie ratų gaubtus ir visi atsisuka į tave. Arba, tarkim, prasideda ratų gaubtų krizė. Rato gaubtas atsikabina, pakyla į orą ir nukerta galvą kokiai pavyzdingai namų šeimininkei, o tada visos televizijos kviečiasi tave, kad sužinotų, ką mano ekspertai. O paskui jau pradedi dirbti sau. Makorto ratų gaubtų prekybos centras. Importuoti ir vietinės gamybos, nauji ir seni ratų gaubtai. Senoviniai ratų gaubtai nusimanantiems kolekcininkams.

Ar jis čia rimtai?

Tai nebūtinai ratų gaubtai. Tik pažiūrėk, kas vyksta akademiniame pasaulyje. Monopolizuoji kokį ketvirtį hektaro žmonijos žinių, kad ir Čoserio falinius įvaizdžius „Moteryje iš Bafo“ arba Svifto pomėgį šūdui, ir savo tyrimų lauką apsitveri tvora. Tą tvorą išpuoši išnašomis ir bibliografijomis. Pakabini įspėjimą: įeiti draudžiama, įsibrovėliai praras savo etatą. Aš pats dabar užsiimu mongolų filosofo paieškomis. Ketinau monopolizuoti kokį airių filosofą, bet radau tik Berklį, kuris jau visas ir be manęs išakėtas nagais. Vienintelis airių filosofas, dėl Dievo meilės. Vienintelis. Negi jūs, airiai, niekada nemąstote? Taigi man liko tik mongolai arba kinai ir, ko gero, dabar dar turėsiu mokytis mongoliškai arba kiniškai, ar kaip ten dar, po velnių, jie kalba, o kai tik ką surasiu, tai jau niekam neatiduosiu. Ar esi kada girdėjęs, kad kas minėtų kokį mongolų filosofą tuose Istsaido kokteilių vakarėliuose, kuriuos taip mėgsti? Gausiu daktaro laipsnį, išspausdinsiu apie savo mongolą keletą straipsnių moksliniuose žurnaluose, kurie nieko nedomina. Skaitysiu mokslingas paskaitas girtiems orientalistams Naujųjų kalbų draugijos konferencijose ir lauksiu, kol pradės plaukti darbo pasiūlymai iš Gebenės lygos14 universitetų arba jų pusbrolių. Įsigysiu tvido švarką, pypkę bei arogantiškų manierų, ir viso fakulteto žmonos kabinsis man ant kaklo, maldaudamos padeklamuoti angliškai erotinės mongolų poezijos, kuri į šalį buvo įvežta pasturgalyje kokio jako ar pandos, atkeliavusios į Bronkso zoologijos sodą. Ir pasakysiu tau dar vieną dalyką, patarimą, jei užsimanytum eiti į magistrantūrą. Kai rinksiesi kursus, visada pasidomėk, apie ką profesorius rašė savo disertaciją, o tada apie tai jam ir varyk. Jeigu jo specializacija — Tenisono vandens įvaizdžiai, tai ir apipilk jį tais įvaizdžiais nuo galvos iki kojų. Jeigu Džordžas Berklis, duok jam pasiklausyti, kas būna, kai pliaukši vienas delnas medžiui virstant miške. O kaip, tu manai, aš perėjau per visus tuos suknistus filosofijos kursus Niujorko universitete? Jei profesorius katalikas, duodu jam Akvinietį. Jei žydas — Maimonidą. Agnostikas? Su agnostiku sunkiau. Niekada nežinai, ką jis sau galvoja, bet visados gali bandyti senuką Nyčę. Tą seną pirdžių gali lankstyti kaip nori.

Endis sako man, kad Paukštis yra pats žymiausias visų laikų amerikietis, kartu su Abrahamu Linkolnu ir Maksu Kišu, kuris išrado vidurių paleidžiamuosius. Paukščiui turėtų duoti Nobelio premiją ir vietą Lordų rūmuose.

O kas tas Paukštis?

Dėl Dievo meilės, Makortai. Man dėl tavęs neramu. Sakai, kad tau patinka džiazas, bet nežinai nė kas yra Paukštis. Čarlis Parkeris, žmogau. Mocartas. Ar klausaisi? Ar rauki? Mocartas, dėl Dievo meilės. Čarlis Parkeris.

O ką bendro Čarlis Parkeris turi su mokytojavimu, ratų gaubtais, Maimonidu ir visais kitais dalykais?

Matai, Makortai, čia ir yra tavo bėda, tu visuomet ieškai tiesioginio ryšio, neatsispiri logikai. Dėl to jūs, airiai, ir neturite filosofų. Tik daug suknistų barų teologų ir tualetų teisininkų. Atsipalaiduok, žmogau. Ketvirtadienio vakare darbą baigiu anksčiau, nuvažiuosime į Penkiasdešimt antrąją gatvę pasiklausyti muzikos. Gerai?

Mes einam iš klubo į klubą, kol ateinam į tokią vietą, kur juodaodė moteris balta suknele kažką veblena į mikrofoną, taip į jį įsikibusi, tarsi būtume siūbuojančiam laive. Endis sušnibžda: tai Bilė, kokia gėda, kad jie leidžia jai taip iš savęs tyčiotis.

Jis nužingsniuoja prie scenos ir mėgina paimti ją už rankos, kad padėtų nulipti, bet ji tik keikiasi ir tol mosuoja kumščiais, kol suklumpa ir nusiverčia. Tada nuo baro kėdės atsistoja dar vienas vyras ir ją išveda, o iš keleto švarių garsų, kuriuos man

pavyko pro jos veblenimą išgirsti, atpažįstu, kad tai buvo Bilė Holidėj, balsas, kurį girdėjau per Ginkluotųjų pajėgų radiją dar būdamas vaikas Limerike, tas tyras balsas, kuris sakė: „Nieko kita, brangusis, tau duoti negaliu, tik savo meilę.“

Štai kas atsitinka, sako Endis.

Ką tuo nori pasakyti?

Tik tai ir noriu pasakyti — štai kas atsitinka, ir viskas. Jėzau, ar man pradėti rašyti knygas?

O iš kur tu pažįsti Bilę Holidėj?

Bilę Holidėj pamilau dar vaikystėje. Ateidavau į Penkiasdešimt antrąją gatvę jos pasižiūrėti. Palaikydavau apsiaustą. Iššveisdavau tualetą. Prileisdavau į vonią vandens. Bučiuodavau žemę, kuria ji vaikšto. Kai Bilei papasakojau, kad buvau pašalintas iš kariuomenės dėl amoralaus elgesio, dėl to, kad nedulkinau prancūzų avies, ji pasakė, kad apie tai reikėtų parašyti dainą. Nežinau, ką Dievas ketina su manimi daryti kitame gyvenime, bet aš nežadu niekur judintis, nebent ten, amžinybėje, būčiau pasodintas tarp Bilės ir Paukščio.

1958 metų kovo viduryje laikraštyje pasirodo dar vienas skelbimas: reikalingas anglų kalbos mokytojas Makėjaus profesinėje technikos mokykloje Steiteno saloje. Direktoriaus pavaduotoja panelė Sisted apžiūri mano licenciją ir nusiveda susitikti su direktoriumi, Moze Sorola, o šis nė nepajuda iš už savo stalo, tik žiūri prisimerkęs pro dūmų kamuolius, kurie srūva jam iš nosies ir iš rankoje laikomos cigaretės. Jis sako, kad padėtis ypatinga. Mokytoja, kurią aš pakeisiąs, panelė Mad, netikėtai nusprendė išeiti į pensiją semestro viduryje. O tokie egoistiški mokytojų sprendimai labai apsunkina direktoriui gyvenimą. Jis negalįs man duoti viso anglų kalbos ir literatūros krūvio, kasdien turėčiau dvi anglų ir tris socialinių mokslų pamokas.

Bet kad aš nieko apie tuos socialinius mokslus neišmanau.

Jis išpučia dūmus ir markstydamasis pareiškia: dėl to nesijaudink. O tada vedasi pas mokymo dalies vedėją, ir šis paaiškina, kad tris klases turėsiu mokyti ekonominio pilietiškumo, o čia štai prašom vadovėlis — „Tavo pasaulis ir tu“. Ponas Sorola nusišypso pro dūmus ir pakartoja: „Tavo pasaulis ir tu.“ Tai čia turėtų būti apie viską.

Kai mėginu įtikinėti, kad nieko nei apie ekonomiką, nei apie pilietiškumą nenutuokiu, jis sako: svarbiausia, kad būtum perskaitęs keletu puslapių daugiau negu vaikai. Viskas, ką bepasakytum, jiems bus naujiena. Pranešk, kad dabar 1958-ieji, perskaityk jų pačių pavardes, pasakyk, kad gyvena Steiteno saloje — jie bus labai nustebę ir dėkingi už informaciją. Metų gale net ir tavo pavardė jiems bus naujiena. Pamiršk savo literatūros kursus universitete. Proto bokštai čia nesėdi.

Ir nuveda mane susipažinti su panele Mad, mokytoja, kurią pakeisiu. Kai atidarome klasės duris, berniukai ir mergaitės persisvėrę per langus šūkauja draugams mokyklos kieme. O panelė Mad sėdi prie stalo ir skaito kelionių brošiūras nekreipdama dėmesio į popierinį lėktuvėlį, kuris praskrenda jai virš galvos.

Panelė Mad išeina į pensiją.

Kai ponas Sorola pasišalina, ji sako: tai jau taip, jaunuoli. Laukiu nesulaukiu, kada iš čia dingsiu. Kas šiandien? Trečiadienis? Penktadienis yra mano paskutinė diena, sveikas atvykęs į šitą beprotnamį. Išdirbau čia trisdešimt dvejus metus, tarsi tai kam rūpėtų. Vaikams? Tėvams? Visiems, jaunuoli, tik nusišikti, atleisk už tokį pasakymą. Mes mokome jų vaikigalius, o jie moka mums kaip indų plovėjams. Kada tai buvo? Tūkstantis devyni šimtai dvidešimt šeštaisiais. Kai aš pradėjau, prezidentavo Kalvinas Kulidžas. Iš pradžių jis, paskui atėjo Depresija ir Huveris, o po jo Ruzveltas, Trumenas, Eizenhaueris. Pažiūrėk pro langą. Iš čia gerai matyti Niujorko uostas, o pirmadienio ryte, jeigu vaikai tavęs labai neišnervins, pamatysi ten praplaukiant didžiulį laivą, ant kurio denio mojuodama stovėsiu aš, aš mojuosiu, sūnau, ir šypsosiuosi, nes yra du dalykai, kurių, tikiuosi, su Dievo pagalba gyvenime man daugiau pamatyti neteks, — tai Stekeno sala ir vaikai. Baisybės monstrai. Tu tik į juos pažvelk. Geriau jau būtų dirbti su šimpanzėmis Bronkso zoologijos sode. Kelinti dabar metai? Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt aštuntieji? Ir kaip aš tiek iškentėjau? Čia turėtum būti Džo Luisas. Sėkmės, sūnau. Tau jos prireiks.

36

Prieš išeinant ponas Sorola sako, kad turėčiau ateiti rytoj, pasėdėsiu visas penkias pamokas ir pamatysiu, kaip su klase dirba panelė Mad. Susipažinčiau šiek tiek su darbo metodika. Jis sako, kad pusė mokymo ir yra metodika, o aš nė neįsivaizduoju, apie ką jis kalba. Nesuprantu nė ką reiškia jo šypsena pro cigaretės dūmą, ir pradedu galvoti, ar tik jis nejuokauja. Per stalą jis man pastumia išspausdintą tvarkaraštį: trys kursai EP, ekonominio pilietiškumo, du kursai A4, anglų kalbos ir literatūros antrakursiams, ketvirtas semestras. Tvarkaraščio viršuje parašyta: oficiali registracija, PRA, o apačioje — budėjimas, mokyklos valgykla, penkta pamoka. Nedrįstu nė klausti pono Sorolos, ką tai reiškia, kad tik jis nepamanytų, jog esu žioplas, ir nepersigalvotų dėl mano įdarbinimo.

Kai jau leidžiuosi į pakalnę prie kelto, pasigirsta berniuko balsas: pone Makortai, pone Makortai, ar jūs esate ponas Makortas?

Taip.

Ponas Sorola liepė perduoti, kad sugrįžtumėt.

Lipu paskui moksleivį atgal į kalvą, įsitikinęs, kad žinau, kodėl ponas Sorola nori, kad sugrįžčiau. Jis apsigalvojo. Susirado ką nors kitą, kuris turi patirties, kuris supranta, kas per daiktas yra metodika, ir žino, kas yra oficiali registracija. Jeigu manęs čia neįdarbins, turėsiu savo paieškas pradėti iš naujo.

Ponas Sorola jau laukia prie paradinių durų. Jis užsitraukia dūmą ir uždeda ranką man ant peties. Geros naujienos, sako. Darbo vieta atsilaisvino anksčiau, nei tikėjomės. Matyt, padarei gerą įspūdį panelei Mad, nes ji nusprendė išeiti šiandien. Tiesą sakant, ji jau išėjo, pro užpakalines duris, o dar nėra nė vidudienio. Taigi, norėjome pasiteirauti, ar negalėtum pradėti jau rytoj, ir tau nebereikės laukti pirmadienio.

Bet aš...

Aha, žinau. Tu nepasirengęs. Nieko tokio. Mes duosime tau kokios medžiagos, kad vaikai būtų užsiėmę, kol įsivažiuosi, aš ir pats retkarčiais užsuksiu patikrinti, ar viskas gerai.

Jis sako, kad man atsivėrė nuostabi galimybė iškart stoti prie vairo ir pradėti mokytojo karjerą, esu jaunas, vaikai man patiks, aš jiems irgi, Makėjaus mokykla turi velnioniškai puikų mokymo personalą, pasiruošusį bet kada padėti ir patarti.

Žinoma, aš pasakau: taip, rytoj čia būsiu. Dirbti šioje mokykloje nėra mano svajonė, bet ką padarysi, kai nieko kito rasti negaliu. Aš sėdžiu Steiteno salos kelte ir prisimenu, kaip į Niujorko universitetą atvykę mokytojų verbuotojai iš priemiesčių vidurinių mokyklų pasakė, kad atrodau protingas ir entuziastingas, tik viena problema — mano akcentas. O, jie turi pripažinti, kad jis labai žavingas ir primena jiems mieląjį Barį Ficdžeraldą filme „Viskas pagal mane“, bet bet bet. Jie sakėsi savo mokyklose turį aukštus tarties standartus ir kad nebūtų įmanoma padaryti išimties mano atveju, nes akcentas yra užkrečiamas, o ką pasakytų tėvai, jeigu vaikai grįžtų namo kalbėdami kaip Baris Ficdžeraldas arba Morina O’Hara?

Aš labai norėjau dirbti vienoje iš tų priemiesčių mokyklų, Long Ailande ar Vestčesteryje, kur mokosi gabūs, linksmi, besišypsantys ir mandagūs berniukai ir mergaitės, kurie išsižioję klausytųsi, kai dėstyčiau apie „Beovulfą“, „Kenterberio pasakojimus“, poetus rojalistus ir metafizikus. Visi liktų manimi susižavėję, o paskui, kai tie berniukai ir mergaitės pabaigtų mano dėstomus kursus, jų tėvai neabejotinai pakviestų mane vakarienės į savo puikius namus. Jaunos motinos ateitų pas mane pasikalbėti apie vaikus, ir ką ten žinai, kas atsitiktų, kai šalia nebūtų jų vyrų, tų žmonių su pilkais flanelės kostiumais, o aš slankiočiau po priemiesčius guosdamas jų vienišas žmonas.

Priemiesčius dabar reikės pamiršti. Man ant kelių guli knyga, kuri turės padėti pirmąją mokytojavimo dieną, „Tavo pasaulis ir tu“, ir aš vartau jos puslapius, kur pateikiama trumpa Jungtinių Amerikos Valstijų istorija iš ekonominės perspektyvos, skyriai apie Amerikos vyriausybę ir bankų sistemą, kaip skaityti akcijų biržos puslapius, kaip atsidaryti taupomąją sąskaitą, kaip tvarkyti namų ūkio apskaitą ir gauti įvairias paskolas.

Kiekvieno skyriaus pabaigoje yra klausimai iš faktų ir klausimai aptarti. Dėl kokių priežasčių 1929 metais kilo krizė akcijų biržoje? Kaip būtų galima panašių krizių išvengti ateityje? Norėdami pinigus taupyti ir gauti pelno jūs: a) padėsite juos į stiklainį, b) investuosite į Japonijos akcijų rinką, c) laikysite po čiužiniu, d) padėsite į taupomąją sąskaitą.

Čia siūlomos ir įvairios užduotys, su papildymais, kuriuos kažkoks mokinys prirašė pieštuku. Sušaukite namie susirinkimą bei su tėčiu ir mama aptarkite šeimos finansus. Pagal tai, ką išmokote skaitydami vadovėlį, pateikite jiems siūlymų, kaip būtų galima pagerinti namų ūkio apskaitą. (Papildymas: nenustebkite, jeigu jie už tai jus prilups.) Surenkite su klase ekskursiją į Niujorko akcijų biržą. (Jie labai džiaugsis, galėdami visai dienai ištrūkti iš mokyklos.) Pagalvokite, kokio naujo produkto reikia jūsų bendruomenei, ir įkurkite mažą įmonę, kad galėtumėte jį tiekti. (Pabandykite ispaninį vabalą.) Parašykite Federaliniam rezervo fondui ir pasakykite jiems, ką apie juos manote. (Paprašykitę, kad šiek tiek paliktų ir mums.) Apklauskite keletą žmonių, kurie prisimena 1929 metų krizę, ir parašykite tūkstančio žodžių pranešimą. (Paklauskite jų, kodėl jie nenusižudė.) Parašykite rašinėlį apie tai, kaip dešimtmečiam vaikui paaiškintumėte, kas yra aukso standartas. (Tai padės jam užmigti.) Parašykite pranešimą apie tai, kiek kainavo pastatyti Bruklino tiltą ir kiek tai galėtų kainuoti dabar. Pagrįskite detalėmis. (O jeigu ne...)

Keltas plaukia pro Eliso salą ir Laisvės statulą, o aš toks susirūpinęs dėl ekonominio pilietiškumo, kad dabar nė nepagalvoju apie milijonus čia išsilaipinusiųjų ir tuos, kurie buvo išsiųsti atgal dėl niekam tikusių akių ir silpnų krūtinių. Nė neįsivaizduoju, kaip sugebėsiu atsistojęs prieš amerikiečius paauglius kalbėti apie valdžios rūšis ir aiškinti taupymo privalumus, kai pats esu visur prasiskolinęs. Keltas prisišvartuoja, o aš, dar pagalvojęs apie tai, kokia diena manęs laukia rytoj, nusprendžiu, kad nebūtų nieko bloga, jeigu dabar užsukčiau į Bean Pot barą ir išgerčiau keletą alaus, o po tų kelių alaus dar nuvažiuočiau traukiniu į „Baltojo arklio taverną“ Grinvič Vilidže paplepėti su Pėdžių ir Tomu Klensiais ir pasiklausyti jų dainuojant. Kai paskambinu Mikei, kad pasidalyčiau naujienomis apie savo naująjį darbą, ji klausia, kur aš esu, ir atskaito paskaitą apie tai, kad labai kvaila sėdėti bare ir iki vėlumos gerti alų, kai rytoj svarbiausia mano gyvenime diena, ir kad verčiau jau neščiau subinę namo, jeigu noriu sau gero. Kartais Mikė kalba kaip jos senelė, kuri tau visados paaiškins, ką turėtum daryti su savo subine. Nešk savo subinę čia. Trauk savo subinę iš lovos.

Mikė teisi, bet ji pati tai mokėsi vidurinėje ir žinos, ką pasakyti klasei, kai pradės mokytojauti, o aš, nors ir baigiau universitetą, nė neįsivaizduoju, ką rytoj sakysiu tiems panelės Mad mokiniams. Ar man elgtis kaip Robertui Donatui iš filmo „Viso gero, pone Čipsai“ ar kaip Glenui Fordui filme „Mokyklos džiunglės“? Ar įžengti į klasę pasipūtusiam kaip Džeimsas Kagnis, ar įžygiuoti kaip airių mokytojai — su lazda, diržu ir riksmais? Jei mokinys paleistų popierinį lėktuvėlį, kuris atlėktų tiesiai į mane, ar man reiktų prikišti nosį jam prie veido ir pasakyti, kad dar vienas kartas, vaikine, ir tau blogai baigsis? Ką darysiu, jei mokiniai persisvers per langą ir pradės šūkauti kieme slampinėjantiems draugams? O kas, jeigu klasėje pasitaikys tokių kaip „Mokyklos džiunglėse“, kurie vaidins kietus ir manęs neklausys, o tada ir visi kiti pradės mane niekinti?

Pedis Klensis baigia dainuoti ir sako, kad nė už ką nesutiktų būti mano vietoje. Visi žino, kokios yra Amerikos vidurinės, būtent — džiunglės. Turėdamas universiteto diplomą negi negalėčiau tapti teisininku ar verslininku ar daryti dar ką nors, iš ko galėčiau gerai uždirbti? Jis pažįsta keletą mokytojų čia, Vilidže, visi jie tik ir laukia progos ištrūkti iš mokyklų.

Jis irgi teisus. Visi jie teisūs, o aš dabar taip apkvaitęs nuo išgerto alaus, kad jau nebesijaudinu. Grįžtu į savo butą ir nė nenusirengęs krintu į lovą, tačiau kad ir kaip būčiau nuvargęs nuo šitos ilgos dienos ir alaus, miegas manęs neima. Vis atsikeliu ir paskaitinėju kokį skyrių iš „Tavo pasaulio“, tikrinuosi, ar mokėčiau atsakyti į klausimus iš faktų, bandau įsivaizduoti, ką kalbėčiau apie akcijų rinką, skirtumus tarp akcijų ir obligacijų, tris valdžios rūšis, tokių ir tokių metų ekonominį nuosmukį, o tokių ir tokių ekonominę depresiją. O užmigti vis nepavyksta, tad nusprendžiu verčiau keltis ir nueiti prisigerti kavos, kad savo svarbiąją dieną nenulūžčiau.

Vos praaušus jau sėdžiu kavinėje Hudzono gatvėje su uosto krovikais, sunkvežimių vairuotojais, sandėlių darbininkais ir apskaitininkais. Ir kodėl negalėčiau gyventi kaip jie? Jie atidirba aštuonias valandas, pasiskaito Daily News, pažiūri beisbolą, išgeria alaus, eina namo pas žmonas, augina vaikus. Jų algos geresnės nei mokytojų ir jiems nereikia jaudintis dėl ekonominio pilietiškumo vadovėlių ir paauglių, kuriems galvoje vien seksas ir kurie visai nenori sėdėti tavo pamokoje. Išdirbę dvidešimt metų darbininkai gali išeiti į pensiją ir šildytis Floridos saulėje, laukdami, kol padavėja atneš pietus ar vakarienę. Galėčiau paskambinti į Makėjaus profesinę technikos mokyklą ir pasakyti: galit mane pamiršti, noriu lengvesnio gyvenimo. Galėčiau pasakyti ponui Sorolai, kad „Beikerio ir Viljamso sandėliuose“ reikia apskaitininko, ir mane, turintį aukštąjį išsilavinimą, ten priimtų išskėstomis rankomis, o tuomet visą likusį gyvenimą man reiktų tik stovėti ant platformos su krovinių deklaracijomis ir tikrinti, kas atvežama ir išvežama.

Bet tada pagalvoju apie tai, ką pasakytų Mikė Smol, kai jai pareikščiau: ne, aš nenuėjau į Makėjaus mokyklą. Pradėjau dirbti apskaitininku pas Beikerį ir Viljamsą. Ją ištiktų įniršio priepuolis. Ji paklaustų: ar tai tam mokeisi universitete, kad visą gyvenimą praleistum tikrindamas tuos prakeiktus krovinius dokuose? Ji mane išmestų iš namų ir sugrįžtų į futbolininko Bobo glėbį, o aš likčiau pasaulyje vienas kaip pirštas ir turėčiau vaikščioti į airiškus šokius bei lydėti namo merginas, kurios saugo kūnus vestuvių nakčiai.

Man pačiam dėl savęs gėda, kai pagalvoju, kokios būklės einu į darbą pirmąją mokytojavimo dieną — pagiringas po vakaro, praleisto „Baltojo arklio tavernoje“, net drebantis nuo septynių puodelių kavos, kuriuos išgėriau šį rytą, mano akys — kaip dvi myžalų skylės sniege, veidas per dvi dienas juodai apžėlęs, liežuvis apsinešęs, nematęs dantų šepetėlio, o širdis krūtinėje baigia iššokti iš nuovargio ir baimės, kad reikės stovėti prieš dešimtis Amerikos paauglių. Aš gailiuosi, kam iš viso palikau Limeriką. Būčiau galėjęs ramiai sau gyventi, turėčiau darbą pašte, kuris garantuotų pensiją, nešiočiau laiškus, visi mane gerbtų, būčiau vedęs kokią mielą merginą, vardu Morą, auginčiau porą vaikų, kas šeštadienį išpažinčiau nuodėmes, kas sekmadienį patirčiau malonės būseną, būčiau bendruomenės ramstis ir savo mamos pasididžiavimas, o kai numirčiau Motinos Bažnyčios prieglobstyje, mane apraudotų visas būrys draugų ir giminaičių.

Užkandinėje prie stalo uosto krovikas pasakoja šalia sėdinčiam draugui, jog jo sūnus birželį baigia Šv. Jono universitetą ir kaip jis šitiek metų arė lyg arklys, kad išleistų savo vaiką į mokslus, ir dabar yra labai laimingas, nes sūnus labai vertina tai, ką tėvas dėl jo padarė. Mokslų baigimo dieną jis jausis tikrai nusipelnęs pagyrimo, kad išgyveno per karą ir įstengė išleisti į mokslus savo vaiką, kuris nori būti mokytoju. Jo žmona dėl to labai didžiuojasi, nes ji ir pati norėjo būti mokytoja, bet neturėjo galimybės, užtai džiaugiasi, kad dabar jos svajonę įgyvendins sūnus. Jo mokslų baigimo dieną juodu bus patys laimingiausi tėvai pasaulyje, o tai juk ir yra svarbiausia gyvenime, argi ne taip?

Jeigu šitas žmogus arba Horacijus iš „Uosto sandėlių“ žinotų, kas šiuo metu darosi mano galvoje, jie manęs tikrai nepaglostytų. Jie pasakytų, jog man labai pasisekė, kad turiu aukštąjį išsilavinimą ir galimybę dirbti mokytoju.

Mokyklos sekretorė siunčia mane pas panelę Sisted, ši pas poną Sorolą, tas liepia man eiti pas mokymo dalies vedėją, o anas sako, jog turiu prisiregistruoti pas mokyklos sekretorę, kad gaučiau tabelį, ir kodėl jie mane iš viso pas jį atsiuntė?

Mokyklos sekretorė klausia: aa, tai jau grįžai? Ir parodo, kaip įkišti tabelį į laikmatį ir ką daryti, kad pasižymėčiau, jog atėjau, ir ką, kai išeinu. Ji sako, jeigu turėčiau išeiti iš pastato dėl kokios nors priežasties, netgi per pietus, turiu ateiti pas ją išsiregistruoti ir vėl prisiregistruoti grįžęs, nes niekada nežinai, kada tavęs prireiks, niekada nežinai, kada gali įvykti nenumatytas atvejis, juk negalima leisti, kad mokytojai blaškytųsi pirmyn atgal, tai šen, tai ten, kaip kam patinka. Ji siunčia mane atgal pas panelę Sisted, o ši atrodo nustebusi. Ak, tu jau grįžai, ištaria ir paduoda raudoną Delanio aplanką, kuriame turėsiu žymėti mokinių lankomumą. Ji sako: tu, aišku, žinai, kaip juo naudotis, ir aš apsimetu, kad taip, nes nenoriu pasirodyti kvailas. O tada siunčia atgal pas mokyklos sekretorę pasiimti klasės valandėlės lankomumo žurnalo ir jai aš taip pat turiu meluoti ir sakyti, kad žinau, kaip tas žurnalas naudojamas. Sekretorė sako: jeigu iškils kokių neaiškumų, pasiklausk vaikų. Jie visados žino daugiau negu mokytojai.

Aš drebu nuo pagirių, kavos ir baimės, kas manęs laukia, penkios pamokos, klasės valandėlė, budėjimas, ir galvoju, kaip būtų gerai, jeigu galėčiau lipti į keltą ir keliauti atgal į Manheteną, kur sėdėčiau banke prie stalo ir priiminėčiau sprendimus dėl paskolų.

Kai išeinu į koridorių, patenku į tikrą erzelį. Mokiniai stumdosi, pešasi ir juokiasi. Negi jie nežino, kad aš mokytojas? Negi nemato, kad po pažastim nešuosi du lankomumo žurnalus ir vadovėlį „Tavo pasaulis ir tu“? Pedagogai Limerike tokio elgesio tikrai netoleruotų. Jie marširuodavo po koridorius su lazdomis, ir jeigu nevaikščiojai kaip pridera, galėdavai gauti lazda per šlaunis taip, kad iškart pasitaisydavai.

Ką man dabar daryti su ekonominio pilietiškumo pamoka savo pirmąją mokytojo karjeros dieną, su moksleiviais, kurie mėtosi kreida, trintukais ir sumuštiniais? Kai įžengsiu į klasę ir pasidėsiu knygas ant mokytojo stalo, tada jie, žinoma, mėtytis nustos. Bet jie nenustoja. Jie nekreipia į mane dėmesio ir aš nežinau, ką daryti, o man iš lūpų staiga išsiveržia žodžiai, pirmieji žodžiai, kuriuos ištariu kaip mokytojas: liaukitės mėtytis sumuštiniais. Jie sužiūra į mane tarsi sakydami: o kas čia per tipas?

Skambutis paskelbia pamokos pradžią ir mokiniai susėda į vietas. Jie šnibždasi tarpusavyje, žiūri į mane, juokiasi, vėl šnibždasi, o aš gailiuosi, kad iš viso įkėliau koją į Steiteno salą. Jie sukinėjasi pažiūrėti į lentą, esančią klasės šone, kur kažkas didėlėmis raidėmis pakeverzojo: „Panelės Mad nebėra. Sena karvė išėjo į piansiją“, o kai pamato, kad ir aš ten žiūriu, vėl pasigirsta šnabždesys ir juokas. Kai atsiverčiu vadovėlį „Tavo pasaulis ir tu“, kad pradėčiau pamoką, viena mergaitė pakelia ranką.

Taip?

Mokytojas, negi nepatikrinsit, ko nėra? — Kaipgi, tuoj patikrinsiu.

Tai mano darbas, mokytojas.

Kai ji eina pasisiūbuodama tarp suolų, berniukai pavymui šūkčioja „oho“ ir „tekėk už manęs, Daniela“. Ji užeina už mano stalo, atsisuka į klasę, o kai pasilenkia atversti Delanio aplanko, nesunku pastebėti, kad jos palaidinukė per maža, tad šūkavimas vėl prasideda.

Ji šypsosi, nes žino, ko mus mokė psichologijos knygos Niujorko universitete: kad penkiolikos metų mergaitės branda būna toli pralenkusios bendraamžius berniukus, ir jeigu jie nori joms pavymui parėkauti, tai nieko nereiškia. Ji man šnibžda, kad susitikinėja su abiturientu, futbolininku iš Kurtiso vidurinės, kur mokosi protingi vaikai, o ne gauja būsimų automechanikų tepaluotų beždžionių kaip šitie. Berniukai tai irgi puikiai žino, todėl griebiasi už širdies ir apsimeta, kad alpsta, kai ji iš Delanio kortelių šaukia jų pavardes. Neatrodo, kad ji labai skubėtų su tuo lankomumo žurnalu, tuo tarpu aš kaip kvailys stoviu ir laukiu pasitraukęs į šalį. Žinau, kad tokiu būdu ji nori paerzinti berniukus, be to, ko gero, dar ir flirtuoja su manimi, rodydama, kaip gali valdyti klasę su savo kupinai pripildyta palaidine, ir trukdo pradėti pamoką. Pašaukusi pavardę moksleivio, kuris vakar nebuvo mokykloje, ji iškart pareikalauja raštelio iš tėvų, o jeigu nebuvėlis jo neturi, pareiškia papeikimą ir į kortelę įrašo N. Ir visiems primena, kad surinkus penkias N pažymių knygelėje gali atsirasti F, o tada atsisuka į mane: ar ne taip, mokytojas?

Nežinau, ką pasakyti. Linkteliu. Išraustu.

Kita mergaitė šūkteli: ei, mokytojas, jūs tikras fainulka, ir aš jau raudonuoju kaip burokas. Berniukai griausmingai kvatojasi ir pliaukši per suolus delnais, o mergaitės žvalgosi tarpusavyje ir šypsosi. Jos sako: tu visai išprotėjai, Ivona, tai, kuri mane taip pavadino, o ji joms atsikerta: bet juk taip ir yra, jis tikrai fainulka, ir aš nebežinau, ar mano veidas kada atgaus normalią spalvą, ar man iš viso pavyks ramiai čia stovėti ir pasakoti apie ekonominį pilietiškumą, ar amžinai taip ir liksiu Danielos ir Ivonos valioje.

Daniela praneša, kad su lankomumu jau baigta, o dabar jai reikia leidimo eiti į tualetą. Tuomet iš stalčiaus išsitraukia medinį pagaliuką ir nusiūbuoja iki durų, kur ją ir vėl nulydi šūksnių choras, o vienas berniukas rėkia: Džoji, Džoji, stokis ir parodyk, kaip tu ją myli, pažiūrėsim, kaip tu atsistosi, Džoji, o kai Džojis iki ausų išrausta, per klasę nusirita juoko ir kikenimo banga.

Pamoka jau įpusėjo, o apie ekonominį pilietiškumą dar nepasakiau nė žodžio. Turiu būti mokytojas, pedagogas. Paimu į rankas vadovėlį ir sakau: gerai, atsiverskite skyrių.... o iki kokio skyriaus jau priėjote?

Mes nedaėjom iki jokio skyriaus.

Nepriėjome. Tai sakote, nepriėjote iki jokio skyriaus?

Ne, aš sakiau, kad mes nedaėjom iki jokio skyriaus. Panelė Mad mumis nieko nemokė.

Mūsų. Panelė Mad jūsų nieko nemokė.

Ei, mokytojas, kodėl kartojat viską, ką pasakau? Mumis, mūsų. Panelė Mad šitaip nesikabinėjo. Panelė Mad buvo gera.

Jie linksi ir murma: jo, panelė Mad buvo gera, ir aš suprantu, kad dabar turėsiu varžytis su panele Mad, nors jie išvarė ją į pepsiją.

Pakyla ranka.

Taip?

Mokytojas, jūs škotas, ar kas?

Ne, airis.

O, jo? Airiai juk mėgsta gerti, a? Tą savo viskį, a? Ar būsite čia per Pedžio dieną?

Taip, aš būsiu čia Švento Patriko dieną.

Tai jūs neprisigersite ir nevemsite per paradą kaip visi airiai?

Sakau, kad būsiu čia. Gerai, atsiverskite knygas.

Ir vėl pakyla ranka.

Kokias knygas, mokytojas?

Šitą knygą — „Tavo pasaulis ir tu“.

Kad mes neturim šitos kokios tai knygos, mokytojas.

Mes neturime šitos knygos.

Ir vėl jūs viską kartojat, ką mes pasakom.

Mes turime kalbėti taisyklinga anglų kalba.

Mokytojas, čia juk ne kokia tai anglų pamoka. Čia ekanominis pylietyškūmas. Mes turėtume mokintis apie pynigus ir panašiai, o jūs nemokinate mumis apie pynigus.

Kai Daniela grįžta, iškart pakyla dar viena ranka. Mokytojas, o kokia jūsų pavardė? Daniela padeda leidimą atgal į stalčių ir klasei sako: jo pavardė Makojus. Ką tik sužinojau tualete, ir dar — kad jis nevedęs.

Lentoje užrašau savo pavardę — ponas Makortas.

Ponas, o jūs turite merginą? — šūkteli mergaitė iš klasės galo.

Jie ir vėl juokiasi. Aš ir vėl raudonuoju. Jie pradeda baksnotis alkūnėmis. Na, argi jis ne fainulka? — sako ta mergaitė, o aš įsikniaubiu į vadovėlį.

Atsiverskite savo knygas. Pirmąjį skyrių. Pradėsime nuo pradžių. „Trumpa Jungtinių Amerikos Valstijų istorija“.

Ponas Makojau.

Makortai. Makortas.

Nu jo, mes jau žinome viską apie tą Kolumbą ir kitką. Mes mokinomės to per istorijos pamoką su ponu Bogardu. Jis supyks, jeigu jūs mokinsit mumis istorijos, juk jis už tai gauna algą, tai ne jūsų darbas.

Turiu mokyti to, kas yra knygoje.

Panelė Mad nemokė, kas knygoje. Jai buvo nusišikti, atsiprašau, ponas Makojau.

Makortai.

Aha.

Kai nuskamba skambutis ir visi išbėga iš klasės, prie mano stalo prieina Daniela ir sako, kad nesijaudinčiau, neklausykit tų vaikų, jie visi labai durni, ji užsirašė į komercijos kursą, kad galėtų tapti teisininko sekretore, kas žino, gal ir pati bus teisininkė kokią dieną, ji pasirūpins lankomumu ir viskuo. Ji sako: neleiskit, kad jumis išdūrinėtų, ponas Makojau, atsiprašau už kalbą.

Kitoje klasėje yra trisdešimt penkios mergaitės, visos apsirengusios baltai, su sagomis nuo kaklo iki palankų. Dauguma vienodom šukuosenom, plaukai sukelti į viršų kaip bičių avilys. Jos nekreipia į mane dėmesio. Ant suolų pasideda dėžutes ir spokso į veidrodėlius. Pešiojasi antakius, pudruojasi skruostus, dažosi lūpas ir spaudo jas vieną į kitą, dilinasi nagus ir pučia nuo jų dulkeles. Kai atsiverčiu Delanio aplanką ir pradedu šaukti pavardėmis, visos nustebusios sužiūra. Aa, tai jūs pavaduojat? O kur panelė Mad?

Ji išėjo į pensiją.

O, tai jūs dabar mumis mokinsit?

Taip.

Klausiųjų, kokia jų specialybė, ką jos studijuoja.

Grožio kultūrą.

O kas tai yra?

Kosmetologija. O kokia jūsų pavardė, mokytojas?

Duriu į savo pavardę lentoje — ponas Makortas.

A, tikrai. Ivona sakė, kad jūs tikras fainulka.

Praleidžiu tai pro ausis. Jeigu pradėsiu taisyti kiekvieną kalbos klaidą, tai iki ekonominio pilietiškumo niekada neprieisiu, o blogiausia, kad jeigu manęs paprašytų paaiškinti anglų kalbos taisykles, būčiau priverstas pademonstruoti savo neišmanymą. Aš pasiryžęs nesitaikstyti su trukdymais. Pradėsiu nuo vadovėlio pirmojo skyriaus — „Trumpos Jungtinių merikos Valstijų istorijos“. Verčiu puslapius nuo Kolumbo iki pirmųjų kolonistų, Nepriklausomybės karo, 1812 metų karo, Pilietinio karo, tik staiga klasės gale pakyla ranka ir pasigirsta balsas.

Taip?

Ponas Makortai, ir kam jūs visa tai mumis pasakojat?

Pasakoju jums tai todėl, kad neįmanoma suprasti ekonominio pilietiškumo, jei nežinosi savo šalies istorijos.

Ponas Makortai, bet juk čia anglų pamoka. Kaip čia dabar, esat mokytojas ir nežinot nė kokią pamoką mokot.

Jos pešiojasi antakius, dilinasi nagus, krato savo bičių avilius ir labai mane užjaučia. Jos sako, siaubas, kokie mano plaukai, ir kad nesunku pastebėti, jog gyvenime nekart nesidariau manikiūro.

O kodėl jumis neatėjus į grožio kultūros dirbtuves ir mes jumis padarysime?

Jos šypsosi ir baksnoja viena kitą alkūne, mano veidas ir vėl užsiliepsnoja, o jos sako, kad aš tikrai fainulka. Oho, tai bent, pažėkit į jį. Kaip susigėdo.

Reikia paimti vadžias į rankas. Turiu būti mokytojas. Be to, juk kadaise buvau JAV kariuomenės kapralas. Įsakinėdavau vyrams, ką daryti, o jeigu jie neklausydavo, tai žiauriai nukentėdavo, nes įsakymų nevykdymas yra tiesioginis nepaklusimas kariniam statutui, kurio pažeidėjui gresia karo lauko teismas. Aš tiesiog pradėsiu toms mergaitėms įsakinėti.

Viską pasidėkite į šalį ir atsiverskite knygas.

Kokias knygas?

Anglų knygas, kokias turite.

Mes turim tiktai „Milžinus žemėje“ ir tai yra nuobodžiausia knyga pasaulyje. Visa klasė skanduoja: aha, tikrai, nuobodu, nuobodu, nuobodu.

Jos man pasakoja, kad ta knyga yra apie kažkokią šeimą iš Europos, kuri gyvena prerijose, ten visi yra prislėgti ir kalba apie savižudybę, todėl niekas klasėje negali tos knygos užbaigti, nes ji verčia ir tave patį galvoti apie savižudybę. O kodėl jos negalėtų skaityti kokio gražaus meilės romano, kur nėra jokių europiečių, kurie depresuoja prerijose? Arba kodėl nebūtų galima žiūrėti filmų? Jos galėtų žiūrėti Džeimsą Diną, o Dieeeve, Džeimsas Dinas, negaliu patikėti, kad jis miręs, į jį tai jos galėtų žiūrėti ir apie jį kalbėtis. O, į tą Džeimsą Diną tai jos žiūrėtų ir žiūrėtų.

Kai grožio kultūros merginos išeina, prasideda klasės valandėlė, aštuonių minučių užsiėmimas, per kurį turiu sutvarkyti visokius popierius trisdešimt trims moksleiviams iš spausdinimo cecho. Jie suplūsta į vidų, vieni berniukai, ir elgiasi labai paslaugiai. Jie pasako, ką turiu daryti, ir liepia nesijaudinti. Man reikia pažymėti lankomumą, nusiųsti nesančiųjų sąrašą panelei Sisted, surinkti iš nebuvusiųjų pateisinimo lapelius, kuriuos jiems atseit parašė tėvai ir gydytojai, išdalyti transporto leidimus autobusui, traukiniui, keltui. Vienas berniukas iš mokytojų kambario atneša panelės Mad paštą. Ten pilna įvairiausių raštelių ir laiškų, kuriuos atsiuntė visokiausi pareigūnai iš mokyklos ir ne tik, laiškelių, kuriuose neklusnūs mokiniai kviečiami į psichologo konsultacijas, prašymų ir reikalavimų dėl visokiausių sąrašų ir formų bei priminimų, kad jie dar neatsiųsti. Atrodo, panelė Mad kokį mėnesį prie savo pašto dėžutės nebuvo nė prisilietusi, ir man net galvą paskausta, kai pagalvoju, kiek darbo man paliko.

Berniukai sako, kad kasdien lankomumo nereikia tikrinti, bet kai jau pradedu, nebegaliu sustoti. Daugelis jų yra italai, tad lankomumo žymėjimas skamba kaip opera: Adinolfis, Buskalja, Kačamanis, Difacijus, Espozitas, Galjardas, Mičelis.

Mano pareiga — užvesti prieš klasę Ištikimybės priesaiką ir Jungtinių Amerikos Valstijų himną. Aš pats jų nelabai moku, bet tai nesvarbu. Berniukai atsistoja, prideda ranką prie krūtinės ir deklamuoja savą Ištikimybės priesaikos versiją: aš pasižadu būti ištikimas Steiteno salos vėliavai ir vienos nakties nuotykiui, viena mergina po manimi, niekam nematoma, su meile ir bučiniais man, tiktai man.

O kai prasideda himnas, kai kurie pritaria niūniuodami „Tu esi tiktai skalikas“.

Iš mokymo dalies vedėjo gaunu raštelį, kad ateičiau į jo kabinetą per kitą, trečiąją, pamoką, tuo metu, kai turėčiau ruoštis savo pamokoms. Jis man sako, kad kiekvienai pamokai privalu turėti planą ir kad yra standartinė pamokų planų forma, kad privalau reikalauti, jog visų mokinių užrašai būtų tvarkingi ir švarūs, turiu įsitikinti, kad vadovėliai aplenkti, sumažinti pažymį, jeigu neaplenkti, turiu patikrinti, kad langai būtų atidaryti 15 centimetrų nuo viršaus, kad kiekvienos pamokos pabaigoje turėčiau liepti vienam moksleiviui apeiti klasę ir surinkti šiukšles, kad turėčiau stovėti prie durų, pasisveikinti, kai mokiniai įeina, ir atsisveikinti, kai išeina, kad turėčiau lentoje aiškiai užrašyti kiekvienos pamokos temą ir tikslą, kad niekuomet neturėčiau užduoti tokių klausimų, į kuriuos tegalima atsakyti „taip“ arba „ne“, kad turėčiau pasirūpinti, jog klasėje nekiltų nereikalingas triukšmas, turėčiau reikalauti, kad visi mokiniai sėdėtų savo vietose, išskyrus tuos atvejus, jei pakeltų ranką norėdami gauti leidimą į tualetą, turėčiau reikalauti, kad berniukai nusiimtų kepures, turėčiau padaryti taip, kad nė vienas moksleivis per pamoką nekalbėtų prieš tai nepakėlęs rankos. Turėčiau užtikrinti, kad nė vienas mokinys neišeitų iš klasės pamokai nepasibaigus, kad negalima jų išleisti iš klasės iškart po signalinio skambučio, kuris, mano žiniai, skamba penkios minutės prieš pamokos pabaigą. Jeigu mano mokiniai bus pastebėti koridoriuose pamokai nesibaigus, turėsiu atsakyti pačiam direktoriui. Ar klausimų yra?

Vedėjas dar sako, kad už dviejų savaičių bus semestro vidurio egzaminai ir kad mokydamas turėčiau koncentruotis į sritis, kurios juose numatytos. Anglų kalbos pamokose moksleiviai turi būti išmokę rašybos ir žodyno sąrašus, kuriuose yra po šimtą žodžių ir kuriuos jie privalo turėti savo sąsiuviniuose, o jeigu neturi, sumažinti pažymį, taip pat turi būti pasiruošę parašyti rašinius apie du romanus. Per ekonominio pilietiškumo pamokas mokiniai turėtų būti išėję daugiau kaip pusę vadovėlio „Tavo pasaulis ir tu“.

Nuaidi skambutis penktajai pamokai, per kurią man numatytas budėjimas mokyklos valgykloje. Vedėjas sako, kad tai labai lengva užduotis. Aš ten budėsiąs su Džeiku Homeriu, mokytoju, kurio mokiniai bijo labiausiai.

Kai lipu laiptais į valgyklą, mano galva tvinkčioja, o burnoje sausa, ir aš svajoju, kaip būtų gerai dabar išplaukti kartu su panele Mad. O tuo metu aplinkui stumdosi ir grūdasi moksleiviai, mane sustabdo mokytojas ir pareikalauja parodyti leidimą. Tas mokytojas nedidukas ir apvalus, plika galva pūpso tiesiai ant pečių, tarsi kaklo visai nebūtų. Jis rūsčiai į mane žvelgia pro storus akinių stiklus, grėsmingai atkišęs smakrą į priekį. Pasakau jam, kad esu mokytojas, bet jis nepatiki ir nori pamatyti mano tvarkaraščio kortelę. A, sako, kai ją parodau, labai atsiprašau. Jūs esate Makortas. Aš Džeikas Homeris. Mes kartu budėsim valgykloje. Nuseku jam iš paskos koridoriumi į moksleivių valgyklą. Prie virtuvės išsirikiavusios dvi eilės, berniukų ir mergaičių. Tai ir yra vienas sunkiausių dalykų — išlaikyti berniukus ir mergaites atskirai, sako Džeikas. Tokiame amžiuje jie kaip gyvuliai, ypač berniukai, bet jie dėl to nekalti. Taip jau gamtos sutvarkyta. Jeigu būtų Džeiko valia, mergaites jis perkeltų į kitą valgyklą. Nes dabar berniukai vaikšto kaip gaidžiai norėdami pasirodyti, o jeigu dviem patinka ta pati mergaitė, muštynės neišvengiamos. Jis man pataria, jeigu įvyktų muštynės, iš pradžių nesikišti. Leisk tiems mažiems parazitams šiek tiek nuleisti garą. Blogiausia būna šiltu metų laiku, gegužę, birželį, kai mergaitės išsineria iš megztinių ir berniukams prasideda papų karštinė. Tos mergaitės, aišku, žino, ką daro, o berniukai tuomet iškorę liežuvius lekuoja kaip šunys. Mūsų darbas yra nesuleisti jų į krūvą, jeigu berniukas nori aplankyti mergaičių teritoriją, pirma turi ateiti pas mus ir paprašyti leidimo. Nes jeigu juos suleistum, tai du šimtai vaikų suliptų viens ant kito vidury dienos. Mums taip pat reikia palaikyti valgykloje tvarką, žiūrėti, kad visi nuneštų padėklus ir šiukšles atgal į virtuvę ir vietą, kurioje valgė, paliktų švarią.

Džeikas klausia, ar esu buvęs kariuomenėje, o kai atsakau, kad taip, sako: galiu duoti galvą nukirsti, kad nebūtum nė pagalvojęs, jog teks plėšytis dėl tokių šūdniekių, kai nusprendei tapti mokytoju. Įtariu, kad nežinojai, jog turėsi būti valgyklos sargu, šiukšlių inspektoriumi, psichologu ir aukle? Tai rodo, kaip šioje šalyje žiūrima į mokytojus: savo brangų laiką turi leisti žiūrėdamas, kaip tie vaikai ėda it kokie paršai, ir kontroliuoti, kad pavalgę viską susitvarkytų. Gydytojams ir teisininkams tokių dalykų daryti nereikia. Ir Europoje mokytojai tokiais šūdniekiais neužsiima. Tenai į vidurinės mokytoją žiūrima kaip į profesorių.

Vienas berniukas neša savo indus į virtuvę ir nė nepastebi, kaip nuo padėklo nukrinta ledų popierėlis. Kai sugrįžta, Džeikas pakviečia jį prieiti.

Pakelk ledų popierėlį, vaike.

Berniukas nepaklūsta. Tai kad ne aš numečiau.

Vaike, aš tavęs neklausiu, ar numetei. Aš liepiau jį pakelti.

O kodėl turėčiau tai daryti? Aš žinau savo teises.

Ateini čia, vaiki. Tuoj tau paaiškinsiu tavo teises.

Staiga aplinkui pasidaro tylu. Visa valgykla stebi, kaip Džeikas čiumpa tam berniukui už kairės mentės ir pradeda sukti odą. Vaiki, sako jis, tu turi penkias teises. Pirmoji — užsičiaupi. Antroji — darai, kas liepta, o kitos trys nesiskaito.

Berniukas stengiasi nesivaipyti, bando atrodyti lyg niekur nieko, kol Džeikas mentės odą jam užsuka taip stipriai, kad vaikinukui net pradeda linkti keliai ir jis sušunka: gerai jau, gerai, ponas Homeri, gerai. Pakelsiu tą popierėlį.

Džeikas jį paleidžia. Tvarka, vaiki. Matau, kad esi supratingas.

Berniukas gūrina į savo vietą. Jam gėda, ir aš žinau, kad taip neturėtų būti. Kai Limio valstybinės mokyklos Limerike mokytojai ką nors panašiai kankindavo, mes visada būdavome vaiko pusėje, ir aš pajuntu, kad taip yra ir dabar, iš to, kaip moksleiviai, berniukai ir mergaitės, piktais žvilgsniais varsto Džeiką ir mane. Ir pradedu galvoti, ar aš kada būsiu toks rūstus kaip airių mokytojai ir toks griežtas kaip Džeikas Homeris. Psichologijos dėstytojai Niujorko universitete mūsų nemokė, ką turėtume daryti tokiais atvejais, nes universiteto profesoriams niekuomet nereikėjo prižiūrėti moksleivių vidurinės mokyklos valgykloje. O kas atsitiks, jeigu Džeiko kada nebus ir aš vienas turėsiu susitvarkyti su dviem šimtais moksleivių? Juk jeigu liepsiu pakelti popierėlį kokiai mergaitei ir ji atsisakys, gi nesuksiu jai mentės odos, kol pradės virpėti keliai. Ne, matyt, teks palaukti, kol pasensiu ir pasidarysiu toks griežtas kaip Džeikas, nors ir jis, žinoma, su mergaitėmis taip nesielgtų. Su mergaitėmis jis elgiasi kur kas mandagiau, vadina jas mielosiomis ir ar jos negalėtų padėti palaikyti valgykloje tvarką. O kai jos atsako: taip, ponas Homeri, jis išsišiepęs nukrypuoja šalin.

Jis stovi šalia manęs prie virtuvės ir sako: tiems mažiems parazitams turi parodyti, iš kur kojos dygsta. O tuo metu prie mūsų prieina berniukas ir Džeikas paklausia: taip, sūnau?

Pone Homeri, aš jums turiu grąžinti dolerį, kurį esu skolingas.

Už ką, sūnau?

Už tą dieną, kai praėjusį mėnesį neturėjau pietums pinigų, ir jūs man paskolinote.

Nereikia, sūnau. Geriau nusipirk sau ko nors skanaus.

Bet, pone Homeri.

Taip taip, sūnau. Nusipirk sau ledų.

Ačiū, pone Homeri.

Nėr už ką, vaike.

Jis geras vaikas, sako man Homeris. Kai pagalvoji, kaip sunkiai jis gyvena ir vis tiek eina į mokyklą. Jo tėvą kankino Musolinio pakalikai Italijoje, vos nenužudė. Jėzau, kad žinotum, kaip sunkiai verčiasi tų vaikų šeimos, o juk mes gyvename turtingiausioje pasaulio šalyje. Reikia džiaugtis tuo, ką turi, Makortai. Ar tu nieko prieš, jei vadinsiu tave vardu?

Tikrai ne, pone Homeri.

Vadink mane Džeiku.

Gerai, Džeikai.

Kai man ateina pietų metas, jis parodo, kaip nueiti į mokytojų valgyklą viršutiniame aukšte. Ten mane pamato ponas Sorola ir vedasi supažindinti su kitais mokytojais prie skirtingų stalų: ponas Rovantris, spausdinimas, ponas Krygsmanas, sveikata, ponas Gordonas, mašinų cechas, panelė Gilfinein, dailė, ponas Garberis, tarsena, ponas Bogardas, socialiniai mokslai, ponas Maratėja, socialiniai mokslai.

Pasiėmęs sumuštinį ir kavos atsisėdu prie tuščio staliuko, bet prieina ponas Bogardas, pasisako, kad vadinčiau jį Bobų, ir pakviečia prisidėti prie jo ir kitų mokytojų. Norėčiau pasilikti atskirai, nes nežinau, ką reikės kalbėtis, ir dėl to, kad vos praversiu burną, jie pasakys: aa, tai tu airis, ir man teks visiems aiškinti, kaip tai atsitiko. Vis dėlto būti airiu nėra taip blogai, kaip būti juodaodžiu. Akcentą pakeisti dar gali, bet odos spalvos tai jau ne, turbūt labai bjauru, kai esi juodaodis ir žmonės mano, jog su tavim būtina kalbėtis apie juodaodžių reikalus tik dėl to, kad tavo tokia odos spalva. Akcentą pakeisti galima ir žmonės nustos tau aiškinę, iš kurios Airijos dalies kilę jų tėvai, o kai esi juodaodis, tai jau neišsisuksi.

Bet aš negaliu atsakyti ponui Bogardui, juk jis nepatingėjo prieiti prie mano stalo, ir kai įsitaisau tarp jų su savo kava ir sumuštiniu, mokytojai man dar kartą prisistato, šį kartą pasakydami ir savo vardus. Džekas Krygsmanas sako: tai pirmoji tavo diena, a? Tai kaip, bėgti dar nesinori?

Kai kurie mokytojai pradeda juoktis ir krato galvas tarsi sakydami, kad labai gailisi, kam iš viso su mokymu prasidėjo. Bobas Bogardas nesijuokia. Jis palinksta virš stalo ir sako: nežinau, ar yra pasaulyje kita profesija, kuri būtų tokia reikalinga kaip mokytojo. Po tokių jo žodžių visi nutyla, kol Stenlis Garberis paklausia, kokio dalyko mokau.

Anglų. Na, ne visai. Trims klasėms vedu ekonominį pilietiškumą. Aa, tai tu airis, prabyla panelė Gilfinein. Labai smagu mokykloje girdėti airišką tartį.

Ji pasipasakoja apie savo kilmę ir klausia, iš kur atvykau aš ir kada, ar ruošiuosi grįžti ir kodėl tie Senojo krašto katalikai ir protestantai nuolatos tarpusavyje kariauja. Džekas Krygsmanas sako, kad jie pešasi dar labiau nei arabai su žydais, bet Stenlis Garberis nesutinka. Stenlis sako, kad Airijoje abi pusės bent jau turi vieną bendrą dalyką, krikščionybę, o žydai ir arabai skiriasi kaip diena nuo nakties. Tuomet Džekas pareiškia: sušiktos nesąmonės, o Stenlis jam sarkastiškai atšauna: tikrai protingai pasakyta.

Kai nuaidi skambutis, Bobas Bogardas ir Stenlis Garberis lydi mane žemyn. Bobas sakosi žinąs padėtį panelės Mad pamokose, kad vaikai ten kaip laukiniai, kai šitiek savaičių nebuvo jokio mokymo, ir pasiūlo savo pagalbą. Sakau jam, kad jos man tikrai prireiks. Norėčiau sužinoti, ką, po šimts, turėčiau daryti su ekonominio pilietiškumo pamokomis, kai už dviejų savaičių laukia semestro vidurio egzaminai, o vaikai dar nė knygos nebuvo atsivertę. Negi turėsiu rašyti pažymius už nieką?

Nesijaudink, sako Stenlis. Šioje mokykloje pažymiai dažnai rašomi už nieką. Yra vaikų, kurie skaito kaip trečiaklasiai, bet tu juk dėl to nekaltas. Jie turėtų mokytis pradinėje, bet negi laikysi pradinėje metro aštuoniasdešimties milžiną, jis ten netilptų į suolą ir mokytojams būtų vienas vargas. Pats pamatysi.

Juodu su Bobų Bogardu pasižiūri į mano tvarkaraštį ir pakrato galvas. Trys pamokos dienos pabaigoje. Blogiau nebūna, ypač naujam mokytojui. Vaikai ką tik pavalgę pietus, prisikimšę baltymų ir cukraus, jie tenori būti lauke ir jodytis. Seksas. Tiktai jis, ir daugiau nieko, sako Stenlis. Seksas, seksas, seksas. Bet taip jau būna, kai pradedi dirbti semestro viduryje ir perimi pamokas iš tokių kaip panelė Mad.

Sėkmės, sako Stenlis.

Jei reikės pagalbos, kreipkis, primena Bobas.

Per šeštą, septintą ir aštuntą pamokas bandau grumtis su baltymais, cukrumi ir seksu seksu seksu, tačiau mane nutildo klausimų ir protestų kruša. O kur panelė Mad? Ką, gal mirė? O gal slapta įsimylėjo ir pabėgo? Cha cha cha. Tai jūs dabar mumis mokinsit? Per amžių amžius? Mokytojas, jūs turit merginą? Ne, mes neturim jokios tai „Pasaulis ir tu“. Kokia tai durna knyga. Kodėl negalėtume per pamokas kalbėtis apie filmus? Penktoje klasėje turėjau mokytoją, kuri visą laiką kalbėdavo apie filmus, bet ją atleido. Ten tai buvo mokytoja. Mokytojas, nepamirškit atžymėti lankomumo. Panelė Mad tai visados atžymėdavo.

Panelei Mad tikrai nereikėjo žymėtis lankomumo, nes kiekviena klasė turi seniūną, kuris už tai atsakingas. Dažniausiai seniūnė yra tyli mergaitė su tvarkingais užrašais ir nepriekaištinga rašysena. Už lankomumo žymėjimą ji gauna papildomų kreditų, kurie padarys įspūdį darbdaviams, kai pradės ieškotis darbo Manhetene.

Išgirdę, kad panelė Mad nebegrįš, antrakursiai, kuriems vedu anglų, pratrūksta džiaugsmo šūksniais. Ji buvusi labai bjauri. Ji vertėjuos skaityti tą nuobodžią knygą, „Milžinai žemėje“, ir sakė, kad kai ją pabaigs, dar reikės skaityti „Sailasą Marnerį“, o Luisą, ten prie lango, kuri daug skaito, visiems pasakė, kad tai knyga apie kažkokį šlykštų senį Anglijoje ir mažą mergaitę, o tokių knygų Amerikoje tai jau tikrai neturėtume skaityti.

Panelė Mad sakiusi, kad jiems reikės skaityti tą „Sailasą Marnerį“ todėl, kad artėja semestro vidurio egzaminas, per kurį jie turės parašyti rašinį ir palyginti tą knygą su „Milžinais žemėje“, ir antrakursiai, kuriems aštuntąją pamoką vedu anglų, norėtų sužinoti, ką jinai sau galvojo manydama, kad galima palyginti knygą apie kažkokius tai surukėlius prerijose su knyga apie kokį tai šlykštų senį Anglijoje?

Per klasę dar kartą nuvilnija pritarimo šūksniai. Jie pareiškia: mes nenorim skaityt kokių tai durnų knygų.

Jūs norite pasakyti, kad nenorite skaityti jokių kvailų knygų.

Ką?

Ai, nieko. Nuaidi signalinis skambutis. Jie susirenka apsiaustus ir kuprines pasiruošę grūstis pro duris. Ir aš turiu šaukti: sėskitės. Tai tik signalinis skambutis.

Jie žiūri nustebę. Kas negerai, mokytojas?

Po signalinio skambučio išeiti negalima.

O panelė Mad mumis išleisdavo.

Aš — ne panelė Mad.

Panelė Mad tai buvo gera. Ji leisdavo mumis išeiti. Kodėl jūs toks bjaurus?

Jie jau už durų ir aš negaliu jų sustabdyti. O koridoriuje stovi ponas Sorola ir sako, kad po signalinio skambučio mokinių išleisti negalima.

Žinau, pone Sorola. Bet man nepavyko jų sustabdyti.

Tai ką, pone Makortai, truputį daugiau drausmės rytoj, a? Taip, pone Sorola.

Ar šitas žmogus kalba rimtai, ar iš manęs tyčiojasi?

37

Seni italai ant Steiteno salos kelto tyko klientų, kuriems galėtų nublizginti batus. Po tokios sunkios nakties ir dar sunkesnės dienos negi negalėčiau išleisti dolerio ir dar dvidešimt penkių centų arbatpinigiams, kad blizgėtų batai, nors senasis italas purtydamas galvą laužyta anglų kalba man aiškina, kad turėčiau nueiti pas jo brolį, kuris pardavinėja batus Delansio gatvėje, ir nusipirkti naujus, jis nuleistų kainą, jei paminėčiau Alfonsą iš kelto.

Baigęs jis papurto galvą ir sako paimsiąs iš manęs tik penkiasdešimt centų, nes tokių prastų batų seniai nėra matęs, mano batai kaip valkatos, tokiais neapautum nė numirėlio, tikrai turėčiau nueiti į Delansio gatvę, o ten nepamiršti pasakyti jo broliui, kas mane siuntė. Aiškinu jam, kad naujiems batams neturiu pinigų, kad ką tik pradėjau naują darbą. Giarai, giarai, duoki man dolerį, sako jis. Tu turbūt mokytojas? O iš kur jūs žinot? — klausiu aš. Mokytojų batai visuomet prasti.

Duodu jam dolerį ir arbatpinigių ir jis nueina šalin purtydamas galvą ir šaukdamas: blizginu, blizginu.

Šiandien šviesi kovo diena, malonu sėdėti denyje ir stebėti, kaip susižavėję turistai fotoaparatais pleškina Laisvės statulą, priekyje nutįsusį ilgąjį Hudzono upės pirštą ir Manheteno kontūrus, kurie iš lėto prie mūsų artėja. Vanduo sėte nusėtas baltomis garbanotomis bangelėmis, švelnus vėjelis į sąsiaurį atneša šiltą pavasario dvelksmą. Ak, čia taip gera, kad norėčiau stovėti ant kapitono tiltelio ir vairuoti šitą seną keltą pirmyn ir atgal, pirmyn ir atgal, pro buksyrus, plaškautus, krovininius laivus ir lainerius, kurių sukelti bangų sūkuriai taškosi į kelto denį.

Taip gyventi būtų smagu, daug lengviau nei kasdien stovėti prieš dešimtis moksleivių, matyti jų slaptus pasibaksnojimus, mirktelėjimus ir šypsenėles, girdėti skundus ir protestus arba jausti, kaip jie tave ignoruoja, tarsi būtum koks baldas. Į galvą atklysta vienas prisiminimas — rytas Niujorko universitete ir veidas, sakantis: ar tik mūsų nekankina paranoja?

Paranoja. Aš pasižiūrėjau, ką tai reiškia. Jeigu man stovint prieš klasę vienas vaikas kitam kažką sušnibždės ir juodu prapliups juoktis, ar galvosiu, kad jie juokiasi iš manęs? Ar sėdėdami valgykloje mokiniai nemėgdžios mano akcento ir nesišaipys iš mano paraudusių akių? Pats žinau, kad taip ir bus, nes lygiai taip pat mes elgėmės Limio valstybinėje mokykloje, ir jeigu dabar pradėsiu dėl to jaudintis, verčiau jau leisčiau dienas paskolų departamente Manufacturer‘s Trust Company banke.

Negi tik tai ir darysiu visą likusį savo gyvenimą — iš pradžių važiuosiu metro, paskui plauksiu keltu į Steiteno salą, lipsiu į kalvą iki Makėjaus profesinės technikos mokyklos, prisiregistruosiu laikmačiu, išsitrauksiu šūsnį popierių iš pašto dėžutės ir kalbėsiu mokiniams diena po dienos, pamoka po pamokos: prašom sėstis, atsiverskite sąsiuvinius, išsiimkite parkerius. Tu neturi kur rašyti? Štai tau popieriaus. O tu parkerio? Pasiskolink. Užsirašykite viską, kas ant lentos. Tu iš čia nematai? Džoji, ar nesusikeistum vietomis su Brajanu? Nagi, Džoji, nebūk toks. Ne, Džoji, aš nesakiau „avinas“, aš tik paprašiau tavęs susikeisti vietomis su Brajanu, kuriam reikia akinių. Tau nereikia akinių, Brajanai? Tai kam tada tau persėsti, tiek jau to, Džoji, tiesiog persikelk, gerai? Fredi, pasidėk tą sumuštinį, čia ne valgykla, nesvarbu, kad esi alkanas, ne, tu negali eiti į tualetą suvalgyti sumuštinio, sumuštinių išvietėje niekas nevalgo. Kas atsitiko, Marija? Blogai jautiesi, tau reikia pas seselę? Gerai, štai leidimas. Diana, ar negalėtum palydėti Marijos iki seselės kabineto ir man pranešti, ką ji sakys? Taip, aš žinau, kad seselė tau nepasakys, kas Marijai yra, aš tik noriu žinoti, ar ji sugrįš į pamoką. Kas yra, Albertai, tu irgi sergi? Ne, tu nesergi, Albertai, tik sėdėk ir daryk, kas užduota. Tau reikia pas seselę, Albertai? Tu tikrai sergi? Viduriuoji? Gerai, štai leidimas į berniukų tualetą, tik neužsibūk ten visą pamoką. Visi kiti baikite rašytis, kas ant lentos, bus testas, juk patys žinote, kad testas bus. Ką sakai, Sebastianai, tau pasibaigė rašalas? Tai ko nieko nesakei? Taip, dabar tai tu sakai, bet ar negalėjai pasakyti prieš dešimt minučių, ak, tu nenorėjai trukdyti visų tų sergančių žmonių? Labai gražu iš tavo pusės, Sebastianai. Kas gali paskolinti parkerį Sebastianui? Na, greičiau, ką sakai, Džoji? Sebastianas yra kas? Kas toks? Džoji, taip kalbėti negražu. Sebastianai, sėskis, jokių muštynių klasėje. Kas yra, Ana? Tau reikia eiti? Kur eiti, Ana? Ak, tau prasidėjo mėnesinės? Teisingai, Džoji, apie tai nebūtina skelbti visam pasauliui. Taip, Daniela? Tu nori lydėti Aną į tualetą? O kam? Ak, ji nekalba gerai, oi, ji sunkiai kalba angliškai, o ką tai turi bendro su jos? Ką sakai, Džoji? Tau nepatinka, kad mergaitės taip kalba? Ramiau, Daniela, ramiau, nereikia nieko įžeidinėti. Kas yra, Džoji? Tu esi tikintis, ir žmonės neturėtų vartoti tokių žodžių? Gerai, ramiau, Daniela, žinau, tu tik nori apginti Aną, kuriai reikia į išvietę, į tualetą, ką gi eik, lydėk. O visi kiti rašykitės, kas ant lentos. Ką, ir tu neįžiūri? Nori persikelti į priekį? Gerai, pereik, štai tuščia vieta. O kur tavo sąsiuvinis? Palikai jį autobuse, na, gerai, tau reikia popieriaus, štai popierius. Tau reikia parkerio? Štai parkeris. Tau reikia eiti į tualetą? Ką gi, eik eik eik, eikite į tualetą, valgykit sumuštinius, bendraukit su draugais, Jėzau.

Ponas Makojau.

Makortai.

Nevalia šitaip keiktis. Negalima taip minėti Dievo vardo.

Jie sako: ak, ponas Makortai, jums reikėtų rytoj, Pedžio dieną, pasiimti išeiginę. Jūs juk airis. Turėtumėt eiti į paradą.

Jeigu pasiimčiau išeiginę ir kiaurą dieną vartyčiausi lovoje, jie apsidžiaugtų lygiai taip pat. Pavaduojantys mokytojai dažniausiai nesivargina dėl lankomumo, tad į pamoką gali ir neateiti. Nu, kaip čia daba, ponas Makortai, jums gi reikia tokią dieną praleisti su savo draugais airiais. Jūs juk neatvarytumėt į mokyklą tokią dieną, jei būtumėt Airijoje, negi ne?

Kai tądien pasirodau, jie tik dūsauja. Nu ir šūdas, žmogau, atsiprašau, išsprūdo, nu ir kas jūs do airis? Ei, mokytojas, tai gal bent šįvakar varysit į trasą su kitais airiais ir neateisit rytoj?

Rytoj aš būsiu čia.

Jie man prineša žalių daiktų: dažais apipurkštą bulvę, žalią riestainį, butelį Heineken alaus, nes jis žalias, kopūsto galvą su skylėmis vietoj akių, nosies ir burnos, ant jos uždėta žalia gnomo kepuraitė, padaryta per dailės pamoką. Kopūstas yra vardu Kevinas, jis dar turi draugę, baklažanę, vardu Morina. Gaunu ir sveikinimo atviruką, šešiasdešimties centimetrų pločio ir tiek pat ilgio, kuriame linkima laimingos Švento Pedžio dienos, su koliažu iš žalių popierėlių, trilapių dobilų, airiškų kuokų, viskio butelių, su piešiniais, kuriuose žalia spalva nuspalvinta sūdyta mėsa ir pavaizduotas Šv. Patrikas, vietoj vyskupo lazdos laikantis stiklinę žalio alaus ir sakantis: Telaimina Aukščiausias, tai didi diena airiams, čia esu nupieštas ir aš su balionu, sakantis: Pabučiuok mane, aš airis. Tą atviruką, papuoštą besišypsančiais trilapio formos veideliais, pasirašė dešimtys mokinių iš visų penkių klasių.

Per pamokas netyla triukšmas. Ei, ponas Makortai, ko jūs neapsirengęs žaliai? Todėl, kad jam nereikia, durniau, jis gi airis.

Ponas Makortai, ko jūs ne parade? Nes jis ką tik pradėjo čia dirbti. Vajėzau, jis čia tik savaitė.

Duris atidaro ponas Sorola. Ar viskas gerai, pone Makortai?

O, taip.

Jis prieina prie mano stalo, žiūri į atviruką, šypsosi. Tai atrodo, kad jie jus mėgsta, a? Ir kiek jau čia esate? Savaitę?

Beveik.

Na, tai labai puiku, bet pamėginkite grąžinti juos prie darbo. O kai pasuka durų link, jam iš paskos nuaidi: linksmos Pedžio dienos, ponas Sorola, bet jis išeina nė neatsisukęs. Kažkas klasės gale sako: ponas Sorola yra apgailėtina itališka jūrų kiaulė, ir prasideda peštynės. Jos baigiasi tik po to, kai pagrasinu jiems testu iš „Tavo pasaulio“. O tada kažkuris pareiškia: tas Sorolane koks tai italas. Jis — suomis.

Suomis? O kas yra suomis?

Iš Suomijos, durniau, kur visada tamsu.

Jis neatrodo kaip koks tai suomis.

Eik tu, šūdo gabale, o kaip suomiai atrodo?

Nežinau, bet jis man suomis neatrodo. Galėtų būti koks tai sicilietis.

Jis ne sicilietis. Jis suomis, lažinuosi iš dolerio. Kas nori lažintis?

Norinčiųjų lažintis neatsiranda, ir aš sakau: gerai, atsiverskite sąsiuvinius.

Jie pasipiktina. Atsiversti sąsiuvinius? Šiandien Pedžio diena, mes jums tiek visko pridovanojom, atviruką ir šiaip, o jūs mums liepiat atsiversti sąsiuvinius.

Žinau. Ačiū už atviruką, bet šiandien yra paprasta mokslo diena, artėja testai, mums reikia eiti prie „Tavo pasaulio“.

Per visą klasę nuvilnija atodūsiai, ir žalia dienos spalva pasitraukia. Ak, ponas Makortai, kad jūs žinotumėt, kaip mes tos knygos nepernešam.

Ak, ponas Makortai, ar negalėtumėt pasakot mumis apie Airiją ir panašiai?

Ponas Makortai, papasakokit apie savo draugę. Ji tikriausiai labai graži. Jūs toks fainulka. Mano mama išsiskyrusi. Ji norėtų su jumis susipažinti.

Ponas Makortai, aš turiu jūsų amžiaus seserį. Ji turi gerą darbą banke. Jai patinka visa ta sena muzika, Bingas Krosbis ir panašiai.

Ponas Makortai, per televizorių mačiau tokį airišką filmą „Tylusis žmogus“, kur Džonas Veinas muša žmoną, neprisimenu jos vardo — ar ten, Airijoj, visi taip daro — muša savo žmonas?

Jie padarytų viską, kad tik išvengtų „Tavo pasaulio“. Ponas Makortai, ar jūs savo virtuvėj laikydavot kiaules?

Mes neturėjome virtuvės.

Aa, bet jei neturėjot virtuvės, tai kaip virdavot maistą?

Turėjom ugniakurą, kur išsivirdavom arbatai vandens, ir valgėme duoną.

Jie negalėjo patikėti, kad mes neturėjom elektros, ir norėjo sužinoti, kur laikydavom maistą, jei nebuvo šaldytuvų. Tas, kuris klausė apie kiaules virtuvėje, tvirtino, kad šaldytuvus turėjo visi, bet kitas berniukas pasakė, kad anas klysta, kad jo paties mama užaugo Sicilijoje ir šaldytuvo neturėjo, o jeigu tas kiaulė juo netiki, tai juodu galį po pamokų susitikti kokiame tai tamsiame skersgatvyje, iš kur paskui vienas nebeišeitų. Tada mergaitės liepė jiems nusiraminti, o viena pasakė, kad jai labai manęs gaila, jog teko šitaip gyventi, ir kad jeigu laiką būtų galima atsukti atgal, ji parsivestų mane namo ir leistų nusimaudyti vonioje ir gulėti ten tiek, kiek panorėčiau, o tada galėčiau valgyti viską, kas yra šaldytuve, visai visai viską. Ir visos mergaitės pradėjo linksėti galvomis, o berniukai nutilo, ir aš apsidžiaugiau, jog nuaidėjo skambutis ir galėjau pabėgti į mokytojų išvietę, kad niekas nepamatytų keistų emocijų, kurios mane apėmė.

Aš pradedu perprasti moksleivių atidėliojimo taktikos meną, kaip jie pasinaudoja kiekviena proga, kad tik išvengtų darbo. Jie meilikauja ir įtikinėja, ir pridėję ranką prie širdies skelbia, kad numirs, jeigu nepapasakosiu apie Airiją ir airius, jie seniai troško manęs paklausti, bet nusprendė palaukti iki Švento Patriko dienos, žinodami, kad norėsiu iškilmingai paminėti savo tradicijas, religiją, viską, ir ar negalėčiau jiems papasakoti apie airišką muziką, ir ar tiesa, kad Airijoje ištisus metus žalia, o merginų nosytės yra tokios fainos ir riestos, o vyrai tik geria, geria ir geria, ar tai tiesa, ponas Makortai?

Po klasę skamba grasinimai ir pažadai. Aš šian mokykloje nesėdėsiu. Aš varysiu į miestą, į paradą. Katalikų mokyklos tai turi išeiginę. Aš irgi katalikas. Tai kodė man ne išeiginė. Eina šikt. Po šitos pamokos aš vyniojuosi į keltą ir papūskit man į šikną. Džoji, tu varai?

Nea. Mama mane užmuštų, aš gi ne airis.

Nu ir kas? Aš irgi ne airis.

Bet airiai nori, kad tam jų parade būtų tik airiai.

Nesąmonė. Tame parade būna ir negrų, o jeigu jau įsileidžia negrus, tai kodė aš turėčiau čia sėdėti, kai esu italas katalikas?

Jiems tai nepatiks.

O man dzin. Airių čia iš viso nebūtų, jei Kolumbas nebūtų šitos šalies atradęs, o Kolumbas buvo italas.

Mano dėdė sakė, kad jis buvo žydas.

Eik sau, pabučiuok man į subinę, Džoji.

Klasėje oras įkaista, pasigirsta kvietimai muštis, pirmyn, duok jam, Džoji, dėk, nes muštynės — tai dar vienas būdas tempti laiką ir trukdyti mokytojui vesti pamoką.

Laikas įsikišti: užtenka, nurimkite, atsiverskite sąsiuvinius, ir vėl pasigirsta skausmo balsai: sąsiuvinius, sąsiuvinius, ponas Makortai, ir kodėl jūs su mumis taip elgiatės? Mes Pedžio dieną visai nenorim tų kokių tai „Tavo pasaulis ir tu“. Mano mamos mama buvo airė ir mes turėtume airius pagerbti. Nu kodė jūs negalit mumis papasakot apie mokyklą Airijoje, nu kodė?

Na gerai.

Esu naujas mokytojas, pralaimėjęs savo pirmąją kovą, ir viskas dėl švento Patriko. Likusią dalį dienos pasakoju šitai klasei ir visoms kitoms klasėms apie savo mokyklą Airijoje, apie mokytojus su lazdomis, dirželiais ir vytelėmis, kaip reikėdavo viską kalti atmintinai ir atpasakoti, kaip mokytojai būtų mus užmušę, jeigu būtume mėginę peštis per pamokas, kaip neleisdavo nei klausti, nei diskutuoti, kaip užbaigdavome savo mokslus sulaukę keturiolikos ir tapdavome pasiuntinukais arba bedarbiais.

Pasakoju jiems apie Airiją, nes neturiu pasirinkimo. Mokiniai gudriai naudojasi proga ir aš esu bejėgis. Galėčiau jiems pagrasinti su „Tavo pasauliu“ bei „Sailasu Marneriu“ ir manyti, kad kontroliuoju padėtį, kad mokau, bet žinau — tada pasipiltų prašymai išleisti į tualetą, pas seselę, pas konsultantą ir ar negalėčiau nueiti paskambinti savo tetai, kuri Manhetene miršta nuo vėžio? Jeigu šiandien primygtinai reikalausiu laikytis pamokos plano, tai tik kalbėsiuosi pats su savimi, o intuicija man sako, kad grupė patyrusių Amerikos moksleivių gali lengvai sutriuškinti nepatyrusį mokytoją.

Ponas Makortai, o kaip su vidurine mokykla?

Aš jos nebaigiau.

Jo, matosi, sako Sebastianas. Ir aš sau pasižadu: palauk, mažas šunsnuki, aš tave dar pričiupsiu.

Užsičiaupk, Sebastianai, sako kiti.

Ponas Makortai, negi Airijoj nebuvo vidurinės?

Vidurinių ten netrūko, bet vaikų iš mano mokyklos jose niekas nelaukė.

Žmogau, kaip norėčiau gyventi šalyje, kur nereikia eiti į kokią tai vidurinę.

Mokytojų valgykloje išsiskiria dvi mąstymo kryptys. Mokyklos senbuviai kalba: tu esi jaunas, esi naujokas, bet nesileisk, kad tie prakeikti vaikigaliai liptų ant galvos. Jie turi žinoti, kieno viršus per pamokas, ir nepamiršk, kad čia tavo viršus. Mokant labai svarbu kontrolė. Jei nėra kontrolės, mokyti negali. Tavo valioje — praleisti ar sukirsti, ir jie, po šimts, patys puikiai žino, kad jeigu susikirs, tai šioje visuomenėje jiems vietos nebus. Va tada tai galės eiti šluoti gatvių ar plauti indų ir patys bus dėl to kalti, tie maži šunsnukiai. Tik neužsileisk, kad šiktų ant galvos. Tu esi valdžia, žmogus su raudonu parkeriu.

Daugelis senbuvių pergyveno Antrąjį pasaulinį karą. Bet apie tai jie nekalba, tik kartais užsimena apie nesėkmes prie Monte Kasino, apie Kyšulio mūšį, japonų karo belaisvių stovyklas, apie tai, kaip įvažiavo tanku į Vokietijos miestą ir ieškojo motinos giminių. Jeigu visa tai perėjai, tai neleisi, kad vaikai šiktų tau ant galvos. Tu juk dėl to kovojai, kad jie galėtų kasdien subines išvertę sėdėti mokykloje ir gauti mokyklinius pietus, dėl kurių dabar nuolat inkščia, apie tokius dalykus tavo tėvas ar motina galėjo tik pasvajoti.

Jaunesni mokytojai galvoja šiek tiek kitaip. Jie išklausė pedagoginės psichologijos ir švietimo filosofijos kursus, skaitė Džoną Diujį ir sako, kad vaikai — taip pat žmonės ir kad turime atsižvelgti į jų poreikius.

Nežinau, kas tai per poreikiai, apie kuriuos tas Džonas Diujis kalbėjo, bet ir neklausiu, nes nenoriu, kad visi pamatytų, koks esu neišprusęs. Jaunesnieji klausosi, ką kalba vyresnieji, ir purto galvas. Jie sako, kad karas jau pasibaigė, o vaikai — tai ne priešai. Tai juk mūsų pačių vaikai, dėl Dievo meilės.

Vienas iš vyresniųjų atrėžia: susikiškit tuos poreikius į subinę. Tu iššok iš lėktuvo į lauką, kur pilna kopūstgalvių fricų, va tada tai žinosi, kas yra poreikis. Ir Džonas Diujis gali pabučiuoti man į subinę. Kaip ir visi kiti prakeikti universitetų profesoriai, kurie peza apie mokytojavimą, bet neatpažintų vidurinės mokyklos moksleivio, net jeigu tas prie jų prieitų ir paleistų čiurkšlę jiems ant kojos.

Stenlis Garberis sako: gryna teisybė. Kiekvieną dieną mes apsiginkluojant ir einam į mūšį. Visi pradeda juoktis, nes Stenlis dirba lengviausią darbą mokykloje, jis — tarsenos mokytojas, nė popierizmo, nė vadovėlių, tad, po šimts, apie kokius mūšius jis dar vapa? Jis sėdi prie savo stalo su keliais mokiniais klasėje ir klausinėja, apie ką jie norėtų šiandien kalbėtis, jam tereikia taisyti jų tartį. Stenlis man pasakoja, kad iš tikro tai tokio amžiaus jau per vėlu jiems padėti. Čia tau ne „Mano puikioji ledi“, o jis— ne koks profesorius Henris Higinsas. Tomis dienomis, kai jam nėra nuotaikos arba jie nenori kalbėti, jis juos tiesiog paleidžia, o pats ateina į valgyklą ir aptarinėja pasibaisėtiną Amerikos švietimo sistemos būklę.

Ponas Sorola šypsosi Stenliui pro cigaretės dūmą. Na, pone Garberi, sako jis, tai koks jausmas išėjus į pensiją?

Stenlis irgi nusišypso. Tai kad, pone Sorola, turėtumėt žinoti pats. Jūs juk jau seniai pensijoje.

Mes visi norėtume nusijuokti, bet su tais direktoriais niekada negali žinoti.

Kai liepiu mokiniams į pamokas atsinešti knygas, jie tvirtina: panelė Mad mumis nedavė jokių tai knygų. Ekonominio pilietiškumo klasės sako: mes nieko nežinom apie kokį tai „Tavo pasaulį“, o anglų klasės tikina akyse neregėję nei „Milžinų žemėje“, nei „Sailaso Marnerio“. Mokymo dalies vedėjas sako: žinoma, tas knygas jie turi, jas gavę turėjo užpildyti knygų kvitus. Patikrink panelės Mad stalčius, atsiprašau, savo stalčius ir juos surasi.

Bet stalčiuose knygų kvitų nėra. Ten guli kelionių brošiūros ir kryžiažodžių knygelės, šūsnis anketų, direktyvų bei laiškų, kuriuos panelė Mad parašė, bet neišsiuntė, keletas laiškų, kuriuos jai atsiuntė buvę mokiniai, Bacho gyvenimas vokiškai, Balzako gyvenimas prancūziškai, o kai paklausiu, negi panelė Mad tikrai neišdalijo jiems knygų ir negi jie nepildė knygų kvitų, visa klasė nutaiso nekaltus veidelius. Jie žvalgosi vienas į kitą ir purto galvas. Ar tu gavai tą knygą? Ne, neatsimenu, kad būčiau gavęs. Ta panelė Mad, ji visiškai nieko nedarė.

Žinau, kad jie meluoja, nes kiekvienoje klasėje atsiranda du ar trys su knygomis, ir nė kiek neabejoju, kad gavo jas įprastu būdu. Mokytojas jas padalija. Mokytojas surenka knygų kvitus. Nenoriu stumti turinčiųjų į nepatogią padėtį, klausinėdamas, kaip jas gavo. Taip elgtis negaliu, nes tuomet jie turėtų pasakyti, kad bendraklasiai meluoja.

Vedėjas susistabdo mane koridoriuje. Na, tai kaip ten su knygomis? O kai papasakoju, kad negaliu trikdyti moksleivių, kurie knygas turi, sako: nesąmonė, ir per kitą pamoką įpuola į mano klasę. Nagi, tie, kurie turi knygas, pakelkite rankas.

Pakyla viena ranka.

Gerai, tai iš kur gavai šitą knygą?

Aa, aš gavau ją, aa, iš panelės Mad.

Ir pasirašei kvitą?

Aa, jo.

Koks tavo vardas?

Džulijus.

O tada, kai gavai šitą knygą, ar visi kiti jų negavo?

Jaučiu, kaip pradeda daužytis širdis ir sukyla pyktis, kad nors ir esu naujokas, čia mano pamoka ir niekam nederėtų taip į ją įsiveržti ir statyti mano mokinių į nepatogią padėtį, dėl Dievo meilės, privalau ką nors pasakyti. Turiu apsaugoti berniuką nuo vedėjo. Aš jau klausiau Džulijaus apie tai, sakau. Tą dieną jo nebuvo pamokoje, o knygą vėliau iš panelės Mad gavo atskirai.

Ak, štai kaip. Ar tikrai taip buvo, Džulijau?

Jo.

O kaip visi kiti? Kada jums išdalijo knygas?

Visi tyli. Jie žino, kad aš pamelavau, ir Džulijus žino, kad pamelavau, ir vedėjas, be abejonės, įtaria mane meluojant, bet nežino, ką daryti. Tik pasako: šitai dar išsiaiškinsime, ir išeina.

Žinia pasklinda iš klasės į klasę ir kitą dieną knygos jau guli ant stalų, ir „Tavo pasaulis ir tu“, ir „Sailasas Marneris“, o kai vedėjas sugrįžta, šį kartą vedinas ponu Sorola, jis nebežino nė ką pasakyti. Ponas Sorola kaip visada tik šypsosi. Ką gi, pone Makortai, tai viskas susitvarkė, a?

Tą dieną, kai mokiniai ir mokytojas sudaro vieningą frontą prieš pašalinius — vedėją, direktorių, knygos ant stalų guli, bet vos tik jie išeina, medaus mėnuo baigiasi ir pasipila skundai, kokios tos knygos nuobodžios, kokios sunkios ir kodėl jie turi jas kasdien tampytis į mokyklą? Per anglų pamoką mokiniai sako: ai, tas „Sailasas Marneris“ tai dar nedidelė knyga, bet jeigu jie turės nešiotis „Milžinus žemėje“, reikės pusryčiams daug prisivalgyti, nes tai labai stora knyga, o jau kokia nuobodi. Ar jiems kas dieną reikės ją nešiotis? O kodė jie negalėtų jos palikti klasės spintoje?

Jeigu paliksite knygas spintoje, tai kaip tada perskaitysite?

O kodė negalima skaityt per pamoką? Visi kiti mokytojai savo klasėms sako: gerai, Henri, skaityk devynioliktą puslapį, gerai, Nense, skaityk dvidešimtą, taip ir perskaito visą knygą, o kai kas nors taip skaitys, mes galėsim padėti galvas ant suolo ir nusnūsti, cha cha cha, juokauju, ponas Makortai.

38

Manhetene mano brolis Malachis su dviem partneriais turi barą, kuris taip ir vadinasi — Malachio baras. Jis vaidina su „Airių artistais“, dalyvauja radijo ir televizijos laidose, jo vardas pasirodo laikraščiuose. Makėjaus profesinėje technikos mokykloje tampu garsus. Dabar mokiniai jau žino mano pavardę ir aš nebesu ponas Makojus.

Ei, ponas Makortai, per televizorių mačiau jūsų brolį. Nu bet jis ir pavaro.

Ponas Makortai, mano mama matė jūsų brolį per televizorių.

Ponas Makortai, o kaip čia jūs dar ne televizijoj? Kaip čia dabar, kad jūs tiktai mokytojas?

Ponas Makortai, jūs gi turite airišką akcentą. Kodė ir jūs negalit būt toks pat juokingas kaip jūsų brolis?

Ponas Makortai, jūs irgi galėtumėt eiti į televiziją. Galėtumėt vaidinti kartu su panele Mad kokioj tai meilės istorijoje, sėdit laive, laikot panelę Mad už rankos ir bučiuojat jos seną susiraukšlėjusį veidą.

Mokytojai susigalvoja išeiti į miestą, į Manheteną, o grįžę man pasakoja, kaip Malachį matė spektaklyje.

Na ir prijuokino tas tavo brolis. Po spektaklio nuėjom su juo pasisveikinti, pasisakėm, kad kartu su tavim dirbam mokykloje, ir jis labai gražiai su mumis pabendravo, bet, brolau, na jis ir mėgsta išgerti.

Maiklas grįžo iš karinių oro pajėgų ir dirba prie baro kartu su Malachiu. Jeigu žmonės nori pastatyti mano broliams išgerti, negi šie atsisakys. Į sveikatą, iki dugno, slainte ir skoal. Kai baras uždaromas, jiems nereikia skubintis namo. Yra ir ilgiau dirbančių vietelių, kur galima gerti ir dalytis istorijomis su policijos inspektoriais ir prabangiomis madam iš prašmatniausių Aukštutinio Istsaido bordelių. O paskui pusryčiauti Rubino bare, Centrinio parko pietinėje pusėje, kur visuomet pilna garsenybių ir yra į ką paganyti akis.

Malachio baras išgarsėjo tuo, kad Malachis sakė: užeikit, merginos, ir teapsišika tie seni pirdžiai Trečiajame aveniu. Senieji barų savininkai į moterį, kuri į barą atėjo viena, žiūrėdavo įtariai. Tokios moters pasirodymas nežadėdavo nieko gero ir prie baro jai būdavo ne vieta. Įkišk ją į tamsų kampą ir neduok daugiau nei porą gėrimų, o jeigu pasirodys, kad prie jos bando artintis koks vyras, mesk ją gatvėn, ir kalba baigta.

Kai atsidarė Malachis ir pasklido žinia, kad ant jo baro kėdžių pasėdėti ateina ir merginos iš Barbizono moterų rezidencijos, čia iškart plūstelėjo vyrai iš P. J. Clarke’s, Toots Shor’s, EI Morocco, o paskui juos atsekė paskalų šniukštinėtojai iš laikraščių, ieškantys medžiagos reportažams apie pastebėtas garsenybes ir naujausius audringus Malachio nuotykius. Čia rinkdavosi ir pleibojai su savo damomis, ir madų besivaikantys turtuoliai. Čia ateidavo paveldėtojai turtų tokių senų ir didelių, kad jų ūsai driekėsi iki pačių tamsiųjų Pietų Afrikos deimantų kasyklų gelmių. Malachis ir Maiklas buvo kviečiami į vakarėlius tokiuose erdviuose Manheteno apartamentuose, kad svečiai iš užmirštų kambarių atsirasdavo tik praėjus keletui dienų. Hamptonuose vykdavo vakarėliai, kuriuose būdavo maudomasi išsirengus nuogai, o per vakarėlius Konektikute turtingi vyrai jodė turtingas moteris, kurios jodė grynaveislius žirgus.

Prezidentas Eizenhaueris žaisdamas golfą kartais padaro pertrauką, kad pasirašytų vieną kitą įstatymo projektą ir mus įspėtų apie karinį industrinį kompleksą, o Ričardas Niksonas tik žiūri ir laukia, kol Malachis su Maiklu pilsto gėrimus ir visus linksmina, tuo tarpu jų klientai juokiasi ir reikalauja: dar, dar gėrimų, Malachi, dar istorijų, Maiklai, judu esat tikri padūkėliai.

Tuo metu mano mama, Andžela Makort, geria arbatą savo jaukioje virtuvėje Limerike, klausosi, kaip svečiai pasakoja istorijas apie puikų gyvenimą Niujorke, skaito laikraščių iškarpas apie Malachio dalyvavimą „Džeko Paro šou“ ir daugiau jai nieko nereikia daryti, tik gerti arbatą, prižiūrėti save ir šiltus namus ir pasirūpinti Alfuku, dabar, kai jis jau baigė mokyklą ir yra pasiruošęs eiti ką nors dirbti, argi nebūtų puiku, jeigu ji ir Alfukas galėtų atvykti į Niujorką, nes ji ten jau seniausiai nebuvo, o jos sūnūs Frenkas, Maiklas ir Malachis dabar tenai gyvena ir jiems taip gerai sekasi.

Mano butas su šaltu vandeniu Dauningo gatvėje nėra patogus, bet nieko negaliu padaryti dėl mažos mokytojo algos ir kelių dolerių, kuriuos siunčiu mamai, kol mano brolis Alfis susiras darbą. Kai į jį atsikrausčiau, iš kupriuko italo Blykerio gatvėje nusipirkau žibalo ketaus krosnelei, kuri stovi virtuvėje. Jis pasakė: tau reiks tik trupučio į tą krosnę, bet aš, matyt, pripyliau per daug, nes krosnelė staiga pavirto į didžiulį raudoną gyvį, o kadangi nežinojau, kaip karštį sumažinti arba krosnelę išjungti, tai tiesiog pabėgau ir nuėjau į „Baltojo arklio taverną“, ten prasėdėjau visą popietę įsitempęs, laukdamas, kada pasigirs sprogimas ir pradės kaukti bei pypsėti gaisrinės. Tuomet gausiu nuspręsti, ar grįžti į rūkstančias Dauningo gatvės 46-ojo namo liekanas, iš kurių bus nešami apanglėję kūnai, ir turėti reikalų su gaisrininkais bei policija, ar paskambinti Albertai į Brukliną ir pasakyti, kad pastatas, kuriame gyvenu, pavirto pelenais, mano daiktai sudegė ir ar ji galėtų rasti kokį būdą mane priimti kelioms dienoms, kol susirasiu kitą butą su šaltu vandeniu.

Tačiau sprogimas nepasigirdo, gaisras nekilo ir aš pajutau tokį palengvėjimą, kad iškart pagalvojau, kaip būtų gerai nusimaudyti vonioje, kad tikrai nusipelniau trupučio ramybės, poilsio ir jaukumo, kaip pasakytų mama.

Bute su šaltu vandeniu būtų visai nieko gulėti vonioje, jeigu ne galva. Tas butas toks šaltas, kad jeigu kiek ilgiau pagulėsi vonioje, pradės taip šalti galva, kad nežinosi nė kur ją dėti. Jeigu panersi po vandeniu su visa galva, kentėsi išniręs, kai karštas vanduo ant galvos atšals, ji pradės drebėti, o tu pradėsi čiaudėti.

Be to, kai gyveni bute su šaltu vandeniu, vonioje patogiai nepaskaitysi. Kūnas, panardintas karštame vandenyje, taip įkaista, kad parausta ir susiraukšlėja, tuo tarpu rankos, kuriomis laikai knygą, net pamėlynija nuo šalčio. Jeigu knyga nedidelė, tai rankas dar gali keisti — laikai knygą viena ranka, kol kita vandenyje sušyla. Ir atrodo, kad skaitymo problema būtų išspręsta, tiktai kad dabar ta ranka, kuri buvo vandenyje, jau yra šlapia ir iškyla grėsmė, kad sušlapins ir knygą, o juk negali kas kelios minutės čiupti už rankšluosčio, jeigu nori, kad rankšluostis būtų šiltas ir sausas, kai susiruoši išlipti.

Sumąsčiau, kad galvos problemą galėčiau išspręsti užsimovęs megztą slidininko kepuraitę, o rankų problemą — su pora pigių pirštinių, bet tada sunerimau, kad jeigu numirčiau nuo širdies smūgio, greitosios pagalbos darbuotojai labai stebėtųsi, ką dariau su kepuraite ir pirštinėmis gulėdamas vonioje, ir, žinoma, praneštų apie tokį savo atradimą Daily News, o jau tada tapčiau pajuokos objektu Makėjaus profesinėje technikos mokykloje ir tarp įvairių barų lankytojų.

Bet vis tiek nusipirkau kepuraitę ir pirštines, ir tą dieną, kai niekas nesprogo, prisileidau vonią karšto vandens. Norėjau būti sau geras, tad nusprendžiau pamiršti skaitymą ir nardyti į vandenį tiek, kiek panorėsiu, kad tik galva nesušaltų. Įsijungęs radiją pasiieškojau muzikos, kuri tiktų žmogui, ką tik išgyvenusiam didžiai neramią ir dėl krosnelės kupiną pavojų popietę, įsijungiau elektrinę antklodę ir pasidėjau ją ant kėdės šalia vonios, kad galėčiau išlipęs greitai nusišluostyti rožiniu rankšluosčiu, kurį Alberta man padovanojo, įsisupti į elektrinę antklodę, apsimauti kepuraitę su pirštinėmis ir atsigulti šiltai bei patogiai į lovą. O tada jau žiūrėjau, kaip į langus plakasi snaigės, dėkojau Dievui, kad krosnelė pati atvėso, ir skaitydamas „Aną Kareniną“ užmigau.

Po manimi gyvena Bredfordas Rašas, kuris čia išsinuomojo butą po to, kai jam apie jį pasakiau vieną vakarą, kai abu dirbome Manufacturer’s Trust Company banko naktinėje pamainoje. Jeigu kas banke jį pavadindavo Bredu, jis iškart atkirsdavo: Bredfordas, Bredfordas, mano vardas — Bredfordas, taip piktai, kad niekas su juo išvis nebenorėjo šnekėtis, ir kai eidavome pusryčiauti ar pietauti, ar kaip tai vadinasi trečią valandą nakties, prisidėti jo niekas nekviesdavo. Tačiau kartą viena iš moterų, kuri ruošėsi išeiti iš darbo dėl būsimų vedybų, pakvietė ir jį nueiti su visais išgerti, ir po trijų stiklų jis pasipasakojo esąs iš Kolorado, baigęs Jeilio universitetą, o į Niujorką atvažiavęs tam, kad atsigautų po savižudybės savo mamos, kuri šešetą mėnesių prarėkė sirgdama kaulų vėžiu. Moteris, kuri ruošėsi ištekėti, išgirdusi tokią istoriją paplūdo ašaromis, o mes taip ir nesupratome, kam, po velnių, tam Bredfordui prisireikė pakabinti tokį debesį virš mūsų mažo vakarėlio. To aš tąnakt jo ir paklausiau, kai mudu grįžom traukiniu į Dauningo gatvę, bet jis tik nusišypsojo ir aš pradėjau abejoti, ar jam viskas gerai su galva. Man buvo keista, kad jis dirba banko tarnautoju, kai turi Gebenės lygos išsilavinimą ir galėtų sėdėti Volstrite kartu su panašiais į save.

Dar vėliau niekaip negalėjau suprasti, kodėl jis tiesiog nepasakė „ne“, kai mane užklupo krizė, tą speiguotą vasario dieną, kai man išjungė elektrą už tai, kad nesumokėjau. Grįžau namo svajodamas apie ramybę, poilsį ir jaukumą karštoje vonioje. Ant kėdės pasidėjęs elektrinę antklodę įsijungiau radiją. Jis neišleido nė garso. Mano antklodė nešilo, o lempą nedegė.

Į vonią tekėjo karštas vanduo, ir aš jau buvau nuogas. Taigi turėjau užsimaukšlinti kepuraitę, apsimauti pirštines ir kojines, susivynioti į elektrinę antklodę, kuri nešilo, ir keikti kompaniją, kuri išjungė elektrą. Lauke buvo dar šviesu, bet man buvo aišku, kad ilgai šitaip neištversiu.

Bredfordas. Žinoma, jis bus nieko prieš padaryti man nedidelę paslaugą.

Kai pasibeldžiau, jis atidarė duris kaip visada niauriai nusiteikęs. Taip?

Bredfordai, mane viršuje ištiko šiokia tokia krizė.

Kodėl tu susivyniojęs į elektrinę antklodę?

Būtent dėl to pas tave ir atėjau. Man išjungė elektrą, o aš neturiu šilumos, išskyrus šitą antklodę, todėl pagalvojau: jeigu pro langą nuleisčiau ilgintuvą, ar negalėtum jį paimti ir įjungti pas save, ir tada turėčiau elektros, kol galėsiu susimokėti, o tai padaryti žadu labai greitai.

Mačiau, kad jam nesinorėjo to daryti, bet jis tik linktelėjo ir įsitraukė pro langą mano nuleistą laidą. Pabeldžiau į grindis tris kartus, tikėdamasis, kad jis supras, jog sakau ačiū, bet jokio atsakymo negavau, ir nuo to karto, kada tik matydavomės ant laiptų, jis vos mane bepažindavo, ir iš to supratau, kad tas mano laidas jam labai slegia širdį. Mokytojas iš elektros cecho Makėjaus mokykloje pasakė, kad toks dalykas gali kainuoti tik keletą centų per dieną, ir negalėjo suprasti, kodėl kas nors turėtų dėl to nervintis. Ir dar pridūrė, kad tam nuospaudai galėčiau pasiūlyti keletą dolerių už suteiktą didelį nepatogumą, jog jam reikia laikyti mano laidą savo elektros lizde, bet kad tam apgailėtinam vargšui tai vis tiek nepadės, nes čia ne pinigų klausimas. Viskas dėl to, kad tokie žmonės nemoka pasakyti „ne“ ir tas „ne“ kaip rūgštis graužia juos iš vidaus ir gadina gyvenimą.

Iš pradžių maniau, kad tas mokytojas perdeda, bet pastebėjau, kad Bredfordas tolydžio darosi su manim vis šaltesnis. Anksčiau jis bent jau šyptelėdavo ar linktelėdavo, ar ką nors sumurmėdavo. O dabar praeina pro šalį nė burnos nepravėręs ir man darosi neramu, nes vis dar neturiu pinigų mokesčiams ir nežinau, kaip ilgai tas mūsų susitarimas ištemps. Aš taip nerimauju, jog visados įsijungiu radiją, kad įsitikinčiau, ar dar galėsiu išsimaudyti ir pasišildyti antklodę.

Mano laidas išbuvo jo lizde du mėnesius, o tada vieną žvarbų balandžio pabaigos vakarą įvyko klastinga išdavystė. Įsijungiau radiją, pasidėjau elektrinę antklodę ant kėdės, kad būtų šilta, ant antklodės sukroviau rankšluostį, kepuraitę ir pirštines, kad jie irgi sušiltų, prisileidau vonią, išsimuilavau ir atsiguliau klausydamasis Hektoro Berliozo „Fantastinės simfonijos“, bet tada, pačiame antrosios dalies vidury, kai jau buvau nusiteikęs patenkintas lipti iš vonios, viskas sustojo, radijas nutilo, šviesa užgeso, ir man buvo aišku, kad antklodė, užmesta ant kėdės atlošo, tuoj atvės.

Ir aš iškart supratau, ką tas Bredfordas padarė: jis ištraukė laidą žmogui, kuris bute su šaltu vandeniu šildosi karštoje vonioje. Žinau, kad aš pats tikrai tokio dalyko nebūčiau padaręs jam ar kam nors kitam. Dar galėčiau taip padaryti žmogui, kuris turi centrinį šildymą, bet likimo bendrui, kuris nuomojasi butą su šaltu vandeniu, — jokiu būdu, niekuomet.

Pasilenkiau per vonios kraštą ir pabeldžiau į grindis, tikėdamasis, kad galbūt įvyko klaida, kad galbūt jis pasigailės ir vėl mane įjungs, bet ne, iš apačios nesigirdi nė garso, neveikia radijas nei šviesa. Vanduo buvo dar šiltas, tad tuo tarpu galėjau pagulėti ir pamąstyti apie niekšingą žmonijos prigimtį stebėdamasis ir kaip žmogus, turintis Jeilio išsilavinimą, gali tyčia paimti elektros laidą ir ištraukti jį iš lizdo palikdamas mane mirtinai sušalti. Vieno tokio klastingo poelgio pakanka, kad prarastum viltį ir pradėtum galvoti apie kerštą.

Ne, keršto aš netroškau. Tiktai elektros, ką gi, turėsiu rasti kitą būdą atvesti Bredfordą į protą. Štai šaukštas, o čia ilgas virvagalys, jeigu pririšiu šaukštą prie virvės, galėsiu atsidaryti langą ir siūbuoti, kad jis barbentų Bredfordui į langą, o tada Bredfordas turėtų suprasti, kad prie kito virvės galo viršuje stoviu aš ir barbenu, kad gaučiau elektros. Jis gali susierzinti ir mėginti šaukštą ignoruoti, bet aš atsimenu, kaip kartą pasakė, kad užtenka varvančio čiaupo ir jis visą naktį negali užmigti, tad jeigu reikės, barbensiu į langą tol, kol jis nebegalės kentėti. Jis, žinoma, galėtų užlipęs laiptais patrankyti man į duris ir pasakyti, kad liaučiausi, bet žinojau, kad taip pasielgti jis niekuomet nedrįs, ir buvau tikras, kad užspeičiau jį į kampą. Man buvo labai jo gaila, ir šiaip, ir dėl to, kad jo motina šešetą mėnesių prarėkė sirgdama kaulų vėžiu, ir ateity aš tikrai stengsiuosi nelikti jam skolingas, tačiau dabar išgyvenu krizę ir man labai reikia radijo, šviesos ir elektrinės antklodės arba turėsiu skambinti Albertai dėl nakvynės, bet jeigu ji paklaustų kodėl, juk negalėčiau pasakyti, kad tai Bredfordas šitiek laiko aprūpino mane elektra. Ją apimtų teisuoliško pasipiktinimo būsena, tokia įprasta Naujajai Anglijai, ir ji pasakytų, kad turėčiau susimokėti savo mokesčius, o ne barškinti šaukštais žmonėms į langus žvarbiais vakarais, ypač į langus žmonėms, kurių motinos mirė rėkdamos nuo kaulų vėžio. Tada aš jai pasakyčiau, kad nėra jokio ryšio tarp mano šaukšto ir mirusios Bredfordo motinos, bet tai nuvestų tik prie dar didesnių nesutarimų ir peštynių, o tuomet turėčiau tiesiog išeiti trenkęs durimis ir šaltyje bei tamsoje grįžti į savo butą.

Buvo penktadienio vakaras, o penktadieniais Bredfordui būdavo išeiginė, tad žinojau, kad į darbą nuo manęs pabėgti jis negalės. Įsivaizdavau, kaip Bredfordas stovi ten, apačioje, su laidu rankoje ir sprendžia, ką jam daryti su šaukštu prie lango. Jis būtų galėjęs tiesiog išeiti iš namų, bet kur jis pasidės? Kas norės eiti su juo į barą išgerti alaus ir klausytis, kaip jo motina rėkdama mirė? Galiausiai jis, ko gero, dar pradėtų visiems pasakoti, kaip kaimynas iš viršaus jį kamuoja su šaukštu, ir bet kuris sutiktasis bare pabėgtų į šalį.

Aš taip ir barbenau vis pailsėdamas kokias kelias valandas, kol staiga atsirado šviesa ir pradėjo groti radijas. „Fantastinė simfonija“ buvo seniai pasibaigusi ir tai mane sunervino, bet atsukau elektrinę antklodę visu pajėgumu, apsimoviau kepuraitę ir pirštines ir sugrįžau į lovą su „Ana Karenina“, tik nebegalėjau skaityti, nes galvą užplūdo tamsa dėl Bredfordo ir jo vargšės motinos iš Kolorado. Jeigu mano mama mirtų nuo kaulų vėžio Limerike ir kas nors iš viršaus pradėtų mane taip kankinti barbendamas šaukštu į langą, aš užlipčiau į viršų ir jį užmuščiau. Dabar pasijutau toks kaltas, kad pagalvojau, jog reikėtų pasibelsti į Bredfordo duris ir pasakyti: man labai nesmagu dėl šaukšto ir tavo vargšės motinos, gali ištraukti laidą, bet lovoje buvo taip šilta ir jauku, kad ėmiau ir užmigau.

Kitą savaitę sutikau jį bekraunantį mantą į sunkvežimį. Kai paklausiau, ar nereikia pagalbos, jis teištarė: bybys. Jis išsikraustė, bet manęs neišjungė ir aš turėjau elektros dar keletą savaičių, kol perdeginau laidą įjungęs elektrinį šildytuvą ir turėjau eiti į Beneficial Finance Company paskolos, kad galėčiau susimokėti mokesčius už elektrą ir mirtinai nesušalčiau.

39

Mokytojų valgykloje senbuviai sako, kad klasė yra kovos laukas, kad mokytojai yra kariai, nešantys šviesą tiems prakeiktiems vaikigaliams, kurie nenori mokytis, o nori tik sėdėti padėję užpakalius ir kalbėtis apie filmus, automobilius, seksą ir apie tai, ką veiks šeštadienio vakarą. Taip jau yra šitoje šalyje. Čia mokslas nemokamas, bet niekas jo nenori. Ne taip kaip Europoje, kur mokytojus gerbia. Vaikų tėvams šioje mokykloje tai nė kiek nerūpi, nes jie patys nėra baigę vidurinės. Jie neturėjo tam laiko, jie turėjo rūpintis, kaip išgyventi per Depresiją, ir kariauti — Antrajame pasauliniame ir Korėjoje. O kur dar visi biurokratai, kurie patys niekad nenorėjo mokytojauti, visi suknisti direktoriai, direktorių pavaduotojai ir vedėjai, kurie pabėgo iš klasės taip greitai, kaip tik nešė jų trumpos kojos, o dabar leidžia laiką kibdami prie mokytojų.

Bobas Bogardas stovi prie laikmačio. A, ponas Makortas, ar nenorėtumėt nueiti pavalgyti sriubos?

Sriubos?

Jis šypteli ir aš suprantu, kad „sriuba“ čia reiškia ką kita. Taip, pone Makortai. Sriubos.

Mes išeinam į gatvę ir pasukam į Mioro barą.

Sriubos, pone Makortai. Gal norėtumėt alaus?

Įsitaisę prie baro mudu lenkiam vieną stiklą po kito. Šiandien penktadienis, čia užklysta ir daugiau mokytojų, o kalbos sukasi apie vaikus, vaikus, vaikus ir mokyklą, ir aš sužinau, kad kiekvienoje mokykloje yra du pasauliai, mokytojo pasaulis ir administratoriaus bei inspektoriaus pasaulis, ir kad tuodu pasauliai yra amžinai sukryžiavę ietis, kad kai atsitinka kas nors ne taip, mokytojas būna atpirkimo ožys.

Bobas Bogardas liepia man nesijaudinti dėl „Tavo pasaulio“ ir semestro vidurio egzaminų. Daryk viską formaliai. Išdalyk užduotis, palauk, kol vaikai supils viską, ko nežino, darbus surink ir surašyk visiems teigiamus pažymius, tai ne jų kaltė, kad panelė Mad juos apleido, tėvai bus patenkinti, o vedėjas ir direktorius nelips ant galvos.

Turėčiau eiti iš baro ir plaukti keltu į Manheteną, kur tarėmės pavakarieniauti su Alberta, bet kad alus vis nesibaigia, o dosnumui juk sunku pasakyti „ne“, o kai atsistoju nuo kėdės, kad paskambinčiau Albertai, ji mane aprėkia, jog esu tipiškas airis girtuoklis, ir tai paskutinis kartas, kai ji manęs laukė, nes nuo šiol nutraukia su manimi santykius ir yra pilna vyrų, kurie norėtų su ja draugauti, viso gero.

Mano kančios nepalengvintų net ir visas pasaulio alus. Kasdien kamuojuosi su penkiomis pamokomis, gyvenu bute, kurį Alberta vadina landyne, o dabar dar iškilo pavojus ją prarasti dėl to, kad pasėdėjau bare. Sakau Bobui, kad man reikia eiti, greitai vidurnaktis, bare prasėdėjom devynias valandas, o mano galvoje kaupiasi tamsūs debesys. Dar po vieną, o tada nueisim pavalgyti, sako jis. Juk negali lipti į keltą nevalgęs. Jis tvirtina, kad reikia valgyti tokį maistą, kuris padėtų ryte išvengti nemalonių jausmų, ir „Švento Jurgio“ užkandinėje užsako žuvies su kiaušiniene, skrudintomis bulvėmis, skrebučiu ir kava. Ir tvirtina, kad žuvies ir kiaušinienės kombinacija po to, kai visą dieną ir vakarą gėrei alų, daro stebuklus.

Aš ir vėl ant kelto, kur senasis italas, tykantis, kam nublizginti batus, sako, kad mano batai dabar atrodo išvis baisiai, ir nėra jokios prasmės jam sakyti, kad neturiu pinigų, kai siūlosi juos nublizginti už pusę kainos, jeigu nusipirksiu naujus iš jo brolio Delansio gatvėje.

Ne, neturiu pinigų batams. Neturiu ir blizginimui.

Ak, professore, professore, aš tau nemokamai blizginu. Pamatysi, kaip gerai jausis, kai nublizginu. Tik nueik pas mano brolį batų.

Jis atsisėda ant savo dėžės, pasideda mano koją į sterblę ir pakelia akis. Užuodžiu alų, professore. Mokytojas vėlai namo, a? Batai baisūs, batai baisūs, bet aš blizginu. Jis brūkšteli šepečiu per tepalą, apibraukia batą, grybšteli blizginimo skudurėliu jo nosį, patapšnoja man per kelį, kad žinočiau, jog baigė, susideda į dėžę įrankius ir atsistoja. Jis laukia, kad užduočiau klausimą, kurio neklausiu, nes jis ir pats jį puikiai žino: o kaipgi mano kitas batas?

Jis gūžteli. Tu eini pas mano brolį, aš tau padarau kitą batą.

Bet jeigu iš jūsų brolio nusipirksiu naujus, tai man šito blizginti jau nebereikės.

Jis gūžteli dar kartą. Taigi tu esi professore. Tu protingas, a, turi smegenų? Tai mokai ir pagalvoji apie blizginimą ir neblizginimą.

Ir nukrypuoja šalin kažką sau niūnuodamas ir šaukdamas „blizginu, blizginu“ miegantiems keleiviams.

Esu mokytojas, turintis aukštąjį išsilavinimą, bet štai senas italas, kuris vos kalba angliškai, apvynioja mane aplink pirštą ir paleidžia į krantą tik su vienu nuvalytu batu, tuo tarpu kitas taip ir lieka dėmėtas nuo lietaus, sniego ir purvo. Jeigu dabar jį pačiupčiau ir pareikalaučiau, kad nuvalytų ir tą purviną batą, jis gali pradėti rėkti ir pasišaukti į pagalbą įgulos narius, o kaip tada paaiškinčiau, kad jis pats pasisiūlė nušveisti už dyką, vieną batą nuvalė, o paskui apgavo? Dabar jau esu pakankamai blaivus, kad suprasčiau, jog negali priversti seno italo šveisti tavo purviną batą, kad buvau kvailas, kam iš viso jį prisileidau prie savo kojos. Jeigu pradėčiau skųstis įgulos nariams, jis gali jiems sakyti, kad užuodė alų, o tada jie tik nusijuoktų ir nueitų.

Jis krypuoja pirmyn atgal tarp eilių. Ir vis kartoja tą savo „blizginu“ kitiems keleiviams, o man labai maga jį pačiupti ir su visa dėže išmesti per bortą. Bet to nepadarau, tiktai prieš lipdamas iš kelto pasakau: niekuomet neisiu pirkti batų iš tavo brolio Delansio gatvėje.

Jis gūžteli. Aš neturiu nė jokio brolio Delansio gatvėje. Blizginu, blizginu.

Sakydamas tam batų blizgintojui, kad neturiu pinigų, nemelavau. Neturiu net penkiolikos centų metro bilietui. Viską, ką turėjau, išleidau alui, o kai nuėjome į „Švento Jurgio“ užkandinę, prašiau Bobo Bogardo, kad sumokėtų už mano žuvį ir kiaušinienę, o aš grąžinsiu jam kitą savaitę, bet nieko bloga neatsitiks, jeigu namo parsigausiu pėsčiomis, Brodvėjumi, pro Trejybės bei Šv. Pauliaus bažnyčias, kur palaidotas Roberto Emeto brolis Tomas, pro Rotušę, iki Hiustono gatvės, kol atsidursiu savo bute su šaltu vandeniu.

Dabar antra valanda ryto, vienas kitas praeivis, atsitiktinis automobilis. Dešinėje praeinu Brodo gatvę, kur dirbau Manufacturer’s Trust Company banke, ir pagalvoju, kažin kaip dabar sekasi Endžiui Pitersui ir Brigitai, buvusiai Braidei. Žingsniuoju ir žvelgiu atgal į tą aštuonetą su puse metų nuo savo atvykimo į Niujorką — dienos Biltmoro viešbutyje, kariuomenė, Niujorko universitetas, darbai sandėliuose, dokuose, bankuose. Prisimenu Emerą ir Tomą Klifordą, galvoju, kažin ką dabar veikia Rapaportas ir kiti vyrukai, su kuriais susipažinau kariuomenėj. Nebūčiau nė svajojęs, kad baigsiu universitetą ir tapsiu mokytoju, o štai dabar jau svarstau, ar pavyks ištverti profesinėje mokykloje. Biurų pastatuose, pro kuriuos dabar einu, tamsu, bet aš žinau, kad dieną prie stalų ten sėdi žmonės, jie tyrinėja akcijų biržą ir užsidirba milijonus. Jie vilki kostiumus ir ryši kaklaraiščius, nešiojasi portfelius, o išėję pietauti kalba apie pinigus pinigus pinigus. Jie gyvena Konektikute su ilgakojėmis episkopalietiškomis žmonomis, kurios greičiausiai leisdavo laiką Biltmoro viešbučio vestibiulyje, kur aš po jų valiau, jie geria martinį prieš vakarienę. Jie žaidžia golfą priemiesčio klube ir turi meilužių, bet niekam tai ne galvoj.

Ir aš galėčiau taip gyventi. Galėčiau padirbėti su Stenliu Garberiu, kad kalbėčiau be akcento, nors jis man ir sakė, kad būčiau tikras asilas, jeigu jo atsikratyčiau. Stenlis mano, kad airiškas akcentas yra labai žavingas, atveria duris, primena žmonėms Barį Ficdžeraldą. Kai pareiškiau, kad nenoriu niekam priminti Bario Ficdžeraldo, Stenlis pasakė: tai gal norėtum turėti žydišką akcentą ir visiems priminti Molę Goldberg? O kai paklausiau, kas ta Molė Goldberg, jis atšovė: jeigu nežinai, kas yra Molė Goldberg, tai su tavim kalbėtis nėra prasmės.

Kodėl negaliu gyventi taip linksmai ir nerūpestingai kaip mano broliai Malachis ir Maiklas — stovėčiau sau už baro, pilstyčiau gėrimus gražioms moterims ir juokaučiau su Gebenės lygos absolventais? Uždirbčiau tikrai daugiau negu keturis tūkstančius penkis šimtus dolerių per metus, kuriuos uždirbu kaip nuolatinis pavaduojantis mokytojas. Gaučiau gerus arbatpinigius, maisto kiek telpa, naktimis išdykaučiau su episkopalietiškomis paveldėtojomis, žavėčiau jas trupinėliais poezijos ir grūdeliais sąmojo. Miegočiau iki pietų, valgyčiau romantiškuose restoranuose ir klajočiau Manheteno gatvėmis, nebereikėtų pildyti jokių formų nei taisyti rašinių, galėčiau skaityti knygas tik savo malonumui, nebereikėtų nervintis dėl paniurusių vidurinės mokyklos paauglių.

Bet ką tada daryčiau, jeigu susitikčiau Horacijų? Ar išdrįsčiau jam pasakyti, kad baigiau universitetą ir kelias savaites padirbėjau mokytoju, bet buvo taip sunku, jog tapau barmenu, kad galėčiau bendrauti su geresnės klasės žmonėmis Aukštutiniame Istsaide? Žinau, kad Horacijus tik papurtytų galvą ir, ko gero, dar padėkotų Dievui, kad nesu jo sūnus.

Pagalvoju ir apie tą uosto kroviką kavinėje, kuris šitiek metų dirbo, kad jo vaikas galėtų lankyti Šv. Jono universitetą ir tapti mokytoju. Ką galėčiau pasakyti jam?

Jeigu papasakočiau Albertai, kad ruošiuosi palikti mokytojo darbą dėl nuostabaus gyvenimo baruose, ji greičiausiai pabėgtų ir ištekėtų už kokio teisininko ar futbolininko.

Ir nusprendžiu nemesti mokytojo darbo, ne dėl Horacijaus, ne dėl to uosto kroviko ar Albertas, bet dėl to, ką greičiausiai pasakyčiau pats sau baigiantis nakčiai, po gėrimų pilstymo ir klientų linksminimo. Aš pradėčiau save kaltinti, kad pasirinkau lengvesnį kelią, nes buvau nugalėtas berniukų ir mergaičių, kurie nenori nešiotis vadovėlių.

Jie nenori skaityti ir nenori rašyti. Jie sako: ai, ponas Makortai, visi anglų mokytojai verčia mumis rašyti apie kažkokius tai durnus dalykus, tokius kaip vasaros atostogos arba mūsų gyvenimo istorija. Nuobodu. Kiekvienais metais nuo pat pirmos klasės rašom tą savo gyvenimo istoriją, o mokytojai tik padeda paukščiuką ir sako: labai gerai.

Per semestro vidurio egzaminą mano anglų kalbos klasės net pašiurpsta gavusios testą su daugybinio pasirinkimo klausimais iš rašybos, žodyno, gramatikos ir teksto suvokimo. O kai išdaliju užduotis per ekonominį pilietiškumą, prasideda murmėjimas. Pasigirsta smarkių žodelių panelės Mad adresu ir palinkėjimų, kad jos laivas atsitrenktų į uolas, o ji pati taptų žuvų maistu. Jiems sakau: padarykite, ką galite, aš nesiruošiu būti kirvis, bet klasėje tvyro šaltis ir apmaudas, tarsi duodamas testą būčiau juos išdavęs.

Mane išgelbsti panelė Mad. Kol mokiniai laiko semestro vidurio egzaminus, tyrinėju spintas klasės gale ir randu jas prikimštas senų gramatikos vadovėlių, laikraščių, baigiamųjų egzaminų ir šimtų puslapių neištaisytų moksleivių rašinių, kai kurie iš jų parašyti net 1942-aisiais. Ruošiuosi mesti viską lauk, bet pradedu skaityti senus rašinius. Berniukai tada troško kariauti, atkeršyti už brolių, draugų, kaimynų mirtis. Vienas parašė: aš nudėsiu penkias japoškes už kiekvieną, kuris buvo nužudytas iš mano rajono. Kitas rašo: aš nenoriu eiti į kariuomenę, jeigu man reikės žudyti italus, nes aš pats esu italas. Aš nenoriu žudyti savo paties pusbrolių ir nekariausiu, nebent man duotų žudyti vokiečius ar japoškes. Labiau norėčiau žudyti vokiečius, nes nenoriu keliauti į Ramųjį vandenyną, kur visokios džiunglės, pilnos vabalų, gyvačių ir panašaus šlamšto.

Mergaitės laukė. Kai Džojis sugrįš, mudu apsiženysim ir išvažiuosim į Džersį, kad nebereiktų matyti tos durnės jo mamos.

Aš kraunu trupančius lapus ant stalo ir pradedu juos skaityti mokiniams. Kaklai išsitempia. Atsiranda pažįstamų vardų. Ei, juk tai mano tėvas. Jis buvo sužeistas Afrikoje. Ei, čia mano dėdė Selas, kuris žuvo Guame.

Man skaitant pasirodo ašaros. Berniukai bėga iš klasės į tualetą ir grįžta paraudusiomis akimis. Mergaitės savųjų neslepia ir viena kitą guodžia.

Dešimtys Steiteno salos ir Bruklino šeimų yra paminėtos šituose lapuose, kurie yra tokie trapūs, kad imam nerimauti, jog greitai subyrės. Mes norime juos išsaugoti, o tai įmanoma tik perrašant ranka, šimtai jų dar guli spintose.

Niekas neprieštarauja. Mes norime išsaugoti netolimą savo artimųjų praeitį. Parkerius turi visi ir visą likusį mokslo metų laiką, nuo balandžio iki birželio galo, jie šifruoja ir rašo. Ašaros nedžiūsta, pasitaiko ir protrūkių. Čia mano tėtis, kai buvo penkiolikos. Čia mano teta, ji mirė gimdydama.

Jie staiga susidomi rašiniais tema „Mano gyvenimas“, ir man taip norisi pasakyti: matote, ką galite sužinoti apie savo tėvus, dėdes ir tetas? Negi nenorite ir jūs aprašyti savo gyvenimo ateinančioms kartoms?

Bet susilaikau. Nenoriu jų trikdyti, kai klasė tokia tyli, kad net ponas Sorola turi patikrinti. Jis apeina kabinetą, pasižiūri, ką daro mokiniai, ir nesako nė žodžio. Man atrodo, jis dėkingas, jog klasėje tylu.

Birželio mėnesį visiems surašau teigiamus pažymius, laimingas, kad pergyvenau pirmuosius mokytojavimo profesinėje mokykloje mėnesius, nors neįsivaizduoju, ką būčiau daręs be trupančių rašinių.

Būčiau turėjęs mokyti.

40

Kadangi buto raktą esu seniai pametęs, jis visuomet atviras, bet tai ne taip svarbu, nes ten nėra ką vogti. Bute pradėjo rastis prašalaičių: Valteris Andersonas, pagyvenęs viešųjų ryšių vyrukas, Gordonas Petersonas, pradedantis aktorius, Bilas Galetlis, žmogus, ieškantis tiesos. Visi jie benamiai baro lankytojai, atsiųsti Malachio iš didelės jo širdies.

Valteris pradeda iš manęs vogti. Viso gero, Valteri.

Gordonas rūko lovoje ir sukelia gaisrą, bet blogiausia, kad jo draugė Malachio bare man pasiskundžia, jog Gordonas jaučia diskomfortą ir mano priešiškumą. Su juo taip pat atsisveikinu.

Mokslo metai baigėsi ir aš vėl diena po dienos turiu ieškoti darbo prieplaukose ir sandėlių platformose. Kas rytą esu pasiruošęs pakeisti vyrus, kurie išėjo atostogų arba nepasirodė dėl ligos, arba stoti ten, kur staiga užgriūva kroviniai ir prireikia papildomų rankų. Kai darbo nebūna, klaidžioju po dokus ir Grinvič Vilidžo gatves. Galiu nueiti iki Ketvirtojo aveniu, rausiuosi po knygynus ir svajoju apie dieną, kai čia ateisiu ir įsigysiu visas, kurias noriu, knygas. Dabar teišgaliu nusipirkti pigius leidimus popieriniais viršeliais ir esu labai patenkintas, kai grįžtu namo su ryšuliu, kuriame yra F. Skoto Ficdžeraldo „Šioje rojaus pusėje“, D. H. Lorenso „Sūnūs ir meilužiai“, Ernesto Hemingvėjaus „Fiesta“, Hermano Hesės „Sidharta“ — visas savaitgalis skaitymo. Ant elektrinės plytelės pasišildysiu skardinę pupelių, užsivirsiu arbatai vandens ir skaitysiu šviesoje, kuri atsklinda iš apatinio buto. Pradėsiu nuo Hemingvėjaus, kadangi mačiau filmą su Erolu Flinu ir Taironu Paueriu, visi jie ten smagiai leidžia laiką Paryžiuje ir Pamplonoje, geria, vaikšto į bulių kautynes, įsimyli, nors yra ir liūdesio tarp Džeiko Barnso ir Bretos Ešli dėl jo būklės. Ir aš norėčiau taip gyventi, klajoti po pasaulį be menkiausio rūpestėlio, nors Džeiku būti tai nenorėčiau.

Parsinešu knygas namo, o ten randu Bilą Galetlį. Po Valterio ir Gordono daugiau įsibrovėlių nenoriu, bet atsikratyti Bilo nėra taip paprasta, o po kurio laiko su jo buvimu apsiprantu. Jis jau buvo pas mane įsitaisęs, kai Malachis paskambino pasakyti, kad jo draugui Bilui, kuris išsižadėjo pasaulio, metė reklamos kompanijos vadovo darbą, išsiskyrė su žmona, išpardavė rūbus knygas plokšteles, trumpam reikia pastogės, ir aš juk, žinoma, neprieštarausiu.

Bilas stovi nuogas ant svarstyklių priešais į sieną atremtą didelį veidrodį. Ant grindų plevena dvi žvakės. Jis žiūri tai į veidrodį, tai į svarstykles ir vėl į veidrodį, o paskui į svarstykles. Papurto galvą ir atsisuka į mane. Per daug, sako jis. Per daug, per daug grynos mėsos. Ir duria pirštu į savo kūną — kaulų rinkinį, ant kurio pūpso galva su nutįsusiais juodais plaukais ir tankia juoda barzda, nusėta žilais ruoželiais. Jo akys mėlynos plačios įdėmios. Tai tu esi Frenkas, a? Labas. Jis nulipa nuo svarstyklių, atsistoja į veidrodį nugara, pasisuka per petį, kad galėtų pažiūrėti į save, ir pačiam sau sako: tamsta esi riebus ir nutukęs, Bilai.

Jis klausia, ar esu skaitęs „Hamletą“, ir sakosi pats jį perskaitęs trisdešimt kartų.

Aš taip pat perskaičiau „Finegano budynes“, jeigu išvis įmanoma jas perskaityti. Prie tos prakeiktos knygos praleidau septynerius metus, dėl to dabar čia ir esu. Jo, reikia tik stebėtis.

Trisdešimt kartų perskaityk „Hamletą“ ir pradėsi kalbėtis su savim. Septynerius metus skaityk „Finegano budynes“ ir norėsi pakišti galvą po vandeniu. „Finegano budynes“ reikia ne skaityti, o skanduoti. Tai gali užtrukti septynerius metus, bet užtat turėsi ką papasakoti vaikaičiams. Ir sulauksi jų pagarbos. Ką tu ten turi, pupelių?

Ar tu irgi norėtum? Aš čia jas šildausi ant plytelės.

Ne, ačiū. Man pupelių negalima. Bet tu pats valgyk, o kol valgysi, aš tau viską paaiškinsiu. Aš bandau sumažinti savo kūną, kad jo liktų tik tiek, kiek gyvybiškai būtina. Pasauliui manęs per daug. Ar supranti? Per daug mėsos.

Nepasakyčiau.

Nava. Pasitelkęs maldą, pasninką ir meditaciją, aš greitai sversiu mažiau nei šimtą svarų, negaliu pakęsti tų trijų skaitmenų. Noriu sverti devyniasdešimt devynis arba nieko. Noriu. Ar pasakiau „noriu“? Aš neturėčiau sakyti „noriu“. Aš neturėčiau sakyti „neturėčiau“. Sudėtinga, ar ne? Nieko, valgyk savo pupeles. Aš bandau atsikratyti ego, bet toks veiksmas jau pats savaime yra ego. Visi veiksmai yra ego. Supranti? Su tuo veidrodžiu ir svarstyklėmis aš čia ne dėl savo sveikatos.

Iš kito kambario jis atsineša dvi knygas ir sako, kad į visus klausimus man atsakys Platonas ir Evangelija pagal Joną. Atsiprašau, sako jis, turiu nusilengvinti.

Jis paima raktą ir nuogas išeina į tualetą koridoriuje. O grįžęs užsilipa ant svarstyklių pažiūrėti, kiek palengvėjo. Ketvirtį svaro, ištaria ir su palengvėjimu atsidūsta. Tada pritupia ir vėl žiūri į veidrodį, apsuptas žvakių, Platonas jam iš kairės, apaštalas Jonas iš dešinės. Tyrinėdamas savo atvaizdą, jis vėl kreipiasi į mane. Tu valgyk. Valgyk tas pupeles. Knygos. Tai štai ką tu ten turi, a?

Aš valgau pupeles, o kai išvardiju knygų pavadinimus, jis papurto galvą. Ė, ne, ė, ne. Hesė — galbūt. Visus kitus pamiršk. Visi kiti — vakarietiškas ego. Vakarietiškas mėšlas. Su Hemingvėjum nesivalyčiau nė užpakalio. Bet aš neturėčiau taip kalbėti. Taip kalba arogancija. Ir vėl tas ego. Atsiimu savo žodžius. Bet ne, palauk. Aš juos jau ištariau. Tai tegu čia ir būna. Va, jau ir nebėra. Aš perskaičiau „Hamletą“. Skaičiau „Finegano budynes“, o dabar štai sėdžiu ant grindų kažkur Grinvič Vilidže su Platonu, Jonu ir žmogumi, kuris valgo pupeles. Kaip tau patinka tokie ingredientai?

Nežinau.

Kartais mane apima neviltis, ar žinai kodėl?

Kodėl?

Mane apima neviltis, jog su tuo Platonu ir Jonu aš galiu nueiti per toli ir atrasti, kad jų nepakanka. Kad galiu nenueiti niekur. Supranti?

Ne.

Ar esi skaitęs Platoną?

Skaičiau.

O apaštalą Joną?

Per mišias visados skaito Evangeliją.

Tai ne tas pats. Apaštalą Joną turi skaityti atsisėdęs, laikydamas jį rankose. Kito būdo nėra. Jonas yra enciklopedija. Jis pakeitė mano gyvenimą. Pažadėk, kad skaitysi Joną, o ne tą prakeiktą rašliavą, kurią parsinešei krepšyje. Atleisk, ir vėl tas ego lenda į paviršių.

Jis sukikena į veidrodį, pasitapšnoja per tą vietą, kur turėtų būti pilvas, svyruoja nuo vienos knygos prie kitos, eilutė iš Jono, pastraipa iš Platono, ir spygčioja iš malonumo: ai, ai, štai graikas ir žydas, graikas ir žydas.

Ir vėl kreipiasi į mane. Aš atsiimu savo žodžius, sako. Nėra jokio „niekur“ su šitais vaikinais. Nėra. Forma, ola, šešėlis, kryžius. Jėzau, man reikia banano. Iš už veidrodžio išsitraukia pusę banano ir kažką pamurmėjęs suvalgo. O tada sukryžiuoja po savim kojas, ant kelių delnais į viršų pasideda rankas — lotoso poza. Praeidamas pro šalį išmesti į šiukšlinę pupelių skardinės, matau, kad spokso į savo nosies galiuką. Kai pasakau „labanakt“, o jis neatsako, suprantu, kad aš jau nėjo pasaulyje, kad galiu eiti į lovą ir skaityti. Nuotaikai išlaikyti paskaitysiu Hesę.

41

Alberta kalba apie vedybas. Ji nori sukurti šeimą, turėti vyrą, savaitgaliais vaikščioti po antikvariatus, virti vakarienę, vieną dieną įsigyti normalų butą, gimdyti vaikus.

Bet aš tam dar nepasiruošęs. Matau, kaip Malachis su Maiklu šauniai leidžia laiką mieste. Matau, kaip broliai Klensiai dainuoja „Baltojo arklio tavernos“ galinėje salėje, vaidina spektakliuose Cherry Lane teatre, įrašinėja dainas, juos atranda ir pradeda kviestis prabangūs klubai, o gražuolės vedasi į vakarėlius. Matau, kaip bitnikai Vilidžo kavinėse skaito savo kūrinius, o fone groja džiazas. Visi jie yra laisvi, o aš ne.

Jie geria. Rūko žolę. Moterys sukalbamos.

Alberta nori gyventi kaip jos senelė Rod Ailande. Šeštadienio rytą išsiverdi kavos, surūkai cigaretę, rožiniais suktukais susisuki plaukus, keliauji į prekybos centrą, visko prisiperki, prigrūdi šaldytuvą, nešvarius daiktus nuneši į skalbyklą, palauki, kol išsiskalbs ir bus galima sulankstyti, nuneši į valyklą drabužius, kurie man atrodo švarūs, o kai paprieštarauju, ji sako: ir ką tu išmanai apie rūbų valymą? Tvarkai namus, nesvarbu, to reikia ar ne, įsipili išgerti, pasiruoši sočią vakarienę, eini į kiną.

Sekmadienio rytą ilgiau pamiegi, valgai sočius pietus, skaitai laikraštį, pasivaikštai po antikvariatus Atlanto aveniu, grįžti namo, ruošiesi kitos savaitės pamokoms, taisai rašinius, pasigamini sočią vakarienę, įsipili išgerti ir vėl prisėdi prie rašinių, išgeri arbatos, surūkai cigaretę, eini į lovą.

Į pedagogines pareigas ji žiūri kur kas rimčiau negu aš, atsakingai ruošiasi pamokoms, sąžiningai taiso rašinius. Jos mokiniai labiau linkę prie mokslų nei mano, su jais galima pasikalbėti ir apie literatūrą. Jeigu savo mokiniams užsimenu apie knygas, poeziją ar dramas, jie tik dūsauja ir inkščia išleidžiami į tualetą.

Prekybos centrai mane slegia, aš nenoriu kas vakarą sočios vakarienės. Tai mane vargina. Noriu bastytis po miestą, gerti kavą kavinukėse ir alų baruose. Nenoriu visą likusį gyvenimą leisti savaitgalius pagal Zojės dienotvarkę.

Alberta sako, kad yra dalykų, kuriuos daryti reikia, kad turiu vieną kartą subręsti ir ateiti į protą arba būsiu kaip mano tėvas, klajosiu be vietos ir mirtinai nusigersiu.

Nuo to prasideda ginčas, aš jai aiškinu, kad pats žinau, jog mano tėvas gėrė ir mus paliko, bet jis yra mano tėvas, ne jos, ir ji niekuomet nesupras, kaip būdavo tada, kai jis negėrė, tais rytmečiais, kuriuos leisdavau prie ugnies klausydamasis jo pasakojimų apie didingą Airijos praeitį ir baisias jos kančias. Ji pati neturėjo tokių rytmečių su savo tėvu, kuris paliko ją Zojei, kai jai tebuvo septyneri, ir aš nežinau, kaip jai pavyksta su tuo susitaikyti. Kaip ji iš viso galėtų atleisti motinai ir tėvui, kad numetė ją senelei ant galvos?

Mes taip susiginčijame, kad išeinu ir grįžtu į savo butą Vilidže pasiruošęs pašėlusiam bohemiškam gyvenimui. Tada išgirstu, kad ji susirado kitą, ir staiga aš vėl jos noriu, einu dėl jos iš proto, esu lyg pamišęs. Galvoju tik apie jos dorybes, grožį, energiją ir savaitgalio dienotvarkės saldybę. Jeigu ji tik sutiks su manimi susitaikyti, aš būsiu idealus vyras. Nešiosiu į prekybos centrą nuolaidų kuponus, plausiu indus, kas vakarą išsiurbsiu visą butą, pjaustysiu daržoves sočioms vakarienėms. Ryšėsiu kaklaraištį, valysiuosi batus, tapsiu protestantu.

Darysiu viską.

Man jau neberūpi nei pašėlęs Malachio ir Maiklo gyvenimas, nei tie nevalos bitnikai Vilidže su niekam tikusia savo egzistencija. Aš noriu Albertos, gaivios, šviesios ir moteriškos, šiltos ir saugios. Mes susituoksime, tikrai tikrai, ir būsime kartu iki žilos senatvės.

Ji sutinka susitikti Luiso bare prie Šeridano aikštės ir įžengia pro duris dar gražesnė nei anksčiau. Barmenai nustoja pilstyti, kad į ją pažiūrėtų. Ištįsta kaklai. Ji vilki ryškiai mėlyną paltą su šviesiai pilka kailine apykakle, kurį jai tėvas nupirko kaip susitaikymo ženklą po to, kai prieš keletą metų sudavė per skruostą. Šilkinis šviesiai violetinis šalikėlis juosia apykaklę, ir aš žinau, kad nuo šiol, kada tik matysiu šią spalvą, visuomet galvosiu apie šitą akimirką, šitą šalikėlį. Ir žinau, kad ji atsisės ant kėdės šalia manęs ir pasakys, kad visa tai buvo klaida, kad mudu esame vienas kitam skirti ir kad dabar turėtume eiti pas ją, ji paruoš vakarienę ir mudu gyvensime ilgai ir laimingai.

Taip, martinio ji išgersianti, bet ne, ji neisianti pas mane ir ne, mes neisim pas ją, kadangi viskas baigta. Jai jau gana manęs ir mano brolių, jų barų ir Vilidžo kavinių, ji norinti gyventi kitokį gyvenimą. Jau ir taip sunku, kai turi kasdien dirbti mokykloje, kam jai papildoma įtampa, kai reikia taikstytis su manimi ir mano inkštimu dėl to, kaip aš norįs daryti tą ir aną, viską, tik ne būti atsakingas. Užtenka skųstis, sako ji. Laikas suaugti. Ir priduria, kad man jau dvidešimt aštuoneri, bet vis dar elgiuosi vaikiškai, ir jeigu noriu savo gyvenimą švaistyti baruose kaip mano broliai, tai yra mano reikalas, bet ji šitaip gyventi nesiruošia.

Su kiekvienu žodžiu jos pyktis auga. Ji neduos man palaikyti rankos, nesileis net bučiuojama į skruostą ir ne, ji negers daugiau martinio.

Kaip ji gali taip su manimi kalbėtis, kai mano širdis jau baigia sudužti ant šitos baro kėdės? Jai nesvarbu, kad buvau pirmasis vyras jos gyvenime, pirmasis lovoje, tas, kurio moteris niekada nepamiršta. Visa tai nesvarbu, nes ji turi kitą, kuris yra subrendęs, kuris ją myli, kuris dėl jos padarytų viską.

Aš dėl tavęs padarysiu viską.

Per vėlu, sako ji. Kur tu buvai anksčiau.

Mano širdis daužosi kaip pasiutusi, krūtinę slegia nepakeliamas skausmas, o galvoje susirenka visi pasaulio tamsūs debesys. Norėčiau pravirkti apsikabinęs alų Luiso bare, bet tuomet visi pradėtų kalbėti: va matai, dar vieni įsimylėjėliai kivirčijasi, ir mus iš čia išprašytų, bent jau mane. Aišku, jie norėtų, kad Alberta pasiliktų ir toliau puoštų barą. O aš visai nenoriu atsidurti gatvėje, kur laimingi įsimylėjėliai drožia pavakarieniauti arba į kiną, o po jo dar truputį užkanda ir lipa į lovą nuogut nuogutėliai, o Jėzau, negi ir ji taip planuoja praleisti vakarą, tuo tarpu kai aš sėdėsiu vienas bute su šaltu vandeniu neturėdamas net su kuo pasikalbėti, išskyrus Bilą Galetlį?

Bandau ją palenkti. Primenu savo vargingą vaikystę, žiaurius mokytojus, Bažnyčios tironiškumą, tėvą, kuris vietoj vaikų pasirinko butelį, sugniuždytą, prie ugnies aimanuojančią motiną, raudonas kaip liepsna akis, baigiančius iš burnos ištrupėti dantis, siaubingą butą, Bilą Galetlį, kuris kankina mane su žmonėmis Platono olose ir Evangelija pagal Joną, sunkias dienas Makėjaus profesinėje technikos mokykloje, vyresniuosius mokytojus, kurie liepia mažuosius šunsnukius auklėti botagu, ir jaunesniuosius, kurie skelbia, kad mūsų mokiniai irgi yra žmonės ir nuo mūsų pačių priklauso, ar pavyks juos sudominti.

Meldžiu ją išgerti dar vieną martinį. Galbūt jis suminkštins ją tiek, kad sutiks eiti pas mane, o tuomet pasakysiu Bilui: pasivaikščiok, Bilai, mums reikia pabūti vieniems. Mes norime pasėdėti prie žvakių ir susiplanuoti ateitį, kaip šeštadieniais eisim apsipirkti, siurbliuosime ir tvarkysimės, o sekmadieniais vaikščiosime po antikvariatus, ruošimės pamokoms ir valandų valandas šėlsime lovoje.

Ne, ji tikrai daugiau negers martinio. Ji susitinkanti su savo naujuoju vyriškiu ir jau turinti eiti.

O Dieve, ne. Tai peilis man į širdį.

Nustok inkšti. Aš jau pakankamai prisiklausiau apie tave ir tavo vargingą vaikystę. Tu toks ne vienas. Mane pačią numetė senelei, kai man buvo septyneri. Bet negi aš skundžiuosi? Aš tiesiog su tuo susitaikiau.

Bet tu turėjai karštą ir šaltą vandenį, storus rankšluosčius, muilą, paklodes ir antklodes, dvi švarias mėlynas akis ir puikius dantis, o senelė tau visuomet į mokyklą įdėdavo gerus pietus.

Ji atsistoja nuo kėdės, leidžia apvilkti jai paltą ir ant kaklo užsivynioja savo šviesiai violetinį šalikėlį. Jai laikas eiti.

O Jėzau Kristau. Aš vos nepradedu unkščioti kaip paspirtas šuo. Pilve pajuntu šaltį, o pasaulyje daugiau nieko nėra, tiktai tamsūs debesys, tarp kurių stovi Alberta, šviesiaplaukė, mėlynakė, šviesiai violetiniu šalikėliu, pasiruošusi mane palikti amžiams dėl kito vyriškio, o tai blogiau nei prieš nosį užtrenktos durys, blogiau nei priešmirtinė agonija.

Tada ji pabučiuoja man į skruostą. Ir pasako „labanakt“. Ji nesako „sudie“. Ar tai reiškia, kad duris palieka atviras? Juk jeigu būtų su manimi nutraukusi ryšius amžiams, ji juk, žinoma, būtų pasakiusi „sudie“.

Bet tai nesvarbu. Ji išeina. Pro duris. Lipa laiptais, visi vyrai bare nulydi ją akimis. Tai pasaulio pabaiga. Geriausia būtų numirti. Man telieka šokti į Hudzono upę ir tegul mano lavonas plaukia pro Eliso salą ir Laisvės statulą, per Atlantą į Šanono upę, kur bent jau būčiau tarp savųjų, o ne atstumtas Rod Ailando protestantų.

Barmenui apie penkiasdešimt, norėčiau jo paklausti, ar ir jis kada kentėjo taip, kaip dabar kenčiu aš, ir kaip jis išsikapstė? Ar yra kokių vaistų? Galbūt jis netgi galėtų man paaiškinti, ką reiškia, kai moteris, palikdama tave amžiams, sako „labanakt“ vietoj „sudie“.

Bet šitas vyras ant pečių turi didelę pliką galvą, o joje masyvius juodus antakius ir mane apima jausmas, kad jam netrūksta savų bėdų, tad nelieka nieko kito, tik atsikelti nuo kėdės ir išeiti. Galėčiau važiuoti į miestą ir prisidėti prie Malachio ir Maiklo ir jų pašėlusių nuotykių, bet kulniuoju namo į Dauningo gatvę ir tikiuosi, kad laimingos pro šalį einančios porelės neišgirs, kaip tramdo raudą žmogus, kuriam nebėra gyvenimo.

Namie randu Bilą Galetlį su žvakėmis, Platonu ir Evangelija pagal Joną, nors taip norėčiau šiąnakt savo bute pabūti vienas, kad galėčiau ramiai pažliumbti į pagalvę, bet jis sėdi ant grindų, įsistebeilijęs į atvaizdą veidrodyje, ir žnaibosi tai, kas jam dar liko ant pilvo. Jis pakelia į mane akis ir sako, kad atrodau prislėgtas.

Ką turi omeny?

Ego naštą. Tu smunki. Atsimink, kad Dievo karalystė yra tavyje.

Aš nenoriu Dievo ir jo karalystės. Aš noriu Albertos. Ji mane paliko. Einu į lovą.

Dabar netinkamas metas gultis į lovą. Atsigulti reiškia atsigulti.

Mane erzina, kai šnekama tai, kas savaime suprantama, todėl atsakau: žinoma, kad taip. Ką tu nori tuo pasakyti?

Atsigulti reiškia pasiduoti sunkio jėgai tuo metu, kai galėtum laipsniškai kilti į tobulą formą.

Kas man iš to. Aš einu gulti.

Gerai. Gerai.

Vos tik įsitaisau lovoje, jis atsisėda ant krašto ir pasakoja apie reklamos verslo beprotybę ir tuštybę. Gausybė pinigų, bet visi su baisiomis skrandžio opomis. Visur tik ego. Nieko, kas tyra. Jis sako, kad esu mokytojas ir galėčiau išgelbėti daug gyvenimų, jeigu studijuočiau Platoną ir apaštalą Joną, bet pirmiausia turiu išgelbėti savąjį.

Dabar aš nenusiteikęs.

Tu nenusiteikęs gelbėti savo paties gyvenimo?

Ne, man vis tiek.

Jo, aha, taip būna, kai tave atstumia. Priimi tai asmeniškai.

Žinoma, kad priimu asmeniškai. O kaipgi dar galėčiau priimti?

Tu pažiūrėk į viską iš kitos, josios, pusės. Ji tavęs neatstūmė, ji tik priėmė save.

Jis vaikšto aplinkui ratais, o man dėl Albertos taip skaudu, kad turiu kur nors dingti. Pasakau jam, kad išeinu.

O kam tau išeiti. Sėskis štai geriau ant grindų pasidėjęs žvakę už nugaros. Ir žiūrėk į sieną. Šešėliai. Tu ne alkanas?

Ne.

Lukterėk, jis atsineša iš virtuvės bananą. Suvalgyk. Bananas tau padės.

Aš nenoriu banano.

Jis tave apramins. Jame daug kalio.

Aš nenoriu banano.

Tau tik taip atrodo, kad nenori banano. Įsiklausyk, ką tau sako kūnas.

Jis išseka paskui mane į koridorių aiškindamas apie bananus. Ir nors yra visiškai nuogas, lipa iš paskos tris laiptų aikšteles ir eina per visą koridorių iki pat laukujų durų. Ir toliau tęsia kalbą apie bananus, ego bei Sokratą, kuris laimingas sau sėdi Atėnuose po medžiu, o kai pasiekiame duris, sustoja ant viršutinio laiptelio mojuodamas bananu, tuo tarpu vaikai, ant šaligatvio žaidžiantys klases, pradeda spiegti ir klykauti rodydami pirštais, o moterys, kurios stovi prie langų ant pagalvių pasidėjusios krūtines ir alkūnes, rėkia ant jo itališkai.

Malachio bare nėra. Jis laimingas sėdi namie ir su žmona Linda planuoja kūdikio, kuris greitai gims, gyvenimą. Maiklas šįvakar jau išėjęs. Prie baro ir staliukų netrūksta moterų, bet jos sėdi su vyrais. Barmenas sako: taigi tu esi Malachio brolis, ir iš manęs neima pinigų už gėrimus. Be to, kaip Malachio brolį pristato ir prie baro sėdinčioms poroms.

Tikrai? Nė nežinojom, kad Malachis turi dar vieną brolį. Aha, mes pažįstam tavo brolį Maiklą. O tavo vardas yra?

Frenkas.

O ką tu veiki?

Aš esu mokytojas.

Tikrai? Tai tu barų verslu neužsiimi?

Jie juokiasi. O kada planuoji pereiti į barų verslą?

Kai mano broliai taps mokytojais.

Štai ką jiems atsakau, bet mano galvoje plaukioja kitokios mintys. Norėčiau jiems pasakyti, tegu geriau nevaidina idiotų ir nežiūri į mane iš aukšto, kad šitą jų padermę pažinau Biltmoro viešbučio vestibiulyje, kur greičiausiai jie ir kratydavo cigarečių pelenus ant grindų, kad sušluočiau, ir žiūrėjo į mane kaip į tuščią vietą, kaip paprastai žiūrima į žmones, kurie valo. Norėčiau pasakyti, kad pabučiuotų man į rūrą, ir jeigu būčiau daugiau išgėręs, tikrai būčiau pasakęs, bet žinau, jog viduje aš vis dar kramtau lūpas ir trypčioju kojomis, kai kalbu su pranašesniais už save, ir jog jie juoktųsi iš visko, kad ir ką jiems sakyčiau, nes žino, koks esu viduje, o jeigu ir nežino, tai dėl to nesijaudina. Jeigu ant šitos kėdės krisčiau negyvas, jie tik persėstų prie staliuko, kad nereiktų jaustis nepatogiai, o paskui visiems pasakotų, kaip susipažino su girtu airiu mokytoju.

Bet visa tai dabar nebesvarbu. Alberta, ko gero, sėdi kokiam romantiškam italų restoranėlyje su naujuoju vyriškiu, ir juodu vienas kitam šypsosi žvakės, įstatytos į Chianti butelio kaklelį, šviesoje. Jis pasakoja jai, ką skanaus būtų galima čia suvalgyti, o kai juodu užsisako, šnekučiuojasi apie tai, ką veiks rytoj, o galbūt net šįvakar, ir vos apie tai pagalvoju, mano pūslė pajuda akies link.

Malachio baras yra Šešiasdešimt trečiosios gatvės ir Trečiojo aveniu sankryžoje, penki kvartalai nuo mano pirmojo buto su baldais Šešiasdešimt aštuntojoje gatvėje. Užuot sukęs tiesiai namo, galėčiau pasėdėti ant ponios Ostin laiptų ir prisiminti savo dešimt metų Niujorke, kaip privargau mėgindamas pažiūrėti „Hamletą“ Šešiasdešimt aštuntosios gatvės kino teatre su citrininiu morengų pyragu ir buteliu imbierinio limonado.

Ponios Ostin namo nebėra. Jo vietoje stovi didžiulis naujas pastatas, Niujorko pamestinukų ligoninė, ir akyse man pasirodo ašaros dėl to, kad buvo nugriautos mano pirmosios dienos šitame mieste. Na, bent jau kino teatras dar išliko, ir tikriausiai dėl to, kad visą vakarą gėriau alų, dabar turiu atsiremti visu kūnu į jo sieną ištiesęs į šalis rankas, bet staiga iš policijos automobilio išlenda galva ir sušunka: ei, drauguži, kas gi čia darosi?

Kas būtų, jeigu papasakočiau šitam policininkui apie „Hamletą“, pyragą, ponią Ostin ir gliogo naktį, kaip dingo josios namas ir mano kambarys kartu su juo, kaip mano gyvenimo moteris dabar yra su kitu ir argi tai yra prieš įstatymus, pareigūne, bučiuoti kino teatrą, kuris man siejasi su tiek liūdnų ir džiaugsmingų prisiminimų, kai tai yra vienintelis malonumas, kuris tau dar liko, juk ne prieš įstatymus, pareigūne?

Žinoma, tikrai nepasakosiu šito Niujorko policininkui nei kam nors kitam. Tad pasakau: viskas gerai, pareigūne, o jis liepia man judintis, ir tai yra mėgstamiausias Niujorko policijos žodis.

Aš taip ir padarau, per visą Trečiąjį aveniu pro airiškų barų duris sklinda muzika su alaus ir viskio kvapais, girdisi kalbų ir juoko nuotrupos.

Geras tu žmogus, Šonai.

O jergutėliau, Jazau, mes jau turbūt pasigėrėme, kad taip kalbame.

Viešpatie aukštybėse, laukiu nesulaukiu, kol galėsiu grįžti į Kavaną ir išlenkti padorią pintą alaus, kurio ten netrūksta.

Ar galvoji kada ten grįžti, Kevinai?

Grįšiu, kai bus nutiestas tiltas.

Jie juokiasi, o iš muzikos automato girdėti, kaip Mikis Kartonas pumpuoja savo akordeoną ir virš vakaro triukšmo plaukia Rutės Morisi balsas: „Mano senoji gimtinė Airija toli už vandenų“, ir vilioja užsukti į vidų, prisėsti prie baro ir pasakyti barmenui: duok čia mums kokį lašą, Brajanai, arba geriau — du, nes paukštis dar niekad neskrido vienu sparnu, geras esi vyriokas. Argi tai nebūtų geriau nei sėdėti ant ponios Ostin laiptų ar bučiuoti Šešiasdešimt aštuntosios gatvės kino teatro sienas ir ar aš nebūčiau tarp savų, argi nebūčiau?

Savi. Airiai.

Galėčiau gerti airiškai, valgyti airiškai, šokti airiškai ir skaityti airiškai. Mano mama ne kartą įspėjo: į žmonas imkite saviškes, o dabar senbuviai sako: laikykis prie saviškių. Jeigu būčiau jų klausęs, nebūčiau dabar atstumtas Rod Ailando episkopalietės, kuri kartą paklausė: o kur tu dėtumeis, jeigu nebūtum airis? Po tokių jos žodžių jau norėjau atsistoti ir išeiti, bet mes buvome tik įpusėję vakarienę, kurią ji pagamino, kimštą viščiuką ir puodą šviežių rausvų bulvių, aplietų sūdytu sviestu ir apibarstytų petražolėmis, su buteliu bordo, nuo kurio man taip apsalo širdis, kad būčiau praleidęs negirdom kiek tik nori kandžių pastabų, nutaikytų į mane ir į airius apskritai.

Aš noriu būti airis, kai yra proga dainai ar eilėraščiui. Noriu būti amerikietis, kai mokau. Aš norėčiau būti airių amerikietis ar Amerikos airis, nors žinau, kad negaliu būti ir vienas, ir kitas iš karto, nors Skotas Ficdžeraldas ir yra pasakęs, kad proto ženklas yra gebėjimas vienu metu mąstyti prieštaringas mintis.

Nežinau, kuo noriu būti, bet negi tai svarbu, kai Alberta leidžia laiką Brukline su savo naujuoju vyriškiu?

O tada parduotuvės vitrinoje pamatau savo liūdno veido atspindį ir pradedu juoktis prisiminęs, kad mama jį pavadintų rūškana marmūze.

Penkiasdešimt septintojoje gatvėje pasuku į vakarus, link Penktojo aveniu, kad pamatyčiau, kas yra Amerika ir turtai, kuriuos ji turi, koks yra pasaulis žmonių, kurie sėdi Biltmoro viešbučio vestibiulyje, žmonių, kuriems nereikia eiti per gyvenimą vadinantis dviem etniniais vardais. Net jeigu juos pažadintum vidury nakties ir paklaustum, kas jie, jie nedvejodami atsakytų: netrukdyk miegoti.

Penktajame aveniu pasuku savo rūškaną marmūzę į pietus ir išvystu sapną, kurį šitiek metų sapnuodavau Airijoje, garsųjį aveniu, kur tokiu paros metu nesutiksi nė gyvos dvasios, išskyrus dviaukščius autobusus, kurių vienas važiuoja į šiaurę, kitas į pietus, juvelyrikos parduotuvės, knygynai, moteriškų drabužių parduotuvės su manekenais, papuoštais Velykoms, vitrinose visur tik kiškučiai ir kiaušiniai ir nė ženklo prisikėlusio Jėzaus, o tolumoje matosi Empire State pastatas. Juk aš esu sveikas kaip ridikas. Na, žinoma, nėra labai gerai su akim ir dantim, bet turiu universiteto diplomą ir mokytojo darbą, ir argi tai ne šalis, kur viskas įmanoma, kur gali daryti ką nori, jei liausiesi skundęsis ir pajudinsi subinę, nes gyvenime, brol, niekas nieko už dyką neduoda.

Kad tik Alberta grįžtų į protą ir pas mane.

Penktasis aveniu man parodo, koks esu neišmanėlis. Vitrinose stovi manekenai, išpuošti Velykoms, ir jeigu vienas iš jų atgytų ir paklaustų manęs, kokį audinį dėvi, nežinočiau nė ką atsakyti. Jeigu jų drabužiai būtų iš drobės, tai iš karto atskirčiau, kadangi Limerike drobiniuose maišuose išnešiodavau anglis, tais maišais dar ir apsigaubdavau, kai jie būdavo tušti, o oras prastas. Dar galėčiau atpažinti tvidą — iš apsiaustų, kuriuos žmonės dėvi žiemą ir vasarą, nors turėčiau prisipažinti tam manekenui, kad neatskiriu šilko nuo medvilnės. Aš tikrai negalėčiau ranka bakstelėti į suknelę ir pasakyti, kad tai satinas ar vilna, ir būčiau visiškai žuvęs, jeigu reikėtų atpažinti damastą ar krinoliną. Žinau, kad romanų rašytojai mėgsta daryti aliuzijas į personažų turtą, aprašinėdami damasto užuolaidas, nors nesu tikras, ar kas siuva iš damasto drabužius, nebent tiems turtingiems personažams ateina sunkūs laikai ir tenka užuolaidas sukarpyti. Žinau, kad būtų sunku rasti romaną, kurio veiksmas vyksta pietuose, kur nebūtų baltųjų plantatorių šeimynos, kuri drybso verandoje, siurbčioja burboną ar limonadą ir klausosi, kaip juodukai dainuoja „Linguok siūbuok, brangus kovos vežime“, o verandoje sėdinčios moterys vėduojasi nuo krinoliniško karščio.

Grinvič Vilidže marškinius ir kojines perkuosi parduotuvėse, kurios vadinasi vyrų galanterijos, ir nežinau, iš kokios medžiagos juos siuva, nors žmonės man sako, kad šiais laikais reikia žiūrėti, ką velki ant kūno, nes gali būti alergiškas ir tave išbers. Limerike dėl tokių dalykų jaudintis man nebūtų nė šovę į galvą, o čia pavojai tyko netgi perkant kojines ir marškinius.

Daiktai parduotuvių vitrinose turi pavadinimus, kurių nežinau, ir visiškai nesuprantu, kaip šitiek gyvenimo pragyvenau būdamas tokios neišmanymo būklės. Penktajame aveniu yra ir gėlių parduotuvių, už kurių langų vienintelis daiktas, kurį atpažįstu, yra pelargonijos. Garbingi Limeriko piliečiai dėl jų buvo tiesiog pametę galvas, ir kai išnešiodavau telegramas, ant laukujų durų neretai kabodavo raštelis: prašome pakelti langą į viršų ir žinutes palikti po pelargonijų vazonu. Kažkaip keista stovint prie gėlių parduotuvės Penktajame aveniu prisiminti, kaip išnešiodamas telegramas tapau pelargonijų ekspertu, nors man jos net nepatinka. Jos niekada manęs nežavėjo, kaip kitos gėlės žmonių soduose su visomis spalvomis ir kvapais, ir liūdesiu, kuris ateina joms rudenį mirštant. Pelargonijos neturi kvapo, jos gyvena amžinai, o jų skonis sukelia šleikštulį, nors esu tikras, kad Parko aveniu atsirastų žmonių, kurie pasivedėję mane į šalį galėtų kokią valandą įrodinėti pelargonijų pranašumą, ir labai gali būti, kad turėčiau su jais sutikti, nes kur tik pasisuku, žmonės žino apie viską daugiau negu aš, ir vargu ar iš viso būtum turtingas ir gyventum Parko aveniu, jeigu nenusimanytum apie pelargonijas ir apskritai apie visa ko auginimą.

Palei visą Penktąjį aveniu netrūksta gurmaniško maisto parduotuvių, ir jeigu tik kada įžengčiau į tokią vietą, turėčiau kartu pasiimti ir žmogų, kuris turėjo padorią vaikystę ir žino skirtumą tarp pate defoiegras ir bulvių košės. Visos tos parduotuvės kraustosi iš proto dėl visko, kas prancūziška, ir man visai neaišku, ką jie sau galvoja. Kodėl negali sakyti tiesiog „bulvės“ vietoj kažkokių pommes, ar čia viskas dėl to, kad už prancūzišką parašymą, reikia mokėti daugiau?

Į antikvariatų vitrinas spoksoti iš viso nėra prasmės. Ten nesužinosi kainos, jei nepaklausi, ir niekada nerasi ant kėdės padėto ženklo, kuris pasakytų, kas tai per kėdė ir iš kur ji atkeliavo. Ant daugumos tų kėdžių vargu ar išvis norėtum sėdėti. Jos būna tokios kietos ir stačios, kad tik sukeltų nugaros skausmą ir atsidurtum ligoninėje. Tenai taip pat būna mažų staliukų su riestomis kojomis, tokių trapių, kad iš karto sulūžtų, jeigu ant jų padėtum pintą, ir sugadintų neįkainojamą kilimą iš Persijos ar kitos vietos, kur žmonės lieja prakaitą, kad suteiktų malonumą turtingiems amerikiečiams. Taip pat yra ir didžiai įmantrių veidrodžių, ir tau pasidaro įdomu, kaip būtų, jeigu rytais matytum savo veidą rėmuose, išdabintuose amūriukais ir išdykaujančiomis mergelėmis, kaip ir žinotum, kur čia žiūrėti tokioje visa ko daugybėje? Kažin ar žiūrėčiau į pūlius, kurie srūva man iš akių, ar būčiau užkerėtas kokios mergelės, kuri neatsilaikė prieš amūro strėlę?

Kažkur toli Grinvič Vilidže jau blykščioja aušra, ir Penktasis aveniu atrodytų kaip iššluotas, jeigu ne žmonės, skubantys į Šv. Patriko katedrą gelbėti savo sielų, daugiausia senutės, kurios, atrodo, baimės turi daugiau nei senukai, balbatuojantys šalia, o gal dėl to, kad senutės gyvena ilgiau ir jų yra daugiau. Kai kunigas dalija komuniją, klauptai ištuštėja, ir aš pavydžiu žmonėms, kurie grįžta į savo vietas su ostija burnoje ir su ta šventa išraiška, kuri byloja, kad jie yra malonės būsenos. Jie dabar gali eiti namo ir prisikirsti pusryčių, nes jeigu ir griūtų negyvi prisikimšę dešrelių ir kiaušinienės, nueitų tiesiai į dangų. Norėčiau susitaikyti su Dievu, bet mano nuodėmės yra tokios baisios, kad kunigas išvytų iš klausyklos, ir dar kartą suprantu, kad turiu vilties išsigelbėti tik tuo atveju, jeigu nutiktų nelaimingas atsitikimas, po kurio porą minučių dar pabūčiau gyvas ir atlikčiau paskutinį atgailos aktą, kuris atveria dangaus vartus.

Kad ir kaip būtų, tikra paguoda yra sėdėti katedroje rytmetinių mišių tyloje, ypač dėl to, kad galiu žvalgytis aplinkui ir žinau vardus daiktų, kuriuos matau: klauptai, stacijos, ambona, tabernakulis su monstrancija, kurios viduje saugoma Eucharistija, kielikas, komuninė, liturginės taurės vynui ir vandeniui altoriaus dešinėje, patepa. Nors apie juvelyriką ir gėles parduotuvėje nieko neišmanau, galiu išvardyti kunigų liturginius apdarus: kamža, alba, cingulis, stula, arnotas, ir žinau, kad kunigas, dabar prie altoriaus dėvintis violetinį gavėnios arnotą, pakeis jį baltu Velykų sekmadienį, kai Kristus prisikels ir amerikiečiai dovanos vaikams šokoladinius kiškučius ir geltonus kiaušinius.

Po visų sekmadienio rytmečių Limerike galiu per mišių eigą šuoliuoti lengvai kaip berniukas patarnautojas, nuo pačios pradžios iki Ite, missa est, eikite, mišios baigtos — signalo ištroškusiems Airijos vyrams, kad jau laikas pakilti nuo kelių ir plūsti į aludes išgerti sekmadienio pintos, vaisto nuo vakarykščių bėdų.

Galėčiau išvardyti visas mišių dalis, kunigo apdarus ir šautuvo detales kaip Henris Ridas savo eilėraštyje, bet kokia iš to nauda, jeigu iškilsiu pasaulyje ir sėdėsiu ant kietos kėdės prie stalo, ant kurio bus patiektas ištaigingas maistas, bet negalėsiu nė pasakyti, kuo skiriasi aviena nuo antienos?

Penktajame aveniu jau išaušo ir aplinkui nėra nė gyvos dvasios, tik aš, atsisėdęs ant viešosios bibliotekos Keturiasdešimt antrojoje gatvėje laiptų tarp dviejų didžiulių liūtų, kur Timas Kostelas beveik prieš dešimt metų pasiuntė mane skaityti „Anglų poetų gyvenimų“. Visokių dydžių ir spalvų paukšteliai skraidžioja nuo medžio prie medžio ir sako, kad greitai ateis pavasaris, o aš nežinau nė kaip jie vadinasi. Kuo skiriasi balandis nuo žvirblio, tai gal ir galėčiau pasakyti, bet tuo viskas ir pasibaigtų, išskyrus nebent žuvėdrą.

Jeigu Makėjaus mokyklos mokiniai galėtų pažiūrėti į mano galvos vidų, jie stebėtųsi, kaip išvis tapau mokytoju. Kadangi jie jau žino, kad nebaigiau vidurinės, tai iškart pasakytų: viskas aišku. Tas mokytojas stovi ten ir moko mus plėsti žodyną, o pats nė nežino, kaip vadinasi medžiuose tupintys paukščiai.

Už keleto valandų bus atidaryta biblioteka, galėčiau pasėdėti pagrindinėje skaitykloje pasiėmęs didelių knygų su paveikslėliais, iš kurių sužinočiau visokių dalykų vardus, bet metas dar labai ankstyvas, o manęs laukia ilgas kelias į Dauningo gatvę, kur Bilas Galetlis, ko gero, tebesėdi sukryžiavęs kojas ir prisimerkęs spokso į save veidrodyje, šalia pasidėjęs Platoną ir Evangeliją pagal Joną.

Bilas nuogas sau knarkia išsitiesęs ant grindų, o prie jo galvos blėsčioja žvakė ir visur pilna bananų žievių. Bute šalta, bet kai užmetu antklodę, jis atsisėda ir ją nusimeta. Atsiprašau dėl bananų, Frenkai, bet šį rytą buvo ką švęsti. Padariau didžiulį atradimą. Tik pažiūrėk.

Jis rodo pastraipą iš apaštalo Jono. Perskaityk, sako jis. Nagi, skaityk.

Ir aš skaitau: „Dvasia teikia gyvybę, o kūnas nieko neduoda. Žodžiai, kuriuos jums kalbėjau, yra dvasia ir gyvenimas.“

Bilas spokso į mane. Na?

Ką?

Supratai? Pagavai esmę?

Nežinau. Turėčiau skaityti kelis kartus, o jau beveik devynios ryto. Aš visą naktį nemiegojęs.

Badavau tris dienas, kad į tai įsigilinčiau. Į esmę reikia įsigilinti, įsigauti į jos vidų. Čia kaip su seksu. Bet aš dar nebaigiau. Ieškau paralelinio pasaulio Platone. Ir galvoju, kad reikės važiuoti į Meksiką.

Kodėl į Meksiką?

Ten yra puikių dalykėlių.

Kokių?

Na, žinai. Įvairiausios chemijos, kuri ieškančiam padeda.

A, taip. Aš einu numigti.

Kaip gaila, kad nebegaliu tau pasiūlyti banano, bet kad aš švenčiau.

Tą sekmadienio rytą pamiegu kelias valandas, o kai pabundu, Bilo nelikę nė pėdsakų, išskyrus bananų žieves.

42

Alberta sugrįžo. Ji skambina ir kviečia susitikti Rokio bare, kaip senais gerais laikais. Ji dėvi lengvą pavasarinį apsiaustą su tuo pačiu šviesiai violetiniu šalikėliu, kurį ryšėjo, kai pasakė „labanakt“ vietoj „sudie“, šitas mūsų susitikimas, matyt, ir buvo tai, ką ji tuomet turėjo galvoje.

Visi vyrai Rokio bare į ją spokso, o jų moterys varsto juos piktais žvilgsniais, kad nustotų dairytis į kitas ir atsisuktų į jas.

Ji nusimeta apsiaustą ir atsisėda apsigaubusi tuo savo šalikėliu pečius, o mano širdis plaka taip smarkiai, kad vos begaliu kalbėti. Ji gersianti martinį, be ledo, su žievele, o aš išgersiu alaus. Ji sako, kad padarė klaidą pabėgdama su kitu, bet jis buvo subrendęs ir susitupėjęs, tuo tarpu aš visą laiką elgiausi kaip vienišius, gyvenantis landynėje Vilidže. Ji netruko suprasti, kad myli mane, ir nors mudu turime problemų, galėsime jas išspręsti, kai susitvarkysime gyvenimą ir susituoksime.

Kai ji užsimena apie vedybas, krūtinę man perveria jau kitokios rūšies skausmas — iš baimės, kad nebeteks patirti laisvo gyvenimo, kurį matau visur aplinkui Niujorke, tokio gyvenimo, kokį žmonės gyveno Paryžiuje, kur visi sėdėjo kavinėse, gėrė vyną, rašė romanus, miegojo su svetimomis žmonomis ir gražiomis bei turtingomis aistros ištroškusiomis amerikietėmis.

Jeigu apie tai prasitarčiau Albertai, ji pasakytų: ak, surimtėk vieną kartą. Tau jau dvidešimt aštuoneri, eini dvidešimt devintus, tu ne koks suknistas bitnikas.

Žinoma, nė vienas iš mūsų šitaip nekalbėtume dabar, kai bandome taikytis, ypač kai man neduoda ramybės mintis, kad ji yra teisi, kad aš, ko gero, esu toks pats bastūnas kaip ir mano tėvas. Nors jau praėjo metai, kai esu mokytojas, vis dar pavydžiu žmonėms, kurie gali sėdėti kavinėse bei baruose ir vaikščioti į vakarėlius, kur renkasi menininkai bei modeliai, o kampe atsipūtęs groja džiazo ansamblis.

Nėra prasmės jai pasakoti apie savo laisvės svajones. Ji pasakytų: tu esi mokytojas. Argi būtum pagalvojęs, kai išlipai iš laivo, kad taip toli nueisi. Tad pirmyn.

Kartą, kai Rod Ailande dėl kažko susiginčijome, Zojė, jos senelė, pasakė: judu esat labai mieli, bet į porą netinkat.

Ji neisianti į mano butą su šaltu vandeniu, tą landynę, ir neleisianti man ateiti į jos, nes tėvas yra pas ją kuriam laikui apsistojęs dėl nesantaikos su žmona. Ji uždeda delną ant manojo ir mudu žiūrime vienas į kitą taip, kad jos akyse pasirodo ašaros, o man pasidaro gėda dėl raudonumo, kurį ji tikriausiai mato, ir išskyrų.

Pakeliui į metro ji papasakoja, kad už keleto savaičių, kai baigsis semestras, ji važiuosianti į Rod Ailandą pabūti su senele ir permąstyti gyvenimo. Ji žinanti, kad ore kabo klausimas: ar ir aš būsiu pakviestas? Bet atsakymas yra „ne“, šiuo metu senelė nepageidauja manęs matyti. Ji man bučiniu palinki labos nakties ir sako, kad greitai susiskambinsim, o kai pranyksta metro, aš einu per Vašingtono aikštės parką plėšomas noro būti su ja ir svajonių apie laisvą gyvenimą. Jeigu nesutiksiu gyventi taip kaip ji, švariai, organizuotai, padoriai, ją prarasiu ir jau niekados tokios nebesurasiu. Nei Airijoje, nei Vokietijoje, nei JAV — moterys niekur man nepuolė ant kaklo. Niekados niekam negalėčiau papasakoti apie savaitgalius Miunchene, kuriuos leisdavau susidėjęs su baisiausiomis Vokietijos kekšėmis, ar kaip būdamas keturiolikos, galima sakyti, daviausi su mirštančia mergaite ant jos žalios sofos Limerike. Man iš viso neaišku, kaip Alberta su manim bendrauja, kai esu pritvinkęs šitiek tamsių paslapčių ir gėdos. Jeigu manyje dar liko bent lašelis tikėjimo, turėčiau nueiti išpažinties, bet kur rasti kunigą, kuris išgirdęs mano nuodėmes nepradėtų mosuoti rankomis iš pasibjaurėjimo ir nepasiųstų manęs pas vyskupą ar į kokią vietą, kur Vatikanas laiko pasmerktuosius?

Beneficial Finance Company tarnautojas sako: ar tik ne akcentą girdžiu? Ir pasipasakoja, iš kurios Airijos dalies yra kilę jo motina su tėvu ir kaip jis planuoja pats tenai apsilankyti, nors tai nėra labai lengva, kai turi šešis vaikus, cha cha. Jo motina buvo kilusi iš devyniolikos. Ar gali įsivaizduoti? — sako jis. Devyniolika vaikų. Septyni, žinoma, neišgyveno, bet vis tiek, po paraliais. Taip jau buvo įprasta Senajame krašte,. Jie ten dauginosi kaip triušiai.

Ką gi, grįžkime prie jūsų prašymo. Tai norite pasiskolinti tris šimtus penkiasdešimt dolerių, kad galėtumėte aplankyti Senąjį kraštą, a? Nematėte motinos jau kiek, šešerius metus? Jis pagiria mane už norą aplankyti motiną. Labai daug žmonių šiais laikais išvis pamiršta savo motinas. Bet airiai tai jau ne. Tik ne mes. Mes niekados savo motinų nepamirštam. Airis, kuris pamiršta motiną, tai ne airis ir turėtų būti išmestas po velnių iš airių gretų, atsiprašau už žodį, pone Makortai. Matau, esate mokytojas ir dėl to labai jumis žaviuosi. Turėtų būti sunku — didelės klasės, maža alga. Jo, man tereikia pažvelgti į jūsų prašymą, kad pamatyčiau, kokia maža. Nė neįsivaizduoju, kaip galite iš jos pragyventi, šitas dalykas, atsiprašau, bet turiu tai pasakyti, ir yra problema. Didelis kliuvinys jūsų prašymui yra tai, kad gaunate mažą algą ir neturite jokio užstato, jei suprantate, apie ką kalbu. Paskolų skyriuje dėl jūsų prašymo tik papurtys galvas, bet aš juos paspausiu, nes jūsų naudai kalba du dalykai: esate airis, kuris nori aplankyti motiną Senajame krašte, ir esate mokytojas, kuris žudo save profesinėje mokykloje, tad kaip jau sakiau, aš jus palaikysiu.

Sakau jam, kad mano finansiniai reikalai Turėtų pagerėti liepos mėnesį, sandėliuose, kur pakeisiu vyrus, išeinančius atostogų, bet bankui tai nieko nereiškia, jei nėra įrodymų, kad darbas nuolatinis. Jis pataria man išvis nutylėti, kad siunčiu pinigus motinai. Nes tame paskolų skyriuje tik papurtys galvas, jeigu iškiltų bent mažiausia grėsmė mėnesiniams įnašams.

Jis palinki man sėkmės. Ir sako: kaip malonu turėti reikalų su vienu iš saviškių.

Platformos viršininkas „Beikerio ir Viljamso sandėliuose“ mane pamatęs nustemba. Jėzau, tu ir vėl čia. Jau maniau, kad pasidarei mokytoju ar kokiu ten velniu.

Taip ir yra.

Tai ką, po šimts, čia darai?

Man reikia pinigų. Mokytojo alga nėra milžiniška.

Tau reikėjo pasilikti sandėliuose ar vairuoti sunkvežimį ar dar ką, tai bent pasidarytum pinigo, o ne kariautum su prakeiktais vaikigaliais, kuriems niekas nerūpi.

O paskui paklausia: tu juk bendravai su tuo vyruku, Pėdžių Makgovernu?

Pėdžių Artūru?

Jo. Pėdžių Artūru. Tiek daug tų pėdžių makgovernų, kad net turi susigalvoti kitą vardą. Žinai, kas jam atsitiko?

Nežinau.

Tas asilas stovėjo ant A traukinio platformos Šimtas dvidešimt penktojoje gatvėje. O ten juk Harlemas, žinai. Ir ką jis ten, po velnių, veikė? Matyt, ieškojo juodukų gėrybių. Taigi jam nusibodo stovėti ant platformos kaip visiems normaliems žmonėms ir jis nusprendė palaukti traukinio nušokęs ant bėgių. Įsitaisė ant tų suknistų bėgių, saugodamasis trečiojo. Ant trečiojo bėgio juk galima žūti. Prisidega cigaretę ir stovi ten kvailai šypsodamasis, kol A traukinys atvažiuoja ir užbaigia jo vargus. Štai ką aš girdėjau. Ir kas tam asilui šovė į galvą?

Tikriausiai gėrė.

Aišku, kad gėrė. Tie prakeikti airiai visada geria, bet dar negirdėjau, kad kuris lauktų traukinio ant bėgių. Bet tas tavo draugas Pedis visada sakydavo, kad grįš. Kad susitaupys pinigų ir gyvens Senajame krašte. O kas atsitiko? Tu žinai, ką aš galvoju? Nežinai?

O ką jūs galvojate?

Yra žmonių, kuriems geriau pasilikti ten, kur yra. Šita šalis žmogų gali išvaryti iš proto. Ji veda iš proto net tuos, kurie čia gimė. Kaip čia tu dar neišprotėjai? O gal jau išprotėjai, a?

Nežinau.

Paklausyk manęs, vaiki. Aš pats esu pusiau italas, pusiau graikas, ir mes turim savo bėdų, bet tau, kaip jaunam airiui, patarsiu tik viena: negerk ir nereikės laukti traukinio ant bėgių. Supranti?

Suprantu.

Per pietus pamatau siluetą iš praeities, plaunantį indus užkandinės virtuvėje, Endį Pitersą. Jis mane pastebi ir liepia luktelėti, paragauti zuikio su bulvių koše, jis pasirodysiąs už minutės. Tuomet prisėda šalia ir klausia, ar man patinka padažas.

Geras.

Iki žinok, kad padariau jį aš. Tai mano bandomasis padažas. Šiaip tai dirbu indų plovėjų, bet virėjas yra girtuoklis ir leidžia man gaminti padažą ir salotas, nors salotų čia retai pageidauja. Vyrukai iš dokų ir sandėlių galvoja, kad salotos yra skirtos karvėms. O indus plauti pradėjau, kad galėčiau mąstyti, mečiau tą prakeiktą Niujorko universitetą. Man reikia išsivalyti smegenis. Labiausiai norėčiau dirbti su dulkių siurbliu. Perėjau gausybę viešbučių siūlydamas savo paslaugas, bet ten visuomet reikia pildyti formą, kiekvieną kartą prasideda tas sušiktas mano praeities tyrinėjimas, visi sužino, kad buvau išmestas iš kariuomenės už tai, kad nesantykiavau su avimi, ir siurbti man nebeduoda. Nespėji nė nusišikti Prancūzijos griovy ir gyvenimas sugriūva, bet radau puikią išeitį — pradėti viską iš naujo nuo žemiausio amerikietiškojo gyvenimo laiptelio, nuo indų plovimo, tu tik palauk ir pamatysi, kaip aš kilsiu, žmogau. Iš pradžių pasidarysiu indų plovėjų didmeistriu. Visi iškris iš padų ir nespėsi nė apsidairyti, o aš jau stovėsiu prie salotų. Kokiu būdu? Mokysiuosi, stebėsiu perėjęs į kokio kieto restorano virtuvę ir būsiu pakeltas iki salotų gamintojo, vyriausiojo virėjo padėjėjo pavaduotojo, ir nė mirktelėti nespėsi, kai atsidursiu prie padažų. Tie sušikti padažai juk, dėl Dievo meilės, yra svarbiausias prancūzų virtuvės ingredientas, o amerikiečiai eina dėl jos iš proto. Tad tu tik žiūrėk ir stebėk, kaip aš dirbu, mielas Frenkai, ir ieškok mano vardo laikraščiuose, Andrė Pjeras, tarti reikia taisyklingai prancūziškai, pakėlus antakius iki kaktos vidurio, padažų ekspertas, stebuklai virtuvėje, tarškėsiu visuose televizijos pokalbių šou, ir niekas nekvaršins galvos, kiek avių išdrožiau Prancūzijoje ir gretimose monarchinėse valstybėse. Prašmatnių restoranų lankytojai nežinos nė kaip aikčioti: oho, vai vai, komplimentai šefui, tai yra man, ir puls kviestis prie savo staliukų, kad galėtų pasižavėti mano balta kepure ir prijuoste, ir, žinoma, tada aš numesiu kokią užuominą, kad beveik baigiau doktoratą Niujorko universitete, ir Parko aveniu žmonos pradės kviestis mane į svečius konsultuotis dėl padažų ir visa ko prasmės, ir kol jų vyrai Saudo Arabijoje perka naftą, aš su jų žmonelėmis gręšiu, ieškodamas aukso.

O tada jis paklausia, ką aš darau su savo gyvenimu.

Mokytojauju.

Šito aš ir bijojau. Maniau, kad nori būti rašytojas.

Taip ir yra.

O tai kaip čia dabar?

Turiu užsidirbti pragyvenimui.

Tu pakliūsi į spąstus. Maldauju, tik neįkliūk į spąstus. Aš ir pats vos į juos neįkliuvau.

Turiu užsidirbti pragyvenimui.

Mokytojaudamas nieko neparašysi. Mokytojo darbas tave pasmaugs. Prisimeni Volterą? Puoselėk savo sodą.

Prisimenu.

O Karlailį? Daryk pinigus ir užmiršk pasaulį.

Man reikia užsidirbti pragyvenimui.

Tu merdėji.

Po savaitės jis pradingsta iš užkandinės ir niekas nežino kur.

Su Beneficial Finance Company paskola ir uždarbiais iš sandėlių galiu kelioms savaitėms nuskristi į Limeriką, o lėktuvui leidžiantis oro uoste palei Šanono žiotis mane ir vėl apima tas pats senasis jausmas. Upė blyksi sidabru, o į tolumas nusidriekę laukai yra tamsiai žali, išskyrus vietas, kur žemę apšviečia saulė ir nudažo smaragdais. Gerai, kad sėdžiu prie lango, jeigu kartais pasirodytų ašaros.

Ji laukia oro uoste su Alfiu, atvažiavusi samdytu automobiliu, kai važiuojam į Limeriką, lauke gaivus rasotas rytas. Ji pasakoja man, kaip buvo parvažiavęs Malachis su žmona Linda ir koks pašėlęs buvo vakarėlis, kai mano brolis išėjo į laukus ir namo parjojo ant arklio ir norėjo jį įsivesti pro duris, bet visi jį įtikino, kad namuose arkliui ne vieta. Tą vakarą buvo iki valiai išgerti, buvo ir airiškos naminės, kurios kažkas parvežė iš kaimo, ir tik Dievas pasaugojo, kad policininkai nėjo pro šalį, nes naminės laikymas yra sunkus nusikaltimas, dėl kurio gali atsidurti Limeriko kalėjime. Malachis pasakė, kad ji su Alfiu galėtų atvykti į Niujorką Kalėdoms ir argi tai nebūtų šaunu, būtume visi kartu.

Žmonės sutinka mane gatvėje ir sako, kad atrodau šauniai, kad vis labiau darausi panašus į amerikoną. Alisa Igan prieštarauja: Frenkis Makortas nepasikeitė nė per plauką, nė per plaukelį. Argi ne taip, Frenki?

Nežinau, Alisa.

Tavo net kalba nepasikeitė į amerikonišką.

Kiek turėjau Limerike draugų, visi jie dingę, mirę ar emigravę, ir aš nežinau, kur pasidėti. Galėčiau sėdėti pas mamą ir per dienas skaityti, bet negi šitokį kelią atskridau iš Niujorko, kad sėdėčiau ir skaityčiau padėjęs rūrą? Galėčiau per naktis sėdėti aludėse ir gerti, bet ir tai būčiau galėjęs daryti Niujorke.

Vaikštau iš vieno miesto galo į kitą ir nueinu į užmiestį, kur mano tėvas klajodavo nesustodamas. Žmonės su manimi elgiasi mandagiai, bet jie turi savo darbus ir šeimas, o aš esu tik svečias, amerikonas pargrįžėlis.

Ar tai tu, Frenki Makortai?

Tataigis.

Kada parvykai?

Praėjusią savaitę.

O kada grįžti atgal?

Kitą savaitę.

Tai šaunu. Neabejoju, kad tavo vargšė motina džiaugiasi, jog grįžai, ir tikiuosi, kad oras čia tau bus palankus.

Tikiuosi, pastebėjai Limerike daug pasikeitimų? — sako jie.

Tai jau taip. Daugiau mašinų, mažiau snargliuotų nosių ir nušašusių kelių. Vaikai nebelaksto basi. Moterys nesisiaučia į skaras.

Jėzau, Frenki Makortai, na ir keisti dalykai krinta tau į akis.

Visi žiūri, ar neriečiu nosies, kad galėtų nuleisti mane ant žemės, bet aš neturiu ko jos riesti. Kai sakau, kad esu mokytojas, jie atrodo nusivylę.

Tik mokytojas?! Viešpatie aukštybėse, Frenki Makortai, mes manėme, kad dabar jau būsi patapęs milijonierium. O kaipgi, juk čia ką tik buvo tavo brolis, paėmęs į žmonas manekenę, ir argi jis ne aktorius ar panašiai.

Lėktuvas kyla į vakaro saulę, kuri nudažo Šanono upę auksu, ir nors esu laimingas, kad grįžtu į Niujorką, vargiai bežinau, kur dabar mano vieta.

43

Malachio baras taip klesti, kad mamai ir Alfiui jis parūpina kelionę garlaiviu Sylvania, kuris atplaukia į Niujorką 1959 metų gruodžio 21 dieną.

Kai jie išnyra iš muitinės angaro, nuo mamos dešiniojo bato plaikstosi skiautelė nuplyšusios odos ir matyti mažasis pirštelis kojos, kuri visuomet būdavo sutinusi. Ar tai kada nors pasibaigs? Ar taip visados ir liksime suplyšusio bato šeima? Kai apsikabiname, Alfis nusišypso ir pasimato jo pajuodę aplūžinėję dantys.

Suplyšusių batų ir sugedusių dantų šeima. Ar toks ir bus mūsų herbas?

Mama žvalgosi pro mane į gatvę. Kur Malachis?

Nežinau. Jis turėtų tuojau čia būti.

Ji sako, kad gerai atrodau, kad esu pasitaisęs, tik turėčiau ką nors daryti su akimis, tokios jos raudonos. Ir aš iškart susierzinu žinodamas, kad jeigu tik pagalvoju apie akis ar kas nors man apie jas užsimena, iškart pajuntu, kaip jos paplūsta raudoniu, ir, žinoma, ji tai pastebi.

Matai, sako ji. Tavo amžiuje jau nedera turėti prastas akis.

Norėčiau jai atšauti, kad man dvidešimt devyneri ir aš nežinojau, jog nuo tam tikro amžiaus nebegali turėti bėdų dėl akių, ir negi tik apie tai ji norinti kalbėtis vos atvykusi į Niujorką? Bet su taksi atvažiuoja Malachis ir Linda. Vėl šypsenos ir apsikabinimai. Malachis sulaiko taksi, kol mes paimam lagaminus.

Ar dėsime juos į kamerą? — klausia Alfis.

Oi, ne, mes dedame juos į bagažinę. Šypsosi Linda.

Bagažinę? Kad mes neatsivežėm bagažinės.

Ne, ne, sako ji, mes įdėsim jūsų krepšius į taksi bagažinę.

Argi šitas taksi neturi kameros?

Ne, tai yra bagažinė.

Alfis pasikaso galvą ir dar kartą nusišypso, kaip jaunuolis, kuris ką tik gavo pirmąją Amerikos anglų kalbos pamoką.

Kai jau sėdime taksi, mama stebisi: Viešpatie aukštybėse, tu tik pažiūrėk į visus tuos lengvuosius automobilius. Keliai grūste prigrūsti. Aš jai atsakau, kad dabar nėra taip blogai. Prieš valandą buvo pats piko įkarštis ir eismo kur kas daugiau. Ji sakosi nesuprantanti, kaip dar begali būti blogiau. Aš aiškinu jai, kad ankstesnę valandą visada yra blogiau, bet ji pakartoja: aš nesuprantu, kaip dar begali būti blogiau nei tai, kaip lengvieji automobiliai šitaip slenka šią minutę.

Pasitelkiu visą kantrybę ir kalbu lėtai. Aš gi tau sakau, mama, toks jau yra eismas Niujorke. Aš čia gyvenu.

Ai, nesvarbu, įsiterpia Malachis. Gražus šiandien rytas, o ji sako: aš irgi čia gyvenau, jeigu kartais pamiršai.

Gyvenai, atsakau. Prieš dvidešimt penkerius metus, be to, tu gyvenai Brukline, o ne Manhetene.

Na ir kas, tai vis tiek Niujorkas.

Ji nenusileidžia ir aš ne, nors suprantu, kokie mudu dabar smulkmeniški, ir galvoju, kodėl ginčijuosi, užuot džiaugęsis, kad mama ir jauniausias brolis pagaliau atvyko į miestą, apie kurį mes visi šitiek svajojome. Kodėl dabar ji kimba prie mano akių ir kodėl aš turiu jai prieštarauti dėl eismo?

Linda bando padėtį sušvelninti. Na, kaip Malachis sako, šiandien puiki diena.

Mama nenoromis linkteli. Tataigis.

O koks buvo oras, mama, kai išvykote iš Airijos?

Nenoromis ištartas žodis: lijo.

Bet juk Airijoje nuolatos lyja, ar ne taip, mama?

Ne, ne visados, ji sukryžiuoja rankas ir žiūri tiesiai priešais save į eismą, kuris buvo daug didesnis prieš valandą.

Kai atvažiuojam į Malachio butą, Linda ruošia pusryčius, o mama supa neseniai gimusią Šivaną ir niūniuoja, lygiai taip pat kaip kitados mums septyniems. Linda sako: mama, ko norėtumėt, arbatos ar kavos?

Prašyčiau arbatos.

Kai pusryčiai paruošti, mama paguldo kūdikį, ateina prie stalo ir klausia, kas per daiktas plūduriuoja jos puodelyje. O kai Linda atsako, kad tai arbatos maišelis, iš karto suraukia nosį. Oi, aš tokių negeriu. O kaipgi, anokia čia arbata.

Malachio veidas įsitempia. Kitokios neturim, košia jis pro sukąstus dantis.. Geriam tokią. Mes čia neturim tau paruošę svaro Lyons’ arbatos ir arbatinuko.

Na, tada aš negersiu nieko. Tik suvalgysiu kiaušinį. Nesuprantu, ir kas čia per šalis, kad negali gauti nė puodelio padorios arbatos.

Malachis jau ruošiasi kažką pasakyti, bet mažoji pravirksta ir jis nueina jos paimti iš lovelės, tuo tarpu Linda šypsodamasi šokinėja apie mamą, bandydama įtikti. Arbatinuką, mama, mes galėsime įsigyti, taip pat ir palaidos arbatos, ar ne taip, Malachi?

Bet Malachis tik žingsniuoja po svetainę su Įmerkiančiu kūdikiu ant peties ir gali matyti, kad dėl tų arbatos maišelių jis nenusileis, bent jau šįryt. Kaip ir visiems, kurie nors kartą paragavo padorios arbatos Airijoje, arbata maišeliuose jam visai nepatinka, tačiau jis turi amerikietę žmoną, kuri nežino, kad arbata būna ir ne maišeliuose, ir ką tik gimusį kūdikį, o dar šitiek visokių rūpesčių savo galvoje, kad jam nebeužtenka kantrybės su mama, kuri suraukia nosį dėl arbatos maišelių pačią pirmąją dieną Jungtinėse Amerikos Valstijose, ir jis jau visai nesupranta, kodėl, po šitiek išlaidų ir vargo, jis dar turės taikstytis su jos priekabėmis tris savaites tokiame mažame bute.

Mama atsistumia kėdę nuo stalo. Išvietė? — klausia Lindos. Kur yra išvietė?

Kas?

Išvietė. Išeinamoji vieta.

Linda žiūri į Malachį. Tualetas, sako jis. Vonios kambarys.

A, sako Linda. Štai ten.

Kai mama nueina į vonios kambarį, Alfis Lindai sako, kad tas arbatos maišelis nėra jau taip blogai. Jeigu nematytum jo plūduriuojant, tai galvotum, kad viskas gerai, ir Linda vėl nusišypso. Ir sako: štai kodėl kinai niekuomet nepatiekia didelių mėsos gabalų. Jie nenori žiūrėti į gyvūną, kurį valgo. Jeigu jie gamina viščiuką, tai sukapoja jį į mažus gabalėlius ir sumaišo su kitais dalykais, kad nesimatytų, jog tai viščiukas. Dėl to ir nerasi viščiukų šlaunelių ar krūtinėlių kinų restoranuose.

Štai kaip? — sako Alfis.

Mažylė vis dar verkšlena ant Malachio peties, bet prie stalo jau viskas gražu, kai Alfis su Linda aptarinėja arbatos maišelius ir kinų virtuvės paslaptis. Išėjusi iš tualeto mama Malachiui sako: tas vaikas prisirijęs oro, taigi. Duok ją man.

Malachis perduoda jai Šivaną ir atsisėdęs prie stalo geria arbatą. Mama vaikšto po kambarį su suplyšusiu batu, nuo kurio plaikstosi gabalas odos, ir aš žinau, kad turėsiu nusivesti ją į batų parduotuvę Trečiajame aveniu. Ji paplekšnoja mažylę, ši galingai atsirūgsta, ir mes visi nusijuokiame. Tuomet paguldo į lovelę ir prie jos pasilenkia. Aa aa va aa, kalbina, kūdikis suguguoja. Ji sugrįžta prie stalo, susideda rankas į sterblę ir pareiškia: atiduočiau abi savo akis už puodelį padorios arbatos, ir Linda pasako šiandien eisianti ir nupirksianti arbatinuką ir palaidos arbatos, ar gerai, Malachi?

Mama nenoromis linkteli. Tataigis.

O koks buvo oras, mama, kai išvykote iš Airijos?

Nenoromis ištartas žodis: lijo.

Bet juk Airijoje nuolatos lyja, ar ne taip, mama?

Ne, ne visados, ji sukryžiuoja rankas ir žiūri tiesiai priešais save į eismą, kuris buvo daug didesnis prieš valandą.

Kai atvažiuojam į Malachio butą, Linda ruošia pusryčius, o mama supa neseniai gimusią Šivaną ir niūniuoja, lygiai taip pat kaip kitados mums septyniems. Linda sako: mama, ko norėtumėt, arbatos ar kavos?

Prašyčiau arbatos.

Kai pusryčiai paruošti, mama paguldo kūdikį, ateina prie stalo ir klausia, kas per daiktas plūduriuoja jos puodelyje. O kai Linda atsako, kad tai arbatos maišelis, iš karto suraukia nosį. Oi, aš tokių negeriu. O kaipgi, anokia čia arbata.

Malachio veidas įsitempia. Kitokios neturim, košia jis pro sukąstus dantis. Geriam tokią. Mes čia neturim tau paruošę svaro Lyons’ arbatos ir arbatinuko.

Na, tada aš negersiu nieko. Tik suvalgysiu kiaušinį. Nesuprantu, ir kas čia per šalis, kad negali gauti nė puodelio padorios arbatos.

Malachis jau ruošiasi kažką pasakyti, bet mažoji pravirksta ir jis nueina jos paimti iš lovelės, tuo tarpu Linda šypsodamasi šokinėja apie mamą, bandydama įtikti. Arbatinuką, mama, mes galėsime įsigyti, taip pat ir palaidos arbatos, ar ne taip, Malachi?

Bet Malachis tik žingsniuoja po svetainę su Įmerkiančiu kūdikiu ant peties ir gali matyti, kad dėl tų arbatos maišelių jis nenusileis, bent jau šįryt. Kaip ir visiems, kurie nors kartą paragavo padorios arbatos Airijoje, arbata maišeliuose jam visai nepatinka, tačiau jis turi amerikietę žmoną, kuri nežino, kad arbata būna ir ne maišeliuose, ir ką tik gimusį kūdikį, o dar šitiek visokių rūpesčių savo galvoje, kad jam nebeužtenka kantrybės su mama, kuri suraukia nosį dėl arbatos maišelių pačią pirmąją dieną Jungtinėse Amerikos Valstijose, ir jis jau visai nesupranta, kodėl, po šitiek išlaidų ir vargo, jis dar turės taikstytis su jos priekabėmis tris savaites tokiame mažame bute.

Mama atsistumia kėdę nuo stalo. Išvietė? — klausia Lindos. Kur yra išvietė?

Kas?

Išvietė. Išeinamoji vieta.

Linda žiūri į Malachį. Tualetas, sako jis. Vonios kambarys.

A, sako Linda. Štai ten.

Kai mama nueina į vonios kambarį, Alfis Lindai sako, kad tas arbatos maišelis nėra jau taip blogai. Jeigu nematytum jo plūduriuojant, tai galvotum, kad viskas gerai, ir Linda vėl nusišypso. Ir sako: štai kodėl kinai niekuomet nepatiekia didelių mėsos gabalų. Jie nenori žiūrėti į gyvūną, kurį valgo. Jeigu jie gamina viščiuką, tai sukapoja jį į mažus gabalėlius ir sumaišo su kitais dalykais, kad nesimatytų, jog tai viščiukas. Dėl to ir nerasi viščiukų šlaunelių ar krūtinėlių kinų restoranuose.

Štai kaip? — sako Alfis.

Mažylė vis dar verkšlena ant Malachio peties, bet prie stalo jau viskas gražu, kai Alfis su Linda aptarinėja arbatos maišelius ir kinų virtuvės paslaptis. Išėjusi iš tualeto mama Malachiui sako: tas vaikas prisirijęs oro, taigi. Duok ją man.

Malachis perduoda jai Šivaną ir atsisėdęs prie stalo geria arbatą. Mama vaikšto po kambarį su suplyšusiu batu, nuo kurio plaikstosi gabalas odos, ir aš žinau, kad turėsiu nusivesti ją į batų parduotuvę Trečiajame aveniu. Ji paplekšnoja mažylę, ši galingai atsirūgsta, ir mes visi nusijuokiame. Tuomet paguldo į lovelę ir prie jos pasilenkia. Aa aa va aa, kalbina, kūdikis suguguoja. Ji sugrįžta prie stalo, susideda rankas į sterblę ir pareiškia: atiduočiau abi savo akis už puodelį padorios arbatos, ir Linda pasako šiandien eisianti ir nupirksianti arbatinuką ir palaidos arbatos, ar gerai, Malachi?

Jis pasako „taip“, nes širdyje žino, kad nieko nėra geriau už arbatą, užplikytą arbatinuke, kurį išskalauji kunkuliuojančiu vandeniu, į kurį kiekvienam puodeliui įberi kaupiną šaukštelį ir užpili, o paskui uždengi, kad laikytųsi šiltai, kol arbata pritrauks, lygiai šešias minutes.

Malachis žino, kad taip mama arbatą ir ruoš, todėl nebesipriešina dėl arbatos maišelių. Jis taip pat žino, kad ji puikiai moka nuraminti kūdikį, kad iš to laimės visi, kūdikio ramybė tikrai verta puodelio padorios arbatos mamai.

Pirmą kartą per dešimt metų vėl esame visi kartu, mama ir keturi jos sūnūs. Malachis turi žmoną Lindą ir dukrą Šivaną, pirmąjį naujosios kartos vaisių. Maiklas turi draugę Dženą, o Alfis irgi greitai ką nors susiras. Aš susitaikiau su Alberta ir gyvenu su ja Brukline.

Malachis yra Niujorko vakarėlių siela, joks vakarėlis be jo neprasideda. Jeigu jis nepasirodo, susirinkusieji ima nerimauti ir zyzti: kur Malachis? Kur tavo brolis? O kai jis atidunda, visi iškart pasidaro laimingi. Jis dainuoja ir geria, ištiesia savo stiklą, kad įpiltų dar, ir vėl dainuoja, o paskui išskuba į kitą vakarėlį.

Mamai šitoks audringas gyvenimas labai prie širdies. Jai patinka gerti viskį su soda ir ledu Malachio bare ir būti visiems pristatomai Malachio mama. Jos akys spindi, o skruostai parausta, ji akina pasaulį savo dirbtinių dantų šypsena. Ji vaikšto su Malachiu į vakarėlius, vakaruškas, kaip ji juos vadina, mėgaujasi jai rodomu Malachio gerbėjų dėmesiu ir mėgina pritarti, kai Malachis dainuoja, kol praranda kvapą, ir tai yra pirmieji emfizemos ženklai. Po šitiekos metų, kuriuos praleido sėdėdama prie ugnies Limerike ir sukdama galvą, iš kur rytojui gauti duonos, ji dabar puikiai leidžia laiką ir apskritai, argi tai ne šauni šalis? Ai, gal ji dar truputėlį pasiliks. Tai aišku, ir kam čia grįžti į Limeriką žiemos vidury, kai daugiau nėra ką veikti, tik sėdėti prie židinio ir šildyti savo varganas blauzdas? Atgal ji važiuosianti, kai atšils, gal per Velykas, Alfis galės čia susirasti darbą ir juodu išsilaikysią.

Malachis turi jai pasakyti, kad jeigu norinti dar pabūti Niujorke, net ir trumpai, ji negalinti pasilikti pas jį tame mažame butelyje su Linda ir keturių mėnesių kūdikiu.

Ji paskambina man pas Albertą ir sako: esu jau taip įskaudinta, tikrai. Ketvertas sūnų Niujorke, o man nėra net vietos galvai padėti.

Bet mes visi gyvenam nedideliuose butuose, mama. Neturime vietos.

Ką gi, būtų įdomu sužinoti, ką jūs čia darot su pinigais, kuriuos uždirbat. Turėjot man tai pasakyti anksčiau, prieš tai, kai ištempėt nuo mano pačios jaukaus židinio.

Niekas tavęs netempė. Juk pati ne sykį kartojai, kad nori atvažiuoti Kalėdoms, ir argi Malachis nesumokėjo už kelionę?

Aš atvykau, nes norėjau pamatyti savo pirmąją anūkę, ir nesijaudink, pinigus Malachiui grąžinsiu, net jei turėčiau ant kelių atsiklaupusi šveisti grindis. Jei tik būčiau žinojusi, kaip čia su manim elgsis, būčiau pasilikusi Limerike, valgiusi sau skanią žąsį ir turėjusi stogą virš galvos.

Alberta šnibžda, kad pakviesčiau mamą ir Alfį šeštadienį pas mus vakarienės. Kitame laido gale iš pradžių tylu, o tada pasigirsta šnarpštimas.

Tai kad dar nežinau, ką darysiu šeštadienį vakare. Malachis sakė, gali būti vakarėlis.

Puiku. Mes kviečiam tave vakarienės, bet jeigu tu nori eiti į kažkokį vakarėlį su Malachiu, tai eik.

Tik nepulk taip iškart įsižeisti. Kad iki to Bruklino baisiai toli. Žinau, pati ten gyvenau.

Netrunka nė pusvalandžio.

Ji kažką sušnibžda Alfiui ir ragelį perima jis. Frensi? Mes atvažiuosim.

Kai atidarau duris, kartu su sausio šalčiu mama atsineša savo šaltį. Albertos pusėn ji tik linkteli ir paklausia, ar negalėčiau pridegti. O kai Alberta pasiūlo cigaretę, atrėžia: ne, ji turinti savo, tos amerikietiškos cigaretės iš viso kažkokios beskonės. Kai Alberta paklausia, ko įpilti išgerti, ji sakosi išgersianti viskio su soda ir ledu. Alfis pasisako, kad norėtų alaus, o mama pareiškia: tai ką, jau pradedi?

Tai tik alus, raminu ją.

Kad nuo to viskas ir prasideda. Išgeri alaus, o paskui tik staugi, dainuoji ir budini vaiką.

Čia vaikų nėra.

Bet pas Malachį yra, o staugimo ir dainų irgi užtenka.

Alberta kviečia sėstis vakarienės, mūsų laukia tuno troškinys su žaliomis salotomis. Bet mama prie stalo neskuba. Jai reikia pabaigti cigaretę ir kokia čia iš viso skuba.

Alberta sako, kad troškinį geriausia valgyti iškart, kol dar karštas.

Mama atrėžia karšto maisto nemėgstanti, jis degina gomurį.

Dėl Dievo meilės, baik cigaretę ir sėskis prie stalo.

Ji ateina nutaisiusi įžeistos miną. Prisitraukia kėdę ir pastumia salotas tolyn. Amerikietiškos salotos jai nepatinka. Bandau išlikti ramus. Klausiu: ir koks, po velnių, skirtumas tarp šitų salotų ir salotų Airijoje. Ji tvirtina, kad didelis, kad salotos čia visai neturi skonio.

Alberta sako: ai, niekis. Salotas ne visi mėgsta.

Mama pasižiūri į troškinį ir pradeda stumdyti makaronus ir tuną rankiodama žirnius. Ji sako, kad žirnius mėgsta, nors šitie ir nėra tokie skanūs kaip Limerike. Alberta klausia, gal norėtų jų daugiau.

Ne, ačiū.

Dabar ji jau knisasi po makaronus, ieškodama tuno.

Ar makaronai tau nepatinka? — klausiu.

Ką?

Makaronai. Ar tujų nemėgsti?

Nežinau, kaip tas daiktas vadinasi, bet man jis nepatinka.

Norėčiau pasilenkti jai prie veido ir išdėti, jog elgiasi kaip laukinė, jog Alberta šitiek suko galvą, ką čia pagaminti, kad įtiktų, o ji tiktai sėdi, suraukusi nosį, tarsi ją kažkas nuskriaudė, ir jeigu jai kas nors nepatinka, tai gali apsivilkti savo prakeiktą paltą ir važiuoti atgal į Manheteną, į vakarėlį, kurį turėjo praleisti, aš nežadu daugiau jos varginti kviesdamas vakarienės.

Norėčiau visa tai išrėžti, bet Alberta mane nuramina. Ai, nieko baisaus. Mamą, ko gero, išvargino Niujorko įspūdžiai, va išgersime puodelį arbatos, suvalgysim gabalėlį torto ir visi atsipalaiduosim.

Mama sako „ne, ačiū“ tortui, ji nesuvalgytų nė kąsnelio daugiau, o arbatos tai išgertų, bet staiga ir vėl pamato puodelyje maišelį ir pareiškia, kad čia ne arbata.

Sakau, kad kokią mes geriam, tokią duodam ir jai, bet nutyliu, kad norėčiau paimti tą arbatos maišelį ir sviesti jai į tarpuakį.

Ji ką tik pasakė, kad torto nevalgys, tačiau dabar tik kemšasi jį į burną ir ryja nė nekramtydama, o tada surankioja ir suvalgo trupinėlius iš lėkštės, nors ką tik sakėsi torto nenorinti.

Ji pasižiūri į arbatą. Na, jeigu tokią teturit, ką gi, teks tokią gerti. Su šaukšteliu pakabina maišelį ir spaudžia tol, kol vanduo paruduoja, o tada paklausia, kodėl ant jos lėkštelės padėta citrina.

Kai kurie mėgsta arbatą su citrina, sako Alberta.

Mama pareiškia nieko panašaus negirdėjusi, tai bjauru.

Alberta citriną paima, o mama pasako, kad norėtų pieno ir cukraus, jeigu neprieštaraujate. Tuomet paprašo prisidegti ir išgeria tik pusę puoduko, kad parodytų, kaip jai nepatinka.

Alberta klausia, ar juodu su Alfiu nenorėtų nueiti čia netoliese pažiūrėti filmo, bet mama sako: ne, jiems laikas grįžti į Manheteną, jau vėlu.

Alberta sako, kad nėra taip vėlu, bet mama prieštarauja: vėlu pakankamai.

Mamą ir Alfį palydžiu Henrio gatve į Borough Hall stotį. Giedras sausio vakaras, palei visą gatvę languose dar švyti ir blykčioja Kalėdų lemputės. Alfis sako, kad tie namai jam atrodo labai elegantiški, ir dėkoja už vakarienę. Mama sakosi nesuprantanti, kodėl žmonės negali tiesiog dėti maisto į dubenį, kam dar po juo reikia lėkštės. Ji mananti, kad tai pasipūtimas.

Kai atvažiuoja traukinys, paspaudžiu Alfiui ranką. Tada pasilenkiu pabučiuoti mamos ir kartu įduoti dvidešimties dolerių banknotą, bet ji patraukia veidą ir įlipusi į traukinį atsisėda į mane nugara, o aš įsikišu pinigus atgal į kišenę ir nueinu.

44

Aštuonerius metus keliavau Steiteno salos keltu. Važiuodavau RR traukiniu iš Bruklino į Vaitholo gatvę Manhetene, eidavau iki terminalo, įmesdavau penkiacentį į turniketo plyšį, nusipirkdavau kavos ir spurgą, paprastą, be cukraus, ir laukdavau ant suolo su laikraščiu, pilnu vakarykščių nelaimių.

Ponas Džounsas mokė muzikos Makėjaus mokykloje, nors kai pamatydavai jį kelte, būtum pagalvojęs, kad jis koks universiteto profesorius arba teisinės firmos vadovas. Galėdavai taip pagalvoti, nors jis ir buvo negras, kurie vėliau pasidarė juodaodžiais, o paskui afroamerikiečiais. Kas dieną jis dėvėdavo skirtingus trijų dalių kostiumus ir atitinkamą skrybėlę. Nešiojo marškinius su apykaklėmis arba susegtus auksiniais smeigtukais. Jo laikrodis ir žiedai taip pat buvo auksiniai, rafinuoti. Senieji italai batų valytojai jį mėgo, nes kasdien gaudavo darbo ir dosnius arbatpinigius, ir batus blizgindavo nepriekaištingai. Kas rytą jis skaitė Times laikraštį laikydamas pirštais, kyšančiais iš mažų odinių pirštinių, kurios dengė plaštaką nuo riešų iki pirštų narelių. Šypsodamasis man pasakodavo, kokiuose koncertuose ir operose vakar vakare lankėsi ir apie savo vasaros keliones į Europą, ypač į Milaną ir Zalcburgą. Uždėjo savo ranką ant manosios ir pasakė, kad neturėčiau numirti nepamatęs „La Skalos“. Kitas mokytojas vieną rytą pajuokavo, kad vaikams Makėjuje jis tikrai turėtų daryti įspūdį savo drabužiais ir elegancija, kaipgi, o ponas Džounsas atsakė: rengiuosi taip, kaip jaučiuosi. Tas kitas mokytojas tada tik papurtė galvą, o ponas Džounsas ir vėl įniko į savo Times. Po pietų grįžtant keltu atgal anas mokytojas man pasakė, kad ponas Džounsas savęs apskritai nelaiko negru ir kad liepia juodaodžiams mokiniams liautis džiazavus po visą koridorių. Juodaodžiai vaikai nežinodavo nė ką galvoti apie poną Džounsą ir jo eleganciją. Tik žinojo: kad ir kokia muzika jiems patiktų, ponas Džounsas kalbės apie Mocartą, leis jo muziką per gramofoną arba pats iliustruos ištraukas pianinu, o kai ateidavo laikas Kalėdų šventėms, jo berniukai ir mergaitės scenoje giedodavo kalėdines giesmes kaip angeliukai.

Kas rytą keltu praplaukdavau Laisvės statulą ir Eliso salą ir galvodavau apie tai, kaip į šitą šalį atvyko mano motina ir tėvas. Ar kai atplaukė, jie irgi buvo tokie susijaudinę kaip aš savo pirmąjį saulėtą spalio rytą? Mokytojai, vykstantys į Makėjaus ir kitas mokyklas Steiteno saloje, sėdėdami kelte irgi žiūrėdavo į statulą ir salą. Ir tikriausiai galvojo, kaip čia atplaukė jų tėvai ir seneliai, o galbūt prisimindavo ir šimtus tų, kurie buvo išsiųsti atgal. Turbūt ir jiems buvo graudu matyti apleistą ir yrančią Eliso salą, keltą, prišvartuotą prie kranto ir suzmekusį vandeny, tą patį, kuriuo imigrantai iš Eliso salos pasiekdavo Manheteną, ir jeigu tik jie įsižiūrėdavo geriau, matydavo vaiduoklius, nekantraujančius pasiekti krantą.

Mama su Alfiu susirado butą Vestsaide. Vėliau Alfis iš ten išsikėlė į Bronksą, nes norėjo gyventi savarankiškai, o mama — į Fletbušo aveniu prie Didžiosios armijos aikštės Brukline. Pastatas, į kurį atsikraustė, buvo aptriušęs, bet ji jautėsi patogiai, turėdama savo kampą, kur gali gyventi nuo nieko nepriklausoma.

Galėjo kada tik panorėjusi vaikščioti į bingo žaidimus ir, ačiū, buvo viskuo patenkinta.

Pradėjęs mokytojauti Makėjaus mokykloje įstojau į Bruklino koledžą ir ėmiau lankyti paskaitas, kad gaučiau anglų kalbos ir literatūros magistro laipsnį. Pirmiausia užsirašiau į vasaros semestrą, o prasidėjus mokslo metams studijavau po pietų ir vakarais. Plaukdavau keltu iš Steiteno salos į Manheteną, eidavau iki metro Bowling Green stotelę ir važiuodavau į patį Fletbušo linijos galą netoli Bruklino koledžo. Kelte ir traukinyje galėjau ruoštis paskaitoms ir taisyti savo mokinių Makėjuje darbus.

Mokiniams kartodavau, kad noriu tvarkingų, švarių ir įskaitomų darbų, bet tai, ką jie paduodavo, būdavo greitomis pakeverzota autobusuose, traukiniuose, per praktinius užsiėmimus, kai nematydavo mokytojas, arba valgykloje. Jų rašiniai mirgėdavo nuo kavos, kokakolos, ledų, kečupo, čiaudalų ir blizgalų, kai mergaitės dažydavosi lūpas. Gavęs krūvą tokių rašinių, būdavo, taip susierzinu, kad šveičiu juos per kelto bortą ir patenkintas žiūriu, kaip jie grimzta į vandenį ir primena neraštingumo Sargasą.

Kai mokiniai klausdavo apie rašinius, pasakydavau, jog jie buvę tokie prasti, kad jeigu juos grąžinčiau, visiems turėčiau parašyti po nulį, o ar jiems gauti nulį būtų geriau nei nieko apskritai?

Atsakymas mokiniams aiškus nebuvo, o kai apie tai pagalvojau ir man pačiam pasidarė nebe taip aišku. Nulis ar nieko apskritai? Mes diskutavome apie tai visą pamoką ir nusprendėme, kad nieko apskritai pažymių knygelėje yra geriau nei nulis, kadangi nieko apskritai negali padalyti, o nulį gali padalyti pasitelkęs algebrą ar kažkaip panašiai, kadangi nulis tai kažkas yra, o nieko apskritai ir yra nieko apskritai, ir niekas su tuo negalėtų ginčytis. Be to, jeigu tėvai pamatys pažymių knygelėje nulį, bus nepatenkinti, aišku, tik tie, kuriems rūpi, bet jeigu pažymių knygelėje nepamatys nieko, tai nežinos, ką galvoti, o jau tikrai geriau, kai tėtis ir mama nežino, ką galvoti, negu tada, kai juodu žiūri į nulį ir vožia tau per pakaušį.

Po paskaitų Bruklino koledže kartais išlipdavau iš traukinio Bergeno gatvėje ir užsukdavau aplankyti mamos. Jeigu ji žinojo, kad ateisiu, iškepdavo pyrago, šiltas ir skanus jis tirpdavo burnoje kaip sviestas, kurio užtepdavo ant viršaus. Ji užplikydavo arbatos arbatinuke ir tik prunkštelėdavo prisiminusi maišelius. Kai pasakiau, kad jie buvo sugalvoti patogumui žmonių, kurie yra labai užsiėmę, ji atrėžė, kad niekas nėra tiek užsiėmęs, kad neturėtų laiko užsiplikyti puodelį padorios arbatos, o jeigu jau esi tiek užsiėmęs, tai ir nesi jo vertas, bet kam tada iš viso gyventi? Ar mes į šį pasaulį ateiname tam, kad būtume užsiėmę ar kad paplepėtume prie puodeliuko arbatos?

Kai mano brolis Maiklas vedė Doną iš Kalifornijos, ceremonija buvo surengta Malachio bute Vakarų devyniasdešimt trečiojoje gatvėje. Nors mama šiai progai nusipirko naują suknelę, galėjai matyti, kad visas veiksmas jai nebuvo prie širdies. Jos mylimas sūnus Maiklas tuokiasi, o aplink nėra nė ženklo kunigo, nieko, tik svetainėje protestantų pastorius su apykakle ir kaklaraiščiu, kurį galėtum nesunkiai supainioti su kokiu krautuvininku ar policininku be uniformos. Malachis išnuomojo du tuzinus sudedamųjų kėdžių, bet kai visi susėdome, pastebėjau, kad svetainėje mamos nėra. Ji rūkė virtuvėje. Kai pasakiau, kad ceremonija tuoj prasidės, ji atrėžė turinti pabaigti cigaretę. Mama, dėl Dievo meilės, veda tavo sūnus. Tai jo problema, pasakė ji, man reikia pabaigti cigaretę, o kai pradėjau aiškinti, kad visi laukia, mamos veidas įsitempė, nosis susiraukė, ji užgesino nuorūką į peleninę, bet eidama visai nesiskubino. Pakeliui sušnibždėjo, kad jai reikia į tualetą, bet aš tik sušnypščiau, kad dabar jau, po velnių, turės pakentėti. Ji nuėjo į savo vietą ir visą ceremoniją prasėdėjo akis įsmeigusi virš protestantų pastoriaus galvos. Nesvarbu, kas buvo sakoma, nesvarbu, kad ore tvyrojo šilti ir švelnūs jausmai, ji visame šitame nedalyvaus, ji nenusileis, kai visi bučiavo ir sveikino jaunuosius, mama ir toliau sėdėjo su rankinuku ant kelių spoksodama tiesiai priešais save, kad pasaulis žinotų, jog ji nieko nemato, ypač reginio, kaip jos mylimas sūnus Maiklas puola į protestantų ir jų pastorių letenas.

Kai aplankiau mamą Fletbušo aveniu ir gėrėme padorią arbatą, ji pasakė: argi neatrodo keistas dalykas, kad po šitiekos metų ji sugrįžo į šitą pasaulio dalį, šitą vietą, kurioje susilaukė penketo vaikų, nors trejetas jų ir mirė, mažoji mergytė čia, Brukline, o dvyniai berniukai Airijoje. Bet jai dabar per sunku galvoti apie tą mažylę, kuri mirė teišgyvenusi dvidešimt vieną dieną visai netoliese. Ji žinanti, kad jeigu Fletbušo aveniu nueitum iki ten, kur ji kertasi su Atlanto aveniu, tai ir dabar dar gali pamatyti barus, kuriuose tėvas šėldamas pragerdavo uždarbį, pamiršęs vaikus. Bet ne, apie tai ji irgi nekalbėsianti. Kai paklausiau apie jos gyvenimą Brukline, ji tik pasakė keletą žodžių ir nutilo. Kam to reikia? Praeitis yra praeitis, grįžti atgal pavojinga.

Tame bute viena ji tikriausiai sapnuodavo košmarus.

45

Iš visų Stenlis daugiausia laiko praleidžia mokytojų valgykloje. Vos tik mane pamato, prisėda šalia, geria kavą, rūko cigaretes ir sako monologus apie viską.

Kaip ir dauguma mokytojų, jis turi penkias klases, bet jo dėstomas tarsenos korekcijos pamokas moksleiviai dažnai praleidžia, nes gėdijasi savo mikčiojimo ir sunkiai suprantamo kalbėjimo dėl vilko gomurių. Stenlis rėžia jiems įkvepiančias kalbas, bet kad ir kaip stengtųsi įrodyti, jog jie niekuo neprastesni už kitus, tie vaikai juo netiki. Kai kurie iš jų lanko pas mane anglų kalbą ir rašiniuose rašo, kad labai gerai, jog ponas Garberis taip šneka, jis mielas vaikinas ir taip toliau, bet jis nežino, ką reiškia, kai prieini prie merginos ir nori pakviesti šokti, bet negali iš burnos išleisti garso. Aha, jo, labai gerai, kad ponas Garberis klasėje stengiasi išgydyti mikčiojimą dainomis, bet kiek iš to naudos, kai nueini į šokius?

1961-ųjų vasarą Alberta panoro susituokti Gailestingumo episkopalinėje bažnyčioje Bruklin Haitse. Aš nesutikau. Pasakiau, kad geriau jau tuoksiuosi miesto rotušėje negu kažkokioje blankioje Vienintelės, Šventosios, Romos, Katalikų ir Apaštalų Bažnyčios imitacijoje. Episkopaliečiai mane nervino. Kodėl jie negalėtų baigti tą prakeiktą nesąmonę? Jie ten turi statulas ir kryžius, ir švęstą vandenį, net išpažintį, tai kodėl jiems tiesiog nepaskambinus į Romą ir nepasakius, kad nori sugrįžti?

Alberta pasakė: gerai jau gerai, ir mes nuėjome į miesto savivaldybę Manhetene. Nors to nebuvo reikalaujama, vyriausiuoju pabroliu pasikvietėme Brajaną Makfilipsą, o jo žmoną Džoisę pamerge. Ceremonija vėlavo, nes prieš mus stovėjusi pora susiginčijo. Ar tu ketini mane vesti pasikabinęs tą žalią skėtį ant rankos? — paklausė ji. Jis atsakė, kad tai jo skėtis ir kad jis visai nežada jo palikti šitoje kontoroje, kad kas pavogtų. Ji linktelėjo mūsų pusėn ir tarė: šitie žmonės tikrai nepavogs tavo prakeikto skėčio, atsiprašau už kalbą savo vestuvių dieną. Jis pasakė, kad nieko dėl nieko nekaltina, bet, prakeikimas, jis šitiek sumokėjęs už tą skėtį Čembers gatvėje vaikinui, kuris juos vagia, kad dabar niekas neprivers jo čia palikti. Ji jam atsakė: na, tada ir vesk tą savo prakeiktą skėtį, ir griebusi rankinuką jau žengė pro duris. Tuomet jis pasakė, kad jeigu ji dabar išeis, tai tada viskas, o ji atsisuko į mūsų ketvertą, moterį prie stalo ir pareigūną, kuris pasirodė iš nedidukės tuoktuvių koplyčios, ir pakartojo: viskas? Apie ką tu kalbi, žmogau? Mes kartu gyvenam jau trejus metus, ir tu man dabar sakai „viskas“? Tik jau tu man neaiškink. Tai aš tau sakau „viskas“ ir aiškinu, kad tas skėtis mano vestuvėse nedalyvaus, o jeigu tu neketini klausytis, tai yra toks vienas asmuo Pietų Karolinoje, viena tokia buvusi žmona, kuri labai norėtų sužinoti, kur tu esi, ir aš jai mielai pranešiu, jei supranti, apie ką kalbu, tai tavo buvusiai, kuri siekia alimentų ir vaiko išlaikymo. Tad rinkis, Baironai: arba aš tame kambarėlyje tuokiuosi su vyriškiu be skėčio, arba tu galėsi Pietų Karolinoje su tuo skėčiu stoti prieš teisėją, kuris pasakys: mokėk pinigus, Baironai, išlaikyk savo žmoną ir vaiką.

Pareigūnas prie tuoktuvių koplytėlės durų pasiteiravo, ar jie pasiruošę. Ir Baironas paklausė, ar aš esu tasai, kuris ruošiasi šiandien vesti, ir ar negalėčiau palaikyti jo skėčio, kadangi jis matąs, kad aš kaip ir jis esu priverstas eiti į tą kambarėlį. Tai kelio galas, žmogau, kelio pabaiga. Palinkėjau jam sėkmės, bet jis tik papurtė galvą ir pasakė: po paraliais, kodėl mes leidžiamės šitaip triuškinami?

Už kelių minučių jie grįžo pasirašyti dokumentų, jaunoji šypsodamasi, Baironas paniuręs. Mes jiems dar kartą palinkėjome sėkmės ir nusekėme paskui pareigūną į nediduką koplyčios kambarėlį. Jis nusišypsojo ir paklausė: ar viši šuširinkome?

Brajanas į mane pažvelgė ir kilstelėjo antakius.

Pareigūnas paklausė: ar pašižadate mylėti, gerbti, šaugoti? Ir aš iš visų jėgų bandžiau susilaikyti nesijuokęs. Kaip man reikės ištverti jungtuvių ceremoniją, kurią atlieka šitaip galingai švepluojantis žmogus? Turiu sugalvoti, kaip susivaldyti. Na va. Ant mano rankos kabo skėtis. O Dieve, tuoj išgriūsiu. Ir tas šveplavimas, ir skėtis, o juoktis tai negaliu. Alberta mane užmuštų, jeigu pradėčiau kvatotis per mūsų vestuves. Gali verkti iš džiaugsmo, bet juoktis — jokiu būdu, tai aš taip ir stoviu, į bejėgišką padėtį pastatytas šito švepluojančio pareigūno, pašižadėdamas tą ir aną, pirmasis žmogus Niujorke, susituokęs su žaliu skėčiu ant rankos, tokia iškilminga mintis mane ir sulaikė neprajukus, ceremonija baigėsi, ant Albertos piršto buvo užmautas žiedas, jaunieji pasibučiavo ir buvo pasveikinti Brajano ir Džoisės, o tuomet atsivėrė durys ir pasirodė Baironas. Žmogau, tu turi mano skėtį? Tu man jį pasaugojai? Laikei jį čionais? Nori išgerti? Atšvęsti?

Alberta nežymiu galvos krustelėjimu parodė man „ne“.

Pasakiau Baironui, kad labai gaila. Mes einam į vakarėlį, kurį mums rengia draugai.

Tau pasisekė, žmogau, tu turi draugų. Mudu su Seimą tai varom suvalgyti po sumuštinį ir eisim į kiną. Bet man tas pats. Filme ji nors patylės, cha cha cha. Dėkui, kad pasaugojai mano skėtį.

Kai Baironas su Seimą išėjo, iš juoko turėjau atsiremti į sieną. Alberta dar mėgino išlaikyti bent šešėlį tokiai progai prideramo orumo, bet ir ji pasidavė, kai pamatė, kaip lūžta Brajanas su Džoise. Dar bandžiau pasakoti, kaip nuo šveplavimo mane išgelbėjo mintis apie skėtį, bet vos pamėgindavau praverti burną, pasidarydavo dar blogiau, ir mes visi graibstydamiesi vienas už kito nusileidome liftu į apačią, akis šluostėmės dar ir lauke, kur švietė rugpjūčio saulė.

Iš pradžių nuėjome čia pat, į Deimantinio Deno O’Rorko salūną išgerti ir suvalgyti sumuštinių su draugais, Frenku Šveiku ir jo žmona Džiną bei Džimu Kolinsu ir jo naująja žmona Šeila Maloun. Paskui Brajanas ir Džoisė turėjo mane su Alberta savo folksvagenu vežtis į Kvinsą, kur juodu rengė vakarėlį mudviejų garbei.

Šveikas pastatė man išgerti. Kolinsas ir Brajanas irgi. Barmenas pastatė po vieną mums visiems, o tada aš pastačiau jam ir palikau gerus arbatpinigius. Jis nusijuokė ir pasakė, kad galėčiau tuoktis kas dieną. Pastačiau Šveikui, Kolinsui ir Brajanui, o paskui jie visi norėjo dar vieną pastatyti man. Džoisė ėmė kažką šnibždėti Brajanui, ir aš supratau, kad nerimauja dėl gėrimo. O tada Alberta pasakė, kad sulėtinčiau tempą. Ji supranta, kad šiandien mano vestuvės, bet dar anksti ir aš turėčiau pagalvoti apie ją bei mūsų dar laukiančio priėmimo svečius. Pasakiau jai, kad tesame susituokę vos penkias minutes, o ji jau aiškina man, ką daryti. Žinoma, aš galvoju apie ją ir apie mūsų svečius. Visą laiką tik ir galvoju ir dabar jau esu pavargęs nuo to galvojimo. Tad liepiau jai atsikabinti, ir atmosfera pasidarė tokia įtempta, kad įsikišo Kolinsas su Brajanu. Brajanas pasakė, kad tai jo darbas, tam vyriausieji pabroliai ir yra. O Kolinsas pareiškė mane pažįstąs ilgiau negu Brajanas, bet Brajanas atrėžė: ne, ne ilgiau. Mes su juo mokėmės universitete. Kolinsas pasakė to nežinojęs. Kaip čia išeina, Makortai, kodėl man nepasakojai, kad su Makfilipsu mokeisi universitete? Aš atsakiau nematąs reikalo skelbti pasauliui, su kuo mokiausi universitete, ir tai kažkodėl visus mus prajuokino. Smagu matyti, kad žmonės yra laimingi savo vestuvių dieną, tarė barmenas, ir mes pradėjome kvatotis dar garsiau prisiminę šveplavimus, žalius skėčius ir Albertą, liepiančią man pagalvoti apie ją ir svečius. Žinoma, kad aš galvojau apie ją mūsų vestuvių dieną, kol nuėjau į tualetą ir pradėjau galvoti, kaip ji mane atstūmė dėl kito vyriškio, ir jau buvau pasiruošęs išeiti ir su ja apie tai pasikalbėti, bet paslydau ant gličių Deimantinio Deno O’Rorko salūno tualeto grindų ir pyliausi galva į didžiulį pisuarą, o tuomet galva pradėjo taip skaudėti, kad apie išdavystę iškart pamiršau. Alberta norėjo sužinoti, kodėl mano švarko nugara šlapia, bet kai pasakiau, kad vyrų tualete laša vanduo, manimi nepatikėjo. Tai jau pargriuvai, ar ne? Ne, nepargriuvau. Ten laša vanduo. Bet ji vis tiek nepatikėjo ir pareiškė, kad prisigėriau, ir taip mane sunervino, kad jau buvau pasiruošęs ją palikti ir gyventi su kokia balerina Grinvič Vilidžo lofte, bet Brajanas pasakė: ai, nebūk asilas, tai juk ir Albertos vestuvės.

Prieš važiuodami į Kvinsą, dar turėjome atsiimti vestuvinį tortą iš Schrajft’s Vakarų penkiasdešimt septintojoje gatvėje. Džoisė pasakė, kad vairuosianti ji, nes mudu su Brajanu jau neblogai prisišventėme Deimantinio Deno salūne, tuo tarpu jiedvi su Alberta taupiusios jėgas vakarėliui. Ji sustojo priešais Schraffi’s, kitoje gatvės pusėje, ir pasakė „ne“, kai Brajanas pasisiūlė paimti tortą, bet jis nenusileido ir metėsi į patį eismo vidurį. Džoisė papurtė galvą ir pasakė, kad jį suvažinės. Alberta man liepė eiti jam padėti, bet Džoisė tik dar kartą papurtė galvą ir kalbėjo, kad padėtį tai tik pablogintų. Brajanas išėjo iš Schrafft’s prie krūtinės prisispaudęs didelę torto dėžę ir vėl metėsi į gatvės vidurį bandydamas išvengti automobilių, bet prie skiriamosios juostos jį lengvai kliudė taksi ir dėžė nukrito ant žemės. Džoisė atsirėmė kakta į vairą. O Dieve, ištarė ji, ir aš pareiškiau, kad einu padėsiu Brajanui, savo vyriausiajam pabroliui. Ne, ne, paprieštaravo Alberta, nueisiu aš. Pasakiau jai, kad tai vyriškas darbas, kad negaliu rizikuoti jos gyvybe su visokiais išprotėjusiais taksi toje Penkiasdešimt septintojoje gatvėje, ir nudrožiau padėti Brajanui, kuris keturpėsčias bandė saugoti ištiškusi tortą nuo mašinų, kurios švilpė iš kairės ir dešinės. Atsiklaupiau greta, nuplėšiau kartoninės dėžės dangtį ir mudu susėmėme tortą atgal, nesvarbu, kad visur liko prilipusių gabaliukų. Mažosios nuotakos ir jaunikio figūrėlės atrodė liūdnai, bet mudu jas nušluostėme ir įkišome atgal į tortą, tik ne į viršų, nes jau ir nepavyko suprasti, kur viršus, bet kažkur į vidurį, kur buvo galima įstumti, kad laikytųsi. Tuo tarpu Džoisė su Alberta šaukė iš mašinos, kad geriau pasitrauktume nuo gatvės, kol neatvažiavo policija ir niekas mūsų nepartrenkė, be to, joms ir šiaip atsibodę mudviejų laukti, paskubėkit. Kai įlipome į automobilį, Džoisė liepė Brajanui perduoti tortą Albertai, kad pasaugotų ji, bet jis užsispyrė ir pasakė: ne, po viso vargo dabar jau saugosiąs jį iki galo, taip ir padarė, nors išsiterliojo kremu bei žaliais ir geltonais papuošimais visą sterblę ir apskritai kostiumą.

Žmonos visą kelią automobilyje su mumis elgėsi šaltai, kalbėjosi tik tarpusavyje ir mėtė replikas apie airius, kad jiems neįmanoma patikėti nė tokios lengvos užduoties, kaip pereiti gatvę su vestuviniu tortu, kad airiai negali išgerti tik vieną ar dvi ir pakentėti iki priėmimo, kur tau, ne, jie turi kalbėtis ir vienas kitą vaišinti, kol prisiplempia tiek, kad negalėtum jų nė pasisiųsti į parduotuvę parnešti pieno.

Pažiūrėk į jį, pasakė Džoisė, o kai pamačiau, kaip Brajanas snaudžia pasidėjęs smakrą ant krūtinės, užsnūdau ir aš, tuo tarpu mūsų žmonos toliau bėdojosi dėl airių apskritai ir dėl šios dienos konkrečiai, visi mane įspėjo, kalbėjo Alberta, kad su airiais smagu draugauti, bet geriau už jų netekėk. Aš būčiau gynęs savo padermę ir pasakęs, kad jos protėviams jankiams tikrai nebuvo kuo didžiuotis dėl savo elgesio su airiais, kai visur kabojo įspėjimai „Airiai, nesikreipkite“, tik kad mane jau nuvargino įtampa, kai buvau sutuoktas švepluojančio žmogaus, laikydamas rankose žalią Bairono skėtį, o paskui dar turėjau atsakingai atlikti sunkią jaunavedžio ir vakarėlio salūne šeimininko pareigą. Jeigu nebūčiau susmukęs iš nuovargio, būčiau priminęs, kaip jos protėviai kardavo moteris į kairę ir į dešinę už raganavimą, o patys buvo neregėti ištvirkėliai, kurie vos paminėjus žodį „seksas“ vartė iš šoko ir siaubo akis, užtai šauniai leido laiką sau tarp šlaunų teisme klausydamiesi, kaip isterikės puritonės senmergės tvirtina, kad velnias joms apsireikšdavo įvairiais pavidalais ir duodavosi su jomis miškuose ir kaip jos atsidavė jam taip, kad visas padorumas nuėjo šuniui ant uodegos. Aš būčiau pasakęs tai Albertai, kad airiai šitaip nesielgė. Per visą Airijos istoriją buvo pakarta tik viena ragana, ir ta dar, ko gero, buvo anglė ir šito nusipelnė. O pabaigoje dar būčiau pridėjęs, kad pirmoji Naujojoje Anglijoje pakarta ragana buvo airė, su kuria jie šitaip pasielgė todėl, kad meldėsi lotyniškai ir atsisakė liautis.

Bet užuot visa tai išklojęs, užmigau, kol Alberta mane papurtė ir pasakė, kad atvažiavome. Džoisė griežtai paliepė Brajanui atiduoti tortą. Ji nenorėjo, kad jis pargriūtų kniūbsčias ant laiptų ir galutinai tą tortą pribaigtų, nes tikėjosi jį dar atstatyti, kad turėtume bent kažką panašaus į tortą ir žmonės galėtų dainuoti „Jaunoji pjauna tortą“.

Prisirinko žmonių, buvo valgoma, geriama, šokama ir kilo nesutarimų tarp visų porų, susituokusių ir nesusituokusių. Frenkas Sveikas nesikalbėjo su žmona Džiną. Džimas Kolinsas ginčijosi kampe su savąja Šeila. Tarp Albertos ir manęs, kaip ir tarp Brajano su Džoise, tebetvyrojo šaltis. Kitas poras tai irgi paveikė ir įtampos salelių netrūko po visą butą. Tad vakaras būtų buvęs sugadintas, jeigu ne pavojus iš išorės, kuris visus suvienijo.

Vienas iš Albertos draugų, vokietis, vardu Ditrichas, išvažiavo savo folksvagenu papildyti alaus atsargų, o kai grįžęs įvažiavo į biuiką, prasidėjo vaidai su to biuiko savininku. Iš kažko sužinojęs apie šitą lauke įvykusią bėdą kaip jaunasis pajutau pareigą viską užglaistyti. Biuiko savininkas buvo tikras milžinas ir baksnojo kumščiu Albertos draugui į veidą. O kai tarp jų atsistojau, gerai atsivedėjo ir trenkė. Jo ranka praskriejo pro mano pakaušį, pataikė Ditrichui į akį ir mes visi pargriuvom ant žemės. Tada šiek tiek vienas su kitu pasigrūmėme, neaišku kas su kuo, kol Šveikas, Kolinsas ir Makfilipsas mus išskyrė, nors biuiko savininkas ir grasino nurausiąs Ditrichui nuo pečių galvą. Kai vokietį įtempėme vidun, pamačiau, kad mano kelnės ties keliu įplėštos, o kelis kraujuoja. Taip pat kraujavo dešinės rankos krumpliai, kuriais braukiau per žemę.

Kai užlipau į viršų, Alberta pradėjo verkti sakydama, kad sugadinau visą vakarą. Man užvirė kraujas ir pareiškiau tenorėjęs būti taikdariu ir tai ne mano kaltė, kad to babuino kaimyno buvau parblokštas ant žemės. Be to, visa tai dariau dėl jos draugo ir ji turėtų būti dėkinga.

Ginčas būtų dar tęsęsis, jeigu Džoisė nebūtų įsikišusi ir pakvietusi visus prie stalo pjauti torto. Kai ji nuėmė tortą dengiantį audeklą, Brajanas nusijuokė ir pabučiavo Džoisę už tai, kad ji turinti menininko gyslelę, nes tikrai nepasakytum, jog šitas tortas neseniai buvo sugramdytas nuo gatvės. Mažieji jaunoji su jaunuoju laikėsi tvirtai, tik jaunikio galva susvyravo ir nulinko, ir aš Džoisei pasakiau: spaudžia rūpesčiai jauną jo galvą. Visi uždainavo „Jaunoji pjauna tortą, jaunasis pjauna tortą“, ir Alberta atrodė nurimusi, nors gražiai supjaustyti torto mums nepavyko ir turėjome jį krauti į lėkštes sumaitotais gabalais.

Džoisė pranešė jau ruošianti kavą, ir Alberta pasakė, kad būtų labai gerai, bet Brajanas pareiškė, kad turėtume išgerti dar po vieną į jaunavedžių sveikatą, ir aš sutikau, o Alberta taip supyko, kad nusitraukė nuo piršto vestuvinį žiedą ir išmetė pro langą, o paskui staiga prisiminė, kad tai jos senelės vestuvinis žiedas iš amžiaus pradžios, o dabar jis buvo išmestas pro langą Dievas žino kur, kažkur Kvinse, ir ką ji dabar darys, tai mano kaltė ir jos didžiulė klaida, kad už manęs tekėjo. Brajanas pasakė, kad turime žiedą surasti. Žibintuvėlio neturėjome, bet galėjome pasišviesti degtukais ir žiebtuvėliais tamsoje šliaužiodami po veją po Brajano langu, kol Ditrichas suriko radęs žiedą, ir visi jam atleido už šaršalą, kurį buvo sukėlęs su milžinu iš biuiko. Vėl ant piršto žiedą užsimauti Alberta atsisakė. Ji palaikysianti jį rankinėje, kol įsitikins, kad šitos vedybos ko nors vertos. Atvažiavo taksi, į jį mudu su Alberta įsėdome kartu su Džimu Kolinsu ir Šeila. Jie išleis mus prie mūsų buto Brukline, o patys važiuos į Manheteną. Šeila nesikalbėjo su Džimu, o Alberta nesikalbėjo su manimi, bet kai tik pasukome į Steit gatvę, aš ją sugriebiau ir pasakiau, kad mūsų laukia vestuvių naktis ir aš esu pasiruošęs pasinaudoti visomis privilegijomis.

Kurgi ne, naudokis mano šikna, pareiškė ji. Bus gerai ir taip, atsakiau aš.

Taksi sustojo ir aš išsiropščiau pro užpakalines dureles, kur sėdėjau su Šeila ir Alberta. Džimas išlipo pro priekines ir atsistojo prie manęs ant šaligatvio. Jis ketino atsisveikinti ir lipti pas Šeilą, bet Alberta užtrenkė dureles ir taksi nuvažiavo.

Viešpatie aukščiausiasis, pasakė Kolinsas, va tai tau ir vestuvių naktis, Makortai. Kur tavo nuotaka? Kur manoji?

Mes užlipome pas mane į butą, šaldytuve radome šešis butelius Schlitz ir susėdę ant sofos dviese žiūrėjome, kaip televizoriuje nuo Džono Veino kulkų krinta indėnai.

46

1963-iųjų vasarą mama paskambino pasakyti, kad gavo laišką iš tėvo. Jis tvirtino esąs naujas žmogus, negeriantis nė lašo jau trejus metus, o dabar dirbantis vienuolyne virėju.

Jeigu jau mūsų tėvas dirba vienuolyne virėju, tai vienuoliams prasidėjo nuolatinis pasninkas, pasakiau aš.

Ji nenusijuokė, ir iš to buvo aišku, kad yra sunerimusi. Ji paskaitė laišką, kur tėvas rašė, kad trims savaitėms atplaukia su „Karaliene Mere“ ir kaip laukia dienos, kai vėl galėsime būti visi drauge, o jis su ja dalysis ir lova, ir kapu, nes jis žinąs ir žino ji: ką Dievas sujungė, žmogus teneišskiria.

Jos balse buvo girdėti abejonė. Ką jai daryti? Malachis jai pasakęs: kodėl gi ne? Ji norėtų sužinoti, ką manau aš. Bet aš paklausiau jos, ką manoji pati. Šiaip ar taip, tai buvo žmogus, dėl kurio ji perėjo pragarus ir Niujorke, ir Limerike, o dabar jis nori imti ir atplaukti prie jos šono, į saugų uostą Brukline.

Nežinau, ką daryti, pasakė ji.

Ji nežinojo, ką daryti, nes jautėsi vieniša tuose niūriuose namuose Fletbušo aveniu, tad dabar tiesiog iliustravo airišką posakį, kad geriau kivirčai negu vienatvė. Ji gali arba priimti šitą žmogų atgal, arba būdama penkiasdešimt penkerių likusį gyvenimą nugyventi viena. Aš pasiūliau jai susitikti puodeliui kavos Junior’s restorane.

Kai atėjau, ji tenai jau sėdėjo, traukė dūmą ir duso nuo stiprios amerikietiškos cigaretės. Ne, arbatos ji negers. Nors amerikiečiai nusiuntė žmogų į kosmosą, bet padorios arbatos padaryti nesugeba, verčiau paimsianti kavos ir gabalėlį to puikaus varškės torto. Ji užsitraukė cigaretę, gurkštelėjo kavos ir pasakė, kad, dėl Dievo, nežinanti, ką daryti. Griūva visa šeima, kalbėjo ji, Malachis gyvena atskirai nuo žmonos Lindos ir dviejų mažų vaikų, Maiklas su žmona Dona išsikėlė į Kaliforniją, o jos jaunėlis Alfukas ten kažkur Bronkse. Ji pasakė, kad galėtų viena sau gražiai gyventi Brukline, vaikščiotų žaisti bingo ir į Limeriko moterų draugijos susitikimus Manhetene ir kodėl dabar turėtų leisti tam žmogui iš Belfasto gadinti tokį gyvenimą.

Gėriau kavą ir valgiau savo štrudelį žinodamas, kad ji niekuomet neprisipažins esanti vieniša, nors pati, ko gero, galvoja; ak, žinoma, jei negertų, ne taip ir blogai būtų su juo gyventi, ne taip ir blogai.

Išdėsčiau jai, ką manau. Na, pasakė ji, jis palaikytų man kompaniją, jeigu negertų, jeigu tikrai yra naujas žmogus. Galėtume kartu nueiti pasivaikščioti po Prospekto parką, pasitiktų mane po bingo.

Na, gerai. Pasakyk, tegul atvyksta toms trims savaitėms, o tada ir pamatysime, ar jis tikrai yra naujas žmogus.

Pakeliui į savo butą ji dažnai stabtelėdavo prispaudusi ranką prie krūtinės. Tataigis, mano širdis, pasakė, nueina mylią per minutę, dėl to taip.

Čia tikriausiai dėl cigarečių.

Ai kad nežinau.

Ar kad jaudiniesi dėl laiško.

Ai kad net nežinau. Visai nežinau.

Prie durų pabučiavau jai į šaltą skruostą ir žiūrėjau, kaip dusdama lipa į viršų. Tėvas taip ją pasendino.

Kai mama su Malachiu nuvažiavo į prieplauką pasitikti naujojo žmogaus, jis buvo toks girtas, kad jam reikėjo padėti išlipti iš laivo. Laivo pareigūnas papasakojo, kad prisigėręs taip siautėjo, jog turėjo būti uždarytas.

Tą dieną buvau išvykęs, kai sugrįžau, sėdęs į traukinį nuvažiavau pas mamą jo pamatyti, bet jis buvo išėjęs su Malachiu į anoniminių alkoholikų susirinkimą. Mes gėrėme arbatą ir laukėme. Ji ir vėl pakartojo nežinanti, dėl Dievo, ką daryti. Jis toliau sau pila kaip išprotėjęs ir visos kalbos apie tai, kad tapo nauju žmogum, buvo melas, ir ji tik džiaugiasi, kad yra nusipirkęs bilietą atgal. Bet jos akyse matėsi tamsa, kuri bylojo, kad vis dėlto ji puoselėjo viltis apie normalią šeimą, kad turės šalia vyrą, ir sūnūs su vaikaičiais važinės į svečius iš viso Niujorko.

Jie sugrįžo iš susirinkimo, Malachis, augalotas, apžėlęs raudona barzda, blaivus dėl savo rūpesčių, ir tėvas — pasenęs ir susitraukęs. Malachis gėrė arbatą. Tėvas pasakė: och, ne, ir atsigulė ant sofos, rankas susidėjęs po galva. Palikęs arbatą Malachis nuėjo prie tėvo ir pradėjo skaityti paskaitą. Tu turi pripažinti, kad esi alkoholikas. Tai pirmas žingsnis.

Tėtis papurtė galvą.

Ko tu purtai tą galvą? Tu esi alkoholikas ir turi tai pripažinti.

Och, ne. Aš nesu alkoholikas kaip tie vargšai susirinkime. Aš žibalo negeriu.

Malachis mostelėjo rankomis ir grįžo prie stalo gerti arbatos. Nė nežinojome, ką vienas kitam sakyti prie to ant sofos gulinčio žmogaus, kuris mums buvo vyras ir tėvas. Mane užplūdo prisiminimai, tie rytai prie ugnies Limerike, jo istorijos ir dainos, jo švarumas, valyvumas ir tvarkos jausmas, kaip jis padėdavo mums ruošti pamokas, kaip reikalavo, kad būtume paklusnūs ir atliktume savo religines pareigas, ir kaip visa tai sugriūdavo dieną, kai jis gaudavo atlyginimą, kaip iššvaistydavo pinigus baruose statydamas alaus kiekvienam sutiktajam, o mama tuo metu sėdėdavo prie ugnies paskendusi nevilty, žinodama, kad rytojaus dieną turės vaikščioti ištiesusi ranką.

Vėliau aš supratau, kad mano gyslomis teka tėvo kraujas ir kad atsigimiau į jo giminę. Mano mamos giminaičiai Limerike ne kartą kartojo, kad paveldėjau keistą tėvo būdą ir kad mano charakteryje matyti stipri šiaurietiška prigimtis. Turbūt jie buvo teisūs, nes kada benuvažiuodavau į Belfastą, jausdavausi kaip namie.

Išvažiavimo išvakarėse jis paklausė, ar nenorėtume eiti pasivaikščioti. Mama ir Malachis pasakė „ne“, jie buvo pavargę. Jie praleido su juo daugiau laiko nei aš ir, matyt, jau buvo nukamuoti jo kvailiojimų. Aš pasakiau „taip“, nes jis buvo mano tėvas, o aš buvau trisdešimt trejų metų devynmetis.

Jis užsidėjo kepurę ir mudu išėjome į Fletbušo aveniu. Och, tarė jis, šitas vakaras labai šiltas.

Tataigis.

Tikrai šiltas, pakartojo. Tokį vakarą kyla pavojus išdžiūti.

Priešais mus stūksojo Long Ailando geležinkelio stotis, apsupta barų ištroškusiems keleiviams. Paklausiau, ar jis atsimena tuos barus.

Och, tarė, kodėl turėčiau atsiminti tokias vietas?

Nes tujose gėrei, o mes tavęs ieškodavom.

Och, na, aš, atrodo, čia dirbau, vienoj ar poroj iš jų, kai laikai buvo sunkūs, už duoną ir mėsą, kurios man duodavo parsinešti namo dėl jūsų, vaikai.

Jis ir vėl pakartojo, kad vakaras karštas, ir aišku, kad nieko baisaus nenutiktų, jei užsuktume į kurį nors iš tų barų atsivėsinti.

Maniau, tu nebegeri.

Teisingai. Mečiau.

O kaip ten tada su laivu? Tave turėjo išnešti.

Och, tai buvo jūros liga. Reikia ko nors išgerti, kad atvėstume.

Kol gėrėme alų, jis kalbėjo, kad mama yra labai puiki moteris ir aš turėčiau būti jai geras, kad Malachis yra puikus augalotas vaikinas, nors sunku jį atpažinti su ta raudona barzda, ir kas čia jam šovė į galvą, kad jam liūdna girdėti, jog vedžiau protestantę, bet juk nevėlu jai atsiversti, tokia miela mergina, ir kad jis labai džiaugiasi, jog esu mokytojas kaip ir visos jo seserys Šiaurėje, ir negi atsitiktų kas blogo, jeigu išgertume dar po vieną?

Ne, nieko blogo neatsitiktų ir neatsitiko, kai perėjome per barus po visą Fletbušo aveniu, o kai grįžome prie mamos durų, ten jį ir palikau, nes nenorėjau matyti mamos ir Malachio žvilgsnių, kaltinančių mane, kad išvedžiau tėvą iš kelio ar atvirkščiai. Jis norėjo apeiti visus barus, kurie tik buvo, iki pat Didžiosios armijos aikštės, bet kaltės jausmas man liepė pasakyti „ne“. Kitą dieną jis juk turėjo išplaukti atgal su „Karaliene Mere“, nors ir tikėjosi, kad mama pasakys: ai, pasilik. Aišku, kad kaip nors sutarsime.

Pratariau, kad būtų puiku, o jis pasakė, kad tuomet ir vėl būtume visi kartu, o reikalai pagerėtų, nes jis tapo nauju žmogum. Mudu paspaudėme vienas kitam ranką ir aš išėjau.

Kitą rytą paskambino mama ir pasakė: jis visai išprotėjo, visiškai.

Ką jis padarė?

Tu parvedei jį namo girtą kaip lordą.

Girtas jis nebuvo. Tik išgėrė keletą alaus.

Jis išgėrė daugiau, o aš namie buvau viena, nes Malachis išvažiavo į Manheteną. Jis turėjo butelį viskio, tas tavo tėvas, buvo atsivežęs jį iš laivo, ir aš turėjau kviesti policiją, o dabar jo čia nebėra, išsikraustė su visa manta ir išplaukė šiandien su „Karaliene Mere“, aš paskambinau į Kunardą ir man pasakė: taip, taip, jis pas juos, laive, ir jie nenuleisią nuo jo akių, kad neatsinaujintų beprotybės priepuoliai, su kuriais atplaukė.

O ką jis padarė?

Ji nepasakė, bet ir nereikėjo, atspėti nebuvo sunku. Jis greičiausiai bandė lipti pas ją į lovą, nors ji visiškai to netroško.

Mama buvo įsitikinusi ir davė suprasti, kad jeigu nebūčiau sėdėjęs su juo aludėse, jis nebūtų taip elgęsis ir jam dabar nereikėtų su „Karaliene Mere“ plaukti per Atlantą atgal. Pasakiau, kad aš nekaltas, jog jis geria, bet ji nenusileido. Praėjusi naktis buvo paskutinis lašas, pasakė, o tu ten irgi buvai.

47

Penktadieniai mokytojams šviesūs. Išeini iš mokyklos su krepšiu, pilnu rašinių, kuriuos reikia ištaisyti, ir knygų, kurias turi skaityti. Šį savaitgalį tikrai susitvarkysi su visais neištaisytais ir neįvertintais rašiniais. Juk nenori, kad jie kauptųsi spintose kaip pas panelę Mad, kad po keleto dešimtmečių koks jaunas mokytojas jų nusitvėręs užimtų savo klases. Parsineši rašinius namo, įsipili taurę vyno, užsidedi Diuką Elingtoną, Sonį Rolinsą ir Hektorą Berliozą ant gramofono ir bandai perskaityti šimtą penkiasdešimt moksleivių rašinių. Žinai, kad kai kuriems visai nerūpi, ką darysi su jų darbais, jeigu tik parašysi teigiamą pažymį, kad galėtų ramiai praslysti ir užsiimti realiu gyvenimu cechuose. Kiti įsivaizduoja esą rašytojai ir trokšta, kad rašiniai būtų ištaisyti ir gerai įvertinti. Klasės romeo norėtų, kad apie jų darbus pakalbėtum ir perskaitytum garsiai, tuomet jie galėtų mėgautis susižavėjusiais merginų žvilgsniais. Tie, kuriems nerūpi, kartais irgi domisi tomis pačiomis merginomis ir iš suolo į suolą keliauja žodiniai grasinimai, kadangi tie, kuriems nerūpi, raštu savo mintis reiškia silpnai. Jeigu vaikinukas rašo gerai, jį girdamas turi būti atsargus, kad ant laiptų neįvyktų nelaimingas atsitikimas. Tie, kuriems nerūpi, geručių nekenčia.

Ketini eiti tiesiai namo su savo krepšiu, bet staiga sužinai, kad penktadienio popietė — tai metas, kai geriamas alus ir vyksta mokytojų savišvieta. Vienas kitas mokytojas bando sakyti, kad turi eiti namo pas žmoną, bet prie laikmačio sutinka Bobą Bogardą, kuris visiems primena, kad pirma būtina sutvarkyti reikalus, kad Mioro baras tik už kelių žingsnių, iš tikrųjų čia pat, pašonėje, ir kas gi čia blogo, jeigu išgersi vieną alaus, tik vieną? Bobas žmonos neturi, tad gali ir nesuprasti, kokie pavojai gresia vyrui, jeigu jis peržengs tą vieno alaus ribą, vyrui, kuriam gali tekti iškęsti rūstybę žmonos, kuri penktadienio proga iškepė skanią žuvį, o dabar sėdi virtuvėje žiūrėdama, kaip stingsta riebalai.

Mes stovime Mioro bare ir užsisakome alaus. Mokytojai šnekučiuojasi. Kai kas nors užsimena apie gerai atrodančias moteris iš mokyklos personalo ar net prisirpusias moksleives, visi vartome akis. Ko mes tik nedarytume, jei patys šiais laikais būtume moksleiviai. Kai pokalbis pakrypsta apie sunkaus elgesio berniukus, kalba darosi griežta. Dar vienas žodis iš to prakeikto vaikiščio — ir jis maldaus perkeliamas. Visus mus vienija priešiškumas valdžiai, žmonėms, kurie išlenda iš savo kabinetų mūsų prižiūrėti ir stebėti, kaip dirbame, bei aiškina, ką daryti ir kaip daryti, žmonėms, kurie patys klasėje ilgai neužsibuvo ir apie mokymą nei bū, nei me nenutuokia.

Kartais čia užsuka ir koks jaunas mokytojas, ką tik baigęs studijas, ką tik gavęs licenciją. Jo ausyse dar skamba monotoniškos universiteto profesorių kalbos ir universiteto valgyklos tauškalai, bet jeigu Mioro bare bandytum diskutuoti apie Sartrą ir Kamiu ir kaip buvimas yra aukščiau už esmę ar atvirkščiai, turėtum kalbėtis pats su savimi prieš veidrodį.

Nė vienas iš mūsų nėjome Didžiuoju Amerikos taku — pradinė mokykla, vidurinė, universitetas ir mokytojavimas nuo dvidešimt dvejų. Bobas Bogardas kariavo Vokietijoje ir tikriausiai buvo sužeistas. Jis tau to nepasakys. Klodas Kembelas tarnavo jūrų laivyne, baigė studijas Tenesyje, parašė romaną būdamas dvidešimt septynerių, dėsto anglų, su antrąja žmona augina šešetą vaikų, Bruklino koledže gavo magistro laipsnį už diplominį darbą „Percepcinės kryptys amerikiečių romane“, namuose daro viską — elektriko, santechniko, staliaus darbus. Žiūriu į jį ir prisimenu Goldsmito eilutes apie kaimo mokytoją: „Aplinkui augo nuostaba visų, / Kad vienoje galvelėj telpa tiek žinių.“ O jis dar nėra sulaukęs net ir Kristaus amžiaus per nukryžiavimą, trisdešimt trejų.

Užsukęs išgerti kokakolos, Stenlis Garberis sakosi dažnai galvojąs, kad padarė klaidą nenuėjęs dėstyti į aukštąją, kur žingsniuoji sau per gyvenimą palengva, įsivaizduodamas, kad šiki kreminiais pyragaičiais, ir labai kenti, jei tenka dėstyti daugiau nei tris valandas per savaitę. Galėjau parašyti kokią nesąmoningą disertaciją, kalba jis, apie bilabialinį frikatyvinį priebalsį viduriniame laikotarpyje kokio Tomo Čestertono, kuris būdamas septyniolikos mirė, juk tokiom nesąmonėm jie ir užsiima tose aukštosiose, tuo tarpu mes turime laikyti frontą prieš vaikus, kurie neištraukia galvų sau iš tarpkojų, ir viršininkus, kurie sėdi patenkinti susikišę savąsias į subines.

Šį vakarą Brukline bus bėdos. Su Alberta buvau susitaręs vakarieniauti arabų restorane, Artimųjų Rytų maistas, atsineši savo vyną, bet jau šešios, greitai septinta, ir jeigu dabar paskambinsiu, ji pradės aiškinti, kad šitiek laiko manęs laukia, kad esu airis girtuoklis kaip tėvas ir kad galiu pasilikti toje Steiteno saloje nors iki gyvenimo galo, jai tas pats, viso gero.

Tai ir neskambinsiu. Neverta. Kam vaidytis du kartus, vieną dabar telefonu, o kitą — kai grįšiu namo. Lengviau yra sėdėti prie baro, kur spindi įkaitę skruostai ir aptarinėjami svarbūs dalykai.

Visi sutinkame, kad mokytojai yra puldinėjami iš trijų frontų: tėvų, vaikų ir vyresnybės, ir tu gali arba elgtis diplomatiškai, arba liepti jiems visiems pabučiuoti tau kur nesueina. Mokytojai yra vieninteliai specialistai, kuriuos kas keturiasdešimt penkias minutes skambutis šaukia į karą. Gerai, mokiniai, sėskitės. Taip, tu, sėskis. Atsiverskite sąsiuvinius, taip, savo sąsiuvinius, ar aš kalbu užsienio kalba, vaike? Nevadinti tavęs vaiku? Gerai, nebevadinsiu. Tik atsisėsk. Semestro galas jau ne už kalnų ir aš galiu pastatyti jus į eilę prie pašalpų. Puiku, atsivesk tėvą, atsivesk motiną, atsivesk visą savo prakeiktą gentį. Neturi parkerio, Pitai? Gerai, štai parkeris. Viso gero, parkeri. Ne, Filise, aš neleidžiu tavęs į tualetą. Gali sirgti kiek tiktai pageidauji tom savo mėnesinėm, Filise, man vienodai, nes iš tikrųjų tu tik nori susitikti su Edžiu ir pradingti rūsyje, kur jūsų ateitis gali būti nulemta akimirksniu, užteks tau tik nusimauti kelnaites, o Edžiui kyštelėti savo nekantrų draugužį į vidų, ir prasidės devynių mėnesių nuotykis, kuriam baigiantis tu klyksi ant Edžio, kad tave vestų, į apatinę jo kūno dalį bus nutaikytas šratinis šautuvas ir visoms svajonėms ateis galas. Taigi aš bandau tave išgelbėti, Filise, tave ir Edį, ir ne, gali man nedėkoti.

Tokios štai kalbos skamba prie baro, kurių niekados neišgirstum klasėje, nebent mokytojas visai prarastų protą. Tu žinai, kad negali neišleisti į tualetą Filisės, kuri sako, kad jai menstruacijos, nes bijai, kad tavęs nenutemptų į aukščiausiąjį šalies teismą, kur juodosios mantijos, vieni vyrai, tau nuimtų galvą už tai, kad įžeidei Filisę ir visas būsimas Amerikos motinas.

Pokalbis prie baro nukrypsta į mokytojus, kurie dirba efektyviai, visi sutariam, kad tokių nemėgstam ir kad mums labai nepatinka, jog jų pamokos yra tokios organizuotos, kad darbas jose tik verda nuo skambučio iki skambučio. Jų klasėse yra paskirti mokiniai, atsakingi už kiekvieną darbą, kiekvieną pamokos dalį. Vienas jų iškart nueina prie lentos ir užrašo tos dienos pamokos numerį ir pavadinimą: Pamoka Nr. 32, Pusdalyvio vartojimo strategijos. Efektyvūs mokytojai garsėja savo strategijomis — šitą žodį dabar labai mėgsta Švietimo taryba.

Efektyvus mokytojas turi taisykles, kaip užsirašinėti ir tvarkyti sąsiuvinius, be to, yra moksleiviai, atsakingi už užrašus, kurie vaikšto po klasę ir tikrina, kad būtų laikomasi reikalavimų: puslapio viršuje rašoma mokinio pavardė, klasė, dalyko pavadinimas ir data, mėnesis parašytas žodžiu, ne skaičiais, o žodžiu reikia rašyti dėl to, kad moksleivis įprastų, nes pasaulyje, kuriame gyvename, ir taip netrūksta žmonių, verslininkų ir panašiai, kurie tingi mėnesius rašyti žodžiu. Turi būti išlaikytos paraštės ir jokių keverzonių. Jeigu užrašai tvarkomi ne pagal taisykles, už sąsiuvinius atsakingas moksleivis parašys pastabą nusižengusiojo kortelėje, o kai ateis semestro pabaiga, reikės atkentėti ir pasigailėjimo nebus.

Atsakingi už namų darbus surenka ir grąžina užduotis, atsakingi už lankomumą žymi lankomumą ir renka pateisinimo dėl nelankymo ir vėlavimo raštelius. Neatnešus pateisinimo raštelių gresia tolesnės kančios ir jokio pasigailėjimo.

Kai kurie moksleiviai garsėja gebėjimais rašyti tėvų ir gydytojų pateisinimo raštelius ir gali tai padaryti mainais už paslaugas valgykloje ar nuošaliuose rūsio kampeliuose.

Tie, kurie būna atsakingi už kempinės švarą, pirmiausia turi pažadėti, jog nesiima šio svarbaus darbo tam, kad galėtų slapčia rūsyje patraukti dūmelį ar su kuo nors pasiglamžyti. Direktorius jau ir taip skundžiasi dėl per didelio aktyvumo rūsyje ir norėtų sužinoti, kas ten vyksta.

Kiekvienoje klasėje yra už knygas atsakingas mokinys, kuris jas padalija ir surenka kvitus, mokinys, kuris atsako už leidimus į tualetą ir registraciją, mokinys, kuris atsako, kad viskas klasėje būtų sudėliota pagal abėcėlę, yra atsakingi už švarą — jie vaikšto po klasę su kibiru kovodami su šiukšlinimu — ir atsakingi už klasės puošimą — joje turi būti taip šviesu ir smagu, kad direktorius galėtų atsivesti svečius iš Japonijos ar Lichtenšteino.

Efektyvus mokytojas visus tuos atsakinguosius prižiūri, nors gali pasilengvinti naštą, paskirdamas atsakingus, kurie kontroliuotų kitus atsakinguosius, arba dar gali turėti atsakingus už ginčų reguliavimą, kurie sprendžia konfliktus tarp atsakingųjų, kai šie kaltina vieni kitus, kad kišasi ne į savo darbą. Konfliktų sprendėjo darbas yra visų pavojingiausias, nes nežinia, kas gali nutikti ant laiptų ar gatvėje.

Jeigu moksleivis, bandantis papirkti kurį nors atsakingąjį, būtų pagautas, apie tai būtų iškart pranešta direktoriui, o šis į charakteristiką įrašytų pastabą, kuri sugadintų reputaciją. Tai yra įspėjimas kitiems, kad šitokia dėmė gali kliudyti karjerai lakštinių metalų, santechnikos, automechanikos srityse, visur.

Stenlis Garberis purkštauja, kad po šitiek visokios efektyvios veiklos nebelieka, kada dėstyti, bet negi kam rūpi, moksleiviai sėdi savo suoluose, visiškai atsakingai kontroliuojami ir elgiasi kaip pridera, o tai patinka mokytojui, vedėjui, direktoriui ir jo pavaduotojams, inspektoriui, Švietimo tarybai, merui, gubernatoriui, prezidentui ir pačiam Dievui.

Taip kalba Stenlis.

Jeigu universiteto profesorius dėsto apie „Tuštybės mugę“ ar ką nors kita, studentai klauso atsivertę užrašus ir pasiruošę rašiklius. Jeigu romanas jiems nepatinka, nepasitenkinimo reikšti nedrįs bijodami, kad nebūtų sumažintas balas.

Kai padalijau „Tuštybės mugę“ savo trečiakursiams Makėjaus profesinėje technikos mokykloje, po klasę pasklido aimanos. Kodėl mes turim skaityti šitą kvailą knygą? Pasakiau, kad tai knyga apie dvi jaunas moteris, Bekę ir Ameliją, ir jų nuotykius su vyrais, bet mano mokiniai pareiškė, kad ji parašyta senąja anglų kalba, o kas tokią gali skaityti? Keturios mergaitės, kurios ją perskaitė, sakė, kad ji nuostabi ir kad pagal ją reikėtų pastatyti filmą. Berniukai apsimetė žiovaują ir kalbėjo, kad visi anglų kalbos mokytojai yra vienodi. Jie tik nori priversti tave skaityti visokias senienas, o kuo tau jos padės, kai taisysi mašiną arba suklerusį oro kondicionierių, a?

Galėjau gąsdinti sukirtimu. Jeigu jie atsisakys skaityti, kurso neišlaikys ir mokyklos nebaigs, o juk kiekvienas žino, kad merginos nenori draugauti su tais, kurie nebaigė vidurinės.

Tris savaites plūkėmės su „Tuštybės muge“. Kasdien mėginau juos sudominti ir paskatinti, įtraukti į diskusiją apie tai, ką reiškia bandyti prasimušti gyvenime, kai esi jauna devynioliktojo amžiaus moteris, bet niekam tai nerūpėjo. Kažkuris ant lentos parašė: Beke Šarp, pastipk.

Tada, kaip numatyta pagal programą, turėjom pereiti prie „Purpurinės raidės“. Su ja bus lengviau. Kalbėjau apie Naujosios Anglijos raganų medžioklę, kaltinimus, isteriją, korimus. Kalbėjau apie ketvirtojo dešimtmečio Vokietiją, kaip visa šalis pasidavė smegenų plovimui.

Tik ne mano mokiniai. Jie tai nepasiduotų. Tai jau ne, pas mus toks dalykas niekaip nepraeitų. Jau mūsų tai tikrai niekas šitaip neapmulkintų.

Tuomet aš padeklamavau „Winston dūmas skanus kaip...“ ir jie pabaigė sakinį.

Padainavau „Aš geriu Rheingold, tai mano alus...“ ir jie pabaigė posmelį.

Dar deklamavau „O kur geltonis dingo, kai...“ ir jie pabaigė eilutę.

Kai paklausiau, ar žino daugiau, klasė pratrūko posmeliais iš radijo ir televizijos, taip įrodydama reklamos galią. Kai pasakiau, kad jų smegenys išplautos, jie pasipiktino: na jau ne, taip tikrai nėra. Jie galvoja savo galva ir niekas negali jiems nurodyti, ką daryti. Jie neigė, kad jiems buvo pasakyta, kokias cigaretes rūkyti, kokį alų gerti, kokią dantų pastą naudoti, nors ir pripažino, kad kai esi prekybos centre, tai perki tokią rūšį, kuri yra tavo galvoje. Ne, tu niekuomet nepirktum cigarečių, kurios vadintųsi „Ropė“.

Jo, jie girdėjo apie senatorių Makartį ir visus tuos dalykus, bet patys dar buvo per maži, o tėvai ir motinos sakė, kad jis buvo didis žmogus, nes atsikratė komunistų.

Diena po dienos dėjau pastangas, kad jie pamatytų sąsajas tarp Hitlerio, Makarčio ir Naujosios Anglijos raganų medžioklės, bandydamas susilpninti jų priešiškumą „Purpurinei raidei“. Iš tėvų pasipylė pasipiktinimo skambučiai. Ką tas tipas ten pasakoja vaikams apie senatorių Makartį? Pasakykite, kad nustotų. Senatorius Makartis buvo geras žmogus, kovojo už savo šalį. Artileristas Džo. Atsikratė komunistų.

Ponas Sorola pasakė nenorįs kištis, bet gal galėčiau paaiškinti, mokau anglų kalbos ar istorijos. Pasipasakojau jam, kaip vargstu norėdamas, kad vaikai ką nors paskaitytų. Jis pareiškė, kad neturėčiau jų klausyti. Tu tiesiog pasakyk: skaitysime „Purpurinę raidę“, patinka jums tai ar ne, nes čia yra vidurinė mokykla, tam mes čia ir esame, ir baigta, o jeigu tau tai nepatinka, vaike, tai aš tave sukirsiu.

Jie skundėsi, kai išdalijau knygas. Na va, ir vėl senienos. O mes manėm, kad jūs būsit normalus, ponas Makortai. Galvojom, jūs kitoks.

Pasakiau, kad tai knyga apie jauną moterį Bostone, kuri pateko į bėdą susilaukusi kūdikio ne su savo vyru, nors ir negalėjau atskleisti, kas buvo to vaiko tėvas, kad nesugadinčiau intrigos. Bet jie kalbėjo, kad jiems visai neįdomu, kas tėvas. Vienas berniukas pasakė, kad apskritai negali žinoti, kas tavo tėvas, kadangi jis turįs draugą, kuris išsiaiškino, kad jo tėvas — visai jam ne tėvas, kad jo tikrasis tėvas žuvo Korėjoje, bet tas netikras tėvas jį užaugino ir yra geras žmogus, tad kam, po galais, rūpi ta nesąmonė apie moterį Bostone.

Jam pritarė didžioji klasės dalis, nors jie ir nenorėtų atsibudę vieną rytą sužinoti, kad jų tėvai nėra tikrieji tėvai. Kai kurie norėjo turėti kitus tėvus, mat jų pačių tėvai yra tokie bjaurūs, kad liepia eiti į mokyklą ir skaityti kvailas knygas.

Bet „Purpurinė raidė“ yra ne apie tai, pasakiau.

Oi, ponas Makortai, kodėl mes turim kalbėti apie tokias senienas? Tas Hotornas net rašyti nemoka taip, kad suprastumėm, juk jūs pats nuolatos kartojat: rašykit paprastai, rašykit paprastai. Kodėl mes negalim skaityti Daily News? Jie turi gerų rašytojų. Jie rašo paprastai.

Tada aš prisiminiau, kad mano kišenėse švilpauja vėjai, ir tai mane pastūmėjo prie „Rugiuose prie bedugnės“ bei „Penkių geriausių Šekspyro dramų“ ir pakeitė mano, kaip mokytojo, karjerą.

Kelionei namo teturėjau keturiasdešimt aštuonis centus keltui ir metro, nebuvo pinigų pietums, net ir kavos puodeliui kelte, tad išpyškinau klasei, kad jeigu jau taip nori paskaityti gerą knygą, kurioje nėra įmantrių žodžių bei ilgų sakinių ir pasakojama apie jų metų jaunuolį, kuris tūžo ant viso pasaulio, aš tokią gausiu, bet jie turės ją nusipirkti, kainuos dolerį dvidešimt penkis, jie galėtų mokėti dalimis ir pradėti nuo dabar, tad jeigu turite penkis centus ar dešimt, ar daugiau, siųskite šen, aš užsirašysiu pavardes bei duotą sumą ant lapo ir šiandien pat užsakysiu knygas iš Kolmano knygų kompanijos Jonkerse, ir mano mokiniai niekada nesužinos, kad turėsiu pilną kišenę smulkiųjų pietums, gal net ir alui Mioro bare gretimais, bet šito aš jiems nepasakiau, jie būtų šokiruoti.

Smulkmė keliavo per rankas, o skambindamas knygų kompanijai dar sutaupiau dešimt centų, pasinaudojęs direktoriaus pavaduotojo telefonu, nes buvo uždrausta liepti patiems moksleiviams pirktis knygas, kai biblioteka lūžta nuo „Sailaso Marnerio“ ir „Milžinų žemėje“.

„Rugiuose prie bedugnės“ atėjo už dviejų dienų ir aš jas išdalijau, nežiūrėdamas, sumokėta ar ne. Kai kurie nedavė nė cento, kiti mažiau, nei priklauso, bet pinigai, kuriuos surinkau, padėjo išsiversti iki atlyginimo dienos, kai galėsiu atsiskaityti knygų kompanijai.

Kai knygos buvo išdalytos, kažkuris pirmajame puslapyje atrado žodį „šūdas“ ir klasėje įsiviešpatavo tyla. Tai žodis, kurio nerasi knygoje iš mokyklos bibliotekos. Mergaitės užsidengė burnas ir pradėjo kikenti, berniukai rizeno iš šokiruojančių vietų. Nuaidėjus skambučiui prie durų nebuvo jokios grūsties. Turėjau paprašyti, kad išeitų, jau buvo pradėjusi rinktis kita klasė.

Įeinantys labai susidomėjo išeinančiaisiais, ko visi taip žiūri į tą knygą, o jeigu ji tokia gera, kodėl ir jie negalėtų jos skaityti. Priminiau, kad jie yra absolventai, o išeinančioji klasė — trečiakursiai. Jo, bet kodėl ir jie negalėtų skaityti tokios mažos knygelės vietoj tų „Didžiųjų lūkesčių“? Pasakiau, kad galėtų, bet turės ją nusipirkti, o jie atsakė sumokėsiantys bet kiek, kad tik nereikėtų skaityti tų „Didžiųjų lūkesčių“, nesvarbu kiek.

Kitą dieną į klasę įžengė ponas Sorola su savo pavaduotoja panele Sisted. Juodu vaikščiojo nuo suolo prie suolo, surinko visus „Rugiuose prie bedugnės“ egzempliorius ir sumetė juos į du parduotuvinius maišus. Jei ant suolo knygos nebuvo, reikalavo, kad moksleivis išsiimtąją iš krepšio. Surinktas į maišus knygas suskaičiavo ir palyginę su mokinių skaičiumi tiems, kurie neatidavė, pagrasino dideliais nemalonumais. Tie keturi žmonės, pas kuriuos knygos liko, pakelkite rankas. Nepakilo nė viena, o išeidamas ponas Sorola pasakė, kad tiesiai po šitos pamokos ateičiau pas jį į kabinetą, iš karto, negaišdamas.

Ponas Makortai, pakliuvot į bėdą?

Ponas Makortai, tai vienintelė knyga, kurią perskaičiau, o tas tipas atėjo ir ją išsinešė.

Jie skundėsi, kad prarado knygas, ir žadėjo, jeigu man kas atsitiks, surengti streiką, kad pamokytų mokyklą. Jie tarpusavyje kumščiavosi ir mirkčiojo, ir žinojo, kad aš žinau, jog tas streikas būtų tik dar viena dingstis išvengti mokyklos, o ne didelis rūpestis dėl manęs.

Atsisėdęs prie savo stalo ponas Sorola skaitė „Rugiuose prie bedugnės“ traukdamas cigaretę ir leido man palaukti, kol atsivertė kitą puslapį, papurtė galvą ir padėjo knygą.

Pone Makortai, šitos knygos programoje nėra.

Žinau, pone Sorola.

Ar jūs žinote, kad man skambino septyniolika tėvų, ir žinote kodėl?

Jiems nepatiko knyga?

Būtent, pone Makortai. Šitoj knygoje yra scena, kur jaunuolis atsiduria viešbučio kambaryje su prostitute.

Taip, bet nieko neįvyksta.

Tėvams taip neatrodo. Tai gal dar sakysite, kad jaunuolis į viešbutį atėjo padainuoti? Tėvai nenori, kad jų vaikai skaitytų tokį šlamštą.

Jis mane įspėjo, kad būčiau atsargus, nes rizikuoju negauti teigiamo įvertinimo per metinę atestaciją, o juk mudu to visai nenorėtume, ar ne? Jis turėsiąs į mano bylą įtraukti įrašą apie šitą mūsų pokalbį. Jeigu artimoje ateityje panašūs incidentai nepasikartos, ta pastaba bus išbraukta.

Ponas Makortai, ką skaitysim toliau?

„Purpurinę raidę“. Turime jų gausybę mokyklos bibliotekoje.

Veidai paniuro. Vajaazau, nee. Kitų klasių mokiniai mums sakė, kad ten ir vėl senienos.

Na, gerai, juokais atsakiau. Skaitysim Šekspyrą.

Veidai apniuko dar labiau, po klasę pasklido aimanos ir švilpimas. Ponas Makortai, mano sesuo įstojo į aukštąją, bet po metų iškrito, nes negalėjo to Šekspyro perskaityti, nors ji moka ir italų kalbą, ir viską.

Dar kartą pakartojau: Šekspyras. Klasėje tvyrojo baimė, aš ir pats pasijutau, lyg stovėčiau ant uolos krašto, kai balsas mano galvoje paklausė: kaip tu pereisi nuo Selindžerio prie Šekspyro?

Klasei pasakiau: arba Šekspyras, arba „Purpurinė raidė“, karaliai ir mylimieji arba moteris su vaiku Bostone. Jeigu skaitysim Šekspyrą, pjeses galėsim vaidinti. Jeigu skaitysim „Purpurinę raidę“, sėdėsim ir aptarinėsim gilesnes prasmes, o paskui jums duosiu baisų kontrolinį, kuris guli padėtas mokytojų kambaryje.

Oi ne, tik nereikia tų gilių prasmių. Anglų mokytojai vien apie jas ir tešneka.

Na, gerai. Bus Šekspyras, jokių gilių prasmių ir jokių kontrolinių, tik tai, ką patys nutarsite. Taigi užrašykite savo vardą ant šito lapo ir sumą, kurią man duodate, ir atsisiųsim Šekspyrą.

Jie leido per rankas penkių ir dešimties centų monetas. Ir sunkiai dūsavo, kai atsivertė knygą „Penkios geriausios Šekspyro dramos“. Eina sau, aš nepaskaitau tos senosios anglų kalbos.

O kad būčiau galėjęs valdyti klases kaip kiti mokytojai ir priversti jas skaityti klasikinę anglų ir amerikiečių literatūrą. Man nepavyko. Aš pasidaviau ir nuėjau lengvesniu keliu su „Rugiuose prie bedugnės“, o kai ją iš manęs atėmė, persiverčiau ir šokau prie Šekspyro. Mes skaitysime dramas ir jomis gėrėsimės, kodėl gi ne? Argi jis ne geriausias?

Bet mano mokiniai vis tiek skundėsi, kol kažkuris šūktelėjo: šūdas, žmogau, atsiprašau už žodį, ponas Makortai, bet čia vienas tipas sako: „Draugai, romėnai, tėvynainiai, ištempkite ausis.“

Kur? Kur? Visa klasė panoro sužinoti puslapį ir berniukai mostaguodami rankomis ir prunkščiodami pradėjo deklamuoti Marko Antonijaus kalbą.

Kitas atrado Hamleto monologą „Būti ar nebūti“ ir greitai po visą klasę pasklido hamletų tirados.

Mergaitės kėlė rankas. Ponas Makortai, kodėl berniukai turi šitiek puikių kalbų, o mums nėra nieko.

Ak, mergaitės, mergaitės, yra Džuljeta, ledi Makbet, Ofelija, Gertrūda.

Mes praleidome dvi dienas rankiodami gardžius kąsnelius iš penkių dramų: „Romeo ir Džuljetos“, „Julijaus Cezario“, „Makbeto“, „Hamleto“ ir „Henriko IV“ pirmosios dalies.

Mano mokiniai vedė, o aš sekiau, man nebuvo daugiau ką daryti. Po koridorius ir valgyklą skrajojo citatos.

Ei, kas čia yra?

Tai knyga, bičas, knyga.

Ane? Kokia?

Šekspyras. Mes skaitom Šekspyrą.

Šekspyrą? Eik tu šikt, bičas, tik jau ne Šekspyrą.

Kai mergaitės panoro suvaidinti „Romeo ir Džuljetą“, berniukai pažiovavo, bet nusileido. Tengi tik bobiška romantika, kol priėjom kovos sceną, kur Merkucijus įspūdingai numiršta, apreiškęs pasauliui apie savo žaizdą.

„Ji ne tokia gili kaip šulinys arba platumo kaip bažnyčios durys, / Bet jos užteks, ji darbą padarys.“

Ištrauką „Būti ar nebūti“ įsiminė visi, tik kai ją deklamavo, reikėdavo priminti, kad tai svarstymas apie savižudybę, o ne raginimas ginkluotis.

Ane?

Aha.

Mergaitės panoro sužinoti, kodėl visi taip kabinėjasi prie Ofelijos, ypač Laertas, Polonijus, Hamletas. Ir kam ji taip leidosi? Jos turinčios tokias pat seseris, kurios ištekėjo už visokių šunsnukių kalės vaikų, atsiprašau už žodžius, ir jūs nė nepatikėtumėt, su kokiom nesąmonėm taikstosi.

Pakilo ranka. Kodėl Ofelija nepabėgo į Ameriką?

Kita ranka. Todėl, kad senais laikais Amerikos nebuvo. Ją dar reikėjo atrasti.

Ką čia nusišneki? Amerika buvo visada. Kur, tavo manymu, gyveno indėnai?

Pasakiau, kad atsakymą turės susižinoti patys, prieštaraujančios pusės sutiko nueiti į biblioteką ir kitą dieną papasakoti.

Viena ranka: Šekspyro laikais Amerika buvo ir ji būtų galėjusi ten vykti.

Kita ranka: Šekspyro laikais Amerika buvo, bet jos nebuvo Ofelijos laikais ir ji nebūtų galėjusi keliauti. Jeigu ji būtų ten nuvykusi Šekspyro laikais, tai nebūtų radusi nieko, išskyrus indėnus, bet Ofelijai nebūtų patogu gyventi vigvame, kaip jie vadino savo namus.

Mes perėjome prie „Henriko IV“ pirmosios dalies, ir visi berniukai panoro būti halais, hotspurais, falstafais. Mergaitės vėl skundėsi, kad joms nieko nėra, išskyrus Džuljetą, Ofeliją, ledi Makbet ir karalienę Gertrūdą, o jūs tik pažiūrėkite, kaip joms baigėsi. Negi Šekspyras nemėgo moterų? Ir kam jam reikėjo žudyti kiekvieną, kas tik segi sijoną?

Berniukai atsakė, kad taip jau yra, o mergaitės atkirto, kad joms labai gaila, jog neskaitėme „Purpurinės raidės“, nes kažkuri perskaitė ir visoms papasakojo, kaip Estera Prin susilaukė gražios dukrytės Perles, o jos tėvas buvo tikras šmikis, kuriam liūdnai baigėsi, ir kaip Estera atkeršijo visam Bostono miestui. O tai yra kur kas geriau nei vargšė Ofelija, kuri plaukė srovės nešama, išsikrausčiusi iš proto ir kalbėjosi pati su savim mėtydama aplinkui gėles, argi ne taip?

Ponas Sorola atėjo manęs patikrinti drauge su naująja mokymo dalies vedėja, ponia Pop. Juodu šypsojosi ir nepriekaištavo, kad šitos Šekspyro knygos nėra programoje, bet kitą semestrą ponia Pop tą klasę iš manęs atėmė. Aš pateikiau skundą ir mokyklų inspektorius surengė svarstymą. Pasakiau, kad tai mano klasė, kad pradėjau su jais skaityti Šekspyrą ir noriu tęsti. Inspektorius skundą atmetė, remdamasis tuo, kad mano lankomumas nereguliarus ir netvarkingas.

Mano mokiniams, ko gero, pasisekė, kad juos mokė mokymo dalies vedėja. Ji, be abejo, buvo organizuotesnė nei aš ir, aišku, suras visas gilesnes prasmes.

48

Pedis Klensis gyveno čia pat už kampo, Bruklin Haitse. Jis paskambino paklausti, ar nenorėčiau nueiti į naujo baro „Liūto galva“ atidarymą Vilidže.

Žinoma, norėčiau, likau tame bare, kol jį uždarė ketvirtą ryto, ir kitą dieną nenuėjau į darbą. Barmenas Alas Koblinas iš pradžių manė, kad esu vienas iš dainuojančių „Brolių Klensių“ ir nieko neėmė iš manęs už gėrimus, kol sužinojo, kad esu tik Frenkas Makortas, mokytojas. Bet ir paskui, nors už gėrimus ir reikėjo mokėti, visai dėl to neprieštaravau, nes „Liūto galva“ tapo mano antraisiais namais, vieta, kur galėjau jaustis patogiai, ko nebūdavo prašmatniuose šiaurinės dalies baruose.

Čia pradėjo lankytis reporteriai iš Village Voice redakcijos šalimais, jų pavyzdžiu pasekė ir kiti žurnalistai. Siena priešais barą netruko pasipuošti įrėmintais viršeliais knygų, kurias parašę žmonės buvo nuolatiniai šito baro klientai.

Tai buvo siena, kurios aš troškau, siena, kuri nedavė man ramybės, tik ir svajodavau, kaip vieną dieną pamatysiu ant jos įrėmintą savo knygos viršelį. Į barą suplūdę rašytojai, poetai, žurnalistai, dramaturgai kalbėjosi apie savo darbus, gyvenimus, užduotis, keliones. Vyrai ir moterys čia užsukdavo išgerti laukdami mašinų į lėktuvus, kurie nuskraidins į Vietnamą, Belfastą, Nikaragvą. Išeidavo naujos knygos: Pito Hemilo, Džo Flaherčio, Džoelio Openheimerio, Deniso Smito, ir atsidurdavo ant sienos, o aš tuo tarpu sėdėjau prisiplakęs prie tų, kurie buvo daug pasiekę, tų, kurie pažino spausdinto žodžio magiją. „Liūto galvoje“ savo vertę turėjai įrodyti rašalu arba sėdėti tyliai. Mokytojams čia vietos nebuvo, tad aš tik žiūrėjau į šitą sieną ir pavydėjau.

Mama persikėlė į nedidelį butuką kitoje gatvės pusėje nuo Malachio, Aukštutiniame Vestsaide, Manhetene. Dabar ji galėjo matytis su Malachiu, jo naująja žmona Diana, jų sūnumis Konoru bei Kormaku ir su Alfiu, jo žmona Lin bei jų dukterimi Alison.

Ji būtų galėjusi mus visus lankyti kada tik panorėjusi, bet kai paklausiau, kodėl nelanko, atšovė: aš nenoriu jaustis niekam skolinga. Mane erzino, kad visados, kai jai paskambindavai ir paklausdavai, ką veikia, atsakymas būdavo: nieko. Jeigu paragindavau išeiti iš namų ir apsilankyti Bendruomenės ar Pagyvenusių žmonių centre, ji sakydavo: jergutėliau, dėl Dievo meilės, gal paliksi mane ramybėje. Kada tik Alberta pakviesdavo ją vakarienės, ji visados pasistengdavo pavėluoti, skųsdamasi, kad kelionė iš jos buto Manhetene į mūsų namus Brukline užtrunka labai ilgai. Man norėdavosi pasakyti, kad iš viso nereikėjo ateiti, jeigu tai kelia tokį nepatogumą, ir kad jai apskritai nepakenktų vakarienės atsisakyti, nes ir taip yra išstorėjusi, bet prikąsdavau liežuvį, kad prie stalo nebūtų įtampos. Ne taip kaip pirmą kartą, kai atėjusi vakarienės stumdė makaronus, dabar ji sušlemšdavo viską, kas buvo padėta priešais, nors jeigu siūlydavai pakartoti, nutaisydavo griežtą veidą ir rėždavo: ne, ačiū, tarsi būtų valgiusi kaip peteliškė, o paskui lesiodavo nuo stalo trupinius. Jeigu pasakydavau, kad nebūtina knebinėti trupinių, virtuvėje dar yra maisto, ji atšaudavo, kad palikčiau ją ramybėje, kad aš pradedąs būti tikra velniška kankynė. Jeigu sakydavau, kad jai būtų buvę geriau, jei būtų pasilikusi Airijoje, pasišiaušdavo: ką tu nori pasakyti — būtų geriau?

Na, ten tu negulėtum lovoje pusę dienos prisikišus prie ausies radiją ir klausydama visokių idiotiškų laidų.

Aš per radiją klausausi Malachio, negi tai blogai?

Tu klausaisi visko. Tu nieko nedarai.

Jos veidas pablykšdavo, nosis paaštrėdavo, ji nustodavo rankioti trupinius, o akyse galėdavai matyti besikaupiant ašaras. Tuomet mane pradėdavo graužti sąžinė ir pasiūlydavau jai pernakvoti pas mus, kad nereikėtų kęsti tos ilgos kelionės metro į Manheteną.

Ne, ačiū, aš norėčiau miegoti savo lovoje, jeigu tu nieko prieš.

A, turbūt bijai mūsų patalynės, visų tų ligų, kurias galime parsinešti nuo užsieniečių iš savitarnos skalbyklos?

Ji atsakydavo: atrodo, jau prasideda girto šnekos. Kur mano paltas?

Alberta mėgindavo sušvelninti padėtį, pakartodama, kad mama tikrai galėtų pasilikti, kad mes turime naują patalynę ir jai nėra ko jaudintis.

Tataigis aš ne dėl patalynės. Tik noriu grįžti namo, o kai pamatydavo ir mane velkantis paltą, sakydavo: man nereikia, kad kas lydėtų. Kelią į traukinį rasiu pati.

Taigi tu neisi tomis gatvėmis viena.

Aš visą laiką vaikštau viena.

Visą kelią iki Borough Hall metro stoties Korto gatve ėjome tylėdami. Aš norėjau ką nors pasakyti. Norėjau įveikti savo susierzinimą ir pyktį ir paklausti to paprasto klausimo: kaip tu gyveni, mama?

Nesugebėjau.

Kai pasiekėme stotį, ji pasakė, kad neleisčiau pinigų bilietui ir nelydėčiau jos į platformą. Nieko jai neatsitiks. Tenai yra žmonių ir ji bus saugi. Ji prie to pripratusi.

Bet aš vis tiek nuėjau kartu, galvodamas, kad galbūt mums pavyks vienas kitam ką nors pasakyti, bet kai traukinys atvažiavo, mama įlipo, o aš net nepabandžiau jos pabučiuoti, tik žiūrėjau, kaip traukiniui pajudėjus klupinėdama eina atsisėsti.

Netoli Korto gatvės ir Atlanto aveniu prisiminiau, ką ji buvo man sakiusi prieš keletą mėnesių, kai sėdėjome laukdami Padėkos dienos vakarienės. Argi ne keista, tarė, kaip pasisuka žmonių gyvenimai?

Ką turi galvoje?

Na, kartą sėdėjau savo bute ir pasijutau vieniša, tad išėjau į lauką ir atsisėdau ant vieno iš suoliukų, kurie stovi toje žolėtoje salelėje Brodvėjaus vidury, ir pamačiau, kaip ateina moteris su maišeliais, viena iš tų benamių, visa skarmaluota ir purvina, pasiknaisiojusi šiukšlių konteineryje ir susiradusi laikraštį ji prisėdo šalia paskaityti ir paklausė, ar negalėtų pasiskolinti akinius, nes su savo regėjimu galinti matyti tik antraštes, o kai prabilo, pastebėjau, kad kalba airiška tartimi, ir paklausiau, iš kur ji kilusi, ji atsakė, kad iš Donegolio, seniai seniai ir argi ne smagu, kad prisėdi ant suoliuko Brodvėjaus vidury ir atsiranda žmonių, kurie tavimi susidomės ir teirausis, iš kur esi kilusi. Ji paklausė, ar negalėčiau duoti keletą centų sriubai, o aš pasakiau, kad geriau tegu eina su manimi į Associated supermarket, mudvi nusipirksime produktų ir pavalgysime kaip turi būti. Oi ne, negaliu, atsakė ji, bet aš jai paaiškinau, kad vis tiek ruošiausi tai daryti. Į parduotuvę ji neužėjo. Tokių kaip ji ten niekas nelaukia, pasakė. Aš nupirkau duonos, sviesto, kumpio, kiaušinių, o kai parėjome namo, pasiūliau jai nueiti ir palįsti po dušu ir ji buvo labai patenkinta, tik nelabai galėjau ką padaryti dėl jos rūbų ir maišų, kuriuos su savim nešiojosi. Pavalgiusios vakarienę mudvi žiūrėjome televizorių, kol ji pradėjo snausti, aš pasakiau, kad gultųsi į lovą, bet ji nepaklausė. Dievas liudininkas, toje lovoje pakaktų vietos keturiems, bet ji atsigulė ant grindų, pasikišusi po galva vieną iš savo maišų, o kai ryte atsibudau, jos nebebuvo, ir aš jos pasigedau.

Žinau, kad ne dėl per vakarienę išgerto vyno tada turėjau atsiremti į sieną. Mano sąžinę graužė mintis, kad mama yra tokia vieniša, jog turi sėdėti gatvėje ant suolelio, tokia vieniša, jog pasigedo benamės moters su maišeliais kompanijos. Net sunkiais laikais Limerike jos durys visuomet būdavo atviros, kaip ir širdis, o kodėl aš dabar nesugebu jai toks būti?

49

Dėstyti devynias valandas Niujorko technologijos koledže Brukline buvo lengviau nei dvidešimt penkias valandas per savaitę Makėjaus profesinėje technikos mokykloje. Grupės buvo mažesnės, studentai vyresni ir visai nebuvo problemų, su kuriomis susiduria vidurinės mokyklos mokytojas: leidimų į tualetą, aimanavimo dėl užduočių, begalės popierizmo, sugalvoto biurokratų, kurie daugiau neturi ką veikti, tik kuria naujas formas. Sumažėjusias pajamas galėjau papildyti dėstydamas Vašingtono Irvingo vakarinėje mokykloje arba pavaduodamas Sjuardo parko ir Stiuvesanto vidurinėse.

Anglų katedros vedėjas tame bendruomenės koledže paklausė, ar nenorėčiau padėstyti specialistams praktikams. Aš sutikau, nors neturėjau žalio supratimo, kas tas specialistas praktikas yra.

Atėjęs į pirmąją paskaitą sužinojau. Auditorijoje sėdėjo trisdešimt šešios moterys, daugiausia afroamerikietės ir kelios lotynų amerikietės, nuo dvidešimties iki beveik šešiasdešimties metų, kurios dirbo mokytojų padėjėjomis pradinėse mokyklose, o dabar, gavusios valstybės paramą, atėjo į koledžą studijuoti. Po dvejų metų jos bus išėjusios bendruosius kursus ir galbūt savo mokslus tęs, kad vieną dieną galėtų tapti kvalifikuotomis mokytojomis.

Tą vakarą mokyti daug laiko nebuvo. Po to, kai paprašiau kitam kartui parašyti trumpą autobiografinį rašinėlį, jos susirinko knygas ir vorele išėjo, nuogąstaudamos, nelabai pasitikėdamos savimi, viena kita, manimi. Mano oda auditorijoje buvo balčiausia.

Kai vėl susitikome, nuotaika buvo panaši, išskyrus tai, kad viena moteris sėdėjo užsikniaubusi ant suolo ir kūkčiojo. Pasiteiravau, kas atsitiko. Ji pakėlė veidą ašarotais skruostais.

Aš pamečiau savo knygas.

Ką padarysi, pasakiau, gausite kitas. Tik nueikite į Anglų katedrą ir pasakykite, kas nutiko.

Ar tai reiškia, kad manęs iš koledžo neprames?

Ne, niekas jūsų neprames, neišmes iš koledžo.

Man norėjosi paglostyti jai galvą, bet nežinojau, kaip glostyti galvą vidutinio amžiaus moteriai, kuri pametė knygas. Ji nusišypsojo, mes visi nusišypsojome. Dabar galime pradėti. Paprašiau jų rašinių ir pasakiau, kad kai kuriuos perskaitysiu garsiai, bet pavardžių neminėsiu.

Rašiniai buvo formalūs ir drovūs. Juos skaitydamas lentoje užrašiau keletą dažniausiai su klaidomis rašomų žodžių, daviau pasiūlymų, kaip keisti struktūrą, nurodžiau gramatines klaidas. Buvo sausa ir nuobodu, kol pasakiau, kad rašytų aiškiai ir paprastai. Kitam kartui galinčios parašyti apie ką tik nori. Jos atrodė nustebusios. Apie bet ką? Bet mes neturim apie ką rašyt. Pas mus nebūna jokių tai nuotykių.

Jos neturėjo apie ką rašyti, nieko, išskyrus savo gyvenimo įtampas, vasaros riaušes, kurios vyko aplink, nužudymus, vyrus, kurie taip dažnai dingsta, vaikus, kurie naikinasi narkotikais, savo pačių kasdienę namų ruošos, darbų, mokslų, vaikų auginimo rutiną.

Joms patiko keistos žodžių ypatybės. Diskutuojant apie nepilnamečių nusikalstamumą ponia Viljams išdainavo: jau mano vaikas tai tikrai koks tai jaunolis nebus.

Jaunolis?

Jo, nu žinote. Jaunolis. Ji iškėlė laikraštį, kurio antraštė rėkė: jaunuolis nužudė mamą.

A, pasakiau, o ponia Viljams tęsė: tie jaunoliai, žinot, tik laksto aplinkui žudydami žmones. Ir dar užmušinėja. Pabandytų kuris iš mano vaikų parėjęs namo vaidinti jaunolį — staigiai išlėktų lauk ant savo žinote ko.

Jauniausia moteris, Nikolė, atsimokėjo man tuo pačiu. Ji sėdėjo auditorijos gale, kampe ir nepratarė nė žodžio, kol paklausiau, ar mano studentės nenorėtų parašyti apie savo mamas. Tuomet Nikolė pakėlė ranką. O kaip jūsų mama, ponas Makortai?

Klausimai skriejo kaip kulkos. Ar ji gyva? Kiek vaikų susilaukė? Kur jūsų tėvas? Ar visų tų vaikų susilaukė nuo vieno vyro? Kur ji gyvena? Su kuo? Ji gyvena viena? Jūsų mama gyvena viena, nors turi keturis sūnus? Kaipgi taip?

Jos raukėsi. Jos nepritarė. Vargšė moteris, užauginusi keturis sūnus, neturėtų gyventi viena. Žmonės turėtų rūpintis savo motinomis, bet ką tie vyrai žino? Vyrui tu nepaaiškinsi, ką reiškia būti motina, jeigu ne motinos, Amerika jau būtų sugriuvusi.

Balandį buvo nužudytas Martinas Liuteris Kingas ir savaitę nevyko paskaitos. Kai vėl susitikome, norėjau melsti atleidimo už savo rasę. Užuot tai padaręs, paprašiau rašinių, kuriuos buvau uždavęs. Ponia Viljams pasipiktino. Žiūrėkit, ponas Makortai, jei kas nors bandytų sudeginti jūsų namus, jūs nesėdėtumėt ir nerašytumėt kažkokių tai ra-šy-nių.

Birželį buvo nužudytas Bobis Kenedis. Mano trisdešimt šešios moterys negalėjo suprasti, kas dedasi su pasauliu, bet sutiko, kad reikia eiti pirmyn, kad mokslas yra vienintelis kelias į sveiką protą. Kai pradėjo kalbėtis apie vaikus, jų veidai pragiedrėjo, o aš buvau pamirštas. Tik sėdėjau ant savo stalo ir klausiausi, kaip viena kitai pasakoja, kad dabar, kai pačios pradėjo studijuoti, tai stovi šalia savo vaikų, kad įsitikintų, jog pamokos paruoštos.

Paskutinį paskaitų vakarą birželio mėnesį įvyko baigiamasis egzaminas. Žiūrėjau į tas tamsias, virš popieriaus lapų palinkusias dviejų šimtų dvylikos vaikų motinų galvas, jau žinodamas, kad nesvarbu, ką jos parašys ar neparašys, egzaminą išlaikys visos.

Jos pabaigė. Buvo atiduotas paskutinis rašinys, bet nė viena iš auditorijos nėjo. Paklausiau, ar jos čia turi kitą paskaitą. Ponia Viljams atsistojo ir atsikrenkštė. Aa, ponas Makortai, aš turiu pasakyti, tai yra mes turime pasakyti, tai tikrai nuostabu, kad galėjom pradėti studijuoti ir išmokti tiek daug apie anglų kalbą ir viską, mes jum čia šį bei tą turim, tikimės, jum patiks.

Ji sukūkčiojo ir atsisėdo, o aš pagalvojau: šita paskaita prasidėjo ir baigiasi ašaromis.

Dovana buvo perduota per rankas, buteliukas skutimosi losjono prašmatnioje raudonos ir juodos spalvų dėžutėje. Jį pauostęs vos neišgriuvau, bet pauosčiau dar kartą, su pasimėgavimu, ir toms moterims pasakiau, jog buteliuką saugosiu, kad primintų man jas, šitą paskaitą, jų jaunolius.

Po paskaitos, užuot ėjęs namo, nuvažiavau metro iki Vakarų devyniasdešimt šeštosios gatvės Manhetene ir iš telefono būdelės paskambinau mamai.

Gal norėtum užkąsti?

Nežinau. Kur esi?

Netoliese.

Kodėl?

Tiesiog ėjau pro šalį.

Aplankyti Malachio?

Ne. Aplankyti tavęs.

Manęs? Kodėl tu turėtum lankyti mane?

Dėl Dievo meilės, tu gi mano mama, aš tik norėjau tave pakviesti užkąsti. Ką norėtum valgyti?

Jos balse skambėjo abejonė. Na, man labai patinka tos didžiulės krevetės, kurių būna kinų restoranuose.

Gerai. Valgysim krevetes.

Bet nežinau, ar man dabar tilps. Gal geriau norėčiau nueiti pas graikus salotų.

Gerai. Ten ir susitinkam.

Ji įėjo į restoraną gaudydama orą, o kai pabučiavau į skruostą, ant lūpų pajutau sūrų prakaito skonį. Ji pasakė, kad turi pasėdėti minutėlę, kol galės net pagalvoti apie maistą, kad jeigu nebūtų numetusi rūkyti, dabar jos gyvos nebebūtų.

Ji užsisakė fetos salotų, o kai paklausiau, ar patinka, pasakė, kad labai, galėtų vien jomis ir gyventi.

O šitas sūris tau patinka?

Koks sūris?

Ožkos sūris.

Koks ožkos sūris?

Šitas baltas daiktas. Feta. Tai ožkos sūris.

Tataigis ne.

Tataigis taip.

Na, jei būčiau žinojusi, kad čia ožkos sūris, nebūčiau prie jo nė lietusis, nes vieną kartą kaime, už Limeriko, mane buvo užpuolusi ožka, gi nevalgyčiau daikto, kuris mane puolė.

Kaip gerai, pasakiau, kad tavęs niekuomet nebuvo užpuolusi didžiulė krevetė.

50

1971 metais Vienybės ligoninėje Bedfordo-Stiuvesanto rajone Brukline gimė mano duktė Megė. Nebuvo jokio pavojaus, kad parsivešime namo ne tą vaiką, nes ji, regis, buvo vienintelė baltoji visame kūdikių skyriuje.

Alberta norėjo natūralaus Lamazo gimdymo, bet gydytojai ir seselės šitoje ligoninėje neturėjo kantrybės su vidurinės klasės moterimis ir jų keistybėmis. Jie neturėjo laiko šitai moteriai ir jos kvėpavimo pratimams ir suleido jai anestetikų gimdymui paspartinti. Tačiau tai, atvirkščiai, sulėtino ritmą taip smarkiai, kad nekantrus gydytojas suspaudė Megės galvą chirurginėmis žnyplėmis ir plėšte išplėšė ją iš motinos įsčių, ir man magėjo trinktelėti jam už tą plokštumą, kurį paliko jai ant smilkinių.

Seselė nunešė kūdikį į kampą apvalyti ir nuplauti, o baigusi pamojo, kad dabar jau galiu pamatyti savo dukterį raudonu nustebusiu veiduku ir juodomis pėdutėmis.

Jos padai buvo juodi.

Dieve, ką jūs padarėte mano vaikui? Bet seselei negalėjau pasakyti nieko, nes ji buvo juodaodė ir būtų galėjusi įsižeisti, kad juodos mano dukters pėdutės man neatrodo žavios. Įsivaizdavau, kaip mano dukrytė išauga į jauną moterį, kuri vartosi paplūdimy, tikra gražuolė su maudymosi kostiumėliu, bet turi mūvėti kojines, kad paslėptų fizinius trūkumus.

Seselė paklausė, ar kūdikis bus maitinamas krūtimi. Ne. Alberta buvo sakiusi, kad neturės laiko, kai sugrįš į darbą, ir daktaras kažką padarė, kad jai išdžiūtų pienas. Jie norėjo sužinoti kūdikio vardą ir nors Alberta buvo galvojusi apie Mikaelą, tuo metu ji vis dar gulėjo bejėgė veikiama anestetikų, ir aš pasakiau seselei: Margareta Ana, pagal abi mano seneles ir seserį, kuri mirė būdama dvidešimt vienos dienos šitame pačiame Bruklino rajone.

Albertą išvežė atgal į palatą, o aš paskambinau Malachiui pranešti geros naujienos, kad jau turime dukrą, tik kad ji apsigimusi, su juodomis pėdomis. Jis nusijuokė man į ausį ir pasakė, kad esu asilas, kad seselė, ko gero, paėmė pėdų atspaudus vietoj pirštų atspaudų. Ir pasiūlė susitikti „Liūto galvoje“, visi man statė išgerti ir aš taip pasigėriau, jau taip nusilakiau, kad Malachis turėjo mane partempti namo taksi, o bevažiuojant pasidarė taip bloga, kad vėmiau per visą Brodvėjų, ir vairuotojas pradėjo rėkti, kad turėsiu sumokėti dvidešimt penkis dolerius už automobilio valymą, labai neprotingas reikalavimas, dėl kurio jis negavo arbatpinigių ir ėmė grasinti iškviesiąs policiją. O ką tu ketini jiems pasakyti? — paklausė Malachis. Ar žadi jiems pasakyti, kad varinėji zigzagais nuo vienos Brodvėjaus pusės iki kitos, kol visiems pasidaro bloga, ar šitai jiems pasakysi? Vairuotojas taip įsiuto, kad jau norėjo išlipti ir pasiaiškinti su Malachiu, bet apsigalvojo, kai mano brolis atsistojo ant šaligatvio mane prilaikydamas, stambus, raudona barzda, ir mandagiai paklausė, ar vairuotojas dar turi ką nors pasakyti prieš tai, kai susitiks su savo Kūrėju. Tuomet vairuotojas tik pasidrabstė nešvankybėmis mūsų ir airių apskritai adresu ir nuvažiavo per raudoną šviesą, pro langą iškišęs kairę ranką su pakeltu didžiuoju pirštu.

Malachis prinešė aspirinų ir vitaminų ir pasakė, kad ryte būsiu sveikas kaip ridikas, aš pradėjau mąstyti, ką tai reiškia — „sveikas kaip ridikas“, bet tą klausimą iš galvos išstūmė Megės paveikslas ir plokštumas, kurį paliko chirurginės žnyplės jai ant smilkinių, ir jau buvau pasiryžęs šokti iš lovos ir pričiupti tą prakeiktą daktarą, kuris neleido mano dukrai gimti savo laiku, tiktai kad kojos manęs neklausė ir aš užmigau.

Malachis buvo teisus. Jokių pagirių nejutau, vien tik džiaugsmą, kad vienas mažas vaikelis Brukline turės mano pavardę ir dabar aš galėsiu visą gyvenimą žiūrėti, kaip jis auga, ir kai paskambinau Albertai, vos galėjau prašnekėti su ašaromis gerklėje, o ji tik nusijuokė ir pacitavo mano mamą: tavo pūslė yra prie pat akies.

Tais pačiais metais mudu su Alberta nusipirkome namą su rausvo smiltakmenio fasadu, kurio pirmą aukštą prieš tai nuomojomės. Galėjome jį nusipirkti tik todėl, kad mūsų draugai Bobis ir Merė Ana Baronai paskolino pinigų, ir dėl to, kad Vergilijus Frenkas mirė ir paliko mums aštuonis tūkstančius dolerių.

Kai nuomojomės butą Klintono gatvės 30-ajame name Bruklin Haitse, Vergilijus gyveno dviem aukštais žemiau. Jam buvo per septyniasdešimt, jis turėjo vešlius baltus atgal sušukuotus plaukus, išraiškingą nosį, savus dantis ir trupinėlį mėsos ant kaulų. Aš nuolat pas jį užsukdavau, nes su juo praleista valanda buvo vertesnė nei filmai, televizija ir daugelis knygų.

Jo butas buvo vienas kambarys su virtuvėle ir vonia. Jo lova — gultas prie sienos, už jo stalas ir langas su oro kondicionieriumi. Priešais lovą pastatyta knygų spinta, prikrauta veikalų apie gėles, medžius ir paukščius, kuriais jis žadėjo užsiimti vieną dieną, kai nusipirks žiūronus. Pirkdamas žiūronus turi būti labai apdairus, kalbėjo Vergilijus, nes kai nueini į parduotuvę, kaip tu juos patikrinsi? Pardavėjai parduotuvėje sakys: taip, jie labai geri, jie labai stiprūs, bet kaip tu sužinosi? Jie taigi tau neleis jų išsinešti lauk, kur galėtum pasidairyti po Fultono gatvę, kad kartais neimtum bėgti su tais žiūronais, bet tai juk nesąmonė. Kaip, po šimts, tu su jais pabėgsi, kai tau septyniasdešimt? O tuo tarpu jis mielai stebėtų paukščius pro savo langą, bet kad pro šitą langą tepamatysi balandžius, kurie sanguliauja ant oro kondicionieriaus, ir tai jį užknisa.

Juos tai jau jis stebi, kurgi ne, stebi ir stebi, o pastebėjęs tranko į langą su musių mušekliu ir rėkia: dinkit iš čia, prakeikti balandžiai. Sanguliaukit ant kokio kito oro kondicionieriaus. Jie yra tik žiurkės su sparnais, aiškina jis man, jie tiktai lesa ir sanguliauja, o kai nustoja sanguliauti, padrebia krūvą ant oro kondicionieriaus, ir nevieną, šika kaip pasiutę tie paukščiai, tai yra paukščiai, prakeikimas, aš ir vėl kalbu bruklinietiškai, o tai nėr gerai, kai pardavinėji vandens aušintuvus, kaip tie paukštšūdžiai Pietų Amerikoje, kur visi kalnai juo nukloti, kaip jis ten? Guanas, jo, jis labai gerai, kai ką nors augini, bet ne oro kondicionieriams.

Be knygų apie gyvąją gamtą, jis turėjo ir trijų tomų rinkinį „Šv. Tomo Akviniečio Sumina Theologica“, o kai vieną iš jų atsiverčiau, tarė: nežinojau, kad tau patinka tie dalykai. O ne paukščiai tau labiau patinka? Atsakiau, kad knygų apie paukščius gali gauti visada, o tokių kaip jo Summa — reta, ir jis pareiškė, kad galėsiu jas pasiimti, tiktai turėsiu palaukti, kol jis numirs. Bet nesijaudink, Frenkai, aš paliksiu tau jas testamentu.

Jis taip pat žadėjo man palikti ir savo kaklaraiščių kolekciją, kuri mane apstulbindavo kaskart, kai jis atidarydavo spintos duris, tokių ryškių, spalvingų kaklaraiščių dar nebuvau matęs.

Tau jie patinka, ką? Čia yra kaklaraiščių, kurie ateina net iš trečiojo dešimtmečio, ir iš ketvirtojo bei penktojo. Tada vyrai rengtis mokėjo. Jie nevaikščiojo ant pirštų galiukų kaip dabartiniai žmonės pilkais medvilniniais kostiumais, bijantys net menkiausios spalvos. Aš visada sakydavau: niekuomet nešykštėk kaklaraiščiui ir skrybėlei, juk turi atrodyti gerai, kai pardavinėji vandens aušintuvus, ką aš ir dariau keturiasdešimt penkerius metus. Būdavo, ateinu į įstaigą ir sakau: ką? Ką? Tai jūs vis dar geriat vandenį iš čiaupo, iš šitų pasenusių puodelių ir stiklinių. Negi nežinot, kokį pavojų keliat savo sveikatai?

Ir Vergilijus atsistodavo tarp lovos ir knygų spintos siūbuodamas kaip pamokslininkas ir rėždavo savo prekybinę oraciją apie vandens aušintuvus.

Taip, pone biuro administratoriau, aš parduodu vandens aušintuvus ir norėčiau jums pasakyti, kad yra penki dalykai, kuriuos galima daryti su vandeniu. Galima vandenį išvalyti, galima jį užteršti, galimąjį pašildyti, galimąjį atšaldyti ir, cha cha, galimąjį pardavinėti. Jūs žinote, ir man nereikia jums aiškinti, pone biuro administratoriau, jūs galite vandenį gerti ir galite jame plaukioti, nors labai didelės paklausos plaukiojimo vandeniui vidutinėje Amerikos įstaigoje nėra. Norėčiau jums pasakyti, kad mūsų kompanija ištyrė įstaigas, kuriose geriamas mūsų vanduo, ir įstaigas, kurios mūsų vandens negeria, ir, taip taip, jūs visiškai teisus, pone biuro administratoriau, žmonės, kurie mūsų vandenį geria, yra sveikesni ir produktyvesni. Mūsų vanduo apsaugo nuo gripo ir gerina virškinimą. Mes nesakome, ne, to mes nesakome, pone biuro administratoriau, kad mūsų vandeniui tenka visa atsakomybė už didžiulį Amerikos produktyvumą ir gerovę, bet sakome, kad, mūsų tyrimų duomenimis, įstaigos, kurios mūsų vandens negeria, laikosi sunkiai, iš paskutiniųjų, ir nė patys nežino kodėl. Informaciją apie mūsų tyrimus gausite iškart, vos tik pasirašysime metinę sutartį. Be jokio papildomo mokesčio mes apklausime jūsų darbuotojus ir pateiksime jums vandens suvartojimo sąmatą. Aš labai džiaugiuosi matydamas, kad neturite oro kondicionieriaus, nes tai reiškia, kad jums reikės daugiau vandens jūsų nuostabiam personalui. Be to, mes žinome, pone biuro administratoriau, kad mūsų vandens aušintuvai žmones suburia. Prie popierinio puodelio vandens sprendžiamos problemos. Susitinka akys. Mezgasi romanai. Visi laimingi, visi dega nekantrumu eiti į darbą. Padidėja produktyvumas. Nesame gavę jokių nusiskundimų. Pasirašykite štai čia. Viena kopija jums, kita man, sutartis sudaryta.

Jį nutraukė beldimas į duris.

Kas ten?

Silpnas seniokiškas balsas. Vergilijau, čia Haris.

Negaliu su tavim dabar kalbėtis, Hari. Pas mane atėjo daktaras, išrengė nuogai ir apžiūrinėja.

Gerai, Vergilijau. Ateisiu vėliau.

Rytoj, Hari, rytoj.

Gerai, Vergilijau.

Jis pasakė, kad tai buvo Haris Bolas, aštuoniasdešimt penkerių, toks senas, kad negirdėtum jo balso nė per skalbinių virvę, jis baigia išvaryti Vergilijų iš proto su savo mašinos problemomis. Jis turįs tokią didžiulę mašiną, hudzoną, dabar tokių jau nebgamina, ar taip, nebgamina ar nebegamina? Tu gi anglų mokytojas. Aš nežnau. Aukščiau septintos klasės nebuvau. Pabėgau nuo seserų iš Švento Juozapo našlaičių prieglaudos, nors testamentu ir paliksiu joms pinigų. Nu, bet nesvarbu, taigi, Haris turi tą mašiną, bet niekur su ja nevažiuoja. Sako, kad kada nors važiuos su ja į Floridą aplankyti sesers, bet niekur jis nevažiuos, ta mašina jau tokia sena, kad su ja nepervažiuotum net per Bruklino tiltą, bet tas prakeiktas hudzonas yra jo gyvenimas. Jis tampo jį iš vienos gatvės pusės į kitą, pirmyn atgal, pirmyn atgal. Kartais net išsineša sulankstomą aliumininę kėdę ir atsisėdęs šalia tos savo mašinos žiūri, ar neatsiras vieta perstatyti kitai dienai. Arba vaikšto aplink kvartalą ieškodamas vietos, o jeigu randa, tai iš džiaugsmo taip puola prie to savo hudzono, kad vos negauna infarkto, o kol nuvairuoja į tą naują vietą, jos jau nebėra, kaip nebėra ir tos, iš kurios išvažiavo, taip ir važinėjasi aplinkui be vietos, keikdamas valdžią. Kartą, kai buvau kartu, jis vos nepartrenkė rabino ir dviejų senučių, tada jam pasakiau: Jėzau, Hari, išleisk mane lauk, bet jis neišleido, turėjau iššokti prie pirmo raudono šviesoforo, o jis rėkė man iš paskos, jog esu iš tų, kurie žybčiojo šviesomis, kad japoškės galėtų surasti Perl Harborą, kol pasakiau, kad jis yra kvailas šunsnukis, kuris nežino, jog Perl Harboras buvo bombarduojamas pačioj dienos aky, bet jis vis tiek sėdėjo ten ir su manimi ginčijosi, net kai užsidegė žalia, o žmonės pradėjo signalizuoti ir rėkti: eik tu šikt su savo Perl Harboru, seni, judink tą prakeiktą hudzoną. Jis būtų galėjęs pastatyti mašiną garaže už aštuoniasdešimt penkis dolerius per mėnesį, bet tai yra daugiau, negu jis moka už nuomą, o dar neišaušo diena, kad Haris be reikalo iššvaistytų bent centą. Aš jau pats esu taupus, pripažįstu, bet prieš jį net pats Skrudžas atrodytų kaip išlaidūnas. Ar gerai pasakiau: išlaidūnas? Aš juk pabėgau iš prieglaudos septintoje klasėje.

Jis paprašė manęs nueiti kartu į ūkinių prekių parduotuvę Korto gatvėje, kad galėtų nusipirkti kiaušinio laikmatį telefonui, kurį ką tik įvedė.

Kiaušinio laikmatį?

Aha, tai toksai smėlio laikrodis, kuris byra tris minutes, būtent tiek aš ir verdu kiaušinį, o kai kalbėsiu telefonu, žinosiu, kada baigiasi trys minutės, nes būtent taip skaičiuoja tie šunsnukiai iš telefonų kompanijos. Pasidėsiu kiaušinio laikmatį ant stalo ir padėsiu ragelį sulig paskutiniu smėlio grūdeliu.

Korto gatvėje jo paklausiau, ar nenorėtų užsukti alaus ir sumuštinio į Blamey Rose. Jis niekuomet nevaikščiojo po barus ir buvo šokiruotas alaus bei viskio kainų. Devyniasdešimt centų už mažytę viskio taurelę. Niekada.

Tuomet mudu nuėjom į alkoholio parduotuvę, ten jis pradėjo užsisakinėti dėžes airiško viskio ir pasakė pardavėjui, kad jį mėgsta jo bičiulis Frenkas, bei dėžes vyno, degtinės ir burbono, kadangi šituos mėgsta jis pats. Ir pareiškė, kad tų prakeiktų mokesčių už pirkinį tai jau tikrai nemokės. Aš jums duodu didelį užsakymą, o jūs dar norite, kad išlaikyčiau ir tą suknistą valdžią? Ne, ponas. Mokėkitės pats.

Pardavėjas sutiko ir pasakė, kad tas dvidešimt penkias dėžes pristatys į namus.

Rytojaus dieną Vergilijus man paskambino. Nors ir šnekėjo silpnu balsu, pasakė: užsistačiau kiaušinio laikmatį, turiu kalbėti greitai. Ar gali nusileisti? Man reikia pagalbos. Durys neužrakintos.

Jis sėdėjo krėsle su chalatu. Šiąnakt negavau sudėti nė bluosto. Negalėjau įlipti į lovą.

Jis negalėjo įlipti į lovą, nes pardavėjas iš alkoholio parduotuvės visas dvidešimt penkias dėžes sukrovė aplinkui jo lovą, ir jos siekė taip aukštai, kad Vergilijui nepavyko perlipti. Jis juk turėjęs bent paragauti to airiško viskio ir vyno, bet tai ne itin padėjo, kai atėjo laikas lipti. Jis pasakė, kad jam reikia sriubos, įmesti ką nors į skrandį, kad nebūtų taip bloga. Kai atidariau skardinę sriubos ir suverčiau ją į puodą pripylęs tiek pat vandens, jis paklausė manęs, ar perskaičiau instrukciją ant skardinės.

Ne.

Iš kur tuomet žinai, ką daryti?

Iš bendro išsilavinimo, Vergilijau.

Susikišk tą išsilavinimą sau į šikną.

Jis buvo piktas nuo pagirių. Paklausyk manęs, Frenkai Makortai. Ar žinai, kodėl tu nieko gyvenime nepasieksi?

Kodėl?

Tu niekuomet nesivadovauji instrukcijomis ant pakuotės. Štai kodėl aš turiu banke pinigų, o tu — nė šikpuodžio nusimyžti. Aš visada vadovaujuosi instrukcijom.

Kažkas ir vėl pasibeldė į duris. Kas? Kas? — paklausė Vergilijus.

Voigilijau, tai aš. Pitas.

Pitas? Koks dar Pitas? Per duris nematau.

Pitas Buljozas. Aš tau šį tą turiu, Voigilijau.

Nekalbėk bruklinietiškai su manim, Pitai. Mano vardas — Vergilijus, ne Voigilijus. Buvo toks poetas, Pitai. Turėtum žinoti, juk tu italas.

Šito nieko neišmanau, Voigilijau. Aš tau kai ką turiu.

Aš nieko nenoriu, Pitai. Užeik po metų.

Bet Voigilijau, tau patiks, ką aš turiu. Kainuos tik keletą dolerių.

Kas ten yra?

Per duris negaliu sakyt, Voigilijau.

Vergilijus pasikėlė iš krėslo ir nusvyravo prie kiaušinio laikmačio ant savo stalo. Gerai, Pitai, gerai. Gali užeiti trims minutėms. Tuoj paleidžiu kiaušinio laikmatį.

Jis liepė man atidaryti duris ir pasakė Pitui, kad kiaušinio laikmatis jau eina ir kad nors kelios smėlio kruopelytės jau nubyrėjo, Pitas tebeturi tas tris minutes, tad pradėk kalbėti, Pitai, kalbėk ir paskubėk.

Gerai, Voigilijau, gerai, bet kaip, po šimts, aš galiu kalbėti, jeigu tu kalbi. Tu kalbi už visus daugiausia.

Tu švaistai savo laiką, Pitai. Pats neri sau virvę ant kaklo. Pažiūrėk į kiaušinio laikmatį. Žvilgterėk į smėlį. Laiko smiltys, Pitai, laiko smiltys.

Ką tu čia darai su tom dėžėm, Voigilijau. Apiplėšei sunkvežimį ar kokį galą?

Laikmatis, Pitai, laikmatis.

Gerai, Voigilijau, tai, ką aš čia turiu, ar baigsi žiūrėti į tą prakeiktą kiaušinio laikmatį, Voigilijau, paklausyk. Tai, ką aš čia turiu, yra receptų blankai, kuriuos gavau iš daktaro kabineto Klintono gatvėje.

Receptų blankai? Tai tu ir vėl apiplėšinėji daktarus, Pitai?

Neapiplėšinėju. Pažįstu registratorę. Aš jai patinku.

Ji tikriausiai akla ir kurčnebylė. Man nereikia receptų blankų.

Tu palauk, Voigilijau. Niekada negali žinoti. Gali užklupti kokia liga ar sunkios pagirios ir tau ko nors prisireiks.

Nesąmonės, Pitai. Tavo laikas baigėsi. Aš užsiėmęs.

Bet, Voigilijau.

Lauk, Pitai, lauk. Aš negaliu sustabdyti kiaušinio laikmačio, kai jis pradeda byrėti, ir nenoriu jokių receptų blankų.

Jis išstūmė Pitą už durų ir sušuko jam įkandin: per tave dar įkištų mane į kalėjimą, tu ir pats atsidursi cypėje, pardavinėdamas vogtus receptus.

Jis susmuko atgal į krėslą ir pareiškė paragausiąs sriubos, nors aš ir nesilaikau instrukcijų ant skardinės. Jam reikia sriubos skrandžiui nuraminti, bet jeigu ji jam nepatiks, jis išgersiąs šlakelį vyno, tai turėtų padėti. Jis paragavo sriubos ir pasakė: jo, nieko, suvalgysiąs, o vyno irgi išgers. Kai ištraukiau kamštį, riktelėjo, kad nepilčiau vyno iš karto, leisčiau jam pakvėpuoti, argi aš to nežinąs, o jeigu nežinau, tai kaip galiu dirbti mokytoju. Jis siurbtelėjo vyno ir prisiminė, kad turi paskambinti oro kondicionierių kompanijai dėl tų balandžių. Pasakiau jam, kad pasiliktų kėdėje, ir padaviau telefoną bei kompanijos numerį, bet jis dar užsimanė ir kiaušinio laikmačio, kad galėtų jiems pranešti, jog turį tris minutes suteikti informacijai, kokios jam reikia.

Alio, ar mane girdit? Aš čia esu pasileidęs kiaušinio laikmatį ir jūs turit tik tris minutes man pasakyt, kaip užkirst kelią tiems prakeiktiems balandžiams, atsiprašau už žodį, panele, kaip užkirsti kelią balandžiams, kad jie nesimyluotų ant mano kondicionieriaus išorinės dalies. Jie varo mane iš proto su savo burkavimais ištisą parą ir baigia apšikti visą langą. Jūs negalite taip iš karto man pasakyt? Jums reikia pasižiūrėt? Ką ten dar žiūrėt? Balandžiai sanguliauja ant mano oro kondicionieriaus, o jums reikia pasižiūrėt. Atleiskit, kiaušinio laikmatis sustojo, trys minutės baigėsi. Viso gero.

Jis padavė man telefoną. Ir dar aš tau pasakysiu, tarė. Tai tas prakeiktas Haris Bolas kaltas, kad balandžiai šika ant mano oro kondicionieriaus. Jis sėdi savo suknistoje sulankstomoje kėdėje, kai ieško vietos mašinai perstatyti, ir juos, tuos balandžius, maitina prie Borough Hall. Kartą, kai pasakiau, kad baigtų, kad jie yra tik žiurkės su sparnais, jis taip pasiuto, kad nesikalbėjo su manim kelias savaites, ir tai man visai patiko. Tie seniokai maitina balandžius, nes nebeturi žmonų, nebeturi? Nežinau. Aš pabėgau iš našlaičių prieglaudos, bet balandžių nemaitinu.

Vieną vakarą jis pasibeldė į mūsų duris, kai atidariau, stovėjo su savo apdriskusiu chalatu ir krūva popierių rankose, girtas. Tai buvo jo testamentas ir jis norėjo, kad vieną jo dalį perskaityčiau. Ne, kavos jis negers. Kava jį pribaigtų, bet išgersiąs alaus.

Taigi, tu padėjai man bėdoje, o Alberta kviesdavosi mane vakarienės, o seniokų gi niekas vakarieniauti nekviečia, todėl aš palieku tau keturis tūkstančius dolerių ir Albertai keturis ir užrašau tau savo Tomą Akvinietį bei kaklaraiščius. Štai kaip rašoma testamente: Frenkui Makortui palieku savo kaklaraiščių kolekciją, kuri jį sužavėjo ir kurios tikrai nepavadintum niūria.

Kai persikėlėm į Voreno gatvę, mūsų ryšys su Vergilijum kuriam laikui nutrūko, nors aš ir norėjau, kad jis būtų Megės krikštatėvis. Vietoj to man paskambino advokatas ir pranešė apie Vergilijaus Frenko mirtį ir jo testamento sąlygas, kurios buvo susijusios su mumis. Vis dėlto, pasakė advokatas, dėl Summa Theologica ir kaklaraiščių jis apsigalvojo, tad jūs tegausite pinigus. Ar sutinkate?

Žinoma, taip, bet kodėl apsigalvojo?

Jis išgirdo, kad buvote iškeliavęs į Airiją, o tai jam labai nepatiko, nes prisidėjote prie aukso nutekėjimo.

Ką jūs turite galvoje?

Pagal tai, kas parašyta pono Frenko testamente, prezidentas Džonsonas prieš keletą metų pasakė, kad amerikiečiai keliaudami į užsienį nutekina iš šalies auksą ir silpnina ekonomiką, štai todėl jūs ir negausite kaklaraiščių, kurių tikrai nepavadintum niūriais, ir trijų Akviniečio tomų. Ar aišku?

Taip, žinoma.

Dabar, kai jau turėjom dalį pradinės įmokos, ėmėme po rajoną ieškoti namo. Išgirdusi, ko ieškome, mūsų buto šeimininkė Hortenzija Odones užsikorė į viršų gaisrininkų kopėčiomis, kurios būna pastatų užpakalinėje pusėje, ir aš gerokai išsigandau, kai virtuvės lange išvydau kyšančią jos galvą su didžiuliu garbanotu peruku.

Frenki, Frenki, atidaryk langą. Lauke šalta. Leisk mane vidun.

Ištiesiau ranką jai padėti, bet ji suriko: žiūrėk plaukus, žiūrėk plaukus, ir man teko nelengva užduotis įtraukti ją pro langą, kol ji buvo įsikibusi į savo peruką.

Oi, pasakė ji, ojojoi. Frenki, ar turi romo?

Ne, Hortenzija, tiktai vyno ir airiško viskio.

Duok man viskio, Frenki. Nušalau subinę.

Prašom, Hortenzija. Gal pasakytumėt, kodėl nelipote laiptais?

Todėl, kad ten tamsu, štai kodėl, aš juk negaliu dieną naktį deginti šviesos, o gaisrininkų kopėčias matau ir naktį, ir dieną.

Aa.

O tai ką aš čia girdžiu? Judu su Alberta ieškot namo? O kodėl jums nenusipirkus šito?

Kiek kainuotų?

Penkiasdešimt tūkstančių.

Penkiasdešimt tūkstančių?

Taigi. Ar tai per daug?

Ne, ne. Gerai.

Tą dieną, kai pasirašėme sutartį, gėrėme romą, ir ji mums pasakojo, kaip liūdna palikti namą, kai šitiek metų čia pragyveno, ne su savo vyru Odonesu, bet su savo draugu Luisu Vėberiu, kuris buvo žinomas kaip skaičių žaidimo organizatorius šitose apylinkėse, ir nors jis buvo puertorikietis, nieko nebijojo, net Cosa Nostra, kuri bandė jį nušalinti, bet Luisas nuėjo į dono namus Kerol Gardense ir pasakė: kas čia per šūdas? — atsiprašau už žodį, — ir donas buvo taip sužavėtas Luiso drąsa, kad liepė savo mafiozams apsiraminti ir atstoti nuo Luiso, ogi tu, Frenki, žinai, kad niekas neprasideda su italais Kerol Gardense. Tenai tai jau nepamatysi spalvotųjų ar puertorikų, kur tau, o jei ir pamatysi, tai tik praeinančius pro šalį.

Nors mafija, atrodė, nuo Luiso atstojo, bet negalėjai jais pasitikėti, kalbėjo Hortenzija, ir kada tik juodu su Luisu važiuodavo pasivažinėti, visuomet turėjo šalia savęs pasidėję du šautuvus, jo ir jos, ir jis jai pasakė, kad jeigu kas nors važiuotų pro šalį turėdamas kėslų ir išvestų jį iš rikiuotės, ji turėtų perimti vairą ir pasukti jį link šaligatvio, kad įvažiuotų į pėsčiuosius, o ne į eismo vidurį, ir draudimo bendrovė viskuo pasirūpintų, o jeigu atsisakytų ir imtų kabinėtis prie Hortenzijos, jis paliksiąs jai sąrašą telefonų numerių kelių vyrukų, puertorikų, ta prakeikta mafija ne vienintelė tokia mieste, jie ir pasirūpins tais godžiais šunsnukiais iš draudimo kompanijų, atsiprašau už kalbą, Alberta, ar dar liko romo, Frenki?

Vargšas Luisas, tarė ji, Kefauverio15 komisija nedavė jam ramybės, bet jis mirė savo lovoje ir aš niekur nebesivažinėju, nors jis ir paliko man ginklą apačioje, nori pamatyti mano ginklą, Frenki, ne? Taigi, aš jį tebeturiu ir jeigu kas susimanytų užeiti į mano butą be kvietimo, gaus, Frenki, tiesiai į tarpuakį, pykšt pokšt, ir baigta.

Kaimynai šypsojosi, linkčiojo ir sakė, kad nusipirkome aukso kasyklą, kad visi žino, jog Luisas slėpė pinigus mūsų naujojo namo rūsyje, kur tebegyveno Hortenzija, arba virš mūsų galvų, netikrose svetainės lubose. Tereikėjo išardyti lubas ir būtume iki pažastų maudęsi šimtinėse.

Kai Hortenzija išsikraustė, iškasėme rūsį, norėdami nutiesti naują kanalizacijos vamzdį. Jokių užkastų pinigų. Išardėme netikras lubas, atidengėme plytas ir sijas. Barbenome sienas, kažkas net siūlė pasikonsultuoti su ekstrasensais.

Radome seną lėlę su keletu kuokštų plaukų, be akių, be rankų, viena koja. Ją palikome savo dvimetei Megei, ji praminė ją Pabaisa ir mylėjo labiausiai iš visų savo lėlių.

Hortenzija išsikėlė į mažą butelį pirmame aukšte Korto gatvėje, ten ir pasiliko, kol numirė arba sugrįžo į Puerto Riką. Vis pagalvodavau, kaip būtų buvę smagu dažniau su ja pasėdėti prie butelio romo arba supažindinti ją su Vergilijum Frenku, tuomet būtume galėję gerti romą bei airišką viskį ir kalbėtis apie Luisą Vėberį bei aukso nutekėjimą ir būdus, kaip sumažinti telefono išlaidas su kiaušinio laikmačiu.

51

1969-ieji, pavaduoju Džo Kuraną, kurį keletui savaičių atjungė alkoholis. Jo mokiniai klausia, ar moku graikų, ir atrodo nusivylę, kad nemoku. Nes ponas Kuranas atsisėsdavo ant savo stalo ir skaitydavo arba iš atminties deklamuodavo ilgas „Odisėjos“ ištraukas, jo, graikiškai, ir kas dieną savo mokiniams primindavo, kad yra baigęs Bostono lotynų mokyklą ir Bostono koledžą, bei kartodavo, kad tas, kas nemoka graikų ar lotynų kalbos, negali savęs laikyti išsilavinusiu, niekuomet negalėtų tvirtinti esąs džentelmenas. Taip, taip, nors čia ir Stiuvesanto vidurinė, kalbėjo ponas Kuranas, o jūs, ko gero, esate gabiausi vaikai nuo čia iki pat Uolinių kalnų ir jūsų galvos prikimštos gamtos mokslų bei matematikos, iš tikrųjų gyvenime tereikia Homero, Sofoklio, Platono, Aristotelio ir Aristofano šviesesnėms akimirkoms, Vergilijaus tamsiems laikams, Horacijaus — kad pabėgtum nuo kasdienybės, ir Juvenalio — kai pasaulis visiškai užknisa. Didybės, berniukai, didybės, kokia buvo Graikiją, ir šlovės, kokia buvo Roma.

Jo mokiniams patiko ne graikai ar romėnai, o tos keturiasdešimt minučių, kai Džo skaitė ir deklamavo, o jie galėjo svajoti, ruošti kitų pamokų namų darbus, paišinėti, kramsnoti sumuštinius iš namų, raižyti savo inicialus ant suolų, kuriuose galbūt yra sėdėjęs Džeimsas Kagnis, Telonijus Monkas ar kokie nors Nobelio laureatai. Arba svajoti apie devynias mergaites, kurios ką tik buvo priimtos į šią mokyklą pirmą kartą istorijoje. Devynios nekaltos vestalės, kaip jas vadino Džo Kuranas, o iš tėvų atėjo skundų, kad jo kalbų dviprasmiškumas yra nederamas.

Tegul susikiša tą „nederamas“ sau į šikną, pasakė Džo. Kodėl jie negali kalbėti paprasta anglų kalba? Kodėl negali vartoti tokio paprasto žodžio kaip „blogas“?

Džo moksleiviai kalbėjo: jo, nieko sau — pamatyti mergaitę mokyklos koridoriuje, devynios mergaitės, beveik trys tūkstančiai berniukų, o kaip su tais berniukais, penkiasdešimt procentų, dėl Dievo meilės, kurie tų mergaičių nenori, kaip su jais? Ką, jie yra apmirę žemiau juostos ar kaip?

Tuomet pagalvoji ir apie patį poną Kuraną prie mokytojo stalo, kuris pereina prie anglų kalbos, kad papasakotų apie „Iliadą“ ir Achilo draugystę su Patroklu, apie tuodu senovės graikus jis kalbėjo nesiliaudamas, kaip Achilas taip įtūžo ant Hektoro už Patroklo nužudymą, jog net Hektorą užmušė ir tampė jo kūną prisirišęs prie kovos vežimo, kad įrodytų savo meilės mirusiam draugui didybę, meilės, kuri nedrįsta ištarti savo vardo.

Bet, berniukai, o, berniukai, ar yra literatūroje gražesnė akimirka už tą, kai Hektoras nusiima šalmą, kad išvaikytų savo vaiko baimes? O kad taip mūsų visų tėvai nusiimtų savo šalmus. Ir kai Džo imdavo žliumbti į pilkšvą nosinę ir vartoti tokius žodžius kaip „myžti“, pasidarydavo aišku, kad per pietų pertrauką jau buvo išbėgęs iš mokyklos burnelei į Gashouse barą už kampo. Būdavo dienų, kai jis grįždavo taip sujaudintas minčių, kurios atėjo besėdint ant baro kėdės, jog tenorėdavo dėkoti Dievui, parodžiusiam jam mokytojo kelią, kad kuriam laikui galėtų pamiršti graikus ir giedoti ditirambus didžiajam Aleksandrui Popui, kuris parašė „Odę vienatvei“.

Laimingas tas žmogus, kam rūpesčiai ir norai

Keliais tėvo akrais remiasi,

Patenkintas jisai kvėpuoja gimtu oru

Savo paties žemėje.

Ir atsiminkite, berniukai ir mergaitės, ar yra čia mergaičių? Pakelkite ranką, jei esate mergaitė, nėra? Atminkite, berniukai, kad Popas yra skolingas Horacijui, o Horacijus skolingas Homerui, o Homeras skolingas dar dievai žino kam. Ar prisiekiate savo motinų galvomis, kad tai atsiminsite? Jeigu atminsite Popo skolą Horacijui, tai žinosite, kad niekas neiššoka visiškai susiformavęs iš savo tėvo galvos. Ar atsiminsite?

Atsiminsime, pone Kuranai.

Ką pasakysiu Džo mokiniams, kurie skundžiasi, kad turi skaityti „Odisėją“ ir visas kitas senienas? Kam rūpi, kas vyko antikinėje Graikijoje ar Trojoje, kur vyrai mirdavo į kairę ir į dešinę dėl tos kvailos Elenos? Niekam tai ne galvoj. Berniukai klasėje sako, kad jie tai jau nesikautų iki mirties dėl kažkokios merginos, kurijų nenori. Jo, jie gali suprasti „Romeo ir Džuljetą“ dėl to, kad daugelis šeimų žiūri kreivai, jei susitikinėji su kito tikėjimo žmogumi, jie supranta „Vestsaido istoriją“ ir gaujas, bet negali įsivaizduoti, kad suaugę vyrai paliktų namus, kaip Odisėjas paliko Penelopę su Telemachu, ir išvyktų kariauti dėl kažkokios kvailos mergos, kuri net nesusigaudė, kada įeiti vidun. Jie turį pripažinti, kad Odisėjas buvo kietas dėl to, kaip bandė išvengti kariuomenės, apsimetė kvaileliu ir panašiai, ir jiems patiko, kaip Achilas jį apmovė, nes Achilas nė iš tolo nėra toks gudrus kaip Odisėjas, bet jie negali patikėti, kaip jis, tipo, dvidešimt metų išbuvo už jūrų marių kariaudamas bei duodamasis ir manė, kad Penelopė tai jau, tipo, tik sėdės su savo verpimais bei audimais ir varys visus garbintojus šalin. Mergaitės klasėje sakosi tikinčios, kad tai tikrai įmanoma, moterys gali likti ištikimos amžinai, nes tokios jau moterys yra, o viena iš jų pareiškia skaičiusi Bairono poemoje, kad vyrui meilė jo gyvenime išlieka atskirai, o moteriai ji — pats gyvenimas. Berniukai į tai tik švilpia, o mergaitės ploja ir aiškina jiems, ką rašo visi psichologijos vadovėliai: kad jų amžiaus berniukų protinis išsivystymas trejais metais atsilieka, nors šitoje klasėje yra ir tokių, kurie atsilikę kokiais šešeriais, todėl turėtų užsičiaupti. Berniukai bando būti sarkastiški, kilnoja antakius ir rėkauja vienas kitam: oi oi oi, pauostyk mane, aš išsivystęs, bet mergaitės tik susižvalgo tarpusavyje, gūžteli, kresteli plaukus ir su panieka balse manęs paprašo: gal galėtume grįžti prie pamokos.

Pamokos? Apie ką jos kalba? Kokios pamokos? Aš prisimenu tik įprastą mokyklinį inkštimą, kodėl mes turime skaityti tą ir kodėl turime skaityti aną, o mano susierzinimas, mano neištartas atsakymas jiems yra: jūs privalote skaityti, po šimts, todėl, kad tai yra programos dalis, ir dėl to, kad liepiu aš, o aš esu mokytojas, ir jeigu nesiliausite vaitoję bei skundęsi, tai iš anglų gausite tokį trimestro pažymį, kad nulis šalia jo atrodys kaip dievų dovana, nes aš stoviu čia jūsų klausydamasis ir žiūrėdamas į jus, privilegijuotuosius, išrinktuosius, išlepintus, kuriems nieko nereikia veikti, tik eiti į mokyklą, pasitrinti, truputį pasimokyti, baigti aukštąją, susirasti vietą, kur lengvai darytum pinigus, ir išplerti sulaukus keturiasdešimties, vis dar tebeinkščiant, tebesiskundžiant, kai milijonai pasaulyje atiduotų rankų ir kojų pirštus, kad galėtų būti jūsų vietoje, gražiai aprengti, sočiai prišerti, kuriems jūra iki kiaušių.

Štai ką aš norėčiau pasakyti, bet niekuomet to nepadarysiu, nes galiu būti apkaltintas vartojant nederamus žodžius, o tuomet įsiusčiau taip pat kaip Džo Kuranas. Ne. Negaliu taip kalbėti, nes turiu surasti savo kelią šitoje mokykloje, kurios su Makėjaus profesine technikos mokykla nė nepalyginsi.

1972-ųjų pavasarį Anglų kalbos ir literatūros skyriaus vedėjas Rodžeris Gudmenas pasiūlė man nuolatinį darbą Stiuvesanto vidurinėje mokykloje. Turėsiu penkias klases ir budėjimą, vėl žiūrėsiu tvarkos moksleivių valgykloje, kad niekas ant grindų nemėtytų ledų popierėlių ar dešrainių gabalėlių, nors čia berniukams ir mergaitėms leidžiama sėdėti kartu, o meilė užmuša apetitą.

Turėsiu ir nedidukę auklėjamąją klasę, tas pirmąsias devynias mergaites, kurios dabar jau abiturientės ir ruošiasi baigti mokyklą. Tos mergaitės su manim elgiasi labai maloniai. Prineša visokių dalykų, kavos, bandelių, laikraščių. Bet yra labai kritiškos. Aiškina, kad turėčiau susitvarkyti plaukus, užsiauginti žandenas, dabar juk 1972-ieji, privalau neatsilikti, atrodyti kietai ir pagalvoti apie savo drabužius. Jos sako, kad rengiuosi kaip senis, bet nors jau turiu keletą žilų plaukų, galėčiau taip senai ir neatrodyti. Jos tvirtina, kad esu įsitempęs, o viena pradeda masažuoti sprandą ir pečius. Atsipalaiduokit, sako ji, atsipalaiduokit, mes nepavojingos, ir visos nusijuokia taip, kaip juokiasi moterys, kai jas vienija bendra paslaptis, o tu galvoji, kad ji susijusi su tavimi.

Turiu penkias pamokas per dieną penkias dienas per savaitę, man reikia įsiminti šimto septyniasdešimt penkių moksleivių vardus ir pavardes, o kitais metais jau gaunu ir visą auklėjamąją klasę, tai dar trisdešimt penkios pavardės ir vardai, ir turiu būti ypač atidus su kinų ir korėjiečių moksleiviais, kurie sarkastiškai mesteli: nieko baisaus, kad nežinot mūsų vardų, pone Makortai, juk mes visi atrodom vienodai. Arba juokiasi: jo, ir jūs, baltieji, visi vienodai atrodot.

Visa tai man jau pažįstama iš tų dienų, kai buvau pavaduojantis mokytojas, tačiau dabar žiūriu, kaip mano mokiniai, maniškiai, sugriūva į mano nuosavą kabinetą tą 1972-ųjų vasario pirmąją, Šv. Brigitos dieną, ir meldžiuosi tau, Brigita, nes tuos vaikus turėsiu matyti penkias dienas per savaitę penketą mėnesių, bet nežinau, ar esu tam pasirengęs. Laikai keičiasi ir gali pastebėti, kad šitie Stiuvesanto vaikai skiriasi šviesmečiais nuo tų, kuriuos savo karjeros pradžioje sutikau Makėjuje. Nuo to laiko prasidėjo karai ir nužudymai: abu Kenedžiai, Martinas Liuteris Kingas, Medgaras Eversas. Berniukai Makėjuje nešiojo plaukus trumpai arba pompadūrus, užpakalyje sulaižytus į anties uodegą. Mergaitės vilkėjo palaidinukes ir sijonus, o jų šukuosenos buvo panašios į šalmą. Stiuvesanto berniukai nešioja plaukus tokius ilgus, kad žmonės gatvėje šaiposi: vos gali atskirti juos nuo panelių, cha cha. Jie dėvi rištinės batikos marškinėlius, džinsus, avi sandalus, iš kurių niekas nė neatspėtų, kad yra kilę iš pasiturinčių Niujorko šeimų. Stiuvesanto mergaitės leidžia savo plaukams ir krūtims kristi laisvai, dėl kurių geismas iš proto varo berniukus, ir perkerpa džinsus ties keliais dėl to kieto elgetiško efekto, kad žinotum, kaip jas, tipo, užknisa visos tos vidurinės klasės nesąmonės.

Jo, aišku, kad jie daug kietesni už Makėjaus vaikus, kai jiems viskas padėta ant lėkštutės. Po aštuonių mėnesių jie atsidurs geriausiose šalies aukštosiose: Jeilyje, Stanforde, Masačūsetso technologijos institute, Viljamse, Harvarde, šios žemės viešpačiai ir valdovės, o čia, klasėje, jie sėdi kur panorėję, plepa ir ignoruoja mane atsukę nugaras, juk tai tik dar vienas mokytojas, kuris painiojasi po kojomis kelyje į mokyklos baigimą ir tikrąjį pasaulį. Kai kurie spokso, tarsi sakytų: o kas čia per vienas? Jie sėdi sudribę ir susikūprinę ir vėpso pro langą arba man virš galvos. Turiu kažkaip atkreipti jų dėmesį, tad taip ir pasakau: atsiprašau, ar galėčiau paprašyti jūsų dėmesio? Keletas liaujasi kalbėję ir į mane žiūri. Kiti atrodo užsigavę, kad sutrukdžiau, ir vėl nusisuka.

Mano trys abiturientų klasės dejuoja dėl sunkaus vadovėlio, kurį turi kiekvieną dieną nešiotis, „Anglų literatūros antologijos“. Vienuoliktokai skundžiasi, kad jiems reikia tampytis „Amerikiečių literatūros antologiją“. Tos knygos prašmatnios, gausiai iliustruotos, skirtos iššūkiams kelti, intriguoti, paaiškinti, patrauklios ir nepigiai kainuoja. Sakau moksleiviams, kad vadovėlių nešiojimas stiprina viršutinę kūno dalį, ir tikiuosi, kad turinys įsiskverbs į jų protus.

Jie piktai į mane dėbso. Kas čia per tipas?

Prie vadovėlių pateikiamos mokytojo knygos tokios detalios ir išsamios, kad pačiam nė galvoti nereikia. Jose tiek užduočių, testų ir kontrolinių, kad savo mokinius galėčiau laikyti nuolat apimtus nervinės įtampos. Šimtai daugybinio pasirinkimo klausimų, klausimų, į kuriuos reikia atsakyti „taip“ arba „ne“, užduočių, kur reikia užpildyti tuščius tarpus, stulpeliui A parinkti stulpelį B, probleminių klausimų, kurie liepia moksleiviams paaiškinti, kodėl Hamletas taip bjauriai elgėsi su motina, ką Kitsas turėjo galvoje sakydamas „negatyvūs gabumai“, ko siekė Melvilis skyriuje apie banginio baltumą.

Aš pasiruošęs, berniukai ir mergaitės, žingsniuoti per skyrius nuo Hotorno iki Hemingvėjaus, nuo „Beovulfo“ iki Virdžinijos Vulf. Šįvakar turėsite perskaityti nurodytus puslapius. Rytoj aptarinėsim. Gali būti ir apklausa. Nors gali ir nebūti. Bet rizikuoti nepatariu. Tiktai mokytojas žino, kaip ten nutiks iš tikrųjų. Antradienį bus testas. O po jo už trijų savaičių kontrolinis, rimtas kontrolinis ir taip, jis daug ką nulems. Trimestro pažymys priklauso nuo šito kontrolinio. Jūs taip pat turite testus iš fizikos ir matematikos? Man labai jūsų gaila. Bet čia yra anglų kalba ir literatūra, mokyklinės programos karalienė.

Ir nors jūs to nežinote, berniukai ir mergaitės, aš esu ginkluotas amerikiečių ir anglų literatūros mokytojo knygomis. Turiu jas čia, saugiai gulinčias krepšyje, su visais tais klausimais, kurie privers jus krapštytis savo galvytes, graužti pieštukus ir drebėti laukiant trimestro galo ir, ko gero, nekęsti manęs, nes esu tas, kuris gali sukliudyti jūsų ambicingoms svajonėms apie Gebenės lygą. Aš esu tas, kuris vaikščiojo ant pirštų galų po Biltmoro viešbučio vestibiulį, valydamas paskui jūsų tėvus ir motinas.

Čia yra Stiuvesantas, o argi tai ne geriausia vidurinė mieste, kai kas sako, kad ir visoje šalyje? Jūs patys to norėjote. Galėjote eiti į mokyklas savo rajonuose, ten būtumėte karaliai ir karalienės, numero uno, geriausi klasėje. Čia jūs tik eiliniai mokiniai, besigrumiantys dėl pažymio, kad nenukentėtų tas brangus vidurkis, kuris įkiš į Gebenės lygą. Vidurkis — tai jūsų didysis dievas, argi ne taip? Stiuvesanto rūsyje reikėtų įrengti šventovę su altoriumi. Ir ant to altoriaus pakabinti didžiulį raudoną mirksintį neoninį devynetą, mirkt mirkt mirkt, tą šventą pradinį skaitmenį, kurio taip trokštate kiekvienam pažymiui, kad turėtumėt kur melstis ir atnašauti. O Dieve, siųsk man tik A ir balus, kurie prasideda nuo 90.

Pone Makortai, o kodėl trimestre man išvedėt devyniasdešimt tris?

Buvau labai geras.

Bet aš viską padariau, parašiau rašinius, kuriuos uždavėt.

Du rašinius įteikei pavėlavęs. Įvertinimas sumažėjo dviem balais.

Bet, pone Makortai, kodėl dviem?

Taip jau yra. Tokie tavo balai.

Fe, pone Makortai, kodėl jūs toks bjaurus?

Kas man daugiau belieka.

Vadovavausi mokytojo knygomis. Klases apmėtydavau iš anksto paruoštais klausimais. Puldavau netikėtomis apklausomis ir testais, naikinau gremėzdiškais ir smulkmeniškais kontroliniais, sugalvotais universitetų profesorių, kurie sudarinėja vidurinių mokyklų vadovėlius.

Moksleiviai priešinosi, nusirašinėjo ir manęs nemėgo, o aš irgi pradėjau jų nemėgti už tai, kad nemėgsta manęs. Perpratau nusirašinėjimo gudrybes. O, tas atsitiktinis žvilgsnis į aplinkinių užrašus. O, tas menkutis kostelėjimas, draugei siunčiamas Morzės kodas, ir jos miela šypsena, kai pagauna atsakymą į daugybinio pasirinkimo klausimą. Jeigu ji už tavęs, skėsčioji pirštus ant pakaušio, trys penkių pirštų skėstelėjimai būtų penkioliktas klausimas, smilius, kasantis dešinį smilkinį, tai atsakymas A, o kiti pirštai reiškia kitus atsakymus. Klasėje netilsta kosčiojimai, daromi visokie judesiai, kai nusirašinėtojus pagaunu, šnypščiu į ausį, kad geriau jau liautųsi arba darbai bus suplėšyti ir atsidurs šiukšlių dėžėje, o gyvenimas sugadintas. Aš esu klasės viešpats, žmogus, kuris pats tai niekados nenusirašinėtų, ką jūs, ne, net jeigu atsakymai ir blyksėtų žaliomis raidėmis ant šviesiosios mėnulio pusės.

Kas dieną mokau sukaupęs visą valią, šmėžuodamas už stalo priešais klasę, žaisdamas mokytojų žaidimus su kreida, trintuku, raudonu parkeriu, mokytojo knygomis, naudodamasis apklausos, testo, kontrolinio galia, aš išsikviesiu tavo tėvą, aš išsikviesiu tavo motiną, aš paskųsiu tave vedėjui, aš sugadinsiu tau vidurkį, vaikeli, taip, kad tik džiaugsiesi įstojęs į kokį bendruomenės koledžą Misisipėje — grasinimo ir kontrolės ginklais.

Abiturientas Džonatanas tranko kaktą į suolą ir aimanuoja: kodėl? Kodėl? Kodėl mes turime taikstytis su tokiom sušiktom nesąmonėm? Mokyklą lankom jau nuo darželio, trylika metų, bet kuriems galams mums reikia žinoti, kokios spalvos batus avėjo ponia Delovėj savo suknistame vakarėlyje, ir kaip reikėtų suprasti Šekspyrą, kuris kamuoja kurčią dangų savo bergždžiom raudom, kas apskritai per velnias yra tos bergždžios raudos ir nuo kada apkurto dangus?

Per klasę nuvilnija pasipiktinimo banga ir mane suparalyžiuoja. Jie sako „jo, jo“ Džonatanui, kuris nustoja daužęs galvą, kad paklaustų: pone Makortai, ar jums vidurinėje reikėjo visa tai daryti? Ir vėl nuaidi pritarimų choras, o aš nežinau nė ką sakyti. Ar pasakyti teisybę, kad nebuvau nė kojos įkėlęs į vidurinę, kol pradėjau vienoje jų dirbti, ar atsipirkti melu apie Krikščionių brolių mokyklos griežto ugdymo patirtį Limerike?

Mane išgelbsti arba pasmerkia kitas moksleivis sušukdamas: pone Makortai, mano pusseserė lankė Makėjų Steiteno saloje ir sakė, kad esat jiems pasakojęs, jog iš viso nėjot į vidurinę, ir sakė, kad buvot palyginti nieko mokytojas, nes pasakodavot istorijas, kalbėjot ir nekankinot su visokiais testais.

Klasėje pasirodo šypsenos. Mokytojas demaskuotas. Mokytojas, kuris pats į vidurinę nėjo, bet tik pažiūrėk, ką daro su mumis, varo iš proto su testais ir apklausomis. Ir man amžiams priklijuojama etiketė — mokytojas, kuris nelankė vidurinės.

Taigi, pone Makortai, o aš maniau, kad norint Niujorke mokytojauti reikia gauti licenciją.

Reikia.

O studijuoti aukštojoje ar nereikia?

Reikia.

Tai negi nereikia dabaigti vidurinės?

Turi galvoje — pabaigti vidurinės, baigti vidurinės, baigti, baigti, baigti.

Jo, jo. Gerai. Negi nereikia baigti vidurinės, kad įstotum į aukštąją?

Manau, kad reikia.

Būsimasis teisininkas surengė mokytojui apklausą ir pasiekė pergalę, žinia apskrieja ir kitas mano klases. Oho, pone Makortai, jūs išvis nėjot į vidurinę ir mokot Stiuvesante? Nu jūs ir kietas, žmogau.

Į šiukšlių dėžę išmetu mokytojo knygas, apklausas, testus, kontrolinius, visažinio mokytojo kaukę.

Esu nuogas ir pradedu viską iš naujo, nors ir nežinau, nuo ko.

Septintajame dešimtmetyje ir aštuntojo pradžioje studentai nešiojo ženkliukus ir galvaraiščius, reikalaudami lygių teisių moterims, juodaodžiams, indėnams ir visoms engiamoms mažumoms, Vietnamo karo pabaigos, išsaugoti atogrąžų miškus ir apskritai visą planetą. Juodaodžiai ir garbanoti baltaodžiai želdinosi afrikietiškas šukuosenas, o dašiki16 ir rištinės batikos marškinėliai tapo būtinu apdaru. Studentai boikotavo paskaitas, rengė protesto disputus, visur kėlė riaušes, išsisukinėjo nuo šaukimo į kariuomenę, bėgo į Kanadą ir Skandinaviją. Moksleiviai į mokyklą ateidavo per televizijos žinias prisižiūrėję karo vaizdų — vyrai, sudraskyti į gabalus ryžių laukuose, ore pakibę sraigtasparniai, suglumę Vietkongo kareiviai, išsprogdinti iš savo tunelių, sukryžiavę rankas už galvų, laimingi, kad nebuvo dar vieno sprogimo, kuris būtų iškart sugrūdęs atgal, ir įtūžio apraiškos namuose — žygiai, demonstracijos, ne, ne, neišgraušit, ne, ne, nekariausim, sėdimieji protestai, disputai, studentai, krintantys prieš Nacionalinės gvardijos šautuvus, juodaodžiai, besitraukiantys nuo Buliaus Konoro17 šunų, dek, vaike, dek, juoda yra gražu, nepasitikėk niekuo, kam per trisdešimt, aš turiu svajonę, ir, galų gale, jūsų prezidentas — ne apgavikas.

Gatvėse ir metro sutinku buvusius Makėjaus moksleivius, jie pasakoja apie paimtus į Vietnamą vaikinus, kurie išvyko kaip herojai, o atgal grįžo lavonmaišiuose. Bobas Bogardas paskambino pasakyti apie laidotuves vaikinuko, kurį abudu mokėm, bet aš nenuėjau, nes žinojau, kad Steiteno saloje bus didžiuojamasi jo kruvina auka. Berniukai iš Steiteno salos pripildys tiek lavonmaišių, kad Stiuvesantas negalėtų nė įsivaizduoti. Mechanikai ir santechnikai turėjo kariauti, kol universitetų studentai iš įtūžio kratė kumščius, sanguliavo Vudstoko laukuose ir sėdėjo protestuodami.

Savo klasėje nenešiojau jokių ženklelių, nepalaikiau nevienos pusės. Aplinkui ir taip netrūko skambių kalbų, o be to, atlaikęs penkias pamokas per dieną, aš ir pats jausdavausi, it būčiau išėjęs iš minų lauko.

Pone Makortai, kodėl mūsų pamokos negali būti aktualios?

Aktualios kuo?

Taigi žinot, tik pažiūrėkit į padėtį pasaulyje. Žiūrėkit, kas dedasi.

Pasaulyje visuomet kas nors dedasi, mes galėtume prasėdėti šioje klasėje ketverius metus kvaksėdami apie antraštes ir eidami iš proto.

Pone Makortai, negi jums nerūpi kūdikiai, kuriuos napalmu degino Vietname?

Taip, rūpi, kaip ir kūdikiai Korėjoje bei Kinijoje, Aušvice bei Armėnijoje, ir kūdikiai, kuriuos Kromvelio kareiviai maustė ant iečių Airijoje. Papasakojau jiems, ką dėstydamas Niujorko technologijos koledže Brukline išmokau iš savo studentų — dvidešimt trijų moterų, daugiausia iš Karibų salų, ir penketo vyrų. Tarp jų buvo penkiasdešimt penkerių metų vyras, kuris norėjo baigti aukštąją, kad galėtų grįžti į Puerto Riką ir visą likusį gyvenimą praleisti padėdamas vaikams. Buvo jaunas graikas, kuris studijavo anglų kalbą, kad galėtų rašyti disertaciją iš anglų renesanso literatūros. Buvo trys jauni afroamerikiečiai, o kai vienas iš jų, Rėjus, pasiskundė, kad ant metro platformos prie jo kabinėjosi policija dėl to, kad jis juodas, moterys iš Karibų nesusilaikė. Jos pareiškė, kad jeigu jis sėdėtų namie ir mokytųsi, tai nepakliūtų į bėdą, jų pačių vaikai parėję namo tokių istorijų nepasakotų. Jos nusuktų jiems galvas. Rėjus nutilo. Su moterimis iš Karibų nepasiginčysi.

Denisė, kuriai buvo netoli trisdešimties, į paskaitas dažnai vėluodavo ir jau grasinau, kad neišlaikys, bet ji parašė tokį autobiografinį rašinį, kad paprašiau perskaityti prieš visą grupę.

Ne, ne, ji neskaitysianti. Būtų gėda, jei žmonės sužinotų, kad ji turinti du vaikus, kurių tėvas ją paliko ir sugrįžo į Montseratą, iš kur nesiunčia nė cento. Ne, ji neprieštarauja, kad jos rašinį garsiai perskaityčiau aš, jei tik neišduosiu, kas jį rašė.

Ji aprašė vieną savo gyvenimo dieną. Kaip keliasi anksti, kad galėtų pasimankštinti žiūrėdama Džeinės Fondos pratimų įrašus ir padėkoti Jėzui už padovanotą dar vieną dieną. Palenda po dušu, prikelia vaikus, aštuonerių ir šešerių, nuveda į mokyklą ir bėga į paskaitas. Popiet eina tiesiai į darbą banke Bruklino centre, o po darbo pas savo mamą. Mama jau būna paėmusi iš mokyklos vaikus ir Denisė nežino, ką be jos darytų, ypač kai jos mama turi tą baisią ligą, kada pirštai susimeta į gumbus, Denisė nemoka parašyti jos pavadinimo. Parsivedusi vaikus namo, paguldžiusi ir paruošusi drabužius rytdienai, prie lovos pasimeldžia, pasižiūri į kryžių, dar kartą padėkoja Jėzui už nuostabią dieną ir bando užmigti sapnuose regėdama jo kančią.

Moterys iš Karibų pasakė, kad tai nuostabi istorija, ir žvalgėsi viena į kitą mėgindamos atspėti, kuri ją parašė, o kai Rėjus pareiškė, kad Jėzumi netiki, liepė jam užsičiaupti, negi jis ką supranta trindamasis po metro platformas? Jos dirbo, rūpinosi šeimomis, studijavo ir joms tai buvo puiki šalis, kur gali daryti, ką tiktai nori, nors ir esi juodas kaip naktis, o jei jam čia nepatinka, gali grįžti į Afriką, jeigu tik sugebės ją surasti neįsivėlęs į ginčus su policija.

Pasakiau moterims, kad jos yra herojės. Ir puertorikiečiui — kad jis yra herojus, o Rėjui pasakiau, kad jis irgi gali būti herojus, jei vieną dieną suaugs. Jie žiūrėjo į mane nustebę. Jie manim nepatikėjo ir galėjai nuspėti, ką dabar galvoja — kad jie tik daro tai, ką reikia daryti, rūpinasi gauti išsilavinimą, tai kodėl tas mokytojas juos vadina herojais?

Mano moksleiviai Stiuvesante rodė nepasitenkinimą. Ko čia dabar aš pasakoju kažkokias istorijas apie moteris iš Karibų, puertorikiečius ir graikus, kai pasaulis eina po velnių?

Todėl, kad tos moterys iš Karibų tiki išsilavinimo galia. Jūs galite demonstruoti ir kratyti kumščius, deginti šaukimus į kariuomenę ir kūnais blokuoti eismą, bet kas lieka po viso to? Moterims iš Karibų aktualu tik vienas dalykas — išsilavinimas. Šitai jos žino puikiai. Šitai žinau ir aš. Daugiau žinoti man ir nereikia.

Vis dėlto galvoje man buvo sumaištis bei tamsa ir reikėjo išsiaiškinti, ką aš čia, klasėje, veikiu, arba eiti lauk. Jei jau turėjau stovėti prieš penkias klases, negalėjau leisti, kad dienos tekėtų pro šalį aiškinant mokyklinę gramatiką, rašybą, žodyną, kapstantis po poeziją dėl gilesnių prasmių, dalijant kūrinius į gabaliukus daugybinio pasirinkimo klausimų testams, kurie duodami tam, kad universitetai būtų aprūpinti geriausiais ir gabiausiais. Reikėjo pradėti džiaugtis mokymo procesu, o kad galėčiau tai padaryti, turėjau pradėti viską iš pradžių, kalbėti apie tai, ką mėgstu, ir velniop tą programą.

Tais metais, kai gimė Megė, pasakiau Albertai, ką sakydavo mano mama, — kad šešių savaičių vaikas pradeda matyti ir kad jeigu tai tiesa, turėtume nusivežti dukrą į Airiją, kad pirmasis pamatytas vaizdas būtų apsiniaukusio airiško dangaus, trumpalaikės liūties, pro kurią skverbiasi saulė.

Pedis ir Merė Klensiai pakvietė mus apsistoti savo sodyboje Karike prie Šuro, bet laikraščiai teigė, kad Belfastas, košmarų miestas, žaižaruoja ugnimi, ir aš norėjau pamatyti tėvą. Su Pėdžių Klensiu ir Kevinu Salivanu iškeliavom į šiaurę ir tą patį vakarą, kai tik atvykom, išėjom pasivaikščioti po katalikiškąjį Belfastą. Moterys gatvėse barškino į grindinį šiukšlių konteinerių dangčiais perspėdamos vyrus apie besiartinančius karinius patrulius. Jos žiūrėjo į mus įtariai, kol atpažino Pedį iš garsiųjų „Brolių Klensių“, tuomet be vargo praleido.

Kitą dieną Pedis ir Kevinas pasiliko viešbuty, o aš nuvykau pas dėdę Džerardą, kuris turėjo palydėti mane pas tėvą į Andersonstauną. Atidaręs duris tėvas linktelėjo dėdei Džerardui, o į mane pažiūrėjo tuščiu žvilgsniu. Tai tavo sūnus, tarė dėdė.

Ar tai mažasis Malachis? — paklausė tėvas.

Ne, aš tavo sūnus Frenkas.

Liūdna, kai tavo paties tėvas tavęs nepažįsta, kalbėjo dėdė Džerardas.

Mano paties tėvas pasakė: užeikit. Sėskitės. Gal norėsit arbatos?

Siūlyti tai pasiūlė, tik neatrodė, kad skubėtų į savo nedidukę virtuvėlę jos daryti, bet atėjo kaimynė ir arbata buvo paruošta. Matai, sušnibždėjo dėdė Džerardas. Jis pats nepajudina nė piršto. O kam jam reikia, jeigu visos Andersonstauno moterys neriasi dėl jo iš kailio. Kasdien gundo sriuba ir visokiais gardumynais.

Tėvas rūkė pypkę, o savo puoduko nė nepalietė. Neturėjo laiko, klausinėjo manęs apie motiną ir brolius. Och, tavo brolis Alfis buvo užsukęs manęs aplankyti. Tylus vyriokas tavo brolis Alfis. Och, je. Labai tylus. Tai jūs visi gerai laikotės Amerikoje? Neapleidžiate savo religinių pareigų? Och, turi būti geras savo motinai ir neapleisti religinių pareigų.

Norėjau nusijuokti. Jėzau, ir šitas žmogus dar pamokslauja? Norėjau pasakyti: tėti, ar tu neturi atminties?

Bet ne, kokia nauda. Bus geriau, jei paliksiu tėvą su jojo demonais, nors iš to, kaip romiai jis rūkė pypkę ir gėrė arbatą, galėjai matyti, kad demonai į jo duris nebesibeldžia. Dėdė Džerardas pasakė, kad mums verčiau iškeliauti, kol Belfaste dar nesutemo, ir aš nežinojau, kaip turėčiau atsisveikinti su tėvu. Paspausti jam ranką? Apsikabinti?

Paspaudžiau ranką, todėl, kad mes visuomet tik taip darydavom, išskyrus kartą, kai gulėjau ligoninėj dėl vidurių šiltinės, ir jis pabučiavo man į kaktą. Paleidęs mano ranką tėvas dar kartą priminė, kad būčiau geras berniukas, klausyčiau mamos ir nepamirščiau, koks galingas yra kasdien sukalbėtas rožinis.

Kai grįžome į dėdės namus, pasakiau, kad norėčiau pasivaikščioti po protestantų teritoriją, Šankilo kelią. Dėdė papurtė galvą. Tylus vyriškis. Kodėl, paklausiau.

Todėl, kad jie supras.

Ką?

Supras, kad tu katalikas.

Kaip supras?

Och, jie supras.

Dėdės žmona jam pritarė. Jie žino kaip, pasakė.

Ar tai reiškia, kad ir jūs galėtumėt atpažinti protestantą, jeigu jis eitų šita gatve.

Galėtumėm.

Kaip?

Dėdė nusišypsojo. Och, per šitiek metų...

Mums begeriant arbatą, pasigirdo šūviai Lisono gatvėje. Suklykė moteris, bet kai nuėjau prie lango, dėdė Džerardas pasakė: och, patrauk galvą. Sujudėsi, ir kareiviai paleis visą salvę, kai taip įsitempę.

Klyksmas pasigirdo dar kartą ir aš puoliau prie durų. Rankose moteris laikė vaiką, dar vienas buvo įsikibęs sijono, kareivis jos nepraleido ir kreiva šautuvo buože stūmė atgal. Moteris meldė, kad leistų jai pereiti Lisono gatvę pas kitus vaikus. Pagalvojau, kad galėčiau padėti paėmęs ant rankų mergytę, kuri buvo į ją įsikibusi, bet vos tik priėjau, moteris prasiveržė pro kareivį ir puolė per gatvę. Kareivis užsimojo ir įrėmė šautuvo buožę man į kaktą. Varyk į vidų, Pedi, o tai ištaškysiu tavo sūpistas smegenis.

Mano dėdė ir jo žmona Lotė sakė, kad pasielgiau labai kvailai, kad vis tiek niekam nebūčiau padėjęs. Nesvarbu, ar tu katalikas, ar protestantas, kaip Belfaste tvarkomi reikalai, žmogus iš pašalio niekuomet nesupras, kalbėjo jie.

Vis dėlto pakeliui į viešbutį, kur važiavau katalikišku taksi, svajojau apie tai, kaip iš keršto galėčiau perlėkti Belfastu su liepsnosvaidžiu. Kaip nusitaikyčiau į tą šunsnukį su raudona berete, kad iš jo teliktų krūvelė pelenų. Atsiskaityčiau britams už aštuonis šimtmečius tironijos. O, dėl Dievo, pasišvaistyčiau ir su penkiasdešimto kalibro kulkosvaidžiu. Tikrai tikrai, ir būčiau jau uždainavęs: „Rodis Makorlis keliauja mirti šiandien ant Tumo tilto“, bet staiga prisiminiau, kad tai mano tėvo daina, ir nusprendžiau, kad verčiau tyliai ramiai išgersiu pintą su Pėdžių ir Kevinu viešbučio bare, o prieš eidamas miegoti paskambinsiu Albertai, kad palaikytų ragelį prie Megės ir į sapnus galėčiau nusinešti savo dukrytės gugavimą.

Į Airiją atskrido mama ir kuriam laikui apsistojo su mumis bute, kurį nuomojomės Dubline. Alberta išėjo apsipirkti, o mudu su mama — pasivaikščioti po Šv. Stepono parką išsistūmę Megės vežimėlį. Atsisėdome prie vandens ir mėtėme trupinius antims bei žvirbliams. Mama pasakė, kad puiku yra būti šitoje Dublino vietoje rugpjūčiui besibaigiant, kai gali justi, jog jau ateina ruduo, iš to, kaip prieš akis nusklendžia lapas ir ant ežero keičiasi šviesa. Mudu žiūrėjom, kaip vaikai ant žolės imasi, ir mama kalbėjo, kaip būtų puiku pasilikti čia keletą metų ir matyti, kaip Megė auga kalbėdama airiška tartimi, ne, ji neturinti nieko prieš amerikietišką akcentą, bet juk širdžiai tikras džiaugsmas klausytis tų vaikų, ji jau reginti, kaip paaugusi Megė žaidžia čia ant žolės.

Kai atsakiau, kad būtų puiku, mano kūnu perbėgo drebulys, kažkas vaikščioja ant tavo kapo, pasakė ji. Mudu stebėjom žaidžiančius vaikus ir žiūrėjom į šviesą ant ežero, ir ji ištarė: tu juk visai nenori grįžti atgal, argi ne taip?

Grįžti kur?

Į Niujorką.

Iš kur žinai?

Nereikia pakelti dangčio, kad žinotum, kas puode.

Šelburno viešbučio durininkas pasakė, kad jam nebus jokio vargo užmesti akį į Megės vežimėlį, kurį palikome lauke, prie turėklų, o mudu atsisėdom bare ir užsisakėm šerio mamai, pintą man ir buteliuką pieno Megei, kuri gulėjo mamai ant kelių. Dvi moterys prie gretimo staliuko kalbėjo, kad Megė — tikra meilutė, o, tikrų tikriausia, gražuolė, grynas mamos paveikslas. Ak, ne, pasakė mama, aš esu tik senelė.

Moterys kaip ir mano mama gėrė šerį, o trys greta sėdintys vyrai lenkė pintą po pintos ir iš tvido kepurių, raudonų veidų bei stambių paraudusių rankų galėjai matyti, kad yra ūkininkai. Vienas, su tamsiai žalia kepure, kreipėsi į mamą: tas vaikelis, žinoma, gražutis, ponia, bet ir tamsta esi nieko sau.

Mama nusijuokė ir atsiliepė: žinoma, kurgi ne, ir tamsta visai nieko.

Vajetus, ponia, jeigu tamsta būtum bent kiek vyresnė, aš pačią pasigrobčiau.

Taigi, pasakė mama, o jeigu tamsta būtum bent kiek jaunesnis, aš sutikčiau.

Visi aplinkui leipo juokais, mama ir pati kvatojosi atlošusi galvą, ir iš spindesio jos akyse galėjai matyti, kad jai baisiai smagu. Ji juokėsi, kol Megė pradėjo knirkti, tuomet pasakė, kad vaiką reikia pervystyti ir mes jau turėsim eiti. Vyras žaliąja kepure puolė maldauti. Oje, neišeikit, ponia. Mudviejų laukia tokia ateitis. Esu turtingas našlys, turiu gerą ūkę.

Pinigai dar ne viskas, pasakė mama.

Bet aš turiu dar ir traktorių, ponia. Galėtuva juo kartu važinėtis, negi tamstai nepatiktų?

Kurgi ne, tarė mama, tik vis dar esu ištekėjusi moteris, bet kai jau nešiosiu našlės gedulą, iškart tamstai pranešiu.

Ką gi, sutarta, ponia. Aš gyvenu trečiame name iš kairės, kai įvažiuoji į pietvakarinę Airijos pakrantę, šaunioje vietoje, kuri vadinasi Kerio vardu.

Esu apie ją girdėjusi, kalbėjo mama. Ji garsi avimis.

Ir galingais avinais, ponia, tikrai galingais.

Tamsta tikriausiai niekados neieškai žodžio kišenėj?

Atvažiuokit į Kerį, ponia, ir mudu eisim kalvelėm tylėdami.

Alberta jau buvo parėjusi ir troškino ėrieną, o kai užsuko Kevinas Salivanas su Benu Kiliu, rašytoju, maisto užteko visiems, mes gėrėm vyną ir dainavom todėl, kad nėra pasauly dainos, kurios nemokėtų Benas. Mama papasakojo apie mūsų nuotykius Šelburno viešbutyje. Viešpatie aukštybėse, kalbėjo ji, tas vyriškis tai jau turėjo liežuvį ir jeigu nebūtų reikėję vystyti ir prausti Megės, dabar būčiau pakeliui į Kerį.

Aštuntajame dešimtmetyje mamai buvo per šešiasdešimt. Nuo emfizemos, kurią paliko dešimtmečiai rūkymo, ji pradėjo taip dusti, kad bijojo išeiti į lauką, o kuo daugiau sėdėjo namie, tuo labiau augo svoris. Kurį laiką ji dar važinėjo į Brukliną savaitgaliais pabūti su Mege, bet paskui liovėsi, nes nebegalėjo įveikti metro stočių laiptų. Aš apkaltinau ją, kad nebenori matyti anūkės.

Tataigis aš noriu ją matyti, bet kad man per sunku vaikščioti.

O kodėl tau nenumetus svorio?

Tataigis nėra lengva senai moteriškei mesti svorį, o ir kam man to reikia?

Negi nenori gyventi normalų gyvenimą, o ne tik sėdėti per dieną savo bute ir žiūrėti pro langą?

Savo gyvenimą jau nugyvenau, ir kas man iš to buvo? Aš noriu tik ramybės.

Jai užeidavo priepuoliai, kai nebegalėdavo kvėpuoti, o kai nuvažiavo pas Maiklą į San Franciską, teko ją vežti į ligoninę. Pasakėm, kad ji gadinanti mums gyvenimą, nes visuomet suserga per šventes — Kalėdas, Naujuosius, Velykas. Ji tik gūžtelėjo, nusijuokė ir tarė: kaip man jūsų gaila, vargšiukai.

Kad ir kokia būtų buvusi jos sveikata, kad ir kaip būtų kankinęs dusulys, ji vis tiek kopdavo į kalvą, ant kurios stovėjo Brodvėjaus bingo salė, kol vieną vakarą krito ir susilaužė klubą. Po operacijos buvo išsiųsta į sanatoriją šiaurinėje Niujorko valstijos dalyje, o paskui atvažiavo pabūti su manim į vasarvietę Brizi Pointe, pačiame Rokavėjaus pusiasalio smaigaly. Rytais ji ilgai miegodavo, o kai pagaliau atsibusdavo, sėdėdavo susmukusi ant lovos krašto ir spoksodavo pro langą į sieną. Po kurio laiko atslinkdavo į virtuvę pusryčiauti, o kai pradėdavau rėkti, kad valgo per daug duonos ir sviesto, tuoj netilps į namus, atrėždavo: Jėzau, susimildamas, palik mane ramybėj. Tik tokia paguoda man ir beliko.

52

Kai Henris Vozniakas dėstė kūrybinį rašymą bei anglų ir amerikiečių literatūrą, kasdien vilkėjo marškinius, kaklaraištį ir sportinį švarką. Buvo atsakingas už Stiuvesanto vidurinės mokyklos literatūros žurnalą Caliper ir bendrąją moksleivių organizaciją, be to, aktyviai dalyvavo profsąjungoje, Jungtinėje mokytojų federacijoje.

Jis pasikeitė. Pirmąją mokslo metų dieną 1973-iųjų rugsėjį atūžė Penkioliktąja gatve apsižergęs Harley-Davidson motociklą ir pasistatė jį prie mokyklos. Moksleiviai jam sakė: sveiki, pone Vozniakai, nors ir nebuvo lengva jį atpažinti — skusta galva, auskaras, juodas odinis švarkas, juodi marškiniai be apykaklės, nunešioti džinsai tokie aptempti, kad būtų apsiėjęs ir be plataus diržo su stambia sagtimi ir kabančiu raktų ryšuliu, juodi odiniai batai su paaukštintais kulnais.

Į moksleivių pasveikinimą jis atsakė, bet su jais neužsibuvo ir nesišypsojo kaip anksčiau, kai neprieštaravo, kad jį vadintų Vozu. Dabar buvo santūrus ir su jais, ir su mokytojais prie laikmačio. Anglų skyriaus vedėjui Rodžeriui Gudmenui pareiškė, kad nori paprastų anglų kalbos pamokų, netgi sutinka paimti devintokus bei dešimtokus ir kalti jiems į galvas gramatiką, rašybą ir žodyną. O direktoriui pranešė, kad pasitraukia iš visos popamokinės veiklos.

Per Henrį aš pradėjau mokyti kūrybinio rašymo. Tu sugebėsi, tikino Rodžeris Gudmenas ir nupirko alaus bei mėsainį Gashouse bare už kampo, kad būčiau stipresnis. Susitvarkysi, kalbėjo jis. Šiaip ar taip, aš jau esu rašęs Village Voice ir kitiems laikraščiams, o be to, juk planuoju rašyti ir toliau?

Gerai, Rodžeri, bet kas per velnias tas kūrybinis rašymas yra ir kaip jo mokyti?

Pasiklausk Henrio, pasakė Rodžeris, jis darė tai prieš tave.

Henrį radau bibliotekoje ir paklausiau, kaip dėstomas kūrybinis rašymas.

Disneilendas, tarė jis.

Kas?

Nuvažiuok į Disneilendą. Kiekvienas mokytojas turėtų tai padaryti.

Kodėl?

Tai labai praturtina. O tuo tarpu prisimink vieną vaikišką eilėraštuką ir kartok jį kaip mantrą:

Maža piemenaitė praganė avis,

Nežino, kur jų ieškoti.

Liaukis ieškojus, jos pačios pareis

Ir ims uodegėlėm mosuoti18

Tai viskas, ką man pavyko ištraukti iš Henrio, ir, išskyrus atsitiktinį „labas“ koridoriuje, mes daugiau niekuomet nesikalbėjom.

Rašau savo pavardę lentoje ir prisimenu pono Sorolos pastabą, kad penkiasdešimt procentų mokymo sudaro metodika, o jeigu tai yra tiesa, tai nuo ko man pradėti? Ši pamoka yra pasirenkama, tai reiškia, kad čia susirinko tik tie, kurie norėjo, tad jeigu užduosiu ką nors parašyti, jokio verkšlenimo neturėtų būti.

Man reikia minutės, kad pradėčiau kvėpuoti. Ant lentos užrašau: Laidotuvių laužai, du šimtai žodžių, prie darbo.

Kas? Laidotuvių laužai? Kas čia dar per tema? Ir kas iš viso per daiktas — laidotuvių laužai?

Juk žinote, kas yra laidotuvės? Ir žinot, kas yra laužas. Juk esat matę vaizdus, kaip moterys Indijoje lipa ant savo vyrų laidotuvių laužų? Tai vadinama suti, naujas žodis jūsų žodynui.

Mergaitė suklinka: tai šlykštu, tai siaubinga.

Kas?

Kad moterys žudosi vien dėl to, jog mirė jų vyrai. Kokia nesąmonė.

Jos taip tiki. Galbūt taip parodo savo meilę.

Kaip tai gali rodyti meilę, jei vyras miręs? Negi tos moterys visai neturi savigarbos?

Žinoma, kad turi, ir ją parodo pasidarydamos suti.

Ponas Vozniakas niekados neduotų rašyti apie tokius dalykus.

Pono Vozniako čia nėra, taigi sėdat ir rašot.

Jie rašo ir įteikia prikeverzotus lapus, o aš suprantu, kad pradėjau ne ta koja, bet taip pat žinau, kad jeigu norėčiau klasėje sukelti gyvą diskusiją, visuomet galėsiu grįžti prie suti.

Šeštadienio rytais mano dukra Megė su drauge Klere Fikara, kuri gyvena kaimynystėje, per televizorių žiūri filmukus. Jos kikena ir klykauja, kumščiuoja viena kitą, šokinėja aukštyn žemyn, tuo tarpu aš su paniekinama šypsenėle sėdžiu virtuvėje ir skaitau laikraštį. Pro jų tarškėjimą ir televizoriaus triukšmą mane pasiekia tipiškai amerikietiškos šeštadienio ryto mitologijos nuotrupos, kas savaitę kartojami vardai: Lakstūnas, Geniukas Vudis, Ančiukas Donaldas, Partridžų šeimynėlė, Kiškis Kvanka, Breidžių šeima, Hekelis ir Džekelis. Mintis apie mitologiją mano panieką sušvelnina ir pasiėmęs savo kavą prisidedu prie mergaičių prieš televizorių.

O, tėti, tu su mumis žiūrėsi?

Žiūrėsiu.

Oho, Mege, sako Klerė, tavo tėtis kietas.

Aš sėdžiu čia su jomis dėl to, kad jos man padėjo susieti du nesulyginamus personažus: Kiškį Kvanką ir Odisėją.

Megė pasakė: Kiškis Kvanka visados taip bjauriai elgiasi su Elmeriu Fadu, o Klerė atsakė: jo, Kvanka yra toks šaunus ir linksmas, ir gudrus, bet kodėl jis toks bjaurus Elmeriui?

Pirmadienio rytą grįžęs į klasę paskelbiau savo didįjį atradimą — panašumus taip Kvankos ir Odisėjo, kad abu jie buvo paklydėliai, romantikai, klastingi ir žavūs, kad Odisėjas buvo pirmasis herojus, kuris bandė išvengti kariuomenės, tuo tarpu neturime jokių įrodymų, kad Kvanka kada nors gynė savo šalį ar kad apskritai būtų kam nors ką nors padaręs, išskyrus žalą, kad didžiausias skirtumas tarp jų tas, jog Kvanka tiesiog keliavo nuo vienos eibės prie kitos, o Odisėjas turėjo misiją — grįžti namo pas Penelopę ir Telemachą.

Tai man davė ir mintį iškart paklausti vieno paprasto klausimo, ir po jo klasėje įvyko sprogimas: kai jūs buvot maži, ką žiūrėjot šeštadienio rytais?

Peliuką Mikį, Floutsamą ir Džetsamą, Tomą ir Džerį, Stipruolį Peliuką, Triušį Karžygį, šunis, kates, peles, beždžiones, paukščius, skruzdėles, milžinus.

Gana. Užtenka.

Pradėjau mėtyti kreidą. Štai tu, tu ir tu, eikit prie lentos. Surašykit tų filmukų ir laidų pavadinimus. Suskirstykit pagal kategorijas. Po tūkstančio metų prie jų sėdės mokslininkai. Tai jūsų mitologija. Kiškis Kvanka. Ančiukas Donaldas.

Sąrašai užėmė visas lentas, bet vis tiek nesutilpo. Jie būtų uždengę grindis ir lubas ir dar nusitęsę į koridorių, kai trisdešimt penki mokiniai kiekvienoje klasėje iš atminties gelmių traukė atplaišas gausybės šeštadienio ryto laidų. Aš perrėkiau ūžesį: ar tos laidos turėjo savo dainas ir muziką?

Kitas sprogimas. Dainos, niūniavimas, nuotaikinga muzika, mėgstamiausių scenų ir epizodų prisiminimai. Jie būtų galėję dainuoti, skanduoti, vaidinti dar ir po skambučio, iki pat vakaro. Sąrašus nuo lentos nusirašinėdami į sąsiuvinius, jie neklausinėjo kodėl ir nesiskundė. Tik stebėjosi patys ir sakė, kad ir įsivaizduoti sunku, kiek laiko per savo gyvenimą praleido prie televizoriaus. Valandų valandas. Oho. Kai paklausiau, kiek valandų, jie atsakė: dienas, mėnesius, gal net metus. Oho, dar kartą. Jei tau buvo šešiolika, prieš televizorių, ko gero, buvai praleidęs kokius trejus metus.

53

Prieš Megei gimstant svajojau, kad būsiu vienas iš tų nuolat fotografuojančių tėvelių. Įsigysiu fotoaparatą ir rinksiu į albumą svarbiausius vaizdus: Megė ką tik gimusi, Megės pirmoji diena darželyje, Megė baigia darželį, pradinę, vidurinę ir, žinoma, aukštąją.

Ji tai jau neis į kokią po visą miestą išsibarsčiusią aukštąją — Niujorko universitetą, Fordamą ar Kolumbiją. Ne, mano puikioji dukrelė ketverius metus praleis vienoje iš tų mielų Naujosios Anglijos aukštųjų, kurios yra tokios rafinuotos, kad į Gebenės lygą žiūri iš aukšto. Šviesiaplaukė ir įdegusi, ji žingsniuos per pievelę su episkopaline vartinio teniso žvaigžde, Bostono intelektualų giminės palikuoniu. Jo vardas bus Dagas. Jis turės skaisčias mėlynas akis, galingus pečius ir tiesų, atvirą žvilgsnį. Kreipsis į mane „pone“ ir nuoširdžiai vyriškai spaus ranką. Juodu susižieduos universiteto miestelyje iš tikro akmens pastatytoje episkopalinėje bažnyčioje ir bus apmėtyti konfeti po arka, padaryta iš vartinio teniso, sporto, kuriuo užsiima geresnės klasės žmonės, lazdų.

Ir aš ten būčiau, išdidus tėtis su fotoaparatu, laukčiau savo pirmojo anūko, per pusę airio kataliko, per pusę episkopaliečio Bostono intelektualo. Vyktų krikštynos ir vakarėlis sode, aš tik pleškinčiau savo aparatu, baltos palapinės, moterys su skrybėlaitėm, viskas pastelinių spalvų, Megė su vaikučiu, ištaiga, klasė, saugumas.

Štai apie ką svajojau duodamas buteliuką, keisdamas vystyklus, maudydamas virtuvės kriauklėje, įrašinėdamas vaikišką gugavimą. Pirmuosius trejus metus įsidėdavau ją į mažą kraitelę ir važinėdavau dviračiu po Bruklin Haitsą. Kai pradėjo vaikščioti, vedžiojausi į žaidimų aikštelę ir, kol ji atradinėjo smėlį bei kitus vaikus, slapčia klausydavausi aplink susirinkusių mamų. Jos kalbėjosi apie vaikus ir vyrus ir kaip laukia nesulaukia, kada galės grįžti prie savo karjeros tikrame pasaulyje. Jos prislopindavo balsus ir šnabždėjosi apie romanus, o aš pradėjau svarstyti, gal ir man vertėtų su kuria pabandyti. Ne. Jos ir taip įtariai į mane žiūrėjo. Kas čia per tipas, kuris trinasi tarp mamų vasaros rytą, kai tikri vyrai sėdi darbe?

Jos nežinojo, jog buvau kilęs iš žemesniosios klasės ir naudojausi dukra bei žmona, kad galėčiau įsigauti į jų pasaulį. Jos nerimavo dėl kažko, kas eina prieš darželį, parengiamosios grupės, ir aš sužinojau, kad vaikai visą laiką turi būti užsiėmę. Galima leisti keletą minučių pašėlti smėlio dėžėje, bet žaidimai būtinai turi būti prižiūrimi ir turėti struktūrą. Struktūros niekuomet nebus per daug. Jeigu vaikas agresyvus, reikia susirūpinti. Tylus? Irgi negerai. Ir viena, ir kita kliudo socialumui. Vaikas turi išmokti prisitaikyti arba...

Norėjau leisti Mėgę į valstybinę pradinę arba gal net į katalikišką mokyklą, kuri buvo čia pat, bet Alberta stojo piestu už gebenėmis apsivijusius rūmus, kuriuose kitados buvo episkopalinė mergaičių mokykla, o aš neturėjau jokio noro jai priešintis. Žinoma, taip bus daug respektabiliau ir mes bendrausime su geresnės klasės žmonėmis.

Kurgi ne, taip ir buvo. Sutikome biržos maklerių, investicinių portfelių valdytojų, inžinierių, senų turtų paveldėtojų, profesorių, akušerių. Per vakarėlius jie manęs klausdavo: o ką veiki tu? O kai atsakydavau, kad mokytojauju, iškart nusisukdavo. Nepadėjo net tai, kad turėjom namą su rausvo smiltakmenio fasadu Kobl Hilo rajone, kad koja kojon su kitais naujaisiais buržua atidengėme jo plytas, sijas, save pačius.

Viso to man buvo per daug. Nemokėjau būti vyru, tėvu, namo su dviem nuomininkais savininku, akredituotu vidurinės klasės nariu. Nežinojau, kaip elgtis, rengtis, per vakarėlius plepėti apie akcijų biržą, žaisti sieninį ir golfų, kaip tvirtai vyriškai spausti ranką ir žiūrint pašnekovui į akis sakyti: malonu susipažinti, pone.

Alberta sakydavo, kad nori gražių daiktų, o aš neturėjau žalio supratimo, ką tai reiškia. Arba man tai buvo nesvarbu. Ji norėjo vaikščioti po antikvariatus Atlanto aveniu, o aš — plepėti su Semu Koltonu, užsukęs į jo knygyną Montagju gatvėje, ar išgerti alaus Blamey Rose bare su Jonku Klingu. Alberta kalbėjo apie Karalienės Onės staliukus, regentystės indaujas, Viktorijos laikų ąsočius, o man buvo ant visko nusičiurkšti. Jos draugės šnekėdavo apie gerą skonį ir mane užsipuolė, kai pasakiau, kad geras skonis yra tai, kas atsiranda, kai miršta vaizduotė. Geras skonis tvyrojo ore, ir aš pradėjau dusti.

Mūsų santuoka virto nuolatinėmis rietenomis, o Megė buvo įstrigusi jų viduryje. Kasdien parėjusi iš mokyklos ji turėjo laikytis dienotvarkės, kurią perdavė jankė senelė iš Rod Ailando. Persirenk, atsigerk pieno, suvalgyk sausainį, ruošk pamokas, nes niekur neisi, kol jų neparuoši. Privalai taip daryti. Taip darė tavo mama. Paskui galėsi pažaisti su Klere iki vakarienės, o tada turėsi sėdėti su tėvais, kurie elgiasi kultūringai tiktai dėl tavęs.

Vakarus atpirkdavo rytai. Kai Megė augo, pradėjo vaikščioti, o paskui kalbėti, ji ateidavo į virtuvę dar apsisapnavusi ir pasakodavo, kaip su Klere skraidė virš apylinkių ir nusileido gatvėje, prieš pat namus. Balandį, būdavo, pažiūrės į magnolijos medį, žydintį už virtuvės lango, ir klausinės, kodėl tokia spalva nelieka visą laiką. Kodėl žali lapeliai išstumia gražiuosius rausvuosius žiedus? Atsakiau, kad visos spalvos turi savo vietą po sau le, ir ji, atrodė, liko patenkinta.

Rytai su Mege buvo tokie pat auksiniai, rausvi ir žali kaip tie, kuriuos patyriau su tėvu Limerike. Kol jis neiškeliavo, priklausė tik man. Kol viskas nesugriuvo, turėjau Mėgę.

Šiokiadieniais nuvesdavau ją į mokyklą, o tada traukiniu važiuodavau į pamokas Stiuvesanto vidurinėje. Mano paaugliai mokiniai grūmėsi su hormonais, juos kamavo problemos šeimose, skyrybos, tėvų kovos dėl vaikų globos, pinigai, narkotikai, tikėjimo mirtis. Man buvo gaila jų ir jų tėvų. Aš turėjau nuostabią mažylę ir man tikrai neteks susidurti su panašiomis bėdomis.

Vis dėlto teko — ir Megei, ir man. Mūsų santuoka byrėjo. Lūšnynuose augę airiai katalikai neturi nieko bendro su geromis mergaitėmis iš Naujosios Anglijos, kurių miegamuosiuose ant langų plevėsavo užuolaidėlės, kurios mūvėjo baltas pirštinaites iki pat alkūnių ir vaikščiojo į mokyklos šokius su simpatiškais vaikinukais, kurias etiketo mokė prancūzės vienuolės ir kurioms buvo sakoma: mergaitės, skaistybė — kaip numesta vaza. Galima ją suklijuoti, bet įtrūkimai liks. Lūšnynuose augę airiai katalikai tegali prisiminti, ką jiems sakė tėvas: kai pilvas pilnas, viskas yra poezija.

Senieji airiai man aiškino ir mama įspėjo: laikykis prie savų. Į žmonas imk saviškę. Geriau jau pažįstamas velnias nei velnias, kurio nepažįsti.

Kai Megei sukako penkeri, išėjau iš namų ir apsistojau pas draugą. Bet neilgam. Man trūko tų rytų su dukteria. Norėjau sėdėti ant grindų priešais židinį, pasakoti istorijas, klausytis Sergeant Pepper’s Lonely Hearts Club Band. Žinoma, kad po šitiekos metų galiu pasistengti dėl šitos santuokos, ryšėti kaklaraištį, lydėti Mėgę į gimtadienio šventes po visą Bruklin Haitsą, žavėti žmonas, žaisti sieninį, vaidinti susidomėjusį antikvariniais daiktais.

Lydėdavau Mėgę į mokyklą. Nešdavau jos krepšį su knygomis, o ji — savo Barbės dėžutę su priešpiečiais. Eidama aštuntus ji paskelbė: žiūrėk, tėti, aš noriu vaikščioti į mokyklą su draugėmis. Žinoma, ji norėjo atsiskirti, būti nepriklausoma, apsaugoti save. Ji turėjo nujausti, kad šeima yra, kad jos tėvas greitai išeis suvisam, taip kaip jo tėvas prieš daugelį metų, ir aš išėjau, kai iki aštuntojo jos gimtadienio liko savaitė.

54

Žiūriu į įrėmintus knygų viršelius „Liūto galvos“ bare ir džiūstu iš pavydo. Ar aš ten kada atsidursiu? Jų autoriai keliauja po šalį, pasirašinėja knygas, rodosi pokalbių laidose per televiziją. Visur tik vakarėliai, moterys ir romanai. Visi jų klausosi. Niekas nesiklauso mokytojų. Tik gailisi jų dėl vargingų algų.

Bet būna nuostabių dienų 205-ajame kabinete, Stiuvesanto vidurinėje mokykloje, kai aptarinėjant eilėraštį atsiveria durys, pro jas pasklinda ryški balta šviesa, ir visi supranta, apie ką tas eilėraštis, ir pajunta, ką tas supratimas reiškia, o kai toji šviesa išblėsta, mes šypsomės vieni kitiems, kaip kokie sugrįžę keliauninkai.

Moksleiviai to nežino, bet klasė man yra priebėga, kartais stiprybė, mano pavėlavusios vaikystės vieta. Mes pasineriam į „Motulę Žąsį“ ir „Alisą stebuklų šalyje“ su komentarais, o kai moksleiviai susineša savo pirmąsias knygas, po klasę pasklinda džiugesys. Tu irgi skaitei šitą knygą? Oho.

„Oho“ per bet kurią pamoką reiškia, kad kažkas įvyko.

Čia nėra kalbų apie apklausas ir testus, o jeigu pažymiai taip reikalingi biurokratams, ką gi, tuomet moksleiviai yra pajėgūs įsivertinti patys. Mes žinom, kas atsitiko „Raudonkepuraitėje“, kad jeigu neisi keliu, kuriuo liepia mama, sutiksi didelį baisų vilką ir bus bėdos, žmogau, tikrai, ir kaip čia, tipo, išeina, kad visi bamba dėl smurto per televizorių, bet niekas nieko nekalba apie tėvo ir pamotės žiaurumą pasakoje „Joniukas ir Grytutė“ kaipgi taip?

Iš klasės galo ataidi piktas berniuko balsas: tie tėvai yra tikri šikniai.

Per visą pamoką vyksta karštos diskusijos apie „Hamptį Damptį.

Hamptis Damptis sėdėjo aukštai.

Sudužo nukritęs žemyn nelauktai.

Karaliaus arkliai ir visa kariauna

Negali to Dampčio surinkt ir gana!19

Taigi, klausiu, apie ką šitas eilėraštukas? Pakyla rankos. Nu, tipo, tas kiaušinis nukrinta nuo sienos, o jeigu mokaisi biologijos ar fizikos, tai žinai, kad kiaušinio atgal sudėti neįmanoma. Nu, tipo, tai savaime suprantama.

O kas sako, kad tai kiaušinis? — klausiu.

Aišku, kiaušinis. Visi tai žino.

O kur pasakyta, kad kiaušinis?

Jie mąsto. Naršo po tekstą ieškodami kiaušinio, menkiausio paminėjimo, mažiausios užuominos. Jie nepasiduos.

Pakyla dar pora rankų, girdisi dar keli pasipiktinę tvirtinimai apie kiaušinį. Nuo pat gimimo jie moka šitą eilėraštį ir niekuomet nė neabejojo, kad Hamptis Damptis — tai kiaušinis. Su ta mintim jie buvo susigyvenę, tai kam mokytojams reikia ateiti ir viską sugriauti kažkokiom analizėm.

Aš nieko negriaunu. Tik noriu žinoti, iš ko sprendžiate, kad Hamptis yra kiaušinis.

Todė, pone Makortai, kad jis yra visuose paveiksliukuose, o tas, kuris pirmas pradėjo taip piešti, turėjo pažinoti vyruką, kuris parašė eilėraštį, kitaip nebūtų kiaušinio piešęs.

Gerai. Jeigu mintis apie kiaušinį jus tenkina, taip ir palikime, bet aš žinau, kad busimieji klasės teisininkai nieku būdu nepripažins, kad tai kiaušinis, jeigu nėra jokių įrodymų.

Kadangi pažymiai negresia, jie nesiskundžia, jog užsiimame vaikiškais reikalais, ir kai pasiūlau, kad patys parašytų po knygą vaikams, neinkščia ir neprieštarauja.

Aha, jo, nuostabi idėja.

Jiems reikia knygą parašyti, iliustruoti ir surišti, viską patiems, o kai pabaigia, nešu jas į pradinę mokyklą netoliese, Pirmajame aveniu, kad skaitytų ir vertintų tikrieji kritikai, tie, kurie šitokias knygas ir skaitytų, trečiaklasiai ir ketvirtaklasiai.

Aha, jo, mažiukai, kaip žavu.

Speiguotą sausio dieną mokytoja atveda mažiukus į Stiuvesantą. Vaje, tai bent, tik pažiūrėkit. Kokie jie ž-a-v-ū-s. Kokie mažyčiai paltukai ir ausinytės, kumštinės pirštinytės, spalvoti batukai, maži sušalę veidukai. Vaje, kaip žavu.

Knygos sudėtos ant ilgo stalo, visokiausių dydžių ir formų, klasė net mirga nuo spalvų. Mano mokiniai sėdi ir stovi, užleidę vietas mažiesiems kritikams, kurie užsiropštę ant suolų tabaluoja kojomis. Jie ateina po vieną prie stalo pasiimti knygos, kurią perskaitė, ir pareikšti nuomonės. Jau įspėjau savo mokinius, kad šitie mažiukai meluoti nemoka, kol kas jie težino vien tiesą. Jie skaito iš lapų, kuriuos pasiruošė mokytojos padedami.

Knyga, kurią aš perskaičiau, vadinasi „Pitis ir kosminis voras“. Ji yra visai nieko, išskyrus pradžią, vidurį ir pabaigą.

Knygos autorius, augalotas Stiuvesanto vienuoliktokas, išspaudžia šypseną ir žiūri į lubas. Jo draugė jį apkabina.

Kita kritikė. Knyga, kurią aš perskaičiau, vadinasi „Ten, Europoje“, ji man nepatiko todėl, kad negerai rašyti apie karą ir kaip žmonės šaudo vienas kitam į veidą ir taip išsigąsta, kad pridaro į kelnes. Negerai rašyti apie tokius dalykus, kai galima rašyti apie gražius dalykus, gėles arba blynus.

Mažosios kritikės bendraklasiai kelia audringas ovacijas, o iš Stiuvesanto rašytojų — mirtina tyla. „Ten, Europoje“ autorius rūsčiai dėbso virš kritikės galvos.

Jų mokytoja buvo prašiusi, kad mokiniai atsakytų į klausimą: ar pirktum šitą knygą sau ar kam nors kitam?

Ne, aš nepirkčiau šitos Knygos nei sau, nei kam nors kitam. Tokią knygą aš jau turiu. Ją parašė Daktaras Ziūsas.

Kritiko bendraklasiai juokiasi, ir nors mokytoja jiems sako „ša“, negali nusiraminti, o plagiatorius, kuris sėdi ant palangės, paraudonuoja ir nežino, kur dėti akis. Jis negeras vaikas, blogai pasielgė, davė pamatą mažųjų patyčioms, bet norėčiau jį paguosti todėl, kad žinau, kodėl taip padarė, kad jam visai nebuvo nuotaikos rašyti vaikiškas knygas, kai tėvai išsiskyrė per Kalėdų atostogas, kad dabar jis yra įpainiotas į nuožmias kovas, kuriose sprendžiama, katras jį globos, nežino nė ką daryti, kai motina ir tėvas plėšo į priešingas puses, ir jau norėtų pabėgti pas senelį į Izraelį, kad per visą šitą kebeknę savo anglų užduočiai tesugebėjo susegti į krūvą keletą lapų ir ant jų nurašyti Daktaro Ziūso istoriją bei iliustruoti ją figūrėlėmis iš pagaliukų, kad tai neabejotinai pati bjauriausia akimirka jo gyvenime, ir kaip atlaikyti pažeminimą, kai tave nusikaltimo vietoje sugauna visažinis trečiaklasis, kuris dabar štai stovi kvatodamasis visų dėmesio centre. Jis žiūri į mane iš kito klasės galo, o aš papurtau galvą tikėdamasis, kad jis supras, jog viską suprantu. Norėčiau prieiti ir jį paguosti uždėjęs ranką ant peties, bet susilaikau, nes nenoriu, kad trečiokai ar vienuoliktokai pagalvotų, jog toleruoju plagijavimą. Šią akimirką privalau išlaikyti aukštus moralės principus ir palikti jį kankintis.

Mažieji apsivelka žieminius drabužius ir išeina, klasėje tyla. Vienas iš Stiuvesanto rašytojų, kuriam kliuvo negatyvios kritikos, pareiškia viltį, kad tie prakeikti vaikiūkščiai prasmegs sniege. Dar vienas išstypęs vienuoliktokas, Aleksas Niumenas, sako, kad pats tai jaučiasi normaliai, nes jo knyga buvo pagirta, bet tikras siaubas, kaip tie vaikai sudirbo keletą kitų. Jis tvirtina, kad kai kurie iš jų — tikri galvažudžiai, ir visa klasė jam pritaria.

Užtat dabar jie jau paruošti vienuoliktos klasės amerikiečių literatūrai, pasirengę skambioms „Nusidėjėlių pikto dievo rankose“ tiradoms. Mes skanduojame poetus Vachelį Lindsį ir Robertą Servisą, ir T. S. Eliotą, kurį galėtų savintis abidvi Atlanto pusės. Pasakojam anekdotus, nes kiekvienas jų — tai trumpa istorija su degtuvu ir sprogimu. Keliaujam atgal į vaikystę prie žaidimų ir skanduočių, o į klasę užsukę ugdymo specialistai nesupranta, kas joje dedasi.

Pasakykite man, pone Makortai, kaip visa tai paruoš mūsų vaikus aukštajai mokyklai ir visuomenės poreikiams?

55

Staliukas prie lovos mamos bute nustatytas buteliukais su piliulėmis, tabletėmis, kapsulėmis ir mikstūromis, gerkite šitą nuo to, o tą nuo šito triskart per dieną, jeigu ne keturis, bet tik ne tada, kai vairuojate ar eksploatuojate sunkiąją mašineriją, gerkite prieš valgį, su valgiu ir po valgio, venkite alkoholio ir kitų stimuliuojamųjų bei žiūrėkite, kad vaistų nemaišytumėte, ką mama ir padarė, supainiojusi emfizemos piliules su piliulėmis nuo skausmo dėl pakeisto klubo bei piliulėmis, kurios migdė ar budino, ir kortizonu, nuo kurio pampo ir ant smakro jai taip žėlė plaukai, jog iš namų nė kojos nekėlė be mėlyno vienkartinio skustuvo, kad tik kur neužsibūtų ir neiškiltų grėsmė apaugti visokios rūšies plaukais, nes tuomet jai būtų gėda dėl savo gyvenimo, tataigis, gėda tikrai.

Miestas parūpino moterį, ši ją prižiūrėjo, maudė, virė valgyti ir išvesdavo pasivaikščioti, kai būdavo tam pajėgi. Kai nebūdavo, žiūrėdavo televizorių, ir ta moteris žiūrėdavo kartu, nors vėliau pasakė, kad mama daugiausia laiko praleisdavo spoksodama į vieną tašką ant sienos arba pro langą ir labai džiaugdavosi, kai užsukdavo anūkas Konoras ir juodu plepėdavo jam kabant ant geležinių grotų, saugančių jos langus.

Ta moteris prieš naktį surikiuodavo vaistų buteliukus ir primindavo, kad gerti juos reikia tam tikra tvarka, bet mama pamiršdavo ir būdavo tokia sutrikusi, jog niekas nebūtų pasakęs, ką galėjo pasidaryti, ir greitoji turėdavo ją vežti į Lenoks Hilo ligoninę, kur mamą jau visi pažinojo.

Kai ji paskutinį kartą atsidūrė ligoninėj, paskambinau iš mokyklos paklausti, kaip jaučiasi.

Ak, nežinau.

Kaip suprast — nežinai?

Man viskas įkyrėjo. Jie kažką į mane kiša ir kažką iš manęs traukia.

O tada sušnibždėjo: jeigu tu pas mane eisi, ar galiu tavęs kai ko paprašyti?

Žinoma. Ko?

Tik niekam apie tai neprasitark.

Neprasitarsiu. Ko norėtum?

Ar galėtum man atnešti mėlyną vienkartinį skustuvą?

Vienkartinį skustuvą? Kam?

Nesvarbu. Gal galėtum jį atnešti neklausinėjęs?

Jos balsas užlūžo, pasigirdo kūkčiojimas.

Gerai. Atnešiu. Ar tu dar ten?

Pro ašaras ji vos prakalbėjo. O kai ateisi, paduok skustuvą slaugei ir neik į vidų, kol ji nepakvies.

Laukiau, kol slaugė nunešė skustuvą ir širma atitvėrė mamą nuo pasaulio. Išeidama sušnibždėjo: ji skutasi. Tai kortizonas. Gėdijasi.

Gerai, pasakė mama, dabar gali užeiti ir neuždavinėk jokių klausimų, nors ir nepadarei, ko tavęs prašiau.

Ką tu tuo nori pasakyti?

Aš prašiau mėlyno vienkartinio skustuvo, o tu atnešei baltą.

Koks skirtumas?

Skirtumas didelis, bet tu nesuprasi. Daugiau apie tai nesakysiu nė žodžio.

Tu gerai atrodai.

Aš nesijaučiu gerai. Man viskas įkyrėjo, jau sakiau. Aš tik noriu numirti.

Ai, liaukis. Iki Kalėdų tave paleis. Galėsi eiti šokti.

Nešoksiu. Tik pažiūrėk, šioje šalyje pilna moterų, kurios darosi abortus į kairę ir į dešinę, o aš negaliu net numirti.

Dėl Dievo, kas bendra tarp tavęs ir moterų, kurios darosi abortus?

Jos akys prisipildė ašarų. Štai guliu lovoje ir mirštu ar nemirštu, o tu dar kankini mane su teologija.

Į palatą įžengė mano brolis Maiklas, ką tik atvykęs iš San Francisko. Iš pradžių pašmirinėjo aplink mamos lovą. Tuomet ją pabučiavo ir pradėjo masažuoti pečius bei pėdas. Tai tave atpalaiduos, tarė.

Kad aš ir taip atsipalaidavusi, pasakė ji. Jei būčiau dar labiau atsipalaidavusi, būčiau nebegyva, ir argi tai nebūtų atvanga.

Maiklas pasižiūrėjo į ją, į mane ir pradėjo dairytis po palatą, jo akys sudrėko. O mama kalbėjo, kad jis turėtų būti San Franciske su žmona ir vaikais.

Rytoj grįžtu.

Taigi, kažin ar tau išvis vertėjo dėl šitiek leistis į tokią kelionę.

Turėjau tave pamatyti.

Ji ėmė snūduriuoti ir mudu nuėjome į barą Leksingtono aveniu išlenkti pintos su Alfiu ir Malachio sūnumi Malachiu jaunesniuoju. Apie mamą nesišnekėjom. Klausėmės Malachio, kuriam buvo dvidešimt ir kuris nežinojo, ką su savo gyvenimu daryti. Kadangi jo motina buvo žydė, jis galėtų važiuoti į Izraelį ir stoti į kariuomenę, kalbėjau aš. Jis atsakė, kad jis ne žydas, bet aš laikiausi savo ir sakiau, kad jis turi grįžimo teisę. Sakiau, kad jeigu jis nueitų į Izraelio konsulatą ir pareikštų norįs užsirašyti į Izraelio kariuomenę, jiems tai būtų tikra propagandinė kampanija. Įsivaizduokit, Malachis Makortas jaunesnysis, su tokiu vardu, stoja į Izraelio kariuomenę. Jis būtų pirmuose visų Niujorko laikraščių puslapiuose.

Bet Malachis atrėžė: ne, jis nenorįs, kad jam subinę į orą išneštų kokie išprotėję arabai. O Maiklas pasakė, kad niekas jo ir nesiųstų į priešakines linijas, paliktų ten, kur būtų galima panaudoti propagandiniais tikslais, ir visos egzotiškos Izraelio gražuolės kabintųsi jam ant kaklo.

Bet Malachis nenusileido, ir tuomet aš pasakiau, kad neverta švaistyti laiko jį girdant, jeigu negali padaryti tokio paprasto dalyko kaip įstoti į Izraelio kariuomenę ir pasirūpinti savo karjera. Jeigu mano motina būtų žydė, seniai sėdėčiau Jeruzalėje, šnekėjau aš.

Tą vakarą grįžau į mamos palatą. Prie jos kojūgalio stovėjo vyras. Plikas, žila barzda, apsirengęs pilku trijų dalių kostiumu. Jis žvangino centus kelnių kišenėje ir mamai kalbėjo: žinote, ponia Makort, jūs turite visas teises pykti, kai sergate, ir turite teisę tą pyktį išreikšti.

Vyras pasisuko į mane. Aš esu jos psichiatras.

Aš visai nepykstu, tarė mama. Aš tik noriu numirti, o jūs man neleidžiat.

Ji atsigręžė į mane. Gal gali jam pasakyti, kad išeitų?

Išeikit, daktare.

Atleiskit, bet aš — jos gydytojas.

Išeikit.

Jis išėjo, o mama pasiskundė, kad ją čia kankina su kunigais ir psichiatrais, bet nors ir yra nusidėjėlė, ji jau šimtus kartų atpirkusį savo nuodėmes, ji jau gimė atgailaudama. Mirštu, kaip noriu ko nors į burną, pasakė ji, ko nors rūgštaus, gal kokio limonado.

Atnešiau jai dirbtinę citriną, pripildytą sulčių koncentrato, ir supyliau į stiklinę su trupučiu vandens. Ji paragavo. Aš prašiau limonado, o tu bruki man vandenį.

Ne, tai limonadas.

Ji ir vėl apsiašaroja. Paprašau tavęs vieno dalyko, vieno mažyčio dalykėlio, ir to negali dėl manęs padaryti. Ar tau būtų labai sunku, jei paprašyčiau perkelti mano kojas, a? Visą dieną jos guli vienoj vietoj.

Man maga paklausti, kodėl ji pati negali jų pajudinti, bet taip tik vėl ją pravirkdyčiau, taigi perkeliu tas jos kojas.

O kaip dabar?

Kas dabar?

Tavo kojos.

Ką — mano kojos?

Aš jas perkėliau.

Tikrai? Kad nė nepajutau. Tu neduodi man limonado. Neperkeli kojų. Neatneši mėlyno skustuvo. Ak, Dieve, kas iš to, kad turi keturis sūnus, jeigu niekas tau nė kojų nepataiso?

Gerai, gerai, Pažiūrėk. Aš jas judinu.

Pažiūrėt? Kaip man pasižiūrėt? Man sunku atplėšti galvą nuo pagalvės, kad pasižiūrėčiau į kojas. Ar baigsi mane kankinti?

Kas dar?

Čia karšta kaip pirty. Gal galėtum praverti langą?

Bet lauke speigas.

Prasideda ašaros. Negaliu gauti limonado, negaliu...

Gerai jau gerai. Pro atidarytą langą iš Septyniasdešimt septintosios gatvės įsiveržia ledinio oro šuoras ir sušaldo prakaitą jai ant veido. Jos akys užmerktos, kai ją pabučiuoju, druskos skonio nepajuntu.

Gal reikėtų pasilikti dar valandžiukę, o gal ir per naktį? Neatrodo, kad slaugės prieštarautų. Galėčiau prie sienos prisistumti kėdę, atremti galvą ir pasnausti. Ne. Verčiau eisiu namo. Megė rytoj gieda su choru Plimuto bažnyčioje, nenoriu, kad matytų mane apsmukusį, paraudusiomis akimis.

Visą kelią į Brukliną jaučiu, kad turėčiau grįžti į ligoninę, bet draugas kaip tik šį vakarą atidaro savo barą „Klarko gatvės stotis“. Girdėti muzika ir smagus ūžesys. Stoviu lauke. Įeiti negaliu.

Kai trečią nakties paskambina Malachis, jam nereikia nieko sakyti. Viskas, ką dabar galiu, tai pasidaryti puoduką arbatos, kaip mama kad darydavo, kai atsitikdavo kas nors neįprasto, ir sėdėti lovoje tamsumoje, kuri yra tamsesnė už tamsą, žinodamas, kad ją jau perkėlė į šaltesnę vietą, tą pilkšvą mėsingą kūną, kuris paleido į pasaulį septynetą mūsų. Tą karštą arbatą gurkšnoju kaip paguodą, nes mane užplūdo jausmai, kurių visai nesitikėjau. Galvojau, kad jausiu suaugusio vyro sielvartą, subtilų pakylėtą gedulą, elegišką gėlą, kaip tokiai progai ir pridera. Nežinojau, kad jausiuosi kaip apgautas vaikas.

Sėdžiu lovoje prisitraukęs prie krūtinės kelius, ir manyje kaupiasi ašaros, kurios ne kyla iki akių, bet plakasi kaip mažytė jūra aplink mano širdį.

Bent kartą, mama, mano pūslė nėra prie pat akies, ir kodėl taip yra?

Žiūriu, kaip mano puikioji dešimtmetė dukrytė Megė balta suknele su choru gieda protestantiškas giesmes Plimuto brolijos bažnyčioje, užuot ėjęs į mišias ir meldęsis už savo mamos, Andželos Makort, septynių vaikų motinos, tikinčiosios, nusidėjėlės, sielos ramybę, nors kai susimąstau apie jos septyniasdešimt trejus metus šioje žemėje, negaliu įsivaizduoti, kad Visagaliui Viešpačiui Dievui, sėdinčiam savo soste, galėtų net į galvą ateiti mintis pasiųsti ją į pragaro liepsnas. Toks Dievas nebūtų vertas nė grašio pagarbos. Pats gyvenimas jai buvo skaistykla, aišku, kad dabar ji jau rojuje kartu su trimis savo vaikais — Margareta, Oliveriu, Judžinu.

Kai po pamaldų Megei pasakau, kad mirė senelė, ji nusistebi, jog mano akys sausos. Žinai, tėti, verkti yra gerai.

Mano brolis Maiklas jau sugrįžo į San Franciską, o mes su Malachiu ir Alfiu susitinkam papusryčiauti Vakarų septyniasdešimt antrojoje gatvėje netoli Valterio B. Kuko laidotuvių namų. Kai Malachis užsisako sotų patiekalą, Alfis pareiškia: nesuprantu, kaip gali šitiek valgyti mamai mirus, o Malachis atsako: juk turiu kažkaip pasotinti savo sielvartą, negi ne?

Vėliau, jau laidotuvių namuose, prie mūsų prisideda Diana ir Lin, Malachio ir Alfio žmonos. Pusračiu susėdame prie laidotuvių konsultanto stalo. Jis mūvi auksinį žiedą, segi auksinį laikrodį, ant jo kaklaraiščio spindi auksinė sąsaga, ant nosies auksiniai rėmeliai. Rankose laiko auksinį parkerį ir žybčioja auksine paguodos šypsena. Ir ant stalo pasidėjęs didžiulę knygą pasakoja, kad pirmasis karstas yra labai elegantiškas variantas ir kainuotų šiek tiek mažiau nei dešimt tūkstančių dolerių, išties labai gražus. Bet mes prie jo neužsibūnam. Sakom, kad verstų puslapius toliau, kol pasiekia paskutinį variantą — karstą, kuris kainuoja mažiau nei tris tūkstančius. O kokia būtų pati mažiausia kaina? — teiraujasi Malachis.

Hmm, pone, o čia būtų laidojimas ar kremavimas?

Kremavimas.

Prieš jam atsakant bandau pakelti nuotaiką pasakodamas jam ir saviškiams apie pokalbį su mama prieš kokią savaitę.

Ką nori, kad mes su tavimi darytume, kai išeisi?

Ak, norėčiau būti parvežta ir palaidota prie savo giminės Limerike.

Mama, o ar tu žinai, kiek kainuotų pervežti tokią kaip tu?

Ką gi, pasakė ji, tuomet mane sumažinkit.

Laidotuvių konsultanto mano pasakojimas nepralinksmina. Jis sako, kad viską galėtume padaryti už tūkstantį aštuonis šimtus dolerių — balzamuoti, surengti šermenis, kremuoti. O kam pirkti karstą, jei jis vis tiek bus sudegintas, klausia Malachis, toks įstatymas, atsako konsultantas.

Tokiu atveju, pareiškia Malachis, gal mums vertėtų tiesiog įdėti ją į didelį šiukšlių maišą ir pastatyti lauke, kad išvežtų?

Visi mūsiškiai prapliumpa juoktis, o konsultantas turi minutėlę išeiti.

Štai kur tikrai pateptas gyvenimas, pastebi Alfis. Konsultantas grįžta visiškai sutrikęs dėl mūsų juoko.

Viskas sutvarkyta. Mūsų motinos kūnas vieną dieną gulės pašarvotas, kad vaikai galėtų pamatyti savo mirusią senelę ir su ja atsisveikinti. Konsultantas pasiteirauja, ar nenorėtume išsinuomoti limuzino ir dalyvauti kremavime, bet nė vienas, išskyrus Alfį, nėra nusiteikęs keliauti į Nort Bergeną Naujojo Džersio valstijoje, galų gale net ir jis apsigalvoja.

Limerike mama turėjo draugę, Merę Paterson, kuri kartą paklausė: tu žinai ką, Andžela?

Ne, ką, Mere?

Aš dažnai susimąstau, kaip atrodysiu, kai numirsiu, ir žinai, ką padariau, Andžela?

Nežinau, Mere.

Apsivilkau savo rudą tretininkų ordino abitą ir žinai, ką tada dariau, Andžela?

Nežinau, Mere.

Atsiguliau ant lovos su veidrodžiu kojūgalyje, susinėriau rankas apsivyniojusi rožinį ir užsimerkiau, ir tu žinai, ką dar padariau, Andžela?

Nežinau, Mere.

Vieną akį pramerkiau ir žvilgterėjau į veidrodį, ir tu žinai ką, Andžela?

Nežinau, Mere.

Aš atrodžiau labai rami.

Niekas nedrįstų tvirtinti, kad mano mama karste atrodo labai rami. Viso gyvenimo vargas atsispindi jos veide, išpurtusiamc nuo ligoninės vaistų, o vienur kitur styro kuokštai plaukų, kurie išvengė vienkartinio skustuvo.

Prie manęs atsiklaupusi į senelę žiūri Megė, per dešimtį savo gyvenimo metų ji pirmąkart mato negyvą kūną. Šitokioms aplinkybėms ji neturi nei žodyno, nei religijos, nei maldos, kas irgi yra labai liūdna. Ji tegali žiūrėti ir klausti: kur ji dabar, tėti?

Jei yra dangus, Mege, tai ji dabar tenai ir karaliauja.

O dangus ar yra, tėti?

Jeigu jo nėra, Mege, tuomet aš nesuvokiu Viešpaties kelių.

Ji nesupranta, ką vapu, o aš ir pats nelabai suprantu, nes prasiveržia ašaros, ir ji vėl pakartoja: tėti, verkti yra gerai.

Kai miršta tavo mama, negali tik sėdėti gedulingai atrodydamas ir prisimindamas jos dorybes priiminėti draugų ir kaimynų užuojautą. Turi atsistoti priešais karstą su broliais Malachiu ir Alfiu bei Malachio sūnumis Malachiu, Konoru ir Kormaku, susikabinti už parankių ir dainuoti dainas, kurias tavo mama mėgo, ir dainas, kurių tavo mama nekentė, nes tik taip gali iš tiesų įsitikinti, kad ji mirusi, ir mes dainavome:

Motinos meilė — didi dovana,

Kad ir kur nukeliautum;

Saugoki ją ir globoki, sūnau,

Nes kai nebus, pasigesi.20

Ir:

Sudie, brangusis Džoni, kai tu būsi toli,

Nepamiršk savo brangios senos motinos

Toli už jūrų marių.

Parašyk laiškelį

Ir siųsk jai, kiek gali,

Ir nepamiršk, kad ir kur nukeliautum,

Jog esi airis.

Žmonės žvalgosi vienas į kitą ir tu žinai, ką jie galvoja. Kas čia per gedulas, kai sūnūs su anūkais dainuoja ir šoka prie tos vargšės moters karsto? Negi jie visai negerbia savo motinos?

Mes ją pabučiuojam, ir aš padedu ant krūtinės šilingą, kurį kadaise buvau pasiskolinęs, o kai ilgu koridoriumi jau einame lifto link, dar atsisuku pažiūrėti į savo papilkėjusią motiną pigiame pilkame karste ir regiu skurdo spalvą.

56

1985-ųjų sausį mano brolis Alfis paskambino pasakyti, kad yra liūdnų žinių iš mūsų giminaičių Belfaste — anksti rytą Karališkojoje Viktorijos ligoninėje mirė mūsų tėvas, Malachis Makortas.

Nežinau, kodėl Alfis pavartojo žodį „liūdnos“. Tai nebuvo tinkamas apibūdinimas mano jausmams ir aš prisiminiau eilutę iš Emilės Dikinson: „Po didžio sielvarto ateina jausmas formalus.“

Formalus jausmas mane aplankė, bet sielvarto nebuvo.

Mano tėvas ir motina mirė, likau našlaitis.

Jau būdamas suaugęs vyras Alfis aplankė tėvą iš smalsumo ar meilės, ar vedamas kokių kitų paskatų, dėl kurių norėjo pamatyti žmogų, kuris mus paliko, kai man buvo dešimt, o Alfiui vos vieni. Dabar jis sakėsi vakare skrendąs į laidotuves, kurios bus rytoj, ir jo balse galėjai girdėti klausimą: ar tu nevyksti?

Tas klausimas buvo švelnesnis už „ar tu vyksti?“, ne toks įsakmus, nes Alfis žinojo, kas dedasi jo paties ir jo brolių Frenko, Malachio, Maiklo širdyse.

Vyksti? Kodėl turėčiau skristi į Belfastą, į laidotuves žmogaus, kuris išvažiavo dirbti į Angliją ir pragerdavo kiekvieną centą? Jeigu mano motina būtų gyva, ar ji važiuotų į laidotuves žmogaus, kuris paliko ją skurde?

Ne, pati važiavusi gal ir nebūtų, bet man būtų sakiusi važiuoti. Kad ir ką tėvas būtų mums padaręs, jis turėjo bėdą, padermės prakeiksmą, tėvas miršta ir būna laidojamas tik vieną kartą, būtų kalbėjusi ji. Jis nebuvo pats blogiausias pasaulyje, o kas mes tokie, kad teistume, tam yra Dievas, ir iš savo gailestingumo uždegtų žvakutę ir pasimelstų.

Išskridau į tėvo laidotuves su viltimi, kad nuskridęs susivoksiu, kodėl tai darau.

Iš oro uosto važiavom neramiomis Belfasto gatvėmis — ginkluoti automobiliai, kariniai patruliai, jauni vyrai stabdomi, statomi prie sienų, apieškomi. Mūsų pusbroliai pasakė, kad dabar čia ramu, bet užtektų vienos bombos, protestantų ar katalikų, ir galėtum pamanyti, kad atsidūrei pasauliniame kare. Niekas nebeprisiminė, kada paskutinį kartą gatvėmis buvo galima vaikščioti ramiai. Jeigu išeini nusipirkti sviesto, gali pareiti be kojos ar nepareiti išvis. Po to, kai jie taip pasakė, geriausia buvo šita tema nebekalbėti. Vieną dieną visa tai baigsis, ir jie galės ramiai sau vaikščioti pirkti sviesto arba šiaip sau bastytis.

Mano pusbrolis, Frensis Makroris, nuvežė mudu pamatyti tėvo, pašarvoto Karališkojoje Viktorijos ligoninėje, ir kai mes privažiavom prie šarvojimo salės, supratau, kad esu vyriausias gedėtojas, ir visi giminaičiai į mane žiūrėjo, giminaičiai, kuriuos jau vos beprisiminiau, o kai kurių ir nepažinojau išvis, Makroriai, Makortai, Foksai. Čia buvo ir trys iš tebegyvų tėvo seserų — Megė, Eva ir sesuo Komgal, kurios vardas prieš įžadus buvo Moja. Teta Vera, dar viena sesuo, neturėjo sveikatos atvykti iš Oksfordo.

Mudu su Alfiu, jauniausias ir vyriausias to gulinčio karste žmogaus sūnūs, atsiklaupėm. Mūsų tetos ir pusbroliai žiūrėjo į tuodu vyrus, kurie atkeliavo tokį kelią dėl šitos misterijos, ir, žinoma, ieškojo sielvarto ženklų.

Bet kokia čia gali būti širdgėla, kai mano tėvas guli susitraukęs karste, be dantų, subliūškusiais skruostais, aprengtas prašmatniu juodu kostiumu su balta šilkine varlyte, iš kurios pats būtų tik pasityčiojęs, visa tai man sukėlė įspūdį, kad žiūriu į žuvėdrą, ir aš pradėjau taip kratytis nuo tylaus juoko spazmų, kad visi susirinkusieji, tarp jų ir Alfis, ko gero, buvo įsitikinę, jog mane apėmė nesuvaldomas sielvartas.

Vienas iš giminaičių palietė man petį ir aš būčiau norėjęs padėkoti, bet žinojau, kad jeigu nuo veido atitrauksiu delnus, pradėsiu taip kvatotis, kad visi tik pasibaisės ir amžiams mane išvarys iš giminės klano. Alfis persižegnojo ir atsistojo. Aš susitvardžiau, nusišluosčiau juoko ašaras, taip pat persižegnojau ir atsikėlęs pamačiau liūdnus susirinkusiųjų mažytėje šarvojimo salėje veidus.

Lauke, Belfasto naktyje, mano senutės nebetvirtos tetos verkė ir glėbesčiavosi. Ak, Frensi, Frensi, Alfuk, Alfuk, jis mylėjo jus, berniukai, tikrai, ak, tikrai, apie jus tik ir tekalbėdavo.

Ak, taip, mylėjo, kurgi ne, teta Eva ir teta Mege, ir teta seserie Komgal, ir už mus pakėlė daugybę tostų per tris šalis, bet mes, aišku, nenorėtume dejuoti ir skųstis tokiu metu, vis dėlto laidotuvės, ir jeigu jau sugebėjau susitvardyti prie tėvo, kuris karste atrodė kaip žuvėdra, žinoma, galėsiu išlaikyti bent truputį orumo prieš savo tris mielas tetules ir gausybę pusbrolių.

Mes jau stoviniavome pasiruošę išvažiuoti, bet aš turėjau sugrįžti prie tėvo ir jam pasakyti, kad jeigu nebūčiau pats sau susijuokęs dėl tos žuvėdros, mano širdis būtų plyšusi nuo užgriuvusios praeities, nuo vaizdų tos dienos, kai jis mus paliko su viltimi, kad greitai iš Anglijos pradės plaukti pinigai, nuo atsiminimų, kaip motina sėdėjo prie ugnies laukdama tų pinigų, bet jie niekuomet neatėjo ir ji turėjo prašyti išmaldos Šv. Vincento Pauliečio draugijoje, kaip mano broliai klausinėdavo, ar galėtų gauti dar riekelę keptos duonos. Tai tavo darbas, tėti, ir nors mes, tavo sūnūs, iš to vargo išlipome, tu pavertei mamos gyvenimą pragaru.

Galėjau tik dar kartą suklupti prie jo karsto ir prisiminti rytus Limerike, kai žaižaruodavo ugnis ir jis tyliai kalbėdavo, nenorėdamas prižadinti mamos ir brolių, ir pasakodavo man apie Airijos kančias ir airių žygdarbius Amerikoje, ir tie rytai dabar man atrodo kaip perlai, kurie čia, prie jo karsto, pavirsta trimis „Sveika, Marija“.

Rytojaus dieną mes palaidojom jį ant kalvos, nuo kurios matyti visas Belfastas. Kunigas sukalbėjo maldas, o kai jau šlakstė švęstu vandeniu karstą, kažkur mieste nuaidėjo šūviai. Ir vėl prasideda, pasakė kažkuris.

Paskui susirinkome pas pusseserę Teresą Foks ir jos vyrą Filą. Prasidėjo kalbos, apie tai, kas įvyko, per radiją pranešė, kad kareiviai nušovė tris IRA vyrus, kurie bandė prasiveržti pro armijos barikadas. Į kitą pasaulį mano tėvas keliavo su savo svajonių palyda, trimis IRA vyrais, kuriems tokios mirties būtų tik pavydėjęs.

Mes gėrėm arbatą ir valgėm sumuštinius, Filas dar ištraukė butelį viskio, kad pradėtų lietis istorijos ir dainos, todėl kad tai ir telieka daryti dieną, kai laidoji savo mirusiuosius.

1985-ųjų rugpjūtį, tais pačiais metais, kai mirė tėvas, pervežėme motinos pelenus į paskutinę jos poilsio vietą, kapus Mangreto abatijoje, prie Limeriko. Atvažiavo mano brolis Malachis su žmona Diana ir sūnumi Kormaku. Buvo ir mano keturiolikmetė duktė Megė, taip pat kaimynai iš Limeriko laikų ir draugai iš Niujorko. Vienas po kito kišome pirštus į skardinę urną iš Naujojo Džersio krematoriumo ir barstėme Andželos pelenus virš Šihenų, Gilfoilų ir Grifinų kapų, stebėdami, kaip vėjas draiko baltas jos dulkes aplink papilkėjusius senų kaulų trupinėlius ir po visą tamsią žemę.

Mes sukalbėjom „Sveika, Marija“, bet to nepakako. Mes buvome nutolę nuo bažnyčios, tačiau žinojom, kad kunigo maldos toje senovinėje abatijoje jai ir mums būtų suteikusios paguodos ir orumo, kad tai būtų buvęs deramas rekviem motinai, pagimdžiusiai septynetą vaikų.

Mes užsukome papietauti į smuklę prie kelio į Balinakurą ir iš to, kaip tenai valgėm, gėrėm ir juokėmės, niekas nebūtų įtaręs, kad ką tik išbarstėme savo motiną, kuri kadaise šauniai šokdavo Vemblio salėje ir visiems buvo žinoma kaip puiki dainininkė, ak, jeigu tik nebūtų pritrūkusi kvapo.

Išnašos

Eamon de Valera (1882-1975) - viena iš pagrindinių politinių figūrų XX a. Airijoje, kovos už nepriklausomybę lyderis (čia ir toliau vertėjos pastabos).

Jack Dempsey (1895-1983) - sunkiasvoris boksininkas, 1919-1926 m. pasaulio čempionas.

Joe Louis (1914–1981) — žymiausias visų laikų sunkiasvoris boksininkas.

Spies - JAV taip buvo pravardžiuojami ispanakalbiai imigrantai iš Lotynų Amerikos, ypač iš Puerto Riko.

Gooks - JAV taip buvo pravardžiuojami korėjiečiai.

Chinks - JAV taip buvo pravardžiuojami kinai.

Rauginti kopūstai (sauerkmut) - JAV paplitęs nacionalinis vokiečių patiekalas.

Al Jolson (1886-1950) - rusų kilmės amerikiečių dainininkas, kino aktorius.

Edward G. Robinson (tikr. Emanuel Goldenberg, 1893-1973) - amerikiečių teatro ir kino aktorius.

1691 m. liepos 12 d. įvyko Ogrimo mūšis, žymintis protestantų pergalę prieš politinę katalikų įtaką.

Babkės (jidiš) - nulis.

Joseph Raymond McCarthy (1908-1957) - JAV senatorius respublikonas. 1950- 1954 m. vykdė propagandinę kampaniją prieš komunizmą ir pradėjo „raganų medžioklę“ šalies viduje.

Supranti? (Ital.)

Ivy League - aštuonios privačios aukštosios mokyklos šiaurrytinėje JAV dalyje, turinčios geriausių, prestižinių aukštųjų reputaciją.

JAV Senato komitetas organizuotam nusikalstamumui šalyje tirti.

Vakarų Afrikoje vyrų dėvimas tradicinis ryškių spalvų apdaras.

Theophilus Eugene Connor-Bulius (1897–1973) — Alabamos policijos pareigūnas, rasinės segregacijos šalininkas.

Vertė Rasa Drazdauskienė.

Vertė Violeta Palčinskaitė: Motulės Žąsies eilėraščiai, Vilnius: Vaga, 1998.

Vertė Rasa Drazdauskienė.

Content

Маккорт Фрэнк Tataigis