Маккарти Кормак

Kelias

Iš anglų kalbos vertė

Violeta Tauragienė

ŠI KNYGA SKIRIAMA

JOHNUI FRANCISUI MCCARTHY

Nubudęs miške tamsią, šaltą naktį jis ištiesė ranką, norėdamas paliesti šalia gulintį vaiką. Naktys tamsesnės už pačią tamsą, o kiekviena diena kaskart pilkesnė už praėjusią. Tarsi kažin kokios šaltos glaukomos pradžia, visiškai išblausinanti pasaulį. Ranka pakildavo ir minkštai nusileisdavo sulig kiekvienu brangiu įkvėpimu. Jis pastūmė plastmasinį brezentą, kilstelėjo apvilktą dvokiančiais drabužiais, apsiaustą dvokiančiomis antklodėmis kūną ir žvelgdamas į rytus ieškojo šviesos, bet jos nebuvo. Sapne, iš kurio nubudo, klaidžiojo po olą, o vaikas vedė jį už rankos. Jų žibinto šviesa ribuliavo, slinkdama per kalcito kristalus drėgnomis kalkakmenio sienomis. Tarsi legendų piligrimai, praryti ir pradingę kažin kokio granitinio žvėries viduj. Gilūs akmens dūmtakiai, kuriuose varvėjo ir čiurleno vanduo. Tyloje mušdamas žemės minutes, valandas ir jos dienas bei be paliovos slenkančius metus. Kol juodu pagaliau sustojo didžiulėje akmens apjuostoje erdvėje, kurioj tvylojo juodas labai senas ežeras. O jo tolimiausiame krante — padaras, iškėlęs varvančią burną iš akmenimis apjuosto tvenkinio, žvelgiantis į šviesą visiškai baltomis nieko nematančiomis akimis tarsi jos būtų voro kiaušinėliai. Jis vis lingavo galvą virš vandens paviršiaus, lyg norėdamas užuosti tai, ko nematė. Gūžėsi, toks blyškus, nuogas ir perregimas, jo alebastro kaulai metė šešėlį ant uolų užpakaly. Jo viduriai, jo plakanti širdis. Smegenys, tvinksinčios dulsvo stiklo varpe. Palingavo galvą į šonus, tylomis sudejavo, apsisuko, nusvirduliavo šalin ir be garso nuliuoksėjo į tamsą.

Vos tik nušvitus pilkai brėkšmai jis atsistojo, palikęs miegantį berniuką išėjo į kelią ir atsitūpęs tyrinėjo kraštą, plytintį pietuose. Bergždžią, tylų, bedievį. Pamanė, kad jau spalis, tačiau nebuvo tikras. Jau daugel metų neturėjo kalendoriaus. Jie traukė į pietus. Dar vienos žiemos čia nebeištvertų.

Kai prašvito tiek, kad jau buvo galima pasinaudoti žiūronais, jis išžvalgė slėnį apačioje. Viskas blanko tamsybėse. Viršum asfalto sūkuriavo minkštos palaidos plėnys. Jis tyrinėjo viską, ką pavyko įžiūrėti. Kelio atkarpas tolumoje tarp nebegyvų medžių. Ieškojo ko nors, kas turėtų spalvą. Arba judėtų. Kokio nors ore tvyrančio dūmo pėdsako. Nuleido žiūronus, nusmaukė nuo veido marlės kaukę, nusivalė nosį į riešo viršų ir vėl ėmė žvalgyti kraštą. Paskui tiesiog sėdėjo su žiūronais rankose ir stebėjo, kaip viršum žemės stingo peleninė aušra. Žinojo viena: kad vaikas — jo pagrindas. Tarė: jei jis — ne Dievo žodis, tai Dievas niekada nėra prabilęs.

Kai grįžo, berniukas dar miegojo. Vyriškis nutraukė nuo jo mėlyną plastmasinį brezentą, sulankstė ir nunešė į parduotuvės vežimėlį, įgrūdo jį vidun ir grįžo nešinas lėkštėmis bei kukurūzų miltų pyragėliais plastmasiniame maišelyje ir plastmasiniu buteliu sirupo. Patiesė ant žemės nedidelį brezentą, kurį jiedu naudojo kaip stalą, išdėliojo viską ant jo, išsitraukė iš už diržo revolverį, padėjo jį ant staltiesės, paskui sėdėjo ir žiūrėjo į miegantį berniuką. Šis naktį nusitraukė kaukę, ir ji kažkur tarp antklodžių pasimetė. Vyriškis stebėjo berniuką, paskui ėmė žiūrėti pro medžius į kelią. Toji vieta buvo nesaugi. Dabar, kai diena jau išaušo, juos gali pamatyti nuo kelio. Berniukas apsivertė tarp antklodžių. Paskui atsimerkė.

— Labas, tėveli, — pasakė.

— Aš čia.

— Žinau.

Po valandos juodu jau buvo ant kelio. Vyriškis stūmė vežimėlį, abudu nešėsi kuprines. Kuprinėse buvo svarbiausi daiktai. Jei kartais tektų palikti vežimėlį ir bėgti paknopstom. Prie vežimėlio rankenos buvo priveržtas chromuotas motociklo veidrodis, vyriškis žiūrėdavo pro jį į kelią už nugaros. Jis trūktelėjo kuprinę aukštyn ant pečių ir nužvelgė tą nykų kraštą. Kelias buvo tuščias. Apačioje, nedidukame slėnyje — vis dar pilkas upės serpantinas. Sustingęs ir ryškus. Palei krantą — sudžiūvusių nendrių sunkenybė. „Ar gerai jautiesi?“ — paklausė vyriškis. Berniukas linktelėjo galvą. Ir juodu leidosi tuo asfaltuotu keliu, gaubiami nykios šautuvo metalą primenančios šviesos, vilkdami kojas per plėnis, — visas pasaulis vienas kitam.

Jie perėjo per upę senu betoniniu tiltu ir už kelių mylių aptiko pakelės degalinę. Stovėjo ant kelio ir ją apžiūrinėjo. „Manau, reikėtų ją patikrinti, — tarė vyriškis. — Užmesti akį.“ Piktžolės, per kurias jie brido, trupėjo aplink juos į dulkes. Jie perėjo suskeldėjusio asfalto aikštelę ir išvydo baką pompoms. Dangčio jau nebebuvo, vyriškis atsigulė, pasirėmė alkūnėmis, norėdamas pauostyti vamzdį, tačiau benzino kvapas buvo jau tik gandas, silpnas, išsivadėjęs. Jis atsistojo ir apžiūrėjo pastatą. Kad ir kaip buvo keista, pompos su žarnomis vis dar kabojo kur kabojusios. Langai neišdaužyti. Durys į aptarnavimo skyrių buvo atviros, ir vyriškis įėjo vidun. Prie vienos sienos buvo pritaisyta įrankių dėžė. Vyriškis patikrino jos stalčius, tačiau nerado nieko, kuo būtų galima pasinaudoti. Geri pusės colio sriegio lizdai. Reketas. Jis stovėjo ir dairėsi po tą garažą. Metalinė šiukšlių pilna statinė. Nuėjo į kabinetą. Visur — dulkės ir pelenai. Berniukas liko stovėti tarpduryje. Metalinis stalas, kasos aparatas. Keletas senų automobilių žinynų, išsipūtusių ir kiaurai permirkusių. Linoleumas dėmėtas ir išsirangęs nuo vandens, kurį praleido stogas. Vyriškis žengė prie stalo ir sustojo. Paskui nukėlė telefono ragelį ir surinko seną tėvo namų telefono numerį. Berniukas nenuleido nuo jo akių. „Ką tu darai?“ — paklausė.

Nuėjęs keliu ketvirtį mylios vyriškis sustojo ir atsigręžė. „Mes nepagalvojame, — pasakė. — Turime grįžti.“ Nustūmė vežimėlį nuo kelio, palenkė taip, kad jo nesimatytų, tada paliko kuprines ir grįžo į degalinę. Aptarnavimo skyriuje vyriškis ištraukė plieninę statinaitę su šiukšlėmis, apvertė ją ir sugraibė visas plastmasines alyvos kvortas. Paskui abudu atsisėdo ant grindų ir, apvertę ja virš kaistuvo, iš vienos paskui kitą išvarvino visas nuosėdas, kol galiausiai surinko beveik kvortą variklio alyvos. Vyriškis užsuko plastmasinį dangtelį, nuvalė indą skuduru, pasvėrė rankoje. Alyva jų apskretėlei lempiūkštei, kad pasišviestų per ilgas pilkas sutemas, per ilgas pilkas aušras. „Dabar gali man paskaityti kokią nors istoriją, ar ne, tėveli?“ — paklausė berniukas. — „Taip, — atsakė vyriškis. — Galiu.“

Upės slėnio tolumoje kelias kirto visiškai juodą išdagą. Suanglėję medžių kamienai be šakų driekėsi į visas puses. Sūkuriuojančios ant kelio plėnys ir plonai stūgaujančios vėjyje aklų vielų rankos, nukarusios nuo pajuodusių elektros stulpų. Sudegęs namas skynime, o už jo — plikų, pilkų pievų platybės bei atviras raudonas žemės krantas su apleistų kelio darbų pėdsakais. Toliau skelbimų lentos palei kelią reklamavo motelius. Viskas taip pat, kaip ir anksčiau, tik išblukę ir sumaitota darganų. Ant kalvos viršūnės juodu sustojo šaltyje ir vėjyje atgauti kvapo. Vyriškis pažvelgė į berniuką. „Viskas gerai“, — pasakė tas. Vyriškis uždėjo ranką jam ant peties ir linktelėjo galva į atvirą po jais nusidriekusį kraštą. Išsitraukė iš vežimėlio žiūronus, stovėjo ant kelio ir žvalgė pro juos lygumą apačioje, kur pilkumoje lyg tyruose nuškicuotas piešinys anglimi dūlavo miesto pavidalas. Žiūrėti nebuvo į ką. Jokio dūmo. „Ar galiu pažvelgti?“ — paklausė berniukas. — „Taip. Žinoma, gali.“ Berniukas palinko ant vežimėlio ir pasukęs ratuką prisitaikė žiūronus. „Ką matais — paklausė vyriškis. „Nieko. — Ir nuleido žiūronus. — Lyja.“ — „Taip, — atsakė vyriškis. — Žinau.“

Vežimėlį jie paliko skrodėje, uždengę jį brezentu, patraukė šlaitu aukštyn pro tamsius stovinčių medžių stulpus ton pusėn, kur vyriškis pamatė uolos iškyšą, atsisėdo abu po kabančia uola ir žvelgė į pilkas per slėnį plaikstomas lietaus paklodes. Buvo labai šalta. Sėdėjo susiglaudę, abu su striukėmis, susisupę dar ir į antklodę, netrukus lietus liovėsi ir buvo girdėti tik lašų varvėjimas miške.

Kai išsigiedrijo, jie nužingsniavo prie vežimėlio, nutraukė nuo jo brezentą, pasiėmė antklodes bei daiktus, kurių jiems prireiks nakčiai. Grįžo kalva atgal, ant sausos žemės po uola įsirengė nakvynvietę, vyriškis atsisėdo ir apkabino berniuką rankomis, mėgindamas sušildyti. Susivynioję į antklodes, žvelgiantys į bevardę tamsą, atėjusią jų apgaubti. Pilkas miesto pavidalas stojus nakčiai išnyko tarsi šmėkla, vyriškis uždegė lempą, pastatė ją atokiau nuo vėjo. Paskui abu išėjo į kelią, vyriškis paėmė berniuką už rankos, ir juodu užkopė į kalvos viršūnę, kur kelias pasiekė aukščiausią tašką, ten, stovėdami vėjyje, susivynioję į antklodes, ieškodami kokios nors ugnies ar lempos žymės, galėjo įžiūrėti tą tamsėjantį kraštą pietuose. Ten nieko nebuvo. Lempelė tarp uolų kalvos pakraštyje buvo ne daugiau nei šviesos krislas, ir jie netrukus grįžo.

Per drėgna, kad būtų galima užkurti ugnį. Suvalgė savo varganą maistą šaltą ir atsigulė į patalus, per vidurį pasistatę lempelę. Vyriškis atnešė berniuko knygą, tačiau berniukas buvo per daug pavargęs, kad klausytųsi skaitymo. „Ar galime palikti lempą degti, kol aš užmigsiu?“ — paklausė. — „Taip. Žinoma, galime.“

Berniukui ilgai nesisekė užmigti. Po kurio laiko jis pasisuko ir pažiūrėjo į vyriškį. Jo veidas toje menkoje šviesoje nuo lietaus paėjo juodais dryžiais, it kokio seno pasaulio tragiko.

— Ar galiu tavęs kai ko paklausti? — prabilo berniukas.

— Taip. Žinoma.

— Ar mes numirsime?

— Kada nors. Ne dabar.

— Ir mes vis dar einame į pietus?

— Taip.

— Vadinasi, sušilsime.

— Taip.

Gerai.

— Kas gerai?

— Nieko. Gerai, ir tiek.

— Miegok.

— Gerai.

— Aš užpūsiu lempą. Gerai?

— Gerai.

Paskui, truputį vėliau patamsyje:

— Ar galiu tavęs kai ko paklausti?

— Taip. Žinoma, gali.

— Ką tu darytum, jeigu aš numirčiau?

— Jei tu numirtum, aš irgi norėčiau numirti.

— Kad galėtum būti su manimi?

— Taip. Kad galėčiau būti su tavimi.

— Gerai.

Jis gulėjo ir klausėsi, kaip miške varva vanduo. Visa ko pagrindas. Šaltis ir tyla. Velionio pasaulio plėnys, šaltų, laikinų vėjų pirmyn atgal nešiojamos po tuštumą. Nešamos tolyn, išbarstomos, ir vėlei nešamos tolyn. Viskas atšokę nuo savo sutvirtinimų. Tvyro be jokių ramsčių peleniniame ore. Palaikoma kvėpavimo, drebulio ir kvėpavimo. O kad mano širdis būtų akmuo.

Jis nubudo prieš aušrą ir stebėjo, kaip brėško pilka diena. Lėta ir pusiau matinė. Kol berniukas miegojo, atsikėlė, apsiavė batus ir susisupęs į antklodę nuėjo pro medžius. Nusileido iki įtrūkio uoloje ir ten susigūžė nuo kosulio, kosėjo ilgai. Paskui tiesiog atsiklaupė į plėnis. Pakėlė veidą į blykštančią dieną. „Tu čia? — sušnibždėjo. — Ar pagaliau tave išvysiu? Ar turi kaklą, kurį sučiupęs galėčiau tave pasmaugti? Ar turi širdį? Te tave amžiais lydi prakeikimas, ar turi sielą? O Dieve, — šnabždėjo, — o Dieve.“

Per tą miestą jie perėjo kitos dienos vidurdienį. Revolverį vyriškis laikė po ranka ant sulankstyto brezento pačiame vežimėlio viršuje. Berniuko nepaleido nuo savęs. Miestas kone visas buvo sudegęs. Jokio gyvybės ženklo. Automobiliai gatvėse sukepę su pelenais, viskas apnešta plėnimis ir dulkėmis. Fosilijų pėdsakai sukepusiam purve. Tarpduryje — sudžiūvęs lavonas, viena oda. Viepėsi šitai dienai. Vyriškis prisitraukė berniuką arčiau.

— Neužmiršk, — tai, ką įsidedi į galvą, palieka joje amžiams, — tarė. — Gal norėsi apie tai pagalvoti.

— Bet kai kuriuos dalykus juk pamiršti, ar ne?

— Taip. Pamiršti tai, ką nori prisiminti, ir prisimeni tai, ką nori pamiršti.

Už mylios nuo jo dėdės ūkio buvo ežeras, kur juodu rudenį išplaukdavo parsigabenti malkų. Jis sėdi valties gale, įmerkęs ranką į šaltą laivakelį, o dėdė palinkęs ant irklų. Senuko pėdos, apautos juodos ožkiuko odos batais, įsispyrusios į ramsčius. Šiaudinė jo skrybėlė. Pypkė su galvute iš kukurūzų burbuolės dantyse ir nuo jos nutįsusi plona seilių trykšlė. Prilaikydamas irklų rankenas dėdė pasisuko nužvelgti kranto tolumoje, išsitraukė iš burnos pypkę, kad viršutine plaštakos puse nusivalytų smakrą. Krantas buvo apkraštuotas beržais, blyškiais it kaulai tamsiai žalių spygliuočių fone. Ežero pakraštys — akmenų metinys iš išsiklaipiusių, pilkų ir sudūlėjusių kitados uraganų išrautų medžių kelmų. Patys medžiai — jau seniai išgabenti ir sunaudoti malkoms. Dėdė pasuko valtį, įkabino irklus, ir juodu slinko per smėlingas seklumas, kol trancas užkabino smėlį. Tyrame vandenyje, išvertęs pilvą, siūbavo negyvas ešerys. Geltoni lapai. Jie paliko batus ant šiltų dažytų lentų, ištempė valtį į krantą ir išmetė prie virvės galo pririštą inkarą — betono prigrūstą skardinę nuo kiaulės taukų su pentimi viduj. Ėjo abu krantu, papsėdamas pypkę dėdė apžiūrinėjo kelmus, pečius buvo apsivyniojęs manilinių kanapių virve. Išsirinko vieną ir abudu jį vertė, klibindami šaknis kaip svirtį, kol galiausiai jis beveik plūduriavo vandenyje. Kelnės buvo atraitotos iki kelių, tačiau vis tiek sušlapo. Virvę pririšo prie lentjuostės valties gale ir vėlei nuirklavo per ežerą, iš lėto trūkčiodami paskui save kelmą. Buvo jau beveik vakaras. Vien tiktai lėtas ir tolygus įkabų džerkšt ir šlept. Ežeras — tamsus stiklas, o palei krantą išsidriekusios langų šviesos. Kažkur įjungtas radijas. Nė vienas jų nepratarė nė žodžio. Tai buvo tobula jo vaikystės diena. Diena, į kurią turėtų lygiuotis kitos.

Ateinančias dienas ir savaites jie ir toliau traukė į pietus. Vieniši ir atkaklūs. Atšiaurus kalvotas kraštas. Namai iš aliuminio. Kartais pro tuščius atžalyno medienos stovus išvysdavo magistralinio greitkelio atkarpas apačioje. Šalta ir šąla dar labiau. Už aukštos properšos kalnuose sustojo ir žvelgė virš didžiulės prarajos į pietus, kur žemė, kiek akis užmato, buvo išdegusi — pajuodę akmenys, kyšantys iš plėnimis nuklotų rėvų, plėnių lavinos, kylančios aukštyn ir slenkančios tolyn per tyrus. Pėdsakas rūškanos saulės, nemačiom slenkančios už tų tamsybių.

Dienų dienas jie brido per tą pridegintą vietovę. Berniukas rado pieštukų, nupiešė iltis ant savo veido kaukės ir nesiskųsdamas klumpino toliau. Priekinis vežimėlio ratas išsiklibino. Ką daryti? Ogi nieko. Kur dar prieš jiems ateinant viskas supleškėjo į pelenus, ugnies nesusikursi, tad naktys buvo ilgiausios, tamsiausios ir šalčiausios iš visų jų patirtų. Tokios šaltos, kad būtų suskaldžiusios akmenis. Atėmusios gyvybę. Vyriškis laikė prispaudęs prie savęs virpantį berniuką ir skaičiavo kiekvieną menkiausią įkvėpimą toje juodumoje.

Jis pabudo nuo tolimo griaustinio grumenimo ir atsisėdo. Silpna šviesa aplinkui, virpanti ir atsiradusi iš niekur, užlūžusi kampu slenkančių suodžių lietuje. Užtraukė brezentą ant berniuko ir ant savęs, ilgai gulėjo nubudęs ir klausėsi. Jei jie sušlaps, nebus kur išsidžiovinti. Jei jie sušlaps, tada tikriausiai mirs.

Juoduma, kurioje jis nubusdavo tomis naktimis, buvo neperregima ir nematoma. Juoduma, nuo kurios stengiantis įsiklausyti įskausdavo ausys. Jis dažnai gaudavo atsikelti. Jokio garso, tiktai vėjas plikuose pajuodusiuose medžiuose. Jis atsistojo ir stovėjo svirduliuodamas toje šaltoje autistiškoje tamsoje, ištiesęs rankas priekin, kad išlaikytų pusiausvyrą, o vestibuliarinis aparatas kaukolėje kepte kepė savo skaičiavimus. Sena istorija. Ieškoti į ką atsiremti. Kristi tiktai pasvirus. Žengė dideliais žingsniais į niekumą, juos skaičiuodamas, kad grįždamas nepaklystų. Užsimerkęs, irdamasis rankomis. Atsiremti į ką? Kažką bevardį naktyje, į rūdgyslę ar motininę uolieną. Kuriai jis ir žvaigždės — bendras palydovas. Lyg ta didžioji švytuoklė savo rotondoje kiaurą dieną įspaudžianti slinktį visatos, apie kurią, gali sakyti, nežino nieko, nors žinoti turėtų.

Pereiti tą peleninę šašuotą žemę užtruko dvi dienas. Kelias užpakalyje bėgo palei kalvagūbrį, kur bergždžias miškingas plotas visose pusėse leidosi šlaitais. „Sninga“, — pasakė berniukas. Vyriškis pažvelgė į dangų. Žemyn leidosi vienintelė pilka snaigė. Jis pagavo ją delnu ir stebėjo, kaip ji ten tirpsta it paskutinė krikščioniškojo pasaulio ostija.

Užsitraukę brezentą jie drauge stūmėsi į priekį. Drėgnos pilkos snaigės sūkuriavo ir krito tiesiog iš nieko. Palei kelkraštį — pilka tižė. Juodas vanduo, tekantis iš po šlapių pelenų srauto. Ant tolimų kalvagūbrių nebematyti jokių laužų. Jis pamanė, jog kraujo garbintojai, matyt, visi suėdė vienas kitą. Jokių keliauninkų ant šito kelio. Jokių kelio agentų, jokių plėšikų. Netrukus jie priėjo pakelės garažą, sustojo atvirame jo tarpduryje ir žiūrėjo į pilką sniegdrabą, šuoruojančią žemyn iš aukštumų.

Prisirinko senų dėžių ir ant aslos susikūrė laužą, vyriškis rado kelis įrankius, iškrovė vežimėlį ir atsisėdo paplušėti prie jo rato. Ištraukė varžtą, rankiniu grąžtu išgręžė įvorę ir vėl įstatė jį, pritaikęs vamzdžio galą, kurį atpjovė metalo pjūklu. Paskui vėl viską suveržė, pastatė vežimėlį, pavažinėjo jį po grindis. Vežimėlis važiavo visiškai tiesiai. Berniukas sėdėjo ir sekė kiekvieną vyriškio judesį.

Ryte jie išjudėjo tolyn. Apleistas kraštas. Šernena, prikalta prie kluono durų. Nutriušusi. Kuokštelis uodegos. Kluone — trys karantys nuo gegnių kūnai, sudžiūvę, dulkini tarp blyškių šviesos ruožų.

„Čia gali ko nors būti, — tarė berniukas. — Čia gali būti grūdų ar dar ko nors.“ — „Eime“, — paragino vyriškis.

Labiausiai jis baiminosi dėl jųdviejų batų. Dėl jų ir dėl maisto. Amžina bėda — maistas. Senoje pusplyčių rūkykloje rado kumpį, užkabintą aukštai kampe ant vagio. Jis atrodė lyg ištrauktas iš kapo, toks buvo sudžiūvęs ir susitraukęs. Vyriškis įpjovė jį peiliu. Viduje — tamsiai raudona sūri mėsa. Rinktinė, gardi. Tą vakarą jie apkepė ją ant laužo, storais griežiniais, paskui įdėjo troškintis į skardinę su pupelėmis. Vėliau vyriškis nubudo tamsoje, jam pasirodė, kad kažkur žemai tamsiose kalvose išgirdo mušant didžiulius indėnų būgnus. Paskui vėjas pasikeitė ir liko vien tyla.

Sapnuose išblyškusi jo nuotaka ateidavo pas jį iš žalio lapuoto skliauto. Jos speneliai, aplipę baltuoju moliu, baltai dažyti šonkauliai. Vilkėjo gazo suknelę, o tamsūs plaukai buvo sukelti aukštyn dramblio kaulo ir kriauklių šukomis. Jos šypsena, jos žemyn nudelbtos akys. Iš ryto vėl pradėjo snigti. Ant elektros laidų jiems virš galvos vėrėsi mažyčiai pilko ledo karoliukai.

Į visa tai jis žvelgė įtariai. Sakė, kad pavojuje atsidūrusiam žmogui dera sapnuoti pavojaus sapnus, o visa kita — tik ilgesio ir mirties šauksmas. Miegojo mažai ir prastai. Sapnuodavo, kad vaikšto po žydintį mišką, kur priešais juos, jį ir vaiką, skraido paukščiai, o dangus — žydras lig skausmo, bet mokėsi išsibudinti iš tokių sireniškų pasaulių. Gulėjo patamsyje ir jautė burnoje tirpstant slėpiningą persiko iš kažkokio vaiduoklio sodo skonį. Galvojo: jeigu gyventų pakankamai ilgai, pasaulis pamažėle išnyktų visas. Kaip tas tolydžio mirštantis ką tik apakusio žmogaus pasaulis, kur visa pamažėle blunka iš atminties.

Iš dienos sapnų kelyje nubusti nepajėgdavo. Plumpino toliau. Prisiminė ją visą, išskyrus kvapą. Kaip ji sėdėjo greta teatre, kaip pasilenkė į priekį klausydamasi muzikos. Paauksuotas voliutas, sienines žvakides ir aukštas kolonų pavidalo draperijų klostes abipus scenos. Ji laikė jo ranką savo skreite, ir per ploną vasarinės suknelės audinį jis užčiuopė jos kojinių viršų. Sustabdyk tą kadrą. O dabar šaukis iš aukštybių savo tamsos bei šalčio ir būk prakeiktas.

Iš dviejų rastų senų šluotų jis sukurpė valytuvus ir vielomis pritaisė juos prie vežimėlio, kad brauktų dideles šakas nuo kelio prieš ratus, berniuką pasodino į vežimėlio krepšį, pats atsistojo ant užpakalinio skersinio, kaip daro šunimis kinkytų rogių varovai, ir abu pasileido žemyn kalvomis, kūnais vairuodami vežimėlį posūkiuose kaip bobslėjininkai. Tai buvo pirmas kartas, kai vyriškis po ilgos pertraukos išvydo berniuką šypsantis.

Ties kalvos viršūne driekėsi kelio linkis ir išsukimas iš jo. Senas takas, vedantis per mišką tolyn. Jie išėjo iš kelio, atsisėdo ant suolo ir dairėsi virš slėnio, kuriame žemė bangavo smėliuotame rūke. Apačioje tvylojo ežeras. Šaltas, pilkas, sunkus maitvanagių nulestame kraštovaizdžio dubenyje.

— Kas ten, tėveli?

— Užtvanka.

— Kam ji?

— Ji sutvindė ežerą. Kol užtvankos nebuvo, apačioje tekėjo tik upė. Užtvanka tekantį pro ją vandenį naudojo sukti dideliems vėdintuvams, vadinamosioms turbinoms, kurios generuodavo elektrą.

— Kad viskas būtų apšviesta.

— Taip. Kad viskas būtų apšviesta.

— Ar galime nueiti ten pažiūrėti?

— Bijau, kad ji per toli.

— Ar ta užtvanka bus čia dar ilgai?

— Manau, kad taip. Ji pastatyta iš betono. Tikriausiai stovės dar šimtus metų. Net tūkstančius.

— Kaip manai, ar tame ežere gali būti žuvų?

— Ne. Tame ežere nėra nieko.

Senų seniausiai kažkur labai arti šios vietos jis stebėjo, kaip sakalas sminga žemyn per visą mėlynos kalno sienos ilgį, krūtinkauliu nusmeigia viduriniąją iš gervių pulko ir ją nusineša apačioj tekančios upės link, tokią išstypusią, pribaigtą, vilkdamas jos palaidas, sušiauštas plunksnas per Stingų rudens orą.

Grūdėtas oras. Jo skonis tvyro burnoje. Juodu stovėjo lietuje tarsi naminiai gyvuliai. Paskui, laikydami brezentą virš galvos, toje apatiškoje dulksnoje patraukė priekin. Jų kojos buvo drėgnos ir sušalusios, o batai tiesiog akyse plyšo. Pernykštis derlius ant kalvos šlaitų — sunykęs susiplojęs. Pliki kalvagūbrio medžiai stirksojo lietuje, juodi, grublėti.

O sapnai tokie gausūs spalvų. Kaip dar kitaip mirtis tave pašauks? Nubudus šaltoje aušroje viskas beregint virto plėnimis. Lyg kažkokios staiga dienos šviesai atvertos senovės freskos, buvusios šimtmečiais palaidotos.

Rūkas išsisklaidė, šaltis irgi, ir jie galiausiai nusileido į erdvų žemupį, kur vis dar buvo matomi sudalyti arimai: viskas lig pat šaknų išmirę palei tuščias salpas. Jie trypčiojo po tą asfaltą. Aukšti sklembtų lentų namai. Rifliuotos geležies stogai. Rąstų kluonas lauke su nublukusių trijų metrų dydžio raidžių užrašu per visą stogo nuolydį: Aplankykite Uolos miestą.

Pakelės gyvatvorės virto juodų susiraizgiusių gervuogių eilėmis. Jokio gyvybės ženklo. Jis paliko berniuką stovėti ant kelio su revolveriu rankoje, o pats užlipo senais kalkakmenio laiptais ir, prisidengęs ranka akis, kad įžiūrėtų ką nors pro langus, nužingsniavo veranda. Vidun įėjo pro virtuvę. Ant grindų šiukšlės, seni laikraščiai. Porcelianas indaujoje su išsišovusia vidurine dalimi, puodeliai sukabinti ant kabliukų. Nužingsniavo koridoriumi ir sustojo svetainės tarpduryje. Jos kampe stovėjo senoviški vargonėliai su dumplėmis. Televizorius. Pigūs minkšti baldai ir sena rankų darbo vyšnios medžio drabužių spinta. Jis užkopė laiptais ir nužingsniavo per miegamuosius. Viskas apnešta plėnimis. Vaiko kambarys su žiūrinčiu į sodą kimštiniu šunimi ant palangės. Išnaršė drabužines. Išdraskė lovas ir išėjo su dviem geromis vilnos antklodėmis, nusileido laiptais žemyn. Podėlyje rado tris stiklainius naminių konservuotų pomidorų. Nupūtė nuo dangtelių dulkes ir apžiūrėjo juos. Kažkam prieš jį tie pomidorai jau buvo sukėlę įtarimą, galiausiai jis irgi jais suabejojo, išėjo lauk persimetęs per petį antklodes ir juodu vėl patraukė keliu.

Miesto pakraštyje užėjo prekybos centrą. Apšnerkštoje automobilių stovėjimo aikštelėje — keli seni vežimėliai. Savo vežimėlį paliko aikštelėje ir nupėdino šiukšlinais tarpais tarp eilių. Maisto skyriuje dėžių dugne rado truputį labai senų šparaginių pupelių ir tai, kas, regis, kitados buvo abrikosai, džiūvę taip ilgai, jog susiraukšlėjo į savo pačių atvaizdus. Berniukas sekė vyriškiui iš paskos. Lauk išsigavo pro užpakalines duris. Siauroje gatvelėje už parduotuvės — keli vežimėliai prekėms vežti, visi baisiausiai surūdiję. Jie vėl perėjo per parduotuvę, ieškodami antro vežimėlio, tačiau nerado. Prie durų gulėjo du nuversti ir laužtuvu atidaryti nealkoholinių gėrimų automatai. Pelenuose pilna pažirusių monetų. Vyriškis atsisėdo, panaršė po nusiaubtų automatų mechanizmą ir antrajame ranka užkliuvo už šalto metalinio cilindro. Iš lėto ištraukė ranką, sėdėjo ir žiūrėjo į kokakolą.

— Kas tai, tėveli?

— Vaišės. Tau.

Kas tai?

— Eikš. Atsisėsk.

Vyriškis atlaisvino berniuko kuprinės diržus, pastatė ją ant grindų jam už nugaros, užkišo nykščio nagą už aliuminio veržtuko ant skardinės viršaus ir atidarė ją. Prilenkė nosį prie skystų putų, kylančių iš skardinės, paskui padavė ją berniukui:

— Gerk, — paragino.

Berniukas paėmė skardinę.

— Jis putojantis, — pasakė.

— Gerk.

Berniukas pažiūrėjo į tėvą, paskui palenkė skardinę ir ėmė gerti. Sėdėjo ir mąstė apie tą gėrimą.

— Labai skanu, — pasakė.

— Taip.

— Pagerk ir tu, tėveli.

— Aš noriu, kad tu išgertum viską.

— Pagerk.

Vyriškis paėmė skardinę, gurkštelėjo ir grąžino berniukui.

— Tu gerk, — pasakė. — Pasėdėkime čia.

— Nes niekada negausiu išgerti kitos, taip?

— Niekada — ilgas laiko tarpas.

— Žinoma, — atsakė berniukas.

Sutemus kitai dienai jie jau buvo mieste. Ilgi betono sukiniai išvažiavimuose iš magistralinio greitkelio — lyg erdvaus juoko paviljono griuvėsiai tolumoje nusidriekusių tamsybių fone. Revolverį vyriškis laikė užsikišęs priekyje už diržo, striukės užtrauktukas — atsegtas. Visur aplinkui — mumijomis virtę lavonai. Mėsa priskretusi prie kaulų, raiščiai sudžiūvę taip, jog lankstėsi kaip viela. Susitraukę ir persikreipę balintos drobės spalvos veidai — it neseniai iš pelkės ištrauktų ten šimtmečiais išgulėjusių kūnų, pageltusi dantų aštriatvore. Visi jie buvo basi, sakytum kokio pasaulietinio ordino piligrimai, nes visų jų batai buvo seniai pavogti.

Juodu traukė tolyn. Vyriškis nesiliovė sekęs veidrodėlyje, kas dedasi jiems už nugarų. Vienintelis judantis daiktas gatvėse buvo vėjo pučiamos plėnys. Jie perėjo aukštą betono tiltą per upę. Apačioje — dokas. Pramogų laiveliai, pusiau įgrimzdę į pilką vandenį. Aukšti nuo suodžių apsiblausę jų dūmtraukiai.

Kitą dieną už kelių mylių į pietus nuo miesto, ties kelio posūkiu, kone pasiklydę tarp sudžiūvusių gervuogynų, jie užėjo seną karkasinį namą, su kaminais, su frontonais ir akmenine siena. Vyriškis sustojo. Paskui pradėjo stumti vežimėlį įvažiuojamąja alėja.

— Kas čia per vieta, tėveli?

— Tai namas, kuriame aš užaugau.

Berniukas stovėjo ir žiūrėjo į tą namą. Apsilaupiusi sienų apkala apačioje buvo beveik visa nuplėšta malkoms, vinys ir izoliacinė medžiaga stirksojo neuždengtos. Ant betoninės terasos gulėjo supuvusios atsijos, atneštos iš užpakalinės verandos.

— Ar užeisim vidun?

— Kodėl gi ne?

— Aš bijau.

— Negi nenori pamatyti, kur aš gyvenau?

— Ne.

— Nebijok.

— Ten gali kas nors būti.

— Nemanau.

— O jeigu bus?

Vyriškis stovėjo pakėlęs akis į frontoną ir žiūrėjo į savo buvusį kambarį. Paskui pažvelgė į berniuką.

— Nori palaukti čia?

— Ne. Tu visada taip sakai.

— Atsiprašau.

— Žinau. Bet tu taip darai.

Jie išsinėrė iš kuprinių, paliko jas terasoje, spyriais prasiskynė kelią pro šiukšles verandoje ir įsibrovė į virtuvę. Berniukas buvo tvirtai įsikibęs jam į ranką. Viskas čia atrodė beveik taip pat, kaip išliko vyriškio atmintyje. Kambariai tušti. Kambarėlyje prie valgomojo stovėjo plika geležinė lova, metalinis sulankstomas stalas. Tos pačios ketaus grotelės mažame židinyje. Pušiniai sienų paneliai buvo nuplėšti, liko vien tik balanų juostos. Vyriškis sustojo prie sienos. Dažytose židinio atbrailos lentose nykščiu užčiuopė skylutes, išmuštas plačiagalvių vinių, ant kurių prieš keturiasdešimt metų kabodavo puskojinės. „Kai aš buvau dar vaikas, čia švęsdavome Kalėdas.“ Pasisuko ir apsižvalgė po nusiaubtą kiemą. Sudžiūvusių alyvų raizgalynė. Gyvatvorės pavidalo. „Saitais žiemos vakarais, kai audra nutraukdavo elektros laidus, su seserimis sėdėdavome čia prie ugnies ir ruošdavome pamokas.“ Berniukas nenuleido nuo jo akių. Stebėjo besikreipiančius į jį nematomus pavidalus. „Mums metas eiti, tėveli“, — priminė. — „Taip“, — sutiko vyriškis. Bet iš vietos nepajudėjo.

Jie perėjo per valgomąjį, kur židinio plytos buvo tokios pat geltonos, kaip tądien, kai jis buvo sumūrytas, nes motina neapsikęsdavo, kai jos pajuosdavo. Grindys išsiklaipė nuo lietaus vandens. Svetainėje gulėjo sutrupėjusių kažkokio gyvūnėlio kaulų krūvelė. Gal katės. Prie durų — stiklinė. Berniukas suspaudė vyriškio ranką. Jie užkopė laiptais, pasisuko ir nužingsniavo koridoriumi. Ant grindų kėpsojo maži drėgno tinko kūgiai. Apnuogintos medinės lubų lentjuostės. Vyriškis stovėjo savo kambario tarpduryje. Nedidelė erdvė pakraigėje. „Aš čia miegodavau.

Mano lova stovėjo prie šitos sienos. Tomis naktimis, tais tūkstančiais naktų, kai aplankydavo vaiko vaizduotės sukurti sapnai, — tie prašmatnūs arba baugūs pasauliai, kuriuos gali įsivaizduoti, bet iš tikrųjų jų niekada nebūna.“ Jis atidarė drabužinės duris, pusiau tikėdamasis rasti savo vaikystės daiktus. Pro stogą įspindo atvira šalta dienos šviesa. Pilka kaip jo širdis.

— Mums metas eiti, tėveli. Ar jau galime eiti?

— Taip. Galime.

— Man baisu.

— Žinau. Atsiprašau.

— Man tikrai baisu.

— Viskas gerai. Mums nereikėjo čia ateiti.

Praslinkus trims naktims rytų kalnų papėdėje vyriškis nubudo patamsyje išgirdęs kažką artėjant. Gulėjo rankas prispaudęs prie šonų. Drebėjo žemė. Ji artinosi prie jų.

— Tėveli? — pašaukė berniukas. — Tėveli?

— Tššš. Nurimk.

— Kas tai, tėveli?

Tatai artėjo, garsėjo. Viskas aplink drebėjo. Paskui tatai praslinko po jais kaip požeminis traukinys, nugrumėjo tolyn į naktį ir pradingo. Berniukas verkdamas įsikibo į vyriškį, įkniubo galva jam į krūtinę.

— Tššš. Nusiramink.

— Man taip baisu.

— Žinau. Viskas gerai. Viskas jau praėjo.

— Kas tai buvo, tėveli?

— Tai buvo žemės drebėjimas. Jis jau praėjo. Mums nieko nenutiko. Tššš.

Pačiais pirmaisiais metais keliai buvo pilni pabėgėlių, į savo drabužius susisiautusių lyg į drobules. Užsismaukusių ant veido kaukes, su apsauginiais akiniais, sėdinčių savo skarmaluose ant šalikelių tarsi lakūnai iš sudužusio lėktuvo. Su visokio šlamšto prikrautais karučiais. Velkančių vaikiškus ar rankinius vežimėlius. Kaukolėse žibančiomis akimis. Tikėjimą praradę žmonių kiautai, svyrinėjantys grindiniu it klajokliai karštligės apimtoje šalyje. Galiausiai atsivėręs visa ko trapumas. Senos nerimą keliančios problemos, išsisklaidžiusios tuštumoje ir naktyje. Paskutinė kurio nors daikto akimirka drauge nusineša visą jų kategoriją. Išjungia šviesą ir išeina. Apsidairyk aplinkui. Visada — ilgas laiko tarpas. Bet berniukas žinojo tai, ką žinojo. Visada — išvis ne laikas.

Vyriškis sėdėjo prie pilko lango gaubiamas pilkos šviesos apleistame name vėlyvą popietę ir skaitė laikraštį, kol berniukas miegojo. Įdomios naujienos. Neįprasti patrauklūs rūpesčiai. Aštuntą valandą raktažolė susiskleidžia. Jis stebėjo berniuką miegant. Ar padarysi tai? Kai ateis laikas? Ar sugebėsi?

Juodu tupėjo ant kelio ir valgė šaltus seniai išsivirtus ryžius bei pupas. Jau pradėjusius rūgti. Nebuvo kur susikurti ugnies, kad ji nebūtų matoma. Miegojo susigūžę draugėn tarp sudvisusių skiautinių antklodžių patamsyje ir šaltyje. Vyriškis laikė berniuką prispaudęs prie savęs. Tokį menkutį. „Mano širdie, — ištarė. — Mano širdie.“ Tačiau žinojo, jei jis ir būtų geras tėvas, vis tiek galėjo būti taip, kaip sakė ji. Kad tas berniukas — viskas, kas buvo tarp mirties ir jo.

Vėlyvas metų laikas. Vyriškis vargiai težinojo, koks dabar mėnuo. Jis manė, kad jiems užteks maisto persikelti per kalnus, nors tikras nebuvo. Perėja per gūbrį buvo penkių tūkstančių pėdų aukštyje, o netrukus prasidės šalčiai. Sakė, jog jiems svarbiausia pasiekti pajūrį, tačiau nubudęs naktį žinojo, jog visa tai — tuščia ir neturi jokio pagrindo. Labai galimas daiktas, kad jie kalnuose numirs ir tiek tos bėdos.

Jie praėjo kurortinio miesto griuvėsius ir pasuko keliu į pietus. Mylių mylios sudegusio miško ant šlaitų ir sniegas anksčiau nei vyriškis tikėjosi. Ant kelio — jokių pėdsakų, niekur jokio gyvybės ženklo. Ugnies nujuodinti akmenys — it kokie lokių pavidalai ant tankiai mišku apaugusių šlaitų. Jis sustojo ant akmeninio tilto, kur vandenys apačioje miešėsi su tirštu moliu ir pamažėle susiplakdavo į pilką putą. Toje pačioje vietoje, kur kitados stebėdavo, kaip upėtakiai supasi tėkmėje, vilkdami savo tobulus šešėlius per dugno akmenis. Jie patraukė tolyn, berniukas klumpino vyriškio pramintu taku. Įsirėmę į vežimėlį, lėtai vingiuodami aukštyn keliais su staigiais posūkiais. Aukštai kalnuose vis dar degė laužai ir naktimis juodu matydavo jų šviesas — tamsiai oranžiškas, apneštas suodžių. Salo vis labiau, bet jie kūrendavo laužus kiaurą naktį ir palikdavo juos degančius, kai iš ryto patraukdavo tolyn. Vyriškis apmuturiavo berniuko ir savo kojas maišiniu audeklu, aprišo virve — kol kas sniegas nesiekė dešimties centimetrų, bet žinojo — kai tik jis taps gilesnis, jie gaus palikti vežimėlį. Jau dabar eiti buvo sunku, ir vyriškis dažnai sustodavo pailsėti. Atsukęs vaikui nugarą nuliumpino prie kelio krašto, susilenkė, rankomis įsirėmęs į kelius, ir kosėjo. Atsitiesė ir stovėjo žvelgdamas ašarotomis akimis. Ant pilko sniego — graži kraujo ūkana.

Nakvynės sustojo prie didžiulio akmens ir vyriškis iš mietų ir brezento sukurpė pastogę. Sukrovė laužą ir abu pradėjo vilkti žabarus, kad būtų kaip ištverti naktį. Išdriekė sudžiūvusių maudos šakų raizginį ant sniego, atsisėdo, susisupę į antklodes, stebėjo ugnį ir gėrė paskutinę kakavą, ištrauktą iš šiukšliadėžės prieš daugelį savaičių. Vėl snigo ir minkštos snaigės pamažėle leidosi iš juodumos žemyn. Vyriškis snūduriavo. Apgaubtas malonios šilumos. Ant jo užkrito berniuko šešėlis. Nešančio žabų glėbį. Jis stebėjo, kaip vaikas kursto liepsnas. Viešpaties Dievo ugnies drakonas. Aukštyn pliūptelėjo žiežirbos ir išnyko bežvaigždžiame danguje. Ne visi mirštantys žodžiai yra tiesa, o šis palaiminimas — ne mažiau tikras dėl to, kad atkirstas nuo savo pagrindo.

Jis nubudo paryčiais, kai laužas jau buvo vien žarijos, ir išėjo į kelią. Viskas tviskėte tviskėjo. Sakytum pagaliau sugrįžo dingusios saulės. Sniegas — oranžiškas ir virpantis. Miško gaisras skynėsi kelią palei pavojingus židinius virš jų, apniukusio dangaus fone švysčiodamas ir mirgėdamas nelyginant šiaurės pašvaistė. Nors ir visas sustiręs, vyriškis stovėjo ten ilgai. Toji spalva sujudino jame kažką seniai pamiršta. Išvardyk. Pasakyk litaniją. Prisimink.

Darėsi šalčiau. Niekas nejudėjo tame aukštame pasaulyje. Ore tvyrojo tirštas medžio dūmų tvaikas. Vyriškis stūmė vežimėlį per sniegą. Po kelias mylias kasdien. Visai nenutuokė, kaip dar toli iki viršūnės. Jie valgė tausodami maistą ir visą laiką buvo alkani. Vyriškis sustojo ir dairėsi aplinkui. Toli apačioje — upė. Kaip toli jie atkako?

Sapne ji sirgo ir jis ją slaugė. Tas sapnas atrodė kaip aukojimas, nors jis manė kitaip. Jis ja nepasirūpino, ji numirė viena kažkur tamsoje, ir nėra kito sapno nei kito pasaulio būdraujant, nei kitos pasakos pasekti.

Šitam kely nėra dievą bylojančių žmonių. Jie dingo, aš likau, ir jie drauge nusinešė pasaulį. Klausimas: kuo gi tas niekada nebus skirias nuo niekada nebuvo?

Nematomo mėnulio tamsa. Naktys dabar tik vos šviesesnės. Dieną ištremta saulė suka ratus aplinkui žemę lyg lempa nešina liūdinti motina.

Žmonės, sėdintys ant šaligatvio brėkštant aušrai, pusiau sudegę ir teberūkstantys drabužiuose. Tarsi nevykėliai savižudžiai sektantai. Kiti ateis jiems padėti. Metus ant kalnų gūbrių degė laužai, buvo girdėti beprotiškas giedojimas. Ir žudomų žmonių riksmai. Dieną — numirėliai, pasmeigti ant smaigų prie kelio. Ką jie padarė? Bausmių pasaulio istorijoje gal būta net daugiau negu nusikaltimų, pamanė jis, bet tai jam buvo menka paguoda.

Oras retėjo ir jis pamanė, kad viršūnė jau netoli. Gal net rytoj jie ją pasieks. Rytoj atėjo ir praėjo. Nebesnigo, tačiau ant kelio sniegas siekė penkiolika centimetrų ir stumti vežimėlį per tas įkalnes buvo be galo alinantis darbas. Jis pamanė, kad reiktų jį palikti. Kiek jie paneštų? Stovėjo ir žiūrėjo į tuos plikus šlaitus. Pelenai dribo ant sniego, kol jis beveik pajuodo.

Ties visais posūkiais atrodė, jog perėja — čia pat, ir staiga vieną vakarą jisai sustojo, apsidairė ir atpažino ją. Prasegė striukės apykaklę, nusmaukė gobtuvą ir stovėjo klausydamasis. Vėjas negyvose juodų maudų rikiuotėse. Tuščia automobilių stovėjimo aikštelė apžvalgos punkte. Berniukas stovėjo greta jo. Kur kartą, labai seniai, jis žiemą stovėjo su savo tėvu.

— Kas tai, tėveli? — paklausė berniukas.

— Tai kalnų perėja. Tai ji.

Iš ryto jie paspartino žingsnį. Buvo labai šalta. Po pietų vėl ėmė snigti, jie anksti susikūrė nakvynvietę, susigūžė po brezento nuolydžiu ir stebėjo, kaip į laužą leidžiasi snaigės. Ryte ant žemės per kelis pirštus gulėjo naujo sniego, bet nebesnigo ir buvo taip tylu, kad jie beveik girdėjo plakant savo širdis. Vyriškis užkrovė malkų ant žarijų, įpūtė ugnį, tada nuplumpino per sniegą ištraukti vežimėlio. Peržiūrėjo skardines, sugrįžo, jie susėdo prie laužo ir valgė paskutinius krekerius ir dešrą iš skardinės. Kuprinės kišenėje vyriškis rado paskutinį pusę pakelio kakavos, užplikė ją berniukui, tada prisipylė į savo puodelį karšto vandens ir sėdėjo, pūsdamas į jo kraštą.

— Tu pažadėjai to nedaryti, — prabilo berniukas.

— Ko?

— Tu juk žinai, tėveli.

Vyriškis išpylė karštą vandenį atgal į prikaistuvį, paėmė berniuko puodelį ir įsipylė truputį kakavos, tada grąžino jam puodelį.

— Turiu nuolat tave stebėti, — papriekaištavo vaikas.

— Žinau.

— Jeigu sulaužai mažus pažadus, sykiu sulaužai ir didelius. Tu taip sakei.

— Žinau. Bet aš nelaužysiu.

Jie kiaurą dieną pietiniu šlaitu klampojo nuo perėjos žemyn. Gilesnėse pusnyse vežimėlis išvis neberiedėjo ir vyriškiui tekdavo vilkti jį paskui save, viena ranka skinantis kelią. Bet kur, tik ne kalnuose, jie būtų ką nors radę, ką būtų galėję panaudoti kaip roges. Kokią nors seną metalinę iškabą ar stogo skardos lakštą. Autai ant kojų permirko kiaurai, juodu šalo ir drėko kiaurą dieną. Vyriškis palinko ant vežimėlio atsikvėpti, berniukas laukė. Kažin kas šaižiai pokštelėjo kažkur kalnuose. Paskui dar kartą. „Tai tik medis nuvirto, — paaiškino vyriškis. — Nieko baisaus.“ Berniukas žvelgė į negyvus pakelės medžius. „Nieko baisaus, — pakartojo vyriškis. — Anksčiau arba vėliau visi medžiai pasaulyje nuvirs. Bet ne ant mūsų.“

— Iš kur žinai?

— Žinau, ir tiek.

Vis dėlto jie priėjo skersai kelio gulinčius medžius ir gavo iškrauti vežimėlį, viską pernešti per išvartas ir vėl sukrauti į vežimėlį. Berniukas rado žaislus, kuriuos pamiršo turėjęs. Išsirinko geltoną sunkvežimį ir jie patraukė tolyn, uždėję jį ant brezento viršaus.

Nakvynvietę susikūrė šlaito aikštelėje tolimiausiame užšalusio pakelės upokšnio krašte. Vėjas nupūtė nuo ledo plėnis, ir jis paliko juodas, o upokšnis atrodė tarsi pro mišką vingiuojantis bazalto takas. Jie pasirinko žabarų nuo šlaito krašto šiaurėje, kur buvo ne taip drėgna, išstumdė ištisus medžius ir juos nusitempė paskui save stovyklon. Užkūrė ugnį, ištiesė brezentą ir ant mietų pakabino drėgnus drabužius, kad garuotų ir dvoktų, o patys atsisėdo nuogi, susivynioję į skiautinių antklodes, vyriškis laikė prispaudęs sau prie pilvo berniuko kojas, kad jos sušiltų.

Berniukas naktį nubudo unkščiodamas ir vyriškis suglėbė jį rankomis.

— Tšš, — ištarė, — tšš. Nurimk.

— Susapnavau baisų sapną.

— Žinau.

— Papasakoti?

— Jei nori.

— Aš turėjau tą pingviną, kurį tu prisukdavai, ir jis krypuodavo ir pliaukšėdavo sparnais. Mes buvome namuose, kur anksčiau gyvenome, ir jis atėjo iš už kampo, bet niekas jo neprisuko ir tai buvo labai baisu.

— Nusiramink.

— Sapne tai buvo daug baisiau.

— Žinau. Sapnai iš tikrųjų gali būti labai baisūs.

— Kodėl aš susapnavau tą baisų sapną?

— Nežinau. Bet dabar viskas gerai. Eisiu užmesiu kelias malkas ant laužo. O tu miegok.

Berniukas nieko neatsakė. Paskui išpyškino:

— Prisukimo raktelis nesisuko.

Išsigauti iš sniego užtruko dar keturias dienas ir net tuomet ties vienu kitu kelio posūkiu driekėsi sniego lopai, o patsai kelias nuo tolėliau susikaupusių kalnų nuotėkių buvo juodas, drėgnas. Jie išėjo prie gilaus tarpeklio krašto, kur žemai apačioje tekėjo upė. Sustojo ir klausėsi.

Aukšti akmens skardžiai kanjono tolumoje su įsikibusiais į juos plonyčiais juodais medžiais. Upės čiurlenimas nuščiuvo. Paskui vėl pasigirdo. Aukštyn pučiantis šaltas vėjas iš apačioje nusidriekusio krašto. Jie ėjo visą dieną, kol priėjo tą upę.

Vežimėlį paliko mašinų stovėjimo aikštelėje ir nužingsniavo per mišką. Nuo upės sklido tylus grumenimas. Tai buvo krioklys, virstantis nuo aukštos uolos kyšulio ir per pilką rūko drobulę krintantis du su puse metro į tvenkinį apačioje. Jie užuodė vandenį ir pajuto jo skleidžiamą šaltį. Drėgnų upės akmenėlių kranto pakopa. Vyriškis stovėjo ir stebėjo berniuką. „Oho!“ — ištarė tas. Jis negalėjo atitraukti akių nuo krioklio.

Vyriškis pritūpė, pasėmė saują akmenėlių, pauostė ir paleido juos nubarškėt žemyn. Nugludinti, apvalūs, glotnūs kaip stiklo rutuliukai ar kaip gysloti ir ruožuoti akmens rombai. Juodos plokštelės ir nugludinto kvarco gabalėliai — visi tokie ryškūs nuo upės kylančioje migloje. Berniukas žengė į priekį, pritūpė ir apsišlakstė tamsiu vandeniu.

Krioklys į tvenkinį krito beveik per patį vidurį. Pilka varškė sukos ratu. Juodu stovėjo susiglaudę, šaukdami vienas kitam per krioklio gausmą.

— Ar jis šaltas?

— Taip. Ledinis.

— Ar nori įbristi?

— Nežinau.

— Žinoma, nori.

— Ar galima?

— Varyk.

Vyriškis atsisegė striukės užtrauktuką ir leido jai nukristi ant akmenėlių, berniukas atsistojo, abu išsirengė ir įžengė į vandenį. Pamėkliškai išbalę ir virpėdami. Berniukas buvo toks liesas, kad vyriškiui nustojo plakusi širdis. Jis nėrė po vandeniu, išniro gaudydamas orą, pasisuko ir atsistojo mojuodamas rankomis.

— Ar man ten bus virš galvos? — šūktelėjo berniukas.

— Ne. Eikš.

Vyriškis pasisuko ir nuplaukė prie krioklio, palindo po jo srove. Berniukas stovėjo iki juosmens vandenyje, susiėmęs pečius, ir šokčiojo aukštyn žemyn. Vyriškis grįžo ir jį apkabino. Laikė jį ir pliuškeno, berniukas gaudė orą ir vandenyje malė rankomis bei kojomis.

— Tau puikiai išeina, — pagyrė vyriškis. — Puikiai.

Juodu drebėdami apsirengė ir taku užkopė prie upės į viršų. Nužingsniavo palei uolas tenai, kur upė, regis, išnyko begalybėje, ir, kai berniukas įsidrąsino žengti per paskutinę uolos iškyšą, vyriškis jį prilaikė. Upė sūkuriavo virš uolos krašto ir krito žemyn tiesiai į tvenkinį. Visa upė. Berniukas įsikibo į vyriškio ranką.

— Jis iš tikrųjų toli, — ištarė.

— Gana toli.

— Ar užsimuštum, jei nukristum?

— Užsigautum. Atstumas didelis.

— Tikrai labai baisu.

Juodu traukė per mišką. Šviesa blėso. Lenkė seklumas palei viršutinę upės dalį tarp didžiulių išdžiūvusių medžių. Vešlus pietų miškas, kuriame kitados augo mandragoros ir marenikės. Ženšenis. Šiurkščios nudžiūvusios rododendrų šakos — susipynusios, gumbuotos, juodos. Vyriškis sustojo. Kažkas tarp plėnių mulče. Pasilenkė, nubraukė ranka. Mažytė jų kolonija, susitraukusių, išdžiūvusių, susiraukšlėjusių. Pakėlė vieną, palaikė, pauostė. Nukando galiuką ir pakramtė.

— Kas tai, tėveli?

— Briedžiukai. Tai briedžiukai.

— Kas yra briedžiukai?

— Tokie grybai.

— Ar valgomi?

— Taip. Atsikąsk.

— Ar gardūs?

— Atsikąsk.

Berniukas grybą pauostė, atsikando ir stovėdamas kramtė. Pažiūrėjo į tėvą.

— Labai gardūs, — pasakė.

Jie susirinko briedžiukus, tokius mažus, neįprastai atrodančius daiktus, ir vyriškis supylė juos į berniuko striukės gobtuvą. Paskui sugrįžo į kelią, kur paliko vežimėlį, o nakvynvietę susikūrė greta upės tvenkinio prie krioklio. Nuo briedžiukų numazgojo žemes ir plėnis ir pamerkė juos prikaistuvyje į vandenį. Kol vyriškis sukūrė laužą, sutemo, jis ant rąsto supjaustė saują grybų vakarienei, subėrė juos į prikaistuvį drauge su riebia kiauliena iš pupelių skardinės, tada pastatė prikaistuvį ant žarijų troškintis. Berniukas nenuleido nuo jo akių.

— Čia gera vieta, tėveli, — pasakė.

Tuos mažyčius grybus suvalgė drauge su pupelėmis, išgėrė arbatos, o desertui buvo kriaušės iš skardinės. Vyriškis sustūmę laužą prie uolos rumbės ir ištempė už nugarų brezentą, kad atmuštų šilumą, paskui juodu šiltai sėdėjo savo prieglobstyje ir vyriškis pasakojo berniukui istorijas. Senas istorijas apie narsą ir teisingumą, kaip jas prisiminė, kol berniukas galiausiai po antklodėmis užmigo, tada vyriškis pakurstė ugnį, atsigulė, sušilęs, sotus, ir klausėsi tylaus krioklio grumenimo juodviem už nugarų tame tamsiame, nuskurdusiame miške.

Iš ryto jis patraukė taku palei upę pasroviui. Berniukas neapsiriko sakydamas, kad čia gera vieta, ir vyriškis norėjo patikrinti, ar neras kokio nors kitų svečių ženklo. Nerado nieko. Stovėjo ir žiūrėjo į upę, kur jinai suposi, kilpodama į tvenkinį, garbiniavosi ir sūkuriavo. Nusviedė baltą akmenį į vandenį, bet tas išnyko taip staiga, lyg kas nors būtų jį prarijęs. Kitados jis jau buvo stovėjęs prie tokios upės ir stebėjęs, kaip upėtakiai blyksteli duburio gelmėje, neįžiūrimi arbatos spalvos vandenyje, nebent tik tomis akimirkomis, kai pasisukdavo ant šono pasisotinti. Atspindėdami saulės blyksnį giliai tamsoj — lyg peilių švystelėjimas oloje.

— Mes negalime čia pasilikti, — pasakė vyriškis. — Kas dieną darosi vis šalčiau. Ir tas krioklys masina. Jis priviliojo mus, privilios ir kitus, o mes nežinom, kas jie bus, ir neišgirsim jų ateinant.

Čia nesaugu.

— Pabūkim čia dar vieną dieną.

— Čia nesaugu.

— O gal mes galim rasti kokią nors kitą vietą prie šitos upės.

— Turim judėti į priekį. Turim traukti į pietus.

— Ar šita upė teka į pietus?

— Ne.

— Ar galėčiau pažiūrėti ją žemėlapyje?

— Taip. Palauk, ištrauksiu jį.

Sudriskęs naftos kompanijos kelių žemėlapis kitados buvo ištisinis, o dabar iš jo liko atskiri lapai, kampuose sunumeruoti pieštuku, kad būtų galima jį vėl sudėti. Vyriškis perbėgo pirštais per suminkštėjusius lapus ir ištiesė tuos, kurie rodė jų buvimo vietą.

— Mes pereisime tiltą čia. Regis, jis už trylikos kilometrų ar panašiai. Štai čia upė. Ji teka į rytus. Mes eisime keliu štai čia, 36 ) palei rytinį kalnų šlaitą. Tos juodos linijos žemėlapyje — mūsų keliai. Valstijų keliai.

— Kodėl jie vadinami valstijų keliais?

— Nes kitados priklausė valstijoms. Tam, kas buvo vadinama valstijomis.

— Bet valstijų jau nebėra?

— Ne.

— Kas joms nutiko?

— Nelabai žinau. Geras klausimas.

— O keliai tebėra.

— Taip. Dar kurį laiką bus.

— Kaip ilgai?

— Nežinau. Gal dar ilgokai. Nėra kam jų sunaikinti, tad kurį laiką jie dar tvers.

— Bet juose nebebus automobilių nei sunkvežimių.

— Nebebus.

— Gerai.

— Ar tu jau pasiruošęs?

Berniukas linktelėjo galva. Jis nusišluostė į rankovę nosį, užsidėjo kuprinukę, vyriškis sudėjo atgal žemėlapio dalis, atsistojo, ir berniukas pro pilką medžių užtvarą nusekė jam iš paskos į kelią.

Kai apačioje pasirodė tiltas, jie išvydo skersai jo dryksantį didžiulį į sulenktus geležinius turėklus įstrigusį avariją patyrusi vilkiką. Vėl lijo, jie ten stovėjo, o lietus švelniai teškeno į brezentą. Įdėmiai žvelgė iš mėlynos tamsos po plastiku.

— Ar mes galėtume jį apeiti? — paklausė berniukas.

— Nemanau. Gal kartais galėtume po juo pralįsti. Gali tekti iškrauti vežimėlį.

Tiltas upės krantus jungė viršum jos slenksčio. Priėję kelio posūkį jie išgirdo jį ūžiant. Vėjas plėšė žemyn siauru tarpekliu; tvirtai laikydami brezento, į kurį buvo susisiautę, kampus, jie užstūmė vežimėlį ant tilto. Pro geležinius turėklus matė upę. Po jos slenksčiu driekėsi geležinkelio tiltas, paremtas kalkakmenio stulpais. Stulpų akmenys virš upės nuo pakilusio vandens buvo gerokai dėmėti, o upės linkis — užgrioztas didžiulėmis juodomis šakomis, krūmais bei medžių kamienais.

Tasai vilkikas riogsojo čia jau daug metų, jo padangos po ratlankiais buvo subliūškusios ir susiraukšlėjusios. Priekis kėksojo įsispraudęs į tilto turėklus, o priekaba, nuo viršutinės plokštės nuslydusi į priekį, buvo užspaudusi vairuotojo kabinos galą. Užpakalinė priekabos dalis nukaro, išlenkė turėklą kitoje tilto pusėje ir kabojo virš upės tarpeklio, išlindusi per kokį metrą. Vyriškis stumtelėjo vežimėlį po priekaba, bet užkliuvo jo rankena. Jiems teko pakišti jį po apačia pavertus ant šono. Uždengęs brezentu vyriškis paliko vežimėlį lietuje, paskui abudu kaip antinai nukrypavo po priekaba, vyriškis paliko ten, sausoje vietoje, susigūžusį berniuką, o pats užlipo ant benzino bako laiptelio, nuvalė nuo stiklo vandenį ir pažvelgė į kabinos vidų. Tada žengė atgal, pasistiebė, atidarė duris, įlipo į kabiną ir vėl uždarė duris. Sėdėjo jos viduje ir žvalgėsi aplinkui. Senas sulankstomas gultas už sėdynės, pritinkantis šuns būdai. Ant grindų — popieriai. Dėtuvė buvo atidaryta, bet tuščia. Vyriškis nusiropštė į galą tarp sėdynių. Ten ant suolo gulėjo kietas sudrėkęs čiužinys ir stovėjo mažytis šaldytuvas atviromis durimis. Žemyn nulenkiamas stalas. Ant grindų — seni laikraščiai. Vyriškis patikrino faneros spinteles virš galvos, bet jos buvo tuščios. Po suolu gulėjo stalčiai, jis juos ištraukė ir peržvelgė juose buvusį šlamštą. Vėl nusikabarojo į kabiną, atsisėdo į vairuotojo sėdynę ir pro lėtą lietaus čiurkšlę ant stiklo žiūrėjo žemyn į upę. Smulkus lietaus barbenimas į metalinį stogą ir pamažėle ant visko nusileidžiančios sutemos.

Tą naktį jie miegojo vilkike, iš ryto lietus liovėsi, ir jie iškrovė vežimėlį, viską po vilkiko apačia prakišo į kitą pusę ir ten vėl sukrovė atgal. Po tiltu, maždaug trimis metrais žemiau, dryksojo pajuodusios sudegintų padangų liekanos. Vyriškis stovėjo ir žiūrėjo į priekabą.

— Kaip manai, kas joje? — paklausė.

— Nežinau.

— Mudu čia ne pirmieji. Todėl tikriausiai nieko.

— Į ją nėra kaip įsigauti.

Vyriškis priglaudė ausį prie priekabos krašto, padaužė delnu per metalo lakštą.

— Skamba lyg būtų tuščia, — tarė. — Gal į ją galima patekti pro stogą. Kitaip kas nors jau būtų prapjovęs šone skylę.

— Kuo gi būtų galėjęs prapjauti?

— Būtų radęs ką nors.

Vyriškis nusivilko striukę, užmetė ją ant priekabos viršaus, tada užlipo ant vilkiko buferio, paskui ant variklio gaubtuvo, tada per priekinį stiklą užsikabarojo ant kabinos viršaus. Ten atsistojo, pasisuko ir pažvelgė žemyn į upę. Po kojomis — drėgnas metalas. Pažvelgė į berniuką. Tasai atrodė sunerimęs. Vyriškis pasisuko, pasistiebė, įsikibo į priekabos priekį ir pamažėle prisitraukė aukštyn. Daugiau nebuvo kas daryti, prisitraukti liko labai nedaug. Perkėlė vieną koją per kraštą ir pakibo ant jo. Paskui dar prisitraukė, persirito per kraštą ir atsisėdo.

Stogo trečdalio atstu švietė stoglangis ir vyriškis nurepečkojo prie jo. Dangčio jau nebebuvo, iš furgono tvoskė drėgna fanera ir tas prarūgęs jam jau pažįstamas kvapas. Kelnių kišenėje jis turėjo žurnalą, išsitraukė jį, išplėšė kelis lapus, suglamžė juos, išsitraukė žiebtuvėlį, uždegė lapus ir nusviedė juos į tamsą. Pasigirdo tylus švilpesys. Vyriškis nupūtė dūmus ir pažvelgė į furgono vidų. Maža ant grindų liepsnojanti ugnelė atrodė esanti kažkur labai toli. Vyriškis nuo jos spindesio prisidengė ranka akis, tada pamatė viską kone iki pat tos dėžės galo. Žmonių kūnai. Issidrėbę įvairiausiomis pozomis. Sudžiūvę ir susitraukę sutrūnijusiuose drabužiuose. Degančio popieriaus gniužulėlis virto liepsnos sruogele, paskui suvis užgeso, akimirką palikęs tame įkaityje neryškų marginį, panašų į gėlės, — susilydžiusios rožės pavidalas. Paskui viskas vėl aptemo.

Tą naktį jie praleido miške, ant kalno keteros, stūksančios virš plačios į pietus nusidriekusios lygumos kalnų papėdėje. Vyriškis prie uolos sukrovė laužą, ir juodu subaigė briedžiukus su skardine špinatų. Naktį kalnuose virš jų įsisiautė audra, ji leidosi žemyn kanonadomis, pokšėdama bei dundėdama, o nuogai pilkas pasaulis tolydžio išnirdavo iš nakties, apgaubtas paslaptingų žaibo blyksnių. Berniukas prigludo prie vyriškio. Audra nuslinko tolyn. Trumpai pabarbeno kruša, paskui pradėjo lyti lėtas šaltas lietus.

Kai vyriškis nubudo, buvo dar tamsu, bet nebelijo. Lygumoje — rūkana. Jis atsistojo ir nužingsniavo ketera. Mylių mylias išdrikusi ugnies migla. Vyriškis pritūpė, įsistebeilijo į ją. Užuodė dūmus. Paseilėjo pirštą, pakėlė prieš vėją. Kai atsistojo ir pasisuko eiti atgal, brezentas švietė iš vidaus, kur berniukas jau buvo nubudęs. Tas mėlynas trapus pavidalas tamsoje atrodė lyg aukščiausia stadija kažkokios paskutinės avantiūros pasaulio pakraštyje. Kažkas beveik neįmenama. O taip ir buvo.

Visą kitą dieną jie traukė per tvyrančią medžio dūmų miglą. Lomose dūmai iš žemės kilo lyg rūkas, o ploni juodi medžiai šlaituose degė it pagoniškų žvakių eilės. Į dienos pabaigą priėjo vietą, kur ugnis kirto kelią, ir jo danga dar buvo šilta, o tolėliau po kojomis ėmė minkštėti. Karšta juoda derva traukė savin batus ir jiems žengiant tįso siaurais ruožais. Jie sustojo. „Turime palaukti“, — pasakė vyriškis.

Sugrįžo savo pėdsakais, nakvynvietę įsirengė, galima sakyti, ant kelio, o kai ryte patraukė tolyn, makadamas jau buvo atvėsęs. Neilgai trukus priėjo dervoje įspaustus pėdsakus. Išdygusius tiesiog nei iš šio, nei iš to. Vyriškis pritūpė ir ėmė juos tyrinėti. Kažkas išėjo iš miško naktį ir nužingsniavo išsilydžiusiu keliu.

— Kas tai? — paklausė berniukas.

— Nežinau. Kas yra kažkas?

Jie pasivijo jį, šliurinantį priešais keliu, palengva velkantį vieną koją ir retkarčiais sustojantį pastovėti, susikūprinusį, nesiryžtantį traukti tolyn.

— Ką darysime, tėveli?

— Nieko tokio. Tik eikime iš paskos ir stebėkime.

— Žiūrėkime, kas bus.

— Taip. Žiūrėkime, kas bus.

Juodu ilgokai sekė jam iš paskos, bet, taikydamiesi prie jo žingsnio, prarado dieną, o galiausiai jis tiesiog atsisėdo ant kelio ir nebesikėlė. Berniukas įsikibo į tėvo striukę. Abu tylėjo. Žmogus atrodė toks pat apdegęs kaip ir tasai kraštovaizdis, drabužiai — suskrudę ir pajuodę. Viena jo akis buvo tiktai juoda dėmė, o plaukai — utėlėtas pelenų perukas ant pajuodusios kaukolės. Kai vyriškis su berniuku žengė pro šalį, jis nudelbė akis žemyn. Lyg būtų prasižengęs. Jo batai buvo suvarstyti viela ir aplipę kelio derva, jis sėdėjo tylėdamas, sulinkęs savo skarmaluose. Berniukas ėjo ir vis gręžiojosi.

— Tėveli? — sušnabždėjo. — Kas jam nutiko?

— Jį nutrenkė žaibas.

— Ar mes galime jam padėti? Tėveli?

— Ne. Mes negalime jam padėti.

Berniukas nesiliovė traukęs jį už skverno.

— Tėveli? — kartojo.

— Liaukis.

— Ar mes galime jam padėti?

— Ne. Mes negalime jam padėti. Jam jau niekas nebepagelbės.

Jie traukė tolyn. Berniukas verkė. Ir vis gręžiojosi atgal. Kai nusileido į kalvos papėdę, vyriškis sustojo, pažvelgė į berniuką, paskui atsigręžė į kelią. Sudegėlis gulėjo pargriuvęs ir iš taip toli net nebūtum pasakęs, kas tai. „Atleisk, — prabilo vyriškis. — Bet mes neturime ko jam duoti. Niekuo negalime jam padėti. Apgailestauju dėl to, kas jam nutiko, bet mes negalime to ištaisyti. Juk supranti, ar ne?“ Berniukas stovėjo nudelbęs akis. Pritariamai linktelėjo galva. Paskui abudu nužingsniavo tolyn ir berniukas nebeatsigręžė.

Vakare — blausi sieringa laužų šviesa. Stovintis pakelės griovių vanduo pajuodęs nuo nuotakų. Apgaubti rūko kalnai pradingo. Jie perėjo betoniniu tiltu per upę, jos tėkmėje palengva slinko plėnių ir skysto molio sruogos. Suanglėję medgaliai. Galiausiai jie sustojo, pasuko atgal ir nakvynvietę susikūrė po tiltu.

Vyriškis piniginę nešiojosi, kol ji pratrynė kelnėse kampo pavidalo skylę. Vieną dieną atsisėdo šalikelėje, išsitraukė ją ir peržiūrėjo jos turinį. Truputis pinigų, kreditinės kortelės. Vairuotojo pažymėjimas. Žmonos nuotrauka. Išdėliojo viską ant asfalto. Kaip lošimo kortas. Nusviedė į mišką pajuodusią nuo prakaito odos skiautę ir sėdėjo, rankose laikydamas nuotrauką. Paskui ir ją padėjo ant kelio, atsistojo, ir jie patraukė tolyn.

Ryte jis gulėjo ir žiūrėjo į molio lizdus, kuriuos kregždutės susuko kampuose po tiltu. Pažvelgė į berniuką, bet tas nusisuko ir gulėjo žiūrėdamas į upę.

— Mes nieko negalėjome padaryti.

Berniukas neatsakė.

— Jis numirs. Mes negalime pasidalyti su juo tuo, ką turime, nes ir mudu numirsime.

— Žinau.

— Tai kada vėl pradėsi su manimi kalbėtis?

— Aš kalbuosi dabar.

— Iš tikrųjų?

— Taip.

— Gerai.

— Gerai.

Jie stovėjo ant tolimo upės kranto ir šaukė jam. Apskarę dievai, susisiautę į savo skarmalus, gūrino per tą dykrą. Traukė išdžiūvusiu mineralų jūros dugnu, o ji dryksojo suskeldėjusi ir sudužusi lyg būtų nukritusi lėkštė. Fatališko gaisro takai sukrekusiame smėlyje. Tos figūros išnyko tolumoje. Vyriškis nubudo ir gulėjo patamsyje.

Laikrodžiai sustojo ties 1:17. Pailgas šviesos šlytis, paskui — duslių smūgių serijos. Jis atsikėlė ir nuėjo prie lango. „Kas tai?“ — paklausė ji. Jis neatsakė. Nuėjo į vonią, spustelėjo elektros jungtuką, tačiau srovė jau buvo dingusi. Blyškus rausvas švytėjimas lango stikle. Priklaupė ant vieno kelio, pakėlė svertą voniai užkimšti ir iki pat galo atsuko abudu čiaupus. Ji stovėjo tarpduryje su naktiniais marškiniais, įsikibusi į staktą, viena ranka susiėmusi pilvą.

— Kas tai? — paklausė ji. — Kas čia dedasi?

— Nežinau.

— Kodėl nusprendei išsimaudyti?

— Aš nesimaudau.

Kartą anais senais laikais jis nubudo tuščiame miške ir gulėjo toje rūsčioje tamsoje klausydamasis paukščių keliauninkų, pulkais skrendančių jam virš galvos. Jų prislopinto gagėjimo viršuj, už mylių mylių, kur jie suko ratus apie žemę taip pat beprasmiškai, kaip spiečiais slenkančios palei dubens kraštą skruzdėlės. Jis nesiliovė linkėjęs jiems geros kloties, kol jie pradingo. Daugiau jų niekada nebegirdėjo.

Jis turėjo kortų malką, kurią rado rašomojo stalo stalčiuje viename name. Kortos buvo nušiurusios, aptriušusiais galais ir trūko dviejų kryžių, bet vis tiek juodu kartais palošdavo prie laužo liepsnos, susivynioję į antklodes. Vyriškis stengėsi prisiminti vaikystės laikų žaidimų taisykles. Senmergės. Kai kurių visto versijų.

Buvo tikras, kad daugumos jų neprisiminė teisingai, tad kūrė naujus žaidimus ir sugalvodavo jiems pavadinimus. „Pašėlusi rodomoji lazdelė, arba Remiantis katinas“. Kartais vaikas paklausdavo jo apie pasaulį, kurio jis jau net neprisiminė. Ir jis ilgai galvodavo, kaip atsakyti. Juk praeities nebėra. Ko tu norėtum? Galiausiai liovėsi išradinėjęs dalykus, nes ir jie buvo netikri ir juos kalbėdamas jis jautėsi prastai. Vaikas turėjo savų fantazijų. Kaip viskas bus pietuose. Apie kitus vaikus. Vyriškis stengėsi neleisti joms įsivešėti, tačiau širdis tam priešinosi. O kieno nesipriešintų?

Šiukštu daryti atsitiktinų darbų sąrašus. Diena pati sau nulemia sėkmę. Ta valanda. Vėliau — neegzistuoja. Vėliau tai — dabar. Visos malonės ir grožio apraiškos, kurias žmogus susideda į širdį, vienodai sąlygota skausmo. Jų gimimas iš sielvarto ir pelenų. „Tai va, — sušnibždėjo jis miegančiam berniukui. — Aš turiu tave.“

Jis prisiminė ant kelio paliktą nuotrauką ir pagalvojo, jog privalėjo pasistengti, kad ji išliktų jų gyvenimuose, bet nežinojo kaip. Nubudo kosėdamas ir paėjėjo kiek toliau, kad neišbudintų berniuko. Žengė patamsy palei akmeninę sieną, susisupęs į antklodę, kaip atgailautojas atsiklaupė ant pelenų. Kosėjo, kol burnoje pajuto kraujo skonį, ir garsiai ištarė jos vardą. Pamanė, gal bus ištaręs jį per miegus. Kai grįžo, berniukas jau buvo pakirdęs.

— Atleisk, — atsiprašė.

— Nieko.

— Miegok.

— Norėčiau būti su mama.

Vyriškis nieko neatsakė. Prisėdo prie tos mažytės figūrėlės, susivyniojusios į antklodes. Po valandėlės tarė:

— Turėjai omeny, jog norėtum būti numiręs.

— Taip.

— Neturėtum šitaip kalbėti.

— Bet kalbu.

— Nekalbėk taip. Nedera taip kalbėti.

— Aš negaliu susilaikyti.

— Žinau. Bet privalai.

— Kaip man tai padaryti?

— Aš nežinau.

— Mes — išlikę gyvi, — tarė jis jai pro skyrusią juos lempos liepsną.

— Išlikę gyvi? — perklausė ji.

— Taip.

— Dėl Dievo meilės, ką tu čia paistai? Mes — ne išlikę gyvi. Mes — siaubo filme vaikštantys negyvėliai.

— Maldauju tave.

— Man nė motais. Man nė motais, jei tu ir verksi. Man tai nieko nereiškia.

— Prašau.

— Liaukis.

— Maldauju tave. Aš padarysiu ką tik nori.

— Ką, pavyzdžiui? Privalėjau tai padaryti jau seniai. Kai revolveryje buvo trys kulkos, o ne dvi. Buvau kvaila. Tiek laiko tam sugaišome. Aš ne prisiverčiau tai padaryti. Aš buvau priversta. O dabar jau gana. Galvojau net nesakyti tau. Ko gero, taip būtų buvę geriausia. Turi dvi kulkas, ir kas iš to? Tu negali mūsų apginti. Sakai, numirtum dėl mūsų, bet kas iš to? Jei ne tu, pasiimčiau drauge ir jį. Žinai, kad pasiimčiau. Ir tai būtų teisinga.

— Tu kalbi kaip beprotė.

— Ne, aš sakau teisybę. Anksčiau vėliau jie mus pagaus ir nužudys. Išprievartaus mane. Išprievartaus jį. Jie mus išprievartaus, užmuš, suės, ir tu to nepripažinsi. Veikiau palauksi, kol tai nutiks. O aš negaliu. Negaliu. — Ji sėdėjo ir rūkė plonytę sausą vynuogienojo šakelę, tarsi ji būtų koks retas manilinis cigaras. Laikė su savotiška elegancija, kita ranka gulėjo ant užkeltų kelių. Žvelgė į jį pro tą menką liepsnelę. — Mudu dažnai kalbėdavomės apie mirtį, — pridūrė. — Dabar nebekalbame. Kodėl?

— Nežinau.

— Todėl, kad ji — čia pat. Nebėra ką apie ją kalbėti.

— Aš tavęs nepaliksiu.

— Man tai nė motais. Tai beprasmiška. Jei nori, gali laikyti mane neištikima šliundra. Susiradau naują meilužį. Jis gali duoti tai, ko negali duoti tu.

— Mirtis — ne meilužis.

— O taip, ji meilužis.

— Prašau, nedaryk to.

— Atleisk.

— Aš negaliu to padaryti pats vienas.

— Tai nedaryk. Aš negaliu tau padėti. Žmonės sako, kad moterys sapnuoja pavojų, gresiantį tiems, kurie joms rūpi, o vyrai — pavojų, gresiantį jiems patiems. O aš išvis nesapnuoju. Sakai, negali? Tai nedaryk to. Tik tiek. Nes aš su savo kekšiška širdim — žlugusi, ir jau seniai. Sakai, kad reikia apsispręsti, bet apsispręsti nėra dėl ko. Mano širdis buvo išplėšta tąnakt, kai jis gimė, tad dabar neprašyk gailesčio. Jo nėra. Gal tau tai pavyks. Aš abejoju, bet kas žino. Tik viena galiu tau pasakyti, — dėl savęs tu neišgyvensi. Žinau tai, nes niekada pati nebūčiau tiek ištvėrusi. Vienam kaip pirštas, žmogui, patartina susimeistrauti kokią patogią šmėklą. Įkvėpti jai gyvybės ir vis meiliai įtikinėti ją. Siūlyti jai kiekvieną iliuzijos šlakelį ir savo kūnu ginti nuo bėdos. O man vienintelė viltis — amžina nebūtis ir aš viliuosi jos visa širdim.

Jis nieko neatsakė.

— Tu neturi jokio įrodymo, nes jų nėra.

— Ar atsisveikinsi su juo?

— Ne. Neatsisveikinsiu.

— Palauk nors iki ryto. Prašau.

— Man metas eiti.

Ji jau stovėjo.

— Dėl Dievo meilės, moterie. Ką aš jam pasakysiu?

— Aš negaliu tau padėti.

— Kurgi susiruošei? Juk tu net nematai.

— Man ir nereikia matyti.

Jis atsistojo.

— Meldžiu tave, — ištarė.

— Ne. Nepaklusiu. Negaliu.

Ji išėjo ir išėjimo šaltis buvo jos paskutinė dovana. Padarė tai obsidiano žvyneliu. Jis pats ją to išmokė. Aštresniu už plieną. Jo kraštelis — atomo storumo. Ir ji buvo teisi. Nebuvo jokio įrodymo. Šimtus naktų jie išsėdėdavo iki pat ryto aptarinėdami visus susinaikinimo už ir prieš, rimtai, lyg prie beprotnamio sienos prirakinti filosofai. Ryte berniukas nepratarė nė žodžio, o kai jiedu susipakavo daiktus ir jau buvo pasirengę išeit į kelią, atsigręžė, pažvelgė į nakvynvietę ir pasakė: „Jos nebėra, taip?“ Ir jis atsakė: „Taip, jos nebėra.“

Visada tokia iš anksto viską apgalvojanti, beveik nesistebinti tais keistais adventais. Tobulai išsivysčiusi sutikti savo pačios galą būtybė. Juodu sėdėjo prie lango vilkėdami chalatais ir prie žvakių šviesos vidurnaktį valgė vakarienę, stebėdami, kaip tolumoje dega miestai. Praėjus dar kelioms naktims ji pagimdė jųdviejų lovoje prie sausos baterijos šviesos. Pirštinės, skirtos indams plauti. Neįtikėtinai mažyčio pakaušio pasirodymas. Nudryžuoto krauju ir glotniais juodais plaukais. Ir trąšios pirmapradės išmatos. Jos šauksmai jam nieko nereiškė. Už lango — tik stiprėjantis šaltis, horizonte — gaisrai. Jis laikė aukštai iškėlęs tą liesą raudoną kūnelį, tokį jautrų ir pliką, virtuvės žirklėmis nukirpo bambagyslę ir suvyniojo savo sūnų į rankšluostį.

— Ar tu turėjai draugų?

— Taip. Turėjau.

— Daug?

— Taip.

— Ar juos prisimeni?

— Taip. Aš juos prisimenu.

— Kas jiems nutiko?

— Jie mirė.

— Visi?

— Taip. Visi.

— Ar tau jų trūksta?

— Taip. Trūksta.

— Kur mes einame?

— Mes einame į pietus.

— Gerai.

Visą dieną juodu praleido ilgam juodam kely, vidurdienį sustoję taupiai pavalgyti iš savo skurdžių atsargų. Berniukas iš kuprinės išsitraukė sunkvežimį ir lazdele plėnyse braižė kelius.

Sunkvežimis riedėjo lėtai. Berniukas pamėgdžiojo jo burzgimą. Diena atrodė beveik šilta ir jie permiegojo ant lapų, po galvomis pasikišę kuprines.

Jį pažadino kažkas neįprasta. Jis pasisuko ant šono ir gulėjo klausydamasis. Iš lėto, neišleisdamas iš rankos revolverio, pakėlė galvą. Nudelbė akis į berniuką, o kai vėl pažvelgė į kelią, pirmasis jų jau niro akiratyje. „O Dieve“, — sušnabždėjo vyriškis. Tiestelėjo ranką ir, nenuleisdamas akių nuo kelio, papurtė berniuką. Jie artėjo, vilkdami kojas per plėnis ir kresčiodami į šonus vauruotas galvas. Dalis jų buvo su dujokaukėmis. Vienas vilkėjo kostiumu, pritaikytu biologiniam pavojui. Dėmėtu ir purvinu. Kūprino su lazdomis, nešini vamzdžių galais. Kosėjo. Paskui vyriškis kelyje už jų išgirdo kažką panašaus į dyzelinį sunkvežimį. „Greičiau, — paragino pašnabždomis. — Greičiau.“ Užsikišo revolverį už diržo, čiupo berniuką už rankos, nutempė vežimėlį pro medžius ir palenkė jį taip, kad jo nesimatytų. Berniukas sustingo iš baimės. Vyriškis prisitraukė jį prie savęs. „Viskas bus gerai, — ramino. — Turime bėgti. Nesigręžiok. Lekiam.“

Vyriškis persimetė per petį abiejų kuprines ir jie nėrė per trupančius paparčius. Berniukas buvo mirtinai išgąsdintas. „Bėk, — ragino pašnabždomis vyriškis, — bėk.“ Pats atsigręžė. Sunkvežimis jau įdundėjo į akiratį. Vyrai stovėjo kėbule ir dairėsi aplinkui. Berniukas pargriuvo, vyriškis jį pakėlė. „Nieko tokio, — ramino. — Lekiam.“

Jis išvydo tarp medžių plyšį, pamanė, jog tai griovys ar iškasa, ir jie per žoles išsigavo į seną vieškelį. Pro plėnių sąnašas kyšojo supleišėjusios skaldos plokštės. Vyriškis trūktelėjo berniuką žemyn ir jie susigūžė po pylimu klausydamiesi ir gaudydami orą.

Girdėjo dyzelio variklį, sunkvežimiui dardant per balažin ką ant to kelio. Atsistojęs pažvelgti, vyriškis pamatė tik keliu slenkantį to sunkvežimio viršų. Vyrai stovėjo mietais aprėmintame kėbule, kai kurie laikė rankose šautuvus. Sunkvežimis pravažiavo pro šalį ir per mišką nuvinguriavo juodi dyzelio dūmai. Motoras, regis, strigo. Trūkčiojo ir pukšėjo. Paskui liovėsi kalęs.

Vyriškis smuktelėjo žemyn ir užsidėjo ranką ant pakaušio. „O Dieve“, — ištarė. Abu išgirdo, kaip tasai daiktas subarškėjo ir sustojo. Paskui — tyla. Jis laikė rankoje revolverį, net neprisiminė, kada jį išsitraukė iš už diržo. Jie girdėjo tuos vyrus kalbant. Girdėjo, kaip jie atstūmė velkę ir pakėlė variklio gaubtuvą. Vyriškis sėdėjo, apglėbęs berniuką rankomis. „Tšš, — ištarė. — Tšš.“ Po valandėlės jie išgirdo, kaip sunkvežimis išjudėjo iš vietos. Jis dardėjo ir girgždėjo kaip laivas. Užvesti variklį buvo galima tik automobilį stumiant, o ant to šlaito jiems nepavyko įgauti pagreičio. Po keleto minučių jis užsikosėjo, patrūkčiojo ir vėl sustojo. Vyriškis kilstelėjo galvą pažiūrėti — už kokių šešių metrų vienas tų vyrų segdamasis diržą per žoles artinosi prie jų. Abu sustingo.

Jis atlaužė revolverio gaiduką ir nutaikė ginklą į vyrą, o tas stovėjo, nuleidęs prie šono vieną ranką, purvinas susiraukšlėjęs respiratorius ant veido čia susitraukdavo, čia išsipūsdavo.

— Eik nesustodamas.

Tas pažvelgė į kelią.

— Nesidairyk. Žiūrėk į mane. Jeigu suriksi, tu — lavonas.

Tas žengė priekin, viena ranka prilaikė diržą. Diržo skylutės ženklino jo išsekimo stadijas, o oda vienoje pusėje, ten, kur vyras galąsdavosi peilį, atrodė tarsi nulakuota. Jis žengė iškason, pažvelgė į revolverį, paskui į berniuką. Akys buvo apėjusios suodžių gniutulais, giliai įkritusios. Tarsi koks gyvūnėlis kaukolėje, žvelgiantis pro akiduobes. Jis buvo su barzda, didelėmis žirklėmis tiesiai nukirpta apačioje, ant kaklo turėjo paukščio tatuiruotę, išpieštą kažkieno, kas nelabai išmanė, kaip atrodo paukštis. Buvo liesas, tačiau diržingas, rachitiškas. Vilkėjo purvinu mėlynu kombinezonu ir buvo užsivožęs juodą kepurę su snapeliu, priekyje buvo išsiuvinėtas kažkoks išnykusios įmonės ženklas.

— Kur eini?

— Ėjau nusišikti.

— Kur važiuojate tuo sunkvežimiu?

— Nežinau.

— Ką nori pasakyti tuo „nežinau“? Nusiimk kaukę.

Tas nusitraukė kaukę ir stovėjo, laikydamas ją rankoje.

— Noriu pasakyti, kad nežinau, — pakartojo.

— Tu nežinai, kur jūs važiuojate?

— Ne.

— Kokį kurą naudoja sunkvežimis?

— Dyzelinį.

— Kiek jo turite?

— Kėbule stovi trys 200 litrų bidonai.

— Ar turite amunicijos tiems ginklams?

Tas atsigręžė ir pažiūrėjo į kelią.

— Liepiau nesigręžioti.

— Taip. Mes turime amunicijos.

— Kur gavote?

— Radome.

— Meluoji. Ką jūs valgote?

— Ką tik randame.

— Ką tik randate.

— Taip. — Ir pažiūrėjo į berniuką. — Tu nešausi, — pasakė.

— Tu taip manai.

— Turi tik du šovinius. Gal netgi vieną. Be to, jie išgirs tą šūvį.

— Taip, jie išgirs. O tu neišgirsi.

— Kaip tu tai įsivaizduoji?

— Nes kulka lekia greičiau už garsą. Ji kėpsos tavo smegeninėje tau dar nespėjus jos išgirsti. Kad ją išgirstum, tau reikia priekinės smegenų skilties ir daikčiukų, kurie vadinami colliculus bei laikinasis gyrus, o tu jų jau nebeturėsi. Iš jų bus likusi tik košė.

— Tu daktaras?

— Aš niekas.

— Mes turime sužeistą žmogų. Galėtum mums padėti.

— Ar aš tau panašus į kvailį?

— Nežinau, į ką tu panašus.

— Kodėl žiūri į jį?

— Galiu juk žiūrėti kur tik noriu.

— Ne, negali. Jei dar kartą į jį pažvelgsi, nušausiu.

Berniukas sėdėjo abi rankas uždėjęs ant pakaušio ir žiūrėjo pro dilbius.

— Kertu lažybų, kad berniukas alkanas. Kodėl jums nenuėjus prie sunkvežimio. Ir negavus ko nors pavalgyti. Juk nėra jokio reikalo būti tokiam kietašikniui.

— Jūs neturite nieko valgomo. Eime.

— Kur eime?

— Eime.

— Aš niekur neisiu.

— Neisi?

— Ne. Neisiu.

— Manai, kad tavęs nenudėsiu, tačiau tu klysti. Nors veikiau nusivesiu tave porą kilometrų šituo keliu, paskui paleisiu. Tik tiek mums ir reikia atsiplėšti dingstant. Tu mūsų nerasi. Net nežinosi, kuriuo keliu nuėjome.

— Žinai, ką aš manau?

— Ką tu manai.

— Manau, kad tu — vištos šūdas.

Vyras paleido diržą ir tas nukrito ant kelio drauge su prikabintais prie jo daiktais. Gertuve. Senu drobiniu kareivišku krepšiu. Odiniu peilio dėklu. Kai vyriškis pakėlė akis, ta kelio žiurkė rankoje jau laikė peilį. Žengė vos porą žingsnių, tačiau stovėjo jau beveik tarp jo ir vaiko.

— Ką ketini su juo daryti?

Tas neatsakė. Jis buvo aukštas vyras, bet labai vikrus. Nėrė į šoną, čiupo berniuką, persivertė ir atsistojo, prispaudęs jį sau prie krūtinės, prikišęs peilį jam prie gerklės. Vyriškis jau buvo nusileidęs ant žemės ir lingavo drauge su juo, nutaikė revolverį ir šovė, laikydamas dviem rankom, balansuodamas ant abiejų kelių dviejų metrų atstu. Anas beregint krito aukštielninkas ir tysojo čiurkšle trykštant kraujui iš skylės kaktoje. Berniukas jo skreite gulėjo be jokios išraiškos veide. Vyriškis užsikišo revolverį už diržo, persimetė per petį kuprinę, pakėlė berniuką, apsuko, kilstelėjo sau virš galvos, užsisodino ant pečių ir pasileido tiesiai senu keliu kiek kojos įkerta, laikydamas berniuką už kelių, o šis laikėsi kietai įsikibęs jam į kaktą, aplipęs sukrešėjusiu krauju, nebylus kaip akmuo.

Juodu priėjo seną geležinį tiltą miške, kur senas kelias kirto jau beveik išnykusį upelį. Vyriškis užsikosėjo ir vos vos neužduso. Paskui išsuko iš kelio ir patraukė mišku. Vėliau atsigręžė, stovėjo gaudydamas orą, mėgindamas įsiklausyti. Bet nieko neišgirdo.

Nusvirduliavo dar kokį pusę kilometro ar panašiai, galop sukniubo ant kelių ir pasodino berniuką į plėnis ir lapus. Nuvalė jam nuo veido kraują ir laikė jį apkabinęs. „Nurimk, — pasakė. — Nurimk.“

Tą ilgą, šaltą vakarą, sutemoms leidžiantis žemyn, vyriškis išgirdo juos dar kartą, tik vieną. Laikė berniuką prispaudęs prie savęs. Kosulys jį kankino nepaleisdamas. Berniukas po striuke buvo toksai trapus ir liesas, virpėjo kaip šunytis. Žingsniai ant lapų nuščiuvo. Tada jie patraukė tolyn. Nei kalbėjosi, nei susišaukdavo, ir tai atrodė dar grėsmingiau. Kai nusileido paskutinės sutemos ir viską surakino geležinis šaltis, berniukas tirtėjo kaip pašėlęs. Mėnulis neišniro iš tamsos ir eiti nebebuvo kur. Juodu kuprinėje turėjo tik vieną antklodę, vyriškis ją ištraukė ir apvyniojo vaiką, užtraukė jo striukės užtrauktuką ir priglaudė jį prie savęs. Juodu gulėjo ilgai, nors ir stingo iš šalčio, galiausiai vyriškis atsisėdo. „Turime eiti, — pasakė. — Negalime čia gulėti ir nieko nedaryti.“ Apsidairė, tačiau aplinkui nieko nesimatė. Jis kalbėjo tamsoje, neturinčioje nei gylio, nei matmenų.

Vyriškis laikė berniuko ranką, kai klupdami jie brido per mišką. Kitą ranką laikė atkišęs priekin. Užsimerkęs būtų matęs neką blogiau. Berniukas buvo suvyniotas į antklodę, ir vyriškis jam liepė nepamesti jos, nes jie jos nebebūtų suradę. Berniukas prašėsi panešamas, bet vyriškis jam liepė eiti nesustojant. Kiaurą naktį jie klupiniavo griuvinėdami per mišką, dar gerokai prieš aušrą berniukas pargriuvo ir nebeatsikėlė. Vyriškis suvyniojo jį į savo striukę, paskui į antklodę ir taip sėdėjo jį laikydamas, supdamas priekin ir atgal. Revolveryje liko vienui vienas šovinys. Tu nepripažinsi tiesos. Nepripažinsi.

Atšiaurioje šviesoje, kuri jau reiškė išaušus dieną, jis paguldė berniuką ant lapų ir sėdėjo tyrinėdamas mišką. Kai pašviesėjo dar truputį, atsistojo ir nužingsniavo tolyn, apėjo jųdviejų varganą nakvynvietę, ieškodamas kokios nors žymės, bet neišvydo nieko, tik menką plėnimis apėjusį jų pačių pėdsaką. Grįžo ir pakėlė berniuką. „Turime eiti“, — pasakė. Berniukas sėdėjo susmukęs, tuščiu veidu. Plaukuose purvas jau sudžiūvo, juo išruožuotas buvo ir visas veidas. „Pasakyk man ką nors“, — paprašė vyriškis, bet berniukas tylėjo.

Jie pro stūksančius nudžiūvusius medžius patraukė į rytus. Praėjo seną karkasinį namą ir kirto gruntkelį. Dirbamas žemės sklypas, gal kitados čia būta daržo ir prie kelio jo derliumi prekiauta. Retkarčiais jie sustodavo pasiklausyti. Pasislėpusi saulė nemetė jokio šešėlio. Kelią priėjo netikėtai ir vyriškis viena ranka sustabdė berniuką, abu it raupsuotieji susigūžė šalikelėje ir klausėsi. Jokio vėjo. Mirtina tyla. Po valandėlės vyriškis atsistojo ir išėjo į kelią. Atsigręžė į berniuką. „Eikš“, — pakvietė. Berniukas išėjo į kelią ir vyriškis parodė jam pėdsakus pelenuose ten, kur pravažiavo sunkvežimis. Berniukas stovėjo susivyniojęs į antklodę, nudelbęs akis į kelią.

Nebuvo jokios galimybės sužinoti, ar sunkvežimis pasirodys vėl. Jokios galimybės sužinoti, kaip ilgai jiems dar teks būti pasiruošusiems gulėti pasaloje. Vyriškis nusitraukė nuo peties kuprinę, atsisėdo ir atidarė ją. „Turim pavalgyti, — pasakė. — Tu išalkęs?“

Berniukas papurtė galvą.

Ne. Žinoma, kad ne. Vyriškis ištraukė plastmasinį butelį vandens, atsuko dangtelį, padavė berniukui, berniukas jį paėmė ir stovėdamas gėrė. Nuleido butelį, atsikvėpė, atsisėdo ant kelio, sukryžiavo kojas ir vėl ėmė gerti. Paskui grąžino butelį, vyriškis atsigėrė, užsuko dangtelį ir pasikniausė po kuprinę. Jie, perduodami iš rankų į rankas, suvalgė skardinę baltųjų pupelių, paskui vyriškis tuščią skardinę numetė į mišką. Tada jie vėl patraukė keliu.

Žmonės iš sunkvežimio stovyklavietę buvo įsirengę tiesiog ant kelio. Susikūrė ten laužą, suanglėjusios pliauskos ištirpusioje dervoje buvo įstrigusios drauge su pelenais ir kaulais. Vyriškis pritūpė ir ištiesė ranką virš dervos. Nuo jos dar sklido silpna šiluma. Jis atsistojo ir pažvelgė į kelią. Paskui nusivedė berniuką į mišką.

— Noriu, kad manęs čia palauktum, — pasakė. — Aš būsiu netoliese. Girdėsiu tave, jei pašauksi.

— Pasiimk ir mane, — paprašė berniukas. Atrodė tuoj pravirksiąs.

— Ne. Noriu, kad palauktum čia.

— Prašau, tėveli.

— Liaukis. Noriu, kad darytum, ką sakau. Paimk revolverį.

— Aš nenoriu revolverio.

— Aš neklausiu, ar nori. Paimk.

Jis nužingsniavo per mišką į tą vietą, kur jie paliko vežimėlį. Jis ten tebegulėjo, bet buvo išgrobtas. Tarp lapų mėtėsi keli daiktai, kurių anie nepaėmė. Kelios knygos ir berniuko žaislai. Seni vyriškio batai ir vienas kitas nuplyšęs drabužis. Jis pastatė vežimėlį, sudėjo į jį berniuko daiktus ir nurideno į kelią. Paskui sugrįžo. Ten buvo tuščia. Tamsus sukepęs kraujas ant lapų. Berniuko kuprinė buvo dingusi. Grįždamas pamatė į krūvą sumestus ir akmeniu prislėgtus kaulus ir odą. Žarnų klanas. Bato galu pažarstė kaulus. Rodės, buvo išvirti. Jokių drabužių. Tamsa vėl artinosi ir buvo jau labai šalta, jis pasisuko ir nužengė ton pusėn, kur buvo palikęs berniuką, atsiklaupė, apkabino jį rankomis ir nepaleisdamas laikė.

Jie stūmė vežimėlį per mišką iki pat seno kelio, ten jį paliko ir patraukė į pietus, skubėdami, kol nesutemo. Berniukas klupinėjo, toks buvo pavargęs, vyriškis užsikėlė jį ant pečių ir žengė toliau. Kai priėjo tiltą, vos begalėjo ką įžiūrėti. Nukėlė berniuką ant žemės ir abu apčiuopomis ėjo palei pylimą. Po tiltu vyriškis išsitraukė žiebtuvėlį, uždegė ir jam blyksint nužvelgė žemę. Upelio išplautas smėlis ir žvyras. Nuleido ant žemės kuprinę, padėjo į šoną žiebtuvėlį ir suėmė berniuką už pečių. Vos įžiūrėjo jį tamsoje.

— Noriu, kad čia palauktum, — pasakė. — Einu atnešiu malkų. Turime susikurti ugnį.

— Man baisu.

— Žinau. Bet aš būsiu čia pat ir tave girdėsiu, tad jeigu labai išsigąsi, pašauk mane, ir aš tuoj pat ateisiu.

— Man iš tikrųjų labai baisu.

— Kuo greičiau išeisiu, tuo greičiau grįšiu, turėsime ugnies, ir tau nebus ko bijoti. Nesigulk. Jei atsigulsi, užmigsi, ir jei tave pašauksiu, neatsakysi, o aš tavęs nebesurasiu. Ar supranti?

Berniukas neatsakė. Vyriškis jau buvo prarandąs kantrybę, paskui suprato, kad berniukas tamsoje lingavo galvą.

— Gerai, — pasakė. — Gerai.

Užsirepečkojo ant pylimo ir, atkišęs į priekį rankas, patraukė miškan. Malkų buvo apsčiai — ant žemės mėtės sudžiūvusios didelės šakos ir žabarai. Braukdamas kojomis pažeme vyriškis suspyrė jas į krūvą ir, kai jau susirinko visas glėbys, pasilenkė, pakėlė jas ir pašaukė berniuką, tas atsiliepė ir kalbėjo, kol vyriškis priėjo tiltą. Juodu sėdėjo patamsyje, kol vyriškis drožė į krūvą pagaliukus, paskui delnais susėmė žabus. Tada jis išsitraukė iš kišenės žiebtuvėlį ir brūkštelėjo nykščiu per jo ratuką. Žiebtuvėlis buvo benzininis ir užsidegė menka melsva liepsnele, vyriškis pasilenkė, uždegė pintį ir stebėjo, kaip liepsna kyla vytelėmis aukštyn. Uždėjo dar malkų ant viršaus, pasilenkė ir iš lengvo papūtė į liepsnos apačią, patvarkė malkas rankomis, kruopščiai išskirstė liepsną.

Dar du kartus nuėjo miškan, užvilko ant tilto glėbius šakų, krūmynų ir per kraštą nustūmė juos žemyn. Laužo liepsną įžvelgė ir iš toliau, tačiau nemanė, kad ji galėtų būti matoma nuo kito kelio. Po tiltu įžiūrėjo tamsų tarp uolų stovinčio vandens klaną. Žulsnus ledo kraštelis. Stovėjo ant tilto ir metė per jį paskutinį malkų glėbį, jo kvapas baltai garavo laužo žaroj.

Atsisėdo ant smėlio ir patikrino kuprinės turinį. Žiūronai. Beveik pilnas ketvirčio litro benzino butelis. Butelis vandens. Plokščiareplės. Du šaukštai. Išdėliojo viską į eilę. Kuprinėje dar buvo penkios mažos maisto skardinės, jis pasirinko skardinę dešrelių ir skardinę kukurūzų, atidarė jas mažyčiu kareivišku atidarikliu, pastatė prie laužo krašto, abu sėdėjo ir žiūrėjo, kaip etiketės anglėja ir raukšlėjasi. Kai kukurūzai ėmė garuoti, vyriškis plokščiareplėmis ištraukė skardines iš ugnies, jie sėdėjo, palinkę virš jų su šaukštais, ir lėtai valgė. Berniukas kinkavo galvą, taip baisiai jį marino miegas.

Kai pavalgė, vyriškis nusivedė berniuką prie žvirgždo po tiltu, lazda nustūmė nuo kranto plonytį ledą ir jie klūpojo, kol jis mazgojo berniukui veidą ir trinko galvą. Vanduo buvo toks šaltas, kad vaikas verkė. Jie paėjėjo žvirgždu toliau, ieškodami švaraus vandens, ir vyriškis vėl kaip įmanydamas plovė berniukui plaukus, galiausiai liovėsi, nes tas dejavo nuo šalčio. Klūpodamas laužo žaroje nusausino jį antklode, tilto apačios konstrukcijų šešėlį suskaldė medžių kamienų stačiatvorė kitapus upokšnio. „Jis — mano vaikas, — ištarė. — Aš išploviau negyvo vyro smegenis iš jo plaukų. Tai mano darbas.“ Paskui suvyniojo berniuką į antklodę ir nunešė prie ugnies.

Berniukas sėdėjo svirduliuodamas. Vyriškis žiūrėjo, kad jis nenuvirstų į liepsnas. Kojomis išrausė duobes smėlyje berniuko šlaunims ir pečiams ten, kur jis miegos, ir sėdėjo, laikydamas jį ir taršydamas jo plaukus priešais ugnį, kad išdžiūtų. Visa tai priminė senovišką kūno įtrynimą. Tebūnie. Atkurk formas. Kai neturi nieko daugiau, kurk ceremonijas iš oro ir įkvėpk joms gyvybės.

Naktį jis pabudo nuo šalčio, atsikėlė ir nuėjo įmesti į ugnį malkų. Tarp žarijų oranžiškai spindėjo medžių šakų pavidalai. Jis įpūtė žarijoms gyvybės, užkrovė ant jų žabų, paskui sėdėjo sukryžiavęs kojas, atsirėmęs į akmeninį tilto stulpą. Masyvūs kalkakmenio luitai, sujungti be cemento skiedinio. Virš galvos — surūdijusios geležinės konstrukcijos, įkaltos kniedės, mediniai gulekšniai ir kryžminės lentos. Smėlis, kur jis sėdėjo, buvo šiltas paliesti, bet kitapus laužo naktis gelte gėlė šalčiu. Jis atsistojo ir po tiltu atvilko naujų žabų. Pastovėjo įsiklausydamas. Berniukas nė nekrustelėjo. Jis atsisėdo šalia jo ir glostė šviesius, suveltus jo plaukus. Aukso taurė, pritinkanti priglausti dievą. Prašau, nepasakyk man, kaip ta istorija baigiasi. Kai vėl atsigręžė į tamsą kitapus tilto, snigo.

Visos jų turimos malkos buvo tik smulkios šakos, ir ugnis deramai liepsnojo ne ilgiau kaip valandą, na, gal tik truputį ilgiau. Vyriškis nuvilko likusius krūmus po tiltu ir juos sulaužė — stojosi ant šakų ir smulkino jas. Pamanė, kad tas triukšmas pažadins berniuką, bet nepažadino. Drėgnas medis sušnypšdavo įmestas į liepsnas, o sniegas nesiliovė kritęs. Iš ryto jie pamatys, ar yra pėdsakų ant kelio, ar ne. Tai buvo pirmas žmogus, be berniuko, su kuriuo jis kalbėjosi per daugiau nei metus. Pagaliau mano vargo brolis. Ropliški apskaičiavimai tose šaltose bėginėjančiose akyse. Pilki pūvantys dantys. Sulipę su žmogaus kūnu. Jis pavertė visą pasaulį melo žodžiais. Kai vėl nubudo, jau nebesnigo ir už plikų miškų kitapus tilto brėžėsi grūdėta aušra, sniego fone juodavo medžiai. Jis gulėjo susirietęs, susikišęs rankas tarp kelių. Atsisėdo, pakurstė ugnį, pastatė ant žarijų skardinę burokėlių. Berniukas gulėjo ant žemės susirietęs ir stebeilijo į jį.

Šviežias sniegas lopinėliais driekėsi per visą mišką, susitelkė ant šakų ir lapų geldelėse, visas jau papilkėjęs nuo plėnių. Jie nupėdino iki tos vietos, kur paliko vežimėlį, vyriškis įdėjo į jį kuprinę ir išstūmė vežimėlį į kelią. Jokių pėdsakų. Jie stovėjo ir klausėsi mirtinoje tyloje. Paskui patraukė keliu per pilką tižę, berniukas bidzeno šalia, susikišęs rankas į kišenes.

Plumpino kiaurą dieną, berniukas nepratarė nė žodžio. Po pietų tižė ant kelio aptirpo, o vakare jis jau buvo sausas. Ėjo nesustodami. Kiek mylių? Dešimt, dvylika. Anksčiau jie ant kelio žaisdavo: kaip žiedus mėtydavo į taikinį keturias didžiules plieno poveržles, kurias rado metalo dirbinių parduotuvėje, tačiau jos dingo podraug su visa kita manta. Nakvynvietę tą naktį įsirengė griovoje, prieš nedidukę stačią uolą, susikūrė laužą ir suvalgė paskutinę skardinę maisto. Vyriškis buvo atidėjęs ją pabaigai, nes ji buvo berniuko mėgstamiausia: kiauliena su pupelėmis. Stebėjo, kaip ji iš lėto burbuliuoja žarijose, paskui vyriškis plokščiareplėmis ištraukė ją ir jie tylėdami valgė. Jis išskalavo tuščią skardinę vandeniu, padavė vaikui išgerti, ir tiek to džiaugsmo.

— Aš privalėjau būti apdairesnis, — pasakė vyriškis.

Berniukas tylėjo.

— Tu privalai kalbėtis su manim.

— Gerai.

— Norėjai sužinoti, kaip atrodo blogi žmonės. Dabar žinai. Tai gali atsitikti vėl. Mano darbas — tave globoti. Šitai man skirta Dievo. Užmušiu bet kurį, kas tik tave palies. Ar supranti?

— Taip.

Berniukas sėdėjo apsigobęs antklode. Po valandėlės pakėlė akis.

— Ar mes vis dar geri žmonės?

— Taip. Mudu vis dar geri žmonės.

— Ir visada tokie būsime.

— Taip. Mudu visada tokie būsime.

— Gerai.

Iš ryto jie išsigavo iš griovos ir vėl patraukė keliu. Iš pakelės nendrės vyriškis buvo išdrožęs berniukui fleitą, išsitraukė ją iš striukės ir padavė jam. Berniukas ją paėmė nepratardamas nė žodžio. Po valandėlės jis atsiliko, o kiek vėliau vyriškis išgirdo jį pučiant ją. Beformė būsimo amžiaus muzika. O gal paskutinė muzika žemėje, iškviesta iš jos griuvėsių pelenų. Vyriškis atsigręžė ir žiūrėjo į berniuką. Jis buvo toks susikaupęs, kad nematė nieko aplinkui. Jis primena kažkokį liūdną, vienišą elfų paliktą sukeistinuką, skelbiantį, jog į grafystę ir į kaimą atvyksta keliaujantis vaidinimas, vaiką, kuris nežino, jog jam už nugaros aktorius jau nusinešė vilkai, pamanė vyriškis.

Jis sukryžiavęs kojas sėdėjo gūbrio viršūnėje ir pro žiūronus žvelgė į po jais plytintį slėnį. Ramus išlietas upės pavidalas. Tamsių plytų malūno kaminai. Skalūno stogai. Senas medinis vandens bokštas, sujuostas geležiniais lankais. Nė dūmelio, jokio gyvybės ženklo. Nuleido žiūronus, sėdėjo ir žiūrėjo.

— Ką matai? — paklausė berniukas.

— Nieko.

Ir padavė berniukui žiūronus. Tas persimetė per kaklą jų dirželį, prisidėjo juos prie akių, pasukinėjo ratuką. Viskas aplink juos buvo taip ramu.

— Matau dūmus, — pasakė berniukas.

— Kur?

— Už tų pastatų.

— Kokių pastatų?

Berniukas grąžino vyriškiui žiūronus ir tas juos perfokusavo. Vos matoma jų sruoga.

— Taip, — patvirtino. — Matau.

— Ką darysim, tėveli?

— Manau, turime apžiūrėti. Tik reikia būti apdairiems. Jei tai komuna, ji turės barikadas. Bet jie gali būti tik pabėgėliai.

— Kaip mes.

— Taip. Kaip mes.

— O kas, jeigu jie blogi žmonės.

— Gausim surizikuoti. Turime rasti ko nors valgomo.

Vežimėlį jie paliko miške, kirto geležinkelio bėgius ir per nudžiūvusias pajuodusias gebenes stačiu krantu nužengė žemyn. Vyriškis rankoje laikė revolverį. „Nesitrauk nuo manęs“, — paliepė.

Berniukas pakluso. Gatvėmis žengė it kokie išminuotojai. Nuo vienos sankryžos prie kitos. Vos juntamas medžio dūmų kvapas ore. Parduotuvėje luktelėjo, stebėdami gatvę, bet ten nebuvo jokio judėjimo. Žengė per šiukšles ir lūženas. Spintelių stalčiai buvo ištraukti ir sumesti ant grindų, voliojosi popierius ir išpampusios kartono dėžės. Jie nieko nerado. Visos parduotuvės buvo išplėštos jau prieš daug metų, beveik visų jų langai išdaužyti. Viduje per tamsu ką nors įžiūrėti. Jie užkopė briaunotais plieniniais eskalatoriaus laiptais, berniukas laikėsi įsikibęs į vyriškio ranką. Ant gembinės kabėjo keletas purvinų kostiumų. Jie paieškojo batų, bet nerado. Pašliurino kojomis po šiukšles, bet neaptiko nieko tinkamo. Kai ėjo atgal, vyriškis nutraukė nuo pakabų švarkus, išpurtė juos ir persimetė per ranką. „Eime“, — paragino.

Jis pamanė, gal rasiąs ką nors nepastebėta, bet nerado. Išspardė visas šiukšles tarpuose maisto skyriuje. Senos pakuotės, popieriai ir nesibaigiančios plėnys. Išnaršė visas lentynas, ieškodamas vitaminų. Atidarė šaldytuvo patalpos duris, bet iš tamsos plūstelėjo gižus, prakartęs lavonų kvapas, ir jis kaipmat jas vėl uždarė. Juodu stovėjo gatvėje. Vyriškis žiūrėjo į pilką dangų. Ore tvyrojo vos matoma jų iškvėpta plunksna. Berniukas buvo visiškai išsekęs. Vyriškis paėmė jį už rankos. „Turime paieškoti dar, — pasakė. — Turime ieškoti.“

Namai miesto pakraštyje pasiūlė neką daugiau. Jie užkopė užpakaliniais laiptais į virtuvę ir pradėjo kelionę per spinteles. Visų jų durys buvo atviros. Skardinė kepimo miltelių. Vyriškis stovėjo ir žiūrėjo į ją. Jie išnaršė indaujos stalčius valgomajame. Paskui nupėdino į svetainę. It kokie senovės dokumentai ant grindų gulėjo ritinėliai nusmukusių tapetų. Vyriškis paliko berniuką sėdėti ant laiptų ir laikyti švarkus, o pats užkopė į viršų.

Viskas tvoskė drėgme ir puvėsiais. Pirmame miegamajame — sudžiūvęs lavonas, iki pat kaklo užklotas antklode. Sutrūnijusių plaukų likučiai ant pagalvės. Vyriškis suėmė apatinį antklodės kraštą, trūktelėjo ją nuo lovos, išpurtė ir sulankstęs pasikišo po pažastim. Išnaršė komodas ir drabužines. Vasarinė suknelė ant vielinės pakabos. Nieko. Nulipo laiptais. Jau temo. Paėmė berniuką už rankos, ir abudu pro priekines duris išėjo į gatvę.

Ant kalvos viršūnės jis atsisuko ir nužiūrėjo miestą. Sparčiai leidosi sutemos. Sutemos ir šaltis. Vyriškis užmetė abu švarkus berniukui ant pečių — jie uždengė jį visą drauge su striuke.

— Aš labai alkanas, tėveli.

— Žinau.

— Ar sugebėsim surasti savo daiktus?

— Taip. Aš žinau, kur jie.

— O jeigu kas nors kitas juos suras?

— Nesuras.

— Duok Dieve.

— Nesuras. Eime.

— Kas čia buvo?

— Aš nieko negirdėjau.

— Klausykis.

— Aš nieko negirdžiu.

Juodu įdėmiai klausėsi. Paskui vyriškis išgirdo tolumoje lojant šunį. Atsigręžė ir pažvelgė į tamsėjantį miestą.

— Tai šuo, — pasakė.

— Šuo?

— Taip.

— Iš kur jis atsirado?

— Nežinau.

— Juk mes jo neužmušime, tėveli, taip?

— Ne, mes jo neužmušime.

Jis nudelbė akis į berniuką. Virpantį po tais švarkais. Pasilenkė ir pabučiavo jį į smėlėtą kaktą.

— Mudu nenuskriausime to šuns, — pasakė. — Pažadu.

Jie permiegojo aikštelėje po viaduku stovinčioje mašinoje, užsimetę švarkus ir antklodę. Toje tamsoje ir tyloje vyriškis įžvelgė šviesos lopinėlius, kartais išnyrančius nakties tinkle. Viršutiniai pastatų aukštai buvo visiškai tamsūs. Reikėtų nešioti į viršų vandenį. Per gaisrą būtum išrūkytas. Ką jie valgė? Vienas Dievas težino. Abu sėdėjo susivynioję į striukes ir žiūrėjo pro langą.

— Kas jie, tėveli?

— Nežinau.

Jis nubudo naktį ir gulėjo klausydamasis. Negalėjo prisiminti, kur esąs. Toji mintis išspaudė jam šypseną.

— Kur mes? — paklausė.

— Ką, tėveli?

— Nieko. Viskas gerai. Miegok.

— Mums pasiseks, ar ne, tėveli?

— Taip.

— Ir nieko bloga mums nenutiks.

— Tikrai taip.

— Nes mes nešame ugnį.

— Taip. Nes mes nešame ugnį.

Iš ryto lijo šaltas lietus. Jis ant mašinos pylė šuorais net po viaduku ir šokčiojo ant kelio už jo. Juodu sėdėjo ir žiūrėjo pro stiklu žliaugiantį vandenį. Kai lietus apmalšo, jau buvo praėję nemažai dienos. Švarkus bei antklodę jie paliko ant grindų prie užpakalinės sėdynės ir nužingsniavo gatve apieškoti daugiau namų. Medžio anglių kvapas drėgname ore. To šuns daugiau nebeišgirdo.

Rado keletą rykų ir vieną kitą drabužį. Medvilninius apatinius marškinėlius. Plastiko gabalą, kurį galėjo panaudoti kaip brezentą. Vyriškis neabejojo, kad jie stebimi, tačiau nematė jokio žmogaus. Podėlyje užėjo maišą, kuriame buvo kukurūzų miltų, labai seniai aptiktą žiurkių. Vyriškis kruopščiai persijojo miltus pro lango vabzdžių tinklą, išrinko saujelę sudžiūvusių ekskrementų, jie susikūrė lauželį ant betoninio slenksčio, pasidarė iš tų miltų papločių ir juos ant skardos lakšto išsikepė. Paskui iš lėto vieną po kito valgė. Kelis, kurie paliko, vyriškis suvyniojo į popierių ir įsidėjo į kuprinę.

Berniukas sėdėjo ant laiptelių, kai pamatė kažin ką judant namo gale kitapus gatvės. Kažkoks veidas žvelgė į jį. Maždaug jo metų vaikas, apsisiautęs perdėm duksliu vilnoniu paltu atraitotomis rankovėmis. Berniukas atsistojo. Perbėgo per gatvę ir nurūko įvažiuojamąja alėja. Ten nieko nebuvo. Jis pažvelgė namo pusėn, paskui per sudžiūvusias žoles nubėgo į kiemo galą prie vis dar juodo upokšnio.

— Sugrįžk, — šaukė. — Aš tavęs nenuskriausiu.

Stovėjo ir verkė, kai tėvas kiek įkabindamas atlėkė keliu ir čiupo jį už žasto.

— Ką tu darai? — sušvokštė. — Ką tu darai?

— Tėveli, ten yra berniukas. Ten yra berniukas.

— Nėra ten jokio berniuko. Ką tu darai?

— Yra. Aš jį mačiau.

— Aš juk liepiau tau nejudėt iš vietos. Ar neliepiau? O dabar turime eiti. Keliaujam.

— Aš tik norėjau jį pamatyti, tėveli. Aš tik norėjau jį pamatyti. Vyriškis paėmė berniuką už žasto ir jie per kiemą grįžo atgal.

Berniukas nesiliovė verkęs, o vyriškis nesiliovė gręžiojęsis.

— Eime, — kartojo vyriškis. — Turime eiti.

— Tėveli, aš noriu jį pamatyti.

— Čia nėra ko pamatyti. Ar nori mirti? Ar būtent to tu nori?

— Man nesvarbu, — pasakė berniukas kūkčiodamas. — Man nesvarbu.

Vyriškis sustojo. Sustojo, pritūpė ir apkabino vaiką.

— Atsiprašau, — pasakė. — Nekalbėk taip. Nevalia taip kalbėti.

Drėgnomis gatvėmis jie grįžo atgal prie viaduko, pasiėmė iš mašinos švarkus, antklodę ir nužingsniavo prie geležinkelio pylimo. Užkopė juo, perėjo bėgius, nusileido į mišką, pasiėmė vežimėlį ir patraukė greitkeliu.

— O jeigu tas berniukas neturi nieko, kas juo pasirūpintų? — paklausė vaikas. — O jeigu jis neturi tėčio?

— Ten yra žmonių. Jie tik slėpėsi.

Vyriškis išstūmė vežimėlį į kelią ir sustojo. Drėgnose plėnyse įžvelgė sunkvežimio pėdsakus, menkus, nuplautus, bet vis tiek pėdsakus. Jam rodės, kad jis juos užuodžia. Berniukas tempė jį už skverno.

— Tėveli.

— Ką?

— Man baisu dėl to berniuko.

— Žinau. Bet jam nieko neatsitiks.

— Tėveli, mes turime jį pasiimti. Mes galime jį pasiimti ir vestis drauge. Mes galim pasiimti jį ir tą šunį. Šuo gali pagauti ką nors valgomo.

— Mes negalime.

— Aš atiduosiu tam berniukui pusę savo maisto.

— Liaukis. Mes negalime padaryti to.

Berniukas vėl pravirko.

— O kas bus tam berniukui, — raudojo jis. — Kas bus tam berniukui?

Sutemus jie atsisėdo prie sankryžos, vyriškis ant kelio išdėliojo žemėlapio skiautes ir ėmė jas tyrinėti. Ant vienos jų uždėjo pirštą. „Mes čia, — pasakė. — Kaip tik čia.“ Berniukas nežiūrėjo. Vyriškis sėdėjo ir tyrinėjo painią raudonų bei juodų kelių matricą, pirštą laikydamas prie tos jų sandūros, kur, jam atrodė, jie kaip tik dabar ir atsidūrė. Lyg matytų joje save pačius, mažyčius, susigūžusius. „Mes dar galime grįžti, — švelniai prašė berniukas. — Tai netoli. Dar ne per vėlu.“

Jie įsirengė sausą nakvynvietę medžiams skirtame sodybos plote netoli kelio. Nerado jokios uždaros vietos sukrauti laužui, kuris nebūtų matomas, todėl ir nesusikrovė. Suvalgė kiekvienas po du paplotėlius ir išmiegojo susiglaudę ant žemės, susisupę į striukes ir antklodes. Vyriškis suglėbė berniuką ir netrukus tas liovėsi virpėjęs, paskui užmigo.

Šuo, kurį jis prisimena, mums iš paskos sekė dvi dienas. Stengiausi jį prikalbinti prieit arčiau, bet nepavyko. Susukau kilpą iš vielos jam pagauti. Revolveryje buvo trys šoviniai. Negalėjai vėjais paleist nė vieno. Ji nužengė keliu. Berniukas pažvelgė jai įkandin, paskui į mane, paskui į šunį, ir ėmė verkti, maldauti pasigailėti šuns, ir aš jam pažadėjau, kad nenuskriausiu jo. Šuns pinučiai su ištemptu ant jų kailiu. Kitą dieną šuo dingo. Kaip tik tą šunį jis ir prisimena. Jis neprisimena jokių berniukų.

Vyriškis įsibėrė saują razinų į kišenę, vidurdienį jie sėdėjo kelkraštyje ant nudžiūvusios žolės ir jas kramtė. Berniukas pažvelgė į jį.

— Tai viskas, ką mes turime, ar ne? — paklausė.

— Taip.

— Vadinasi, dabar mes mirsime?

— Ne.

— Tai ką darysime?

— Atsigersime vandens. O paskui trauksime keliu toliau.

— Gerai.

Vakare jie kiūtino per lauką ir stengėsi surasti vietą, kur jų laužo nesimatytų. Paskui save per žemę vilkdami vežimėlį. Taip maža vilties šituos kraštuos. Rytoj jie susiras ką nors pavalgyti. Naktis užklupo juodu ant purvino kelio. Jie nusuko į laukus ir nudūlino link tolumoje stūksančių medžių guoto, kurio viršūnės, plikos ir juodos, švietė dar matomo pasaulio atšvaitų fone. Kai priėjo, jis jau skendėjo nakties tamsoje. Vyriškis laikė berniuką už rankos, suspyrė krūvon šakas bei brūzgus ir įkūrė ugnį. Šakos buvo drėgnos, bet vyriškis peiliu nudrožė nebegyvą žievę ir sustatė tuos brūzgus bei šakas aplinkui, kad išdžiūtų. Tada patiesė ant žemės plastiko atraižą, ištraukė švarkus bei antklodes iš vežimėlio, nuavė drėgnus purvinus berniuko ir savo batus, ir jie sėdėjo tylėdami, rankas laikydami virš ugnies. Vyriškis pamėgino sugalvoti, ką čia pasakius, bet neįstengė. Jau anksčiau buvo patyręs tą jausmą, kai atsiduri anapus stingulio ir bukos nevilties. Pasaulis, mąžtantis aplinkui pliką sudalytų esinių šerdį. Daiktų pavadinimai, pamažėle nulydintys juos užmarštin. Spalvos. Paukščių vardai. Valgiai. Galiausiai pavadinimai daiktų, kuriuos tikėjai esant tikrus. Daug trapesni negu jis pamanytų. Kiekgi jų jau išnyko? Toji šventa kalba, atskirta nuo ja kalbančiųjų, o sykiu ir nuo savo tikros esmės. Susitraukianti lyg kažkas, kas stengiasi išsaugot šilumą. Tą akimirką, kai suvis išnyksta.

Išsekę jie išmiegojo kiaurą naktį, o ryte laužas ant žemės buvo visiškai užgesęs, juodas. Vyriškis apsiavė purvinus batus ir, pūsdamas į taure sudėtas rankas, nuėjo parinkt šakų. Vaje, kaip šalta. Ko gero, jau lapkritis. O gal ir dar vėlesnis metas. Įdegė laužą, nuėjo miško pakraštin, stovėjo ir žiūrėjo į kraštovaizdį. Nebegyvi laukai. Tolumoje klojimas.

Jie nužingsniavo žvyrkeliu, o paskui palei kalvą ten link, kur kitados stovėjo namas. Jis jau seniai sudegė. Surūdijęs krosnies pavidalas, stirksantis juodame rūsio vandenyje. Suanglėję stogo skardos lakštai, susiglamžę palaukėje, kur pūtė vėjas. Klojime iš purvino metalinio piltuvo dugno išsėmė kelias saujas kažin kokių grūdų, kurių vyriškis neatpažino, stovėjo ir valgė juos drauge su žemėmis. Paskui patraukė per laukus į kelią.

Jie ėjo palei akmeninę tvorą, juosusią kažin kokio sodo liekanas. Tvarkingomis eilėmis susodinti medžiai, gumbuoti, juodi, ant žemės gausiai prikritę šakų. Vyriškis sustojo, pažvelgė per laukus. Rytuose — vėjas. Minkštos vagomis slenkančios plėnys. Sustojančios. Vėl slenkančios. Visa tai jis jau matė anksčiau. Sukrešėjusio kraujo dėmės ražienose ir pilkos vidurių vijos, kur nudobtieji buvo lauke išdarinėti ir išgabenti. Siena už jų turėjo frizą iš žmonių galvų: visi veidai panašūs, sudžiūvę, išskaptuoti įtampos kupinų vypsnių, įkritusių akių. Visi turėjo įsisegę auksinius žiedus į gryna oda virtusias ausis, o jų nutriušę, šlykštūs plaukai vėjyje plaikstėsi apie kaukoles. Dantys burnos ertmėje — nelyginant muliažai ir bjaurios tatuiruotės, išėsdintos kažin kokia namuose sutaisyta dažine mėlžole, išblukusios bejėgėje saulėkaitoje. Vorai, kardai, taikiniai. Slibinas. Runomis užrašyti šūkiai, su klaidomis iškeverzoti credo. Seni randai ir senos siūlių žymės, sudygsniuotos palei kraštus. Galvų, kurios nebuvo neatpažįstamai sudaužytos lazdomis, oda buvo nudirta, atviros kaukolės nudažytos, kaktos iškeverzotos, o ant vienos balto kaulo kaukolės buvo matyti kruopščiai rašalu išėsdintos apsauginių plokštelių siūlės, tarsi tai būtų jų surinkimo schema. Vyriškis atsigręžė ir pažiūrėjo į berniuką. Stovintį vėjyje prie vežimėlio. Pažiūrėjo į judančią sausą žolę ir į tamsius, išsiklaipiusius, eilėmis išrikiuotus medžius. Palei tvorą plaikstėsi kelios drabužių skiautės, viskas aplinkui buvo pilka nuo plėnių. Vyriškis nužingsniavo palei tvorą, nužvelgdamas tas kaukes paskutinį kartą, perlipo per kopynę ir nupėdino prie berniuko. Apkabino jį per pečius. „Gerai, — pasakė, — eime.“

Jis jau buvo įpratęs matyti ženklą kiekvienoje tokioje pavėluotoje istorijoje, ženklą ir įspėjimą, tad šis nudobtų ir suėstų žmonių vaizdas tik dar kartą šitai patvirtino. Iš ryto jis nubudo, apsivertė po antklode, pasisuko į plentą ir pro medžius nužvelgė jųdviejų nueitą kelią, pačiu laiku, nes kaip tik spėjo pamatyti išnyrant tuos žygiuotojus: keturis, išsirikiavusius viena linija. Vilkinčius įvairiais drabužiais. Visi jie kaklus buvo pasirišę raudona kaklaskare. Raudona ar oranžine, kokią tik rado raudoniausią. Vyriškis uždėjo ranką berniukui ant galvos.

— Tšš, — ištarė.

— Kas nutiko, tėveli?

— Žmonės ant kelio. Nuleisk galvą žemyn. Nežiūrėk.

Užgesęs laužas nebedūmijo. Vežimėlio nebuvo matyti. Vyriškis įsikasė giliau į žemę ir gulėjo žiūrėdamas virš dilbio. Kariuomenė, avinti teniso bateliais, trepsinti. Nešina metro ilgo vamzdžiais, apvyniotais oda. Ant riešų — pinti odos dirželiai. Kai kurie vamzdžiai galuose buvo perverti grandinėmis su įvairiausių rūšių kuokomis. Jie pražvangėjo pro šalį, linguodami tarsi prisukami žaislai. Barzdoti, o pro jų kaukes veržėsi garas. „Tšš, — pakartojo vyriškis. — Tšš.“ Falanga, sekusi paskui juos, nešė ietis ar smeigenas, apjuostas kaspinais, pailgos jų geležtės iš sunkvežimio lingių buvo iškaltos kokioje nors primityvioje provincijos kalvėje. Berniukas gulėjo nunarinęs tarp rankų veidą, apniktas siaubo. Jie praėjo pro šalį už šešiasdešimties metrų, žemė po jais mažumėlę lingavo. Trependami. Paskui juos slinko vežimai, tempiami įkinkytų vergų, prikrauti karo laimikio, o už jų — moterys, gal koks tuzinas, kai kurios iš jų buvo nėščios, ir galiausiai — papildoma į jungą įkinkytų katamitų palyda, prastai aprengtų tokiam šalčiui, su šunų antkakliais ir surakintų vienas su kitu. Visi praėjo pro šalį. Vyriškis su berniuku gulėjo ir klausėsi.

— Ar jie jau nuėjo, tėveli?

— Taip, jau nuėjo.

— Ar tu juos matei?

— Taip.

— Ar jie — blogi žmonės?

— Taip, jie — blogi žmonės.

— Jų labai daug, tų blogų žmonių.

— Taip. Bet jie jau nuėjo.

Abudu atsistojo, valėsi šapus, įsiklausydami į tylą tolumoje.

— Kur jie eina, tėveli?

— Nežinau. Jie kažkur traukia. Tai blogas ženklas.

— Kodėl tai blogas ženklas?

— Tiesiog blogas, ir tiek. Mums reikia išsitraukti žemėlapį ir pažiūrėti.

Jie išsitraukė vežimėlį iš krūmų, kuriais jį buvo pridengę, vyriškis pastatė jį, sukrovė antklodes, švarkus ir jie išskubino į kelią, tenai sustojo ir žiūrėjo ton pusėn, kur paskutinysis iš tos skarmaluotos ordos, rodės, kabojo nelyginant koks povaizdis sutrikdytame ore.

Po pietų vėl pradėjo snigti. Juodu sustojo ir stebėjo, kaip žemėn iš niūrios tamsybės sklendžia blyškiai pilkos snaigės. Klumpino toliau. Trapi tižė klojo tamsų kelio paviršių. Berniukas nuolat atsilikdavo, vyriškis sustodavo ir jo palaukdavo.

— Neatsilik, — subaudė.

— Tu eini pernelyg greitai.

— Aš sulėtinsiu žingsnį.

Jie traukė toliau.

— Tu vėl nesikalbi su manimi.

— Kalbuosi.

— Nori sustoti?

— Aš visada noriu sustoti.

— Turime būti apdairesni. Aš turiu būti apdairesnis.

— Žinau.

— Sustosime. Gerai?

— Gerai.

— Tik susiraskim vietą.

— Gerai.

Krintantis sniegas siautė juos užuolaida. Nebegalėjai nieko įžiūrėti nei vienoje, nei kitoje kelio pusėje. Vyriškis vėl pradėjo kosėti, o berniukas virpėjo, abudu buvo susiglaudę po plastiko atraiža ir stūmė tą parduotuvės vežimėlį per sniegą. Galiausiai vyriškis sustojo. Berniukas nevaldomai drebėjo.

— Turim sustoti, — pareiškė vyriškis.

— Tikrai labai šalta.

— Žinau.

— Kur mes?

— Kur mes?

— Taip.

— Nežinau.

— Jei mes tuoj mirsime, ar pasakysi man?

— Nežinau. Mes nemirsime.

Apverstą vežimėlį jie paliko viksvų lauke, vyriškis pasiėmė į plastikinį brezentą suvyniotus švarkus bei antklodes ir abu patraukė tolyn. „Laikykis įsikibęs į mano striukę, — paliepė vyriškis. — Nepaleisk jos.“ Jie per viksvas nužengė iki užtvaros, ją perlipo, ranka prilaikydami vienas kitam nulenktą vielą. Viela buvo šalta ir girgždėjo per sankabas. Tamsa spėriai tirštėjo. Jie traukė tolyn. Priėjo kedrų giraitę, medžiai buvo nudžiūvę, juodi, tačiau šakų turėjo dar pakankamai, kad išlaikytų sniegą. Po kiekvienu iš jų — brangus tamsios žemės ir kedro paklotės ratas.

Jie įsikūrė po medžiu, švarkus ir antklodes sudėjo ant žemės, vyriškis suvyniojo berniuką į vieną antklodę ir ėmė grėbti į krūvą sausus spyglius. Atokiau nuo medžio kojomis išstumdė sniegą, kad ugnis jo nekliudytų, ir atnešė šakų nuo kitų medžių, jas nulaužęs ir nupurtęs sniegą. Kai brūkštelėjo žiebtuvėliu per sodrią pintį, ugnis kaipmat užsiplieskė, bet vyriškis žinojo, kad ji ilgai netruks. Pažvelgė į berniuką.

— Turiu nueiti atnešti dar malkų. Būsiu šalimais. Gerai?

— Kur yra tas šalimais?

— Tai paprasčiausiai reiškia, kad būsiu netoli.

— Gerai.

Dabar sniego buvo jau per penkiolika centimetrų. Vyriškis kepurnėjosi po medžiais, traukdamas kyšančias iš po sniego nukritusias šakas ir, kai jų turėjo jau visą glėbį ir patraukė atgal, iš laužo tebuvo likusi vien virpančių žarijų gūžta. Vyriškis sumetė ant jo šakas ir vėl nuėjo. Negali spėti su juo varžytis. Miške darėsi vis tamsiau, o laužo šviesa siekė netoli. Jeigu jis paskubės, gali nualpti. Kai atsigręžė, berniukas plumpino per sniegą, kuris jam siekė iki pusės kelių, rinkdamas šakas ir kraudamas jas į glėbį.

Vis snigo ir liautis neketino. Vyriškis kiaurą naktį būdravo, atsikėlė ir vėl pakurstė ugnį, kad neužgestų. Išlankstė brezentą ir vieną jo galą pritvirtino po medžiu, kad jis atspindėtų laužo šilumą. Žiūrėjo į miegančio berniuko veidą, nutviekstą oranžiškos šviesos. Įdubę juodai ruožuoti skruostai. Sutramdė įsiūtį. Beprasmiška. Berniukas ilgai nepatrauks, pamanė. Net jei ir liautųsi snigę, kelias bus sunkiai įveikiamas. Sniegas krito šnabždėdamas į tylą, kibirkštys kilo, blausėsi ir nyko bekraštėje juodumoje.

Jis buvo jau beveik užmigęs, kai išgirdo miške kažką sutraškant. Paskui dar kartą. Atsisėdo. Iš laužo buvo likusios tik pabiros liepsnelės tarp žarijų. Jis įsiklausė. Ilgas sausas lūžtančių šakų traškesys. Paskui vėl. Ištiesė ranką ir papurtė berniuką.

— Pabusk, — pasakė. — Turim keliauti.

Berniukas plaštakomis pasitrynė mieguistas akis.

— Kas yra? — paklausė. — Kas nutiko, tėveli?

— Turime eiti.

— Kas nutiko?

— Medžiai. Jie virsta.

Berniukas atsisėdo ir išsigandęs apsidairė.

— Nieko baisaus, — nuramino vyriškis. — Kelkis. Turime paskubėti.

Surinko patalus, sulankstė ir suvyniojo į brezentą. Apsidairė. Sniegas lipdė akis. Iš laužo buvo likę tik angliukai, jis nešvietė, miško beveik nesimatė, o aplink juos patamsyje virto medžiai. Berniukas įsikibo į vyriškį. Jie pasitraukė iš tos vietos, vyriškis stengėsi tamsoje surasti saugų plotelį, bet galiausiai patiesė brezentą ant žemės, jie atsisėdo, apsisiautė antklodėmis ir vyriškis laikė prie savęs priglaudęs berniuką. Virstančių medžių dunksčiojimas ir tylus krintančios ant žemės sniego naštos plumpsėjimas virpino mišką. Vyriškis laikė berniuką, ramino, kad viskas bus gerai, kad tai netrukus liausis, ir netrukus tai iš tikrųjų liovėsi. Duslus chaosas tolumoje tilo. Ir vėlei pasigirsdavo — toks vienišas ir labai toli. Paskui — ir vėl nieko. „Na matai, — tarė vyriškis. — Regis, jau viskas.“ Jis iškasė tunelį po vienu iš nuvirtusių medžių, rankomis, įtraukęs sustingusius nuo šalčio delnus į rankoves, nustūmė šalin sniegą. Juodu susitempė ten savo patalus, brezentą ir netrukus, nepaisydami šiurpaus šalčio, jau vėl miegojo.

Išaušus rytui, vyriškis skubinai išlindo iš to urvo, brezentas buvo apsunkęs nuo sniego. Atsistojo ir apsidairė. Nebesnigo, aplinkui sniego kauburiais plytėjo kedrai, aplūžusiomis šakomis, keli kamienai tame pilkėjančiame kraštovaizdyje dar stirksojo pliki, lyg apdegę. Vyriškis nuplumpino per pusnis, palikęs berniuką, it kokį žiemojantį gyvūną, miegoti po medžiu. Sniego jam buvo kone iki kelių. Sudžiūvusios viksvos laukuose buvo beveik užsnigtos, sniegas ant vielinių užtvarų laikėsi it skustuvo įpjovos, tyla gniaužė žadą. Jis stovėjo atsirėmęs į stulpą ir kosėjo. Neturėjo žalio supratimo, kur galėjo būti jų vežimėlis, pamanė, kad jau kvaišta, kad jo galva dirba ne taip, kaip reikia. „Sutelk dėmesį, — paliepė sau. — Privalai pagalvoti.“ Kai pasisuko grįžti, berniukas jau šaukė jį.

— Turime eiti, — pasakė jis. — Negalime čia pasilikti.

Berniukas niūriai žvelgė į pilkas pusnis.

— Eime.

Jie patraukė prie užtvaros.

— Kur mes einame? — paklausė berniukas.

— Turime susirasti vežimėlį.

Berniukas, susikišęs rankas po striukės pažastimis, nejudėjo iš vietos.

— Eime, — paragino vyriškis. — Privalai eiti.

Jis brido per užpustytus laukus. Sniegas buvo gilus ir pilkas. Jau apsinešęs šviežiomis plėnimis. Žengė dar žingsnį, tada atsigręžė ir pažvelgė atgal. Berniukas gulėjo pargriuvęs. Vyriškis numetė suglebtus apklotus ir brezentą, grįžo atgal ir jį pakėlė. „Atleisk, — atsiprašė. — Atleisk.“

Juodu ilgai ieškojo vežimėlio. Vyriškis ištraukė jį iš pusnių, pastatė, iškapstė iš jo kuprinę, išpurtė, atidarė ir vidun įkišo vieną antklodę. Kuprinę ir kitas antklodes bei švarkus sukrovė į vežimėlį, pakėlė berniuką, pasodino jį ant viršaus, išvarstė jo batus ir nutraukė juos nuo kojų. Tada išsitraukė peilį ir ėmė pjaustyti vieną švarką bei muturiuoti jo atraižomis berniuko kojas. Suvyniojo ant jų visą švarką. Paskui iš brezento išpjovė didelius plastiko kvadratus, sutraukė juos iš apačios į viršų, apvyniojo berniuko kojas ir ties kulkšnimis aprišo rankovių pamušalu. Žengė žingsnį atgal. Berniukas pažvelgė žemyn. „O dabar tu, tėveli“, — pasakė. Vyriškis apvyniojo berniuką vienu švarku, tada atsisėdo ant brezento į sniegą ir apsimuturiavo kojas. Atsistojo, pasišildė delnus striukėje, tada drauge su žiūronais ir berniuko sunkvežimiu sukišo į kuprinę jųdviejų batus. Nupurtė brezentą, sulankstė, pririšo drauge su antklodėmis prie kuprinės viršaus, užsimetė viską ant pečių, dar kartą nužvelgė vežimėlį, ir tai jau buvo viskas. „Traukiam“, — pasakė. Berniukas paskutinį kartą atsigręžė ir nusekė paskui jį keliu.

Eiti buvo sunkiau, nei jis įsivaizdavo. Per valandą jie sukorė, ko gero, tik kokius pusantro kilometro. Vyriškis stabtelėjo ir atsigręžęs pažvelgė į berniuką. Tas sustojo ir laukė.

— Tu manai, kad mes netrukus mirsime, taip?

— Nežinau.

— Mes nemirsime.

— Gerai.

— Bet tu manimi netiki.

— Nežinau.

— Kodėl manai, kad mes mirsime?

— Nežinau.

— Liaukis kartojęs „nežinau“.

— Gerai.

— Kodėl manai, kad mes mirsime?

— Mes neturime ko valgyti.

— Rasim ką nors.

— Gerai.

— Kaip ilgai, tavo nuomone, žmonės gali ištverti nevalgę?

— Nežinau.

— O kaip manai?

— Gal kelias dienas.

— O kas paskui? Krenti negyvas?

— Taip.

— Anaiptol. Tai trunka ilgai. Mes turime vandens. Ir tai svarbiausia. Be vandens ilgai neištvertum.

— Gerai.

— Bet tu manimi netiki.

— Nežinau.

Vyriškis atidžiai nužvelgė berniuką. Stovintį ir susikišusį rankas į per didelio šviesiai ruožuoto švarko kišenes.

— Manai, aš tau meluoju?

— Ne.

— Tačiau manai, kad gal meluoju apie mirtį.

— Taip.

— Gerai. Gal ir taip. Bet mes dar nemirštame.

— Gerai.

Jis tyrinėdavo dangų. Pasitaikydavo dienų, kai pelenų danga suplonėdavo ir dabar palei kelią išsirikiavę medžiai ant sniego metė tik menkutį šešėlį. Juodu traukė tolyn. Berniukas ėjo sunkiai. Vyriškis sustojo, patikrino jo kojas ir perrišo plastiko autus. Kai sniegas pradės tirpti, sunku bus išsaugoti kojas sausas. Juodu dažnai sustodavo pailsėti. Vyriškiui stigo jėgų nešti vaiką. Jie atsisėdo ant kuprinės ir saujomis valgė purviną sniegą. Po pietų sniegas pradėjo tirpti. Jie praėjo pro sudegusį namą, kieme stypsojo vien tik palikęs plytų kaminas. Visą dieną, kad ir kokia trumpa ji buvo, juodu praleido kelyje. Vos kelios valandos. Nuėjo gal tik kokius penkis kilometrus.

Jo nuomone, kelias buvo toks prastas, jog jie neturėjo sutikti jame nė gyvos dvasios, tačiau jis klydo. Nakvynvietę susitaisė beveik vidury kelio ir įkūrė didžiulį laužą — vilko iš sniego nulūžusias šakas ir krovė jas ant liepsnų, jos švilpė bei garavo. Daugiau nebuvo kas daryti. Tos kelios turimos antklodės jų nesušildė. Vyriškis stengėsi neužmigti. Pašokdavo iš miego ir paplekšnodavo aplink save, ieškodamas revolverio. Berniukas buvo toks liesas. Vyriškis žvelgė į jį miegantį. Veidas toks įsitempęs, akys įkritusios. Kažin koks keistas grožis. Jis atsikėlė ir į laužą atvilko dar malkų.

Juodu išėjo į kelią ir sustojo. Sniege ryškėjo pėdsakai. Vežimo. Kažkokios transporto priemonės su ratais. Kažko su guminiais ratais, palikusiais siaurą įspaudą. Puspadžių atspaudai tarp ratų. Kažkas nuskubėjo pro šalį patamsyje pietų link. Vėliausiai — vos išaušus. Bėgo keliu naktyje. Vyriškis stovėjo ir mąstė apie tai. Kruopščiai apėjo pėdsakus. Jie prabėgo už kokių penkiolikos metrų nuo laužo net nesulėtinę greičio pasižiūrėti. Jis stovėjo ir žvelgė atgal į kelią. Berniukas nenuleido nuo jo akių.

— Turime pasitraukti nuo kelio.

— Kodėl, tėveli?

— Kažkas ateina.

— Blogi žmonės?

— Taip. Bijau, kad taip.

— Bet jie gali būti ir geri žmonės. Argi ne?

Vyriškis neatsakė. Iš papratimo žiūrėjo į dangų, bet jame nebuvo ko pamatyti.

— Ką mes darysime, tėveli?

— Eime.

— Ar galime grįžti prie ugnies?

— Ne. Eime. Tikriausiai turim nedaug laiko.

— Aš tikrai alkanas.

— Žinau.

— Ką mes darysime?

— Turime pasislėpti. Pasitraukti nuo kelio.

— Ar jie pamatys mūsų pėdsakus?

— Taip.

— Tai ką tuomet darysime?

— Nežinau.

— Ar jie žinos, kas mes?

— Ką?

— Jei pamatys mūsų pėdsakus. Ar jie žinos, kas mes?

Vyriškis atsisuko į savo didžiulius apvalius pėdsakus sniege.

— Susiprotės, — atsakė.

Paskui sustojo.

— Turime apmąstyti. Grįžkime prie laužo.

Jis tikėjosi rasiąs kokią vietą ant kelio, kur sniegas bus visai nutirpęs, tačiau paskui pamanė: jeigu jų pėdsakai neišlįs vėl kitame gale, tai jie neišsiduos. Abu sustūmę kojomis sniegą ant laužo, nužengė pro medžius, apsuko ratą ir vėl sugrįžo. Skubėjo palikti pėdsakų labirintą, paskui vėl, neišleisdami kelio iš akių, patraukė per mišką šiaurėn.

Aikštelė, kurią jie pasirinko, buvo tiesiog aukščiausia jų užeita vieta ir nuo jos buvo matyti visas kelias į šiaurę bei visas jųdviejų nueitas kelias. Vyriškis ant drėgno sniego patiesė brezentą ir suvyniojo berniuką į antklodes. „Tu sušalsi. Bet gal mes neužtruksim čia ilgai.“ Po valandos ant kelio išniro du žirgliojantys vyrai. Kai jie praėjo pro šalį, vyriškis atsistojo jų nužiūrėti. Kaip tik tuomet anie sustojo ir vienas jų atsigręžė. Vyriškis apmirė. Buvo susivyniojęs į vieną iš tų pilkų antklodžių ir įžiūrėti jį būtų buvę sunku, bet anaiptol ne neįmanoma. Pamanė, jog tikriausiai jie užuodė dūmus. Aniedu stovėjo ir kalbėjosi. Paskui nužirgliojo tolyn. Vyriškis atsisėdo. „Nieko baisaus, — pasakė. — Tik turime palaukti. Bet manau, kad viskas gerai.“

Jie neturėjo ko valgyti, per pastarąsias penkias dienas dar ir mažai miegojo ir tokios būsenos užėjo kitados didelį namą, stovintį ant pakilumos prie kelio vieno mažo miestelio pakrašty. Berniukas laikėsi įsikibęs į vyriškio ranką. Sniegas ant plento, į pietus nusidriekusiuose laukuose bei miškuose buvo beveik nutirpęs. Jie sustojo. Ant kojų — plastiko maišai, seniai jau nudėvėti iki skutų, kojos drėgnos, sušalusios. Tas namas buvo aukštas, didingas, su baltomis dorėninėmis kolonomis priekyje. Iš šono — vartai. Žvyruota įvažiuojamoji alėja, riečianti išdžiūvusios žolės lauką. Langai, keista, neišdaužyti.

— Kas čia per vieta, tėveli?

— Tšš. Pastovėkime ir pasiklausykime.

Jokio garso. Vėjas šiureno palei kelią augusius nudžiūvusius paparčius. Kažkas tolumoje girgžtelėjo. Durys arba langinės.

— Reikėtų užmesti akį.

— Tėveli, neikim ten.

— Nieko baisaus.

— Mums nereikia ten eiti.

— Nebijok. Užmeskim akį.

Jie iš lėto patraukė įvažiuojamąja alėja. Jokių pėdsakų padrikuose tirpstančio sniego lopuose. Aukšta nudžiūvusių ligustrų gyvatvorė. Senas paukščio lizdas, sukrautas tarp jos tamsių vytelių. Kieme sustojo ir ėmė apžiūrinėti namo fasadą. Rankų darbo plytos, išdegtos iš molio, ant kurio tas namas stovėjo. Besilupantys dažai, ilgais plaušais nukarę nuo kolonų ir lenktų sofitų. Virš galvos — lempa, kabanti ant ilgos grandinės. Kai juodu kopė slenksčio laiptais, berniukas įsikibo į vyriškį. Vienas langas buvo vos praviras, iš jo kyšojo virvė buvo nukarusi iki pat slenksčio ir dingo žolėje. Vyriškis sugniaužė berniuko ranką ir juodu peržengė slenkstį. Kitados tas lentas mynė vergai katorgininkai, nešini maistu bei gėrimais ant sidabrinių padėklų. Juodu priėjo prie lango ir pažvelgė vidun.

— O ką, jei ten kas nors yra, tėveli?

— Ten nieko nėra.

— Tėveli, eikime iš čia.

— Reikia susirasti ko nors pavalgyti. Neturime iš ko rinktis.

— Galime susiieškoti ko nors kitur.

— Viskas bus gerai. Eime.

Vyriškis išsitraukė iš už diržo revolverį ir trūktelėjo durų rankeną. Jos, supdamosi ant didelių varinių vyrių, pamažėle pasidavė vidun. Jie stovėjo ir klausėsi. Paskui įžengė į erdvią fojė, rombais išklotą juodomis ir baltomis marmuro plytelėmis. Į viršų kilo platūs laiptai. Prabangūs Moriso stiliaus sienų apmušalai, nusėti vandens dėmių, atsilupę. Tinkuotos lubos išsipūtusios didžiulėmis klostėmis, pageltę nėriniuoti karnizai nulinkę nuo palubės ir suskilę. Į kairę nuo durų, regis, valgomajame, stovėjo didžiulis riešutmedžio bufetas. Durų ir stalčių jau nė kvapo, bet likusios jo dalys sudeginti buvo per didelės. Juodu stovėjo tarpduryje. Viename kambario kampe stūksojo didelė pradalgėmis sumestų drabužių krūva. Drabužiai ir batai. Diržai. Paltai. Antklodės ir seni miegmaišiai. Vėliau jis turės marias laiko visam tam apmąstyti. Berniukas laikėsi įsikibęs jam į ranką. Jis šiurpte šiurpo. Jie per fojė nuėjo į toliausiai esantį kambarį, įžengė ir sustojo. Didžiulė salė, jos lubos — antra tiek aukščio nuo durų. Židinio plytos buvo plikos ir rodė, kur būta medinės atbrailos ir apvado, — išlaužtų ir sudegintų. Priešais židinį gulėjo išrikiuoti čiužiniai ir patalai.

„Tėveli“, — sušnibždėjo berniukas. „Tšš“, — sudraudė vyriškis.

Pelenai buvo šalti. Aplink stovėjo keli pajuodę puodai. Vyriškis pritūpė, pakėlė vieną, pauostė ir pradėjo atgal. Atsistojo ir pažiūrėjo pro langą. Pilka sumindžiota žolė. Pilkas sniegas. Nukarusi nuo lango virvė buvo pririšta prie varinio varpelio, o varpelis įtvirtintas į grubų medžio laikiklį, prikaltą prie lango karnizo. Vyriškis nepaleido berniuko rankos, jie siauru tamsiu koridoriumi nužingsniavo į virtuvę. Visur aplinkui — krūvos šiukšlių. Surūdijusi plautuvė. Puvėsių ir ekskrementų kvapas. Jie įžengė į nediduką kambarėlį šalimais, tikriausiai podėlį.

Kambarėlio grindyse buvo durys ar liukas, ant jo kabojo didžiulė spyna, padaryta iš sudėtų į krūvą plieno plokščių. Vyriškis stovėjo ir stebeilijo į ją.

— Tėveli, eikim iš čia, — ragino berniukas.

— Jis užrakintas ne šiaip sau.

Berniukas traukė jį už rankos. Jis kone verkė.

— Tėveli? — prašė.

— Mums reikia pavalgyti.

— Aš nealkanas, tėveli. Aš nealkanas.

— Turime surasti laužtuvą ar panašų daiktą.

Jie pro užpakalines duris išskubėjo lauk, berniukas nepaleido vyriškio rankos. Vyriškis įsikišo revolverį už diržo, stovėjo ir dairėsi po kiemą. Pamatė plytomis grįstą taką ir susukiotą, vielas primenantį pavidalą to, kas kažkada buvo buksmedžio šakų rietuvė. Kieme ant sukrautų plytų stulpų buvo užkeltos senos geležinės akėčios, ir kažkas į jų tarpdantį buvo įspraudęs beveik dviejų šimtų litrų ketaus katilą, tokius kitados naudodavo meitėlių taukams tirpdyti. Po jomis dryksojo laužo pelenai ir pajuodusios pliauskos. Kiek atokiau vienoje pusėje — vežimėlis guminėmis padangomis. Jis visa tai matė, bet tarsi nieko nereginčiomis akimis. Tolimiausiame kiemo kampe stūksojo sena medinė rūkykla ir įrankių sandėliukas. Vyriškis perėjo per kiemą beveik vilkdamas vaiką paskui save, perkratė visus įrankius, sumestus į statinę po sandėliuko stogu. Išsitraukė kastuvą ilga rankena, pasvėrė rankoje. „Eime“, — paragino.

Grįžęs į namą aplinkui velkės kabę apkapojo medį, galiausiai įgrūdo po ja kastuvo ašmenis ir ją išlaužė. Ji varžtais buvo priveržta prie medžio ir visas tas daiktas iššoko lauk drauge su spyna bei visu kuo. Jis įspyrė kastuvo ašmenis po lentų kraštu, atsitiesė ir išsitraukė žiebtuvėlį. Paskui atsistojo ant kastuvo užrantos, pakėlė liuko dangčio kraštą, pasilenkė ir suėmė jį rankomis.

— Tėveli, — sušnibždėjo berniukas.

Vyriškis atsitiesė.

— Klausyk, — pasakė. — Liaukis. Mes badaujame. Ar supranti? — Paskui pakėlė liuko dangtį ir atvertė jį ant grindų.

— Palauk čia, — paliepė.

— Aš eisiu su tavim.

— Maniau, kad tu bijai.

— Aš bijau.

— Gerai. Nesitrauk nuo manęs.

Vyriškis netašytais mediniais laiptais ėmė leistis žemyn. Palenkė galvą, uždegė žiebtuvėlį ir lyg atnašaudamas pamojavo jo liepsna per tamsą. Šaltis ir drėgmė. Klaikus dvokas. Berniukas įsikibo į jo striukę. Vyriškis įžiūrėjo dalį medinės sienos. Molio asla. Senas tamsiai dėmėtas čiužinys. Susilenkė, žengė dar žingsnį žemyn ir pakėlė šviesą. Prie užpakalinės sienos grūdosi nuogi žmonės, vyrai ir moterys, visi stengėsi pasislėpti, dengėsi veidus rankomis. Ant čiužinio gulėjo vyras iki šlaunų nukirstomis kojomis, bigės buvo pajuodusios ir apdegusios. Kokčiai dvokė.

— Jėzau, — sušnabždėjo vyriškis.

Paskui viena paskui kitą visos žmogystos atsigręžė ir mirksėjo toje apgailėtinoje šviesoje.

— Padėkit mums, — šnabždėjo jos. — Būkit geri, padėkit mums.

— O Kristau, — ištarė vyriškis. — O Kristau.

Apsisuko ir griebė berniuką.

— Greičiau, — ištarė. — Greičiau.

Žiebtuvėlis iškrito jam iš rankų. Nėra kada ieškoti. Jis stūmė berniuką laiptais aukštyn.

— Padėkit mums, — šaukė anie.

— Greičiau.

Laiptų apačioje išniro barzdotas mirksintis veidas.

— Būkit geri, — šaukė jis. — Būkit geri.

— Greičiau. Dėl Dievo meilės, greičiau.

Jis išstūmė berniuką pro liuką ir tas pargriuvo. Vyriškis atsistojo, čiupo už liuko, permetė jį į kitą pusę, trenkė žemyn ir čiupo berniuką, bet tas jau buvo atsistojęs ir šoko kažkokį siaubo šokį.

— Dėl Dievo meilės, ar tu eisi, — iškošė pro dantis vyriškis.

Bet berniukas rodė pirštu į langą, ir kai vyriškis pažvelgė pro jį, kūnas jam nuėjo pagaugais. Per lauką prie namo artinosi keturi barzdoti vyrai ir dvi moterys. Vyriškis čiupo berniuką už rankos.

— O Kristau, — ištarė. — Bėk. Bėk.

Juodu nukūrė prie priekinių durų ir laiptais žemyn. Kai nubėgo pusę įvažiuojamosios alėjos, vyriškis nusitempė berniuką į lauką. Atsigręžė. Iš dalies juos pridengė ligustro likučiai, bet vyriškis žinojo, kad jiems teliko daugių daugiausia minutės, o gal net ir jų nebeliko. Lauko gale jie triukšmingai prasibrovė pro sausų nendrių guotą, išsigavo į kelią, perbėgo jį ir įnėrė į miško galą. Vyriškis dvigubai stipriau spaudė berniukui riešą.

— Bėgam, — sušnabždėjo. — Turime bėgti.

Pažvelgė namo link, bet nieko neįžiūrėjo. Jei anie jau priėjo alėją, jie pamatys jį, bėgantį tarp medžių su berniuku. Padaryk tai dabar. Padaryk tai dabar. Griuvo ant žemės ir prisitraukė berniuką prie savęs.

— Tšš, — tarė. — Tšš.

— Ar jie mus nužudys? Tėveli?

— Tšš.

Jie dunksinčiomis širdimis gulėjo ant lapų ir plėnių. Jis tuoj ims kosėti. Reikėjo prisidengti burną ranka, bet berniukas buvo į ją įkibęs ir nepaleido, o kita ranka jis laikė revolverį. Gavo susikaupti ir kosulį užgniaužti, bet tuo pat metu mėgino įsiklausyti. Kilstelėjo nuo lapų smakrą, mėgindamas pažiūrėti.

— Nekelk galvos, — sušnabždėjo.

— Ar jie ateina?

— Ne.

Pamažėle per lapus jie nušliaužė link kažko, kas buvo panašu į įdubą. Vyriškis gulėjo klausydamasis, laikydamas berniuką. Girdėjo, kaip anie ant kelio šnekasi. Moterišką balsą. Paskui išgirdo juos minant sausus lapus. Suėmė berniuko ranką ir įbruko į ją revolverį.

— Paimk, — sušnabždėjo. — Paimk.

Berniuką apniko siaubas. Jis apsikabino vyriškį ir nepaleido. Jo kūnelis toks liesas.

— Nebijok, — drąsino vyriškis. — Jei jie tave suras, turėsi padaryti tai. Ar supranti? Tšš. Be ašarų. Ar girdi mane? Tu žinai, kaip tai padaryti. Įsikiši į burną ir nutaikysi aukštyn. Padarysi tai greitai ir tvirtai. Supratai? Liaukis verkęs. Ar supratai?

— Manau, kad taip.

— Ne. Ar supratai?

— Taip.

— Pasakyk: taip, tėveli, supratau.

— Taip, tėveli, supratau.

Vyriškis pažvelgė žemyn į vaiką. Išvydo vien tik siaubą. Paėmė iš jo revolverį.

— Ne, nesupratai, — pasakė.

— Aš nežinau, ką reikia daryti, tėveli. Aš nežinau, ką reikia daryti. Kur tu būsi?

— Nurimk.

— Aš nežinau, ką reikia daryti.

— Tšš. Aš čia pat. Aš tavęs nepaliksiu.

— Pažadi.

— Taip. Pažadu. Ketinau bėgti. Mėginti nuvilioti juos šalin. Bet negaliu tavęs palikti.

— Tėveli?

— Tšš. Gulėk, nesikelk.

— Man taip baisu.

— Tšš.

Jie gulėjo ir klausėsi. Ar padarysi tai? Kai ateis laikas? Kai ateis laikas, nebesuspėsi. Dabar pats laikas. Prakeik Dievą ir numirk. O kas, jeigu jis neiššaus? Turi iššauti. O kas, jei neiššaus? Ar galėtum šitą mylimą kaukolę sutraiškyti akmeniu? Ar glūdi tavyje būtybė, apie kurią tu nieko nežinai? Ar gali ji ten būti? Laikyk jį savo glėbyje. Va šitaip. Siela — greita. Prisitrauk jį prie savęs. Pabučiuok. Paskubėk.

Jis laukė. Jo rankoje mažytis nikeliuotas revolveris. Tuoj nusikosės. Sutelkė visas sąmonės pastangas tam kosuliui sulaikyti. Stengėsi įsiklausyti, bet nieko negirdėjo. „Aš tavęs nepaliksiu, — sušnabždėjo. — Aš niekada tavęs nepaliksiu. Ar supranti?“ Gulėjo tarp lapų ir laikė virpantį vaiką. Spaudė revolverį. Per visas tas ilgas sutemas, kol viską apgaubė tamsa. Šalta ir bežvaigždė. Palaiminga. Ėmė tikėti, kad jie dar turi šansą. „Reikia tiktai palaukti“, — sušnibždėjo. Taip šalta. Jis stengėsi mąstyti, bet jam svaigo galva. Jautėsi toks nusilpęs. Visos jo kalbos apie bėgimą. Jis neįstengė bėgti. Kai aplinkui iš tikro viskas tapo juoda, jis palaisvino kuprinės diržus, ištraukė antklodes, apklostė jomis berniuką, ir netrukus šis jau miegojo.

Naktį vyriškis girdėjo šiurpius klyksmus, atsklindančius nuo namo, pasistengė užspausti rankomis berniuko ausis, bet netrukus tas klyksmas liovėsi. Jis gulėjo ir klausėsi. Kai pro nendres brovėsi į kelią, pamatė dėžę. Panašią į vaikišką žaislinį namą. Suprato, kad ten jie gulėdavo ir stebėdavo kelią. Gulėdavo laukdami ir skambindavo varpeliu name, kad ateitų sėbrai. Jis snūduriavo, paskui nubudo. Kas tai? Žingsniai lapuose. Ne. Tik vėjas. Nieko. Atsisėdo ir žiūrėjo į namą, bet regėjo tik tamsą. Pažadino berniuką. „Kelkis, — tarė. — Turim keliauti.“ Berniukas nieko neatsakė, bet vyriškis žinojo, kad jis jau išsibudino. Nutraukė antklodes ir pritaisė jas prie kuprinės.

„Eime“, — sušnibždėjo.

Jie patraukė per tamsų mišką. Kažkur už pelenų spalvos debesų šydo švietė mėnulis, ir jiems pavyko įžiūrėti medžius. Nusvirduliavo ten it girti.

— Jei jie suras mus, nužudys, ar ne, tėveli.

— Tšš. Nebekalbėkim.

— Juk taip, tėveli.

— Tšš. Taip. Taip, jie taip ir padarys.

Jis visiškai nenutuokė, kuria kryptimi juodu nuėjo, bijojo, kad nebūtų apsukę rato ir grįžę prie to namo. Stengėsi prisiminti, ar ką nors žino apie tai, ar tik apgauna save. Kuria kryptim nuėjo tie dingę iš akių žmonės? Gal žemės pusrutuliai susikeitė? Arba pakito sukimosi apie ašį kryptis. Galiausiai išmetė tai iš galvos. Mintį, jog galėtų būti kas nors taisytina. Jo sąmonė jį išduoda. Šmėklos, kurių nebuvo girdėti jau koks tūkstantmetis, pamažėle budo iš miego. Nieko nepataisysi. Berniukas žingsniuodamas sverdėjo. Klupdamas, vos apversdamas liežuvį, pasiprašė panešamas, vyriškis paėmė jį ant rankų, nešė, ir vaikas kaipmat jam ant peties užmigo. Žinojo, kad nesugebės nunešti jo toli.

Jis kraupiai virpėdamas nubudo miško tamsoje tarp lapų. Atsisėdo ir apčiuopomis ėmė ieškoti berniuko. Pridėjo ranką prie smulkučių šonkaulių. Šiluma ir judėjimas. Širdies plakimas.

Kai vėl nubudo, prašvitę buvo jau beveik tiek, kad galėjai matyti, kas yra aplinkui. Jis nubloškė antklodę, atsistojo ir vos nepargriuvo. Atsitiesė, pamėgino pasidairyti po pilką mišką. Kaip toli jie nuėjo? Užkopė ant pakilumos, pritūpė ir stebėjo brėkštant dieną. Šykšti aušra, šaltas ir neskaidrus pasaulis. Tolumoje lyg ir pušynas, plikas, juodas. Bespalvis vielų ir gedulo pasaulis. Sugrįžo prie berniuko, pasodino jį. Berniuko galva vis dar linko į priekį. „Mums metas eiti, — pasakė vyriškis. — Mums metas eiti.“

Jis nešė berniuką per lauką, skaičiuodamas žingsnius, kas penkiasdešimt vis sustodamas pailsėti. Kai priėjo pušis, atsiklaupė, paguldė berniuką ant smėlėtos paklotės, apkamšė antklodėmis, sėdėjo ir žiūrėjo į jį. Berniukas priminė pabėgėlį iš mirties stovyklos. Toks išbadėjęs, išsekęs, liguistai įsibaiminęs. Vyriškis pasilenkė, pabučiavo jį, atsistojo ir nužingsniavo miško pakraštin, paskui apėjo aplinkui, norėdamas įsitikinti, kad jie saugūs.

Pietų pusėje kitapus laukų išvydo namo ir klojimo apybraižas. Už medžių — kelio linkis. Ilga įvažiuojamoji alėja, kurios žolė buvo nudžiūvusi. Per visą akmens sieną — nudžiūvusi gebenė, palei kelią — pašto dėžutė ir tvora, už jos — nudžiūvę medžiai. Šalta ir tylu. Apsiausta juodos kaip anglis miglos. Grįžo atgal ir atsisėdo prie berniuko. Ne kas kita, o neviltis privertė jį būti tokį nerūpestingą, ir jis žinojo, kad daugiau taip elgtis nebegalės. Kad ir kas būtų.

Berniukas nepabusdamas miegojo valandų valandas. Jei būtų pabudęs, vis dar būtų buvęs apimtas siaubo. Taip jau buvo nutikę anksčiau. Pamanė, gal jį pažadinus, tačiau žinojo, kad pažadintas vaikas nieko neprisimins. Jis išmokė jį gulėti miške kaip elniuką.

Kaip ilgam? Galiausiai išsitraukė iš už diržo revolverį, padėjo jį po antklodėmis prie berniuko, atsistojo ir nužingsniavo.

Prie klojimo priėjo nuo už jo stūksančios kalvos pusės, kaskart sustodamas pasižiūrėti ir pasiklausyti. Nusileido žemyn pro senų obelų sodo likučius, pro juodus gumbuotus kamienus, pro kelius siekiančią sausą žolę. Klojimo tarpduryje sustojo ir įsiklausė. Blyški lentjuosčių išruožuota šviesa. Nužingsniavo pro dulkinus gardus. Protarpio viduryje sustojo ir įsiklausė, bet nieko neišgirdo. Kopėčiomis ėmė lipti į pastogę, bet buvo toks nusilpęs, jog abejojo, ar užkops iki viršaus. Nužingsniavo iki pastogės galo ir pro aukštą kraigo langą pažvelgė į apačioje nusidriekusį peizažą: rėžiais sudalytą žemę, negyvą ir pilką, tvorą, kelią.

Ant pastogės grindų mėtėsi šiaudų kūliai, vyriškis pritūpė, išsirankiojo iš jų saują sėklų, sėdėjo ir kramtė jas. Šiurkščias, sausas ir dulkinas. Juk turėjo jose būti ko nors maistingo. Paskui atsistojo, nurideno du kūlius per grindis ir numetė į protarpį apačioje. Du dulkini dunkst. Tada sugrįžo prie kraigo ir stovėjo tyrinėdamas, kas matyti name už klojimo kampo. Paskui kopėčiomis nulipo žemyn.

Žolė tarp namo ir klojimo atrodė nesumindyta. Jis per kiemą nuėjo iki namo slenksčio. Slenksčio danga buvo išpuvusi ir trupėjo. Virtuvės durys — atviros, jis peržengė per slenkstį ir sustojo tarpduryje. Pigi fanerinė sienų danga — išsilanksčiusi nuo drėgmės. Virste virto į kambarį. Raudonas plastmasinis stalas. Jis perėjo per kambarį ir atidarė šaldytuvo duris. Ant lentynos sėdėjo kažkas pilkais kailiniais. Vyriškis užtrenkė duris. Visur aplinkui — šiukšlės. Paėmė iš kampo šluotą ir jos rankena pabaksnojo aplinkui. Užlipo ant bufeto ir pašniukštinėjo po dulkiną spintelių viršų. Pelėkautai. Kažkoks pakelis. Nupūtė dulkes. Tai buvo milteliai gėrimams daryti, vynuogių skonio. Įsikišo juos į striukės kišenę.

Kambarys po kambario perėjo visą namą. Nerado nieko. Šaukštas stalčiuke prie lovos. Įsidėjo jį į kišenę. Pamanė, kad spintoje galėtų būti kokių nors drabužių ar patalynės, bet ji buvo tuščia. Išėjo lauk ir per kiemą nužingsniavo prie garažo. Pasikniausė tarp įrankių. Grėbliai. Kastuvas. Ant lentynos — vinių ir varžtų stiklainiai. Rėžtukas. Vyriškis pakėlė jį prieš šviesą, nužvelgė surūdijusias geležtes ir padėjo atgal. Paskui pakėlė vėl. Ištraukė iš kavos skardinės atsuktuvą ir atsuko rėžtuko rankeną. Viduje buvo keturios naujos geležtės. Jis ištraukė seną, padėjo ją ant lentynos, įdėjo vieną iš naujų geležčių, vėl susuko rankeną, įtraukė geležtę vidun ir įsidėjo rėžtuką į kišenę. Paskui paėmė atsuktuvą ir irgi įsidėjo į kišenę.

Sugrįžo į klojimą. Laikė audeklo skiautę, į kurią ketino surinkti sėklas iš šiaudų kūlių, bet, vos įėjęs į klojimą, sustojo ir įsiklausė į vėją. Kažkur aukštai ant stogo jam virš galvos girgždėjo skarda. Klojime vis dar tvyrojo karvių kvapas, vyriškis stovėjo ir galvojo apie karves, kol suprato, kad jos išstipo. Ar iš tikrųjų? Juk galėjo kur nors dar likti karvė, kurią kas nors šėrė, kuria rūpinosi. Juk galėjo? Šėrė kuo? Saugojo kam? Išdžiūvusi žolė už atvirų durų sausai čyravo vėjyje. Vyriškis išėjo, sustojo ir per laukus žvelgė pušyno pusėn, kur miegojo berniukas. Perėjo per sodą ir vėl sustojo. Ant kažko užmynė. Žengė žingsnį atgal, atsitūpė ir praskyrė rankomis žolę. Obuolys. Pakėlė jį ir prieš šviesą pažiūrėjo. Kietas, rudas, susiraukšlėjęs. Nušluostė jį audeklu ir atsikando. Išdžiūvęs ir beveik be skonio. Bet obuolys. Suvalgė visą, su visomis sėklomis. Palaikė kotelį, suspaudęs nykščiu ir smiliumi, paskui paleido. Tada, atsargiai mindamas žolę, žengė į priekį. Kojos vis dar buvo apmuturiuotos švarko likučiais ir brezento skiautėmis, jis atsisėdo, nusirišo juos, susikišo autus kišenėn ir basas nužingsniavo per eiles. Kol priėjo sodo galą, rado dar keturis obuolius, susikišo juos į kišenę ir grįžo. Perėjo visas eiles vieną po kitos ir taip išmynę žolėje labirintą. Obuolių prisirinko daugiau nei galėjo panešti. Užčiuopdavo vietas palei kamieną, prisikimšo pilnas kišenes, paskui prisikrovė striukės gobtuvą sau už galvos, dar nešė jų glėbyje ant rankos, kurią buvo prispaudęs prie krūtinės. Prie klojimo durų suvertė juos į krūvą, atsisėdo šalia ir vėlei apsimuturiavo sustirusias kojas.

Priebutyje ant aslos jis buvo pastebėjęs seną vytelių krepšį, pilną užsukamų stiklainių. Atvilko jį į virtuvę ant grindų, iškraustė stiklainius, apvertė ir iškratė žemes. Staiga nustėro. Ką pamatė? Nutekamąjį vamzdį. Groteles. Tamsų nudžiūvusio vynmedžio serpentiną: jis leidosi žemyn it pėdsakas kažin kokio drąsaus ant milimetrinio popieriaus nubrėžto užmojo. Vyriškis atsistojo, vėl per virtuvę nupėdino kieman, stovėjo ir žvelgė į namą. Langas atspindėjo pilką bevardę dieną. Nutekamasis vamzdis ėjo per verandos kampą. Krepšys vis dar buvo jo rankoje, jis padėjo jį ant žolės ir vėl užkopė laiptais. Vamzdis nuo kampo statramsčio leidosi į betoninį rezervuarą. Vyriškis nuo dangčio nubraukė šiukšles ir supuvusias atsijas. Grįžo virtuvėn, pasiėmė šluotą, atėjęs vėl švariai nušlavė dangtį, įbruko šluotą į kampą ir nukėlė jį. Jo viduje buvo padėklas, pilnas drėgnų pilkų stogo maurų, sumišusių su nukritusių lapų ir šakelių kompostu. Vyriškis iškėlė padėklą, padėjo jį ant grindų. Po juo blizgėjo baltas žvirgždas. Vyriškis susėmė jį ranka. Rezervuaro apačioje buvo pilna anglių: sudegę mietai ir šakos — tokie suanglėję medžių atvaizdai. Vyriškis vėl įstatė padėklą į dangtį. Ant grindų pasimatė žalias varinis žiedas. Vyriškis pasisiekė šluotos ir nušlavė pelenus. Lentose buvo matyti pjūklo įbrėžimai. Jis švariai nušlavė lentas, atsiklaupė, įkišo pirštus į žiedą, pakėlė nuleidžiamąsias duris ir atidarė angą. Apačioje patamsyje buvo cisterna, pilna tokio kvapaus vandens, kad vyriškis jį tiesiog užuodė. Atsigulė kniūbsčias ant grindų, siektelėjo žemyn. Vandenį vos kliudė. Pasislinko į priekį ir siektelėjo dar, pakėlė aukštyn jo saują, pauostė, paragavo, tada pradėjo gerti. Gulėjo ilgai, vis keldamas vandenį prie burnos, saują po saujos. Neprisiminė, kad kada būtų ragavęs ko nors tokio skanaus.

Nupėdino į priebutį, paskui grįžo nešinas dviem stiklainiais ir sena mėlyna emaliuota keptuve. Išvalė keptuvę, prisėmė ją pilną vandens ir išskalavo stiklainius. Paskui pasilenkė, prisėmė pilną stiklainį vandens ir pakėlė jį varvantį aukštyn. Vanduo buvo toks tyras. Pasuko jį prieš šviesą. Veikiama skysčio slėgio, stiklainyje vinguriavo vienui viena mažytė nuosėda. Jis palenkė stiklainį ir ėmė gerti, gėrė lėtai, tačiau išgėrė kone viską, kas jame buvo. Atsisėdo išpampusiu pilvu. Būtų galėjęs išgerti dar daugiau, bet nebegėrė. Likusį vandenį supylė į kitą stiklainį, išskalavo jį, prisėmė abu stiklainius, tada nuleido ant cisternos medinį dangtį, atsistojo ir obuolių pilnomis kišenėmis, nešinas vandens stiklainiais per laukus patraukė pušyno link.

Jis užtruko ilgiau nei buvo ketinęs, tad spartino žingsnį kaip įmanydamas, vanduo jo susitraukusiame liulančiame pilve teliūskavo ir kliuksėjo. Sustojo pailsėti, paskui patraukė vėl. Kai priėjo mišką, atrodė, kad berniukas visą tą laiką gulėjo nė nekrustelėjęs, vyriškis atsiklaupė, atsargiai pastatė stiklainius ant miško paklotės, pakėlė revolverį, užsikišo už diržo, tada atsisėdo ir nenuleido akių nuo berniuko.

Popietę juodu praleido susisupę į antklodes ir valgydami obuolius. Gurkšnodami iš stiklainių vandenį. Vyriškis išsitraukė iš kišenės vynuogių skonio miltelius, atplėšė pakelį, supylė juos į stiklainį, pamaišė ir padavė berniukui. „Gerai pasidarbavai, tėveli“, — pasakė berniukas. Vyriškis pamiegojo, kol berniukas pabudėjo, o vakare jie išsitraukė batus, apsiavė, nusileido į sodybą ir susirinko likusius obuolius. Prisisėmę tris stiklainius vandens ir užsuko juos hermetiškais dangteliais iš dėžutės, kurią vyriškis rado ant lentynos priebutyje. Paskui vyriškis susuko viską į vieną antklodę, įkišo ją į kuprinę, kitas antklodes pririšo prie kuprinės viršaus ir užsikrovė ją ant pečių. Juodu stovėjo tarpduryje ir žiūrėjo, kaip šviesa virš pasaulio slenka žemyn į vakarus. Paskui nužingsniavo įvažiuojamąja alėja ir vėl išėjo į kelią.

Berniukas buvo įsikibęs į vyriškio striukę, o tas laikėsi kelkraščio ir stengėsi tamsoje po kojomis užčiuopti grindinį. Tolumoje išgirdo griaudžiant ir netrukus prieš juos pradėjo blausiai trūkčioti šviesa. Vyriškis iš kuprinės išsitraukė plastikinį brezentą, bet jo vos bepakako jiedviem užsidengti, ir netrukus pradėjo lyti. Jie klupinėjo šonas prie šono stumdamiesi į priekį. Eiti nebuvo kur. Užsitraukė striukių gobtuvus, bet pačios striukės peršlapo ir nuo lietaus apsunko. Vyriškis sustojo ant kelio ir pamėgino brezentą pertvarkyti. Berniukas kraupiai virpėjo.

— Tau labai šalta, ar ne?

— Taip.

— Jeigu sustosime, tikrai sušalsime.

— Aš jau tikrai sušalęs.

— Ką siūlai daryti?

— Ar galime sustoti?

— Taip. Žinoma. Galime sustoti.

Toji naktis buvo ilgesnė už daugybę kitų tokių jo menamų naktų. Juodu, užsikloję antklodėmis, gulėjo ant drėgnos žemės palei kelią, į brezentą barbeno lietus, vyriškis laikė suglebęs berniuką ir netrukus šis liovėsi drebėjęs, paskui užmigo. Griaustinis nuriedėjo šiaurėn ir nurimo, paliko vien lietus. Vyriškis užmigo, paskui nubudo, lietus apmalšo, po valandėlės išvis liovėsi. Vyriškis svarstė, ar jau galėtų būti vidurnaktis. Kosėjo vis stipriau, ir kosulys pažadino berniuką. Brėško labai ilgai. Vyriškis retkarčiais pasikeldavo žvilgtelti į rytus, ir netrukus išaušo diena.

Jis apvyniojo jųdviejų striukes aplink nediduko medžio kamieną, vieną, paskui — kitą, ir išgręžė iš jų vandenį. Palaukė, kol berniukas nusirengs, suvyniojo jį į vieną iš antklodžių, ir kol tas drebėdamas stovėjo, išgręžė vandenį iš jo drabužių, tada padavė jam atgal. Žemė, kur jie miegojo, buvo sausa, jie atsisėdo, susisupę į antklodes, valgė obuolius ir gėrė vandenį. Paskui vėl išėjo į kelią, susmukę, vauruoti ir drebantys, lyg elgetaujantys vienuoliai, pasiųsti ieškoti išmaldos.

Vakarop jie pagaliau išdžiūvo. Tyrinėjo žemėlapio skiautes, bet vyriškis neką tenuraukė, kur juodu atsidūrė. Stovėjo ant kelio pakilimo ir stengėsi susiorientuoti prieblandoje. Išsuko iš greitkelio ir siauru keliuku patraukė per laukus, galiausiai priėjo tiltą ir išdžiūvusį upelį, nušliaužė krantu žemyn ir susigūžė po juo.

— Ar galime užsikurti ugnį? — paklausė berniukas.

— Neturime žiebtuvėlio.

Berniukas nusigręžė.

— Atsiprašau. Jis man iškrito. Nenorėjau tau sakyti.

— Nieko baisaus.

— Surasiu kur nors titnago. Jau ieškojau. Mes vis dar turime buteliuką benzino.

— Gerai.

— Ar tau labai šalta?

— Ne, nieko tokio.

Berniukas gulėjo padėjęs galvą į vyro skreitą. Po valandėlės tarė:

— Jie juk užmuš tuos žmones, taip?

— Taip.

— Kodėl jie taip elgiasi?

— Nežinau.

— Ar jie ketina juos suvalgyti?

— Nežinau.

— Jie juk ketina juos suvalgyti, taip?

— Taip.

— Ir mes negalime padėti tiems žmonėms, nes jie suvalgys ir mus.

— Taip.

— Todėl mes ir negalime jiems padėti.

— Taip.

— Aišku.

Jie perėjo per miestus, baidžiusius žmones pranešimais, užkeverzotais ant skelbimų lentų. Skelbimų lentos buvo nubalintos plonu dažų sluoksniu, kad būtų galima ant jų rašyti, ir pro dažus švietė blyškus skelbimų apie prekes, kurių jau nebebuvo, palimpsestas. Jie atsisėdo kelio pakraštyje ir suvalgė likusius obuolius.

— Kas tau nutiko? — paklausė vyriškis.

— Nieko.

— Mudu surasime ko nors pavalgyti. Juk visada surandame. Berniukas neatsakė. Vyriškis jį stebėjo.

— Juk ne dėl to, ar ne?

— Nieko nenutiko.

— Pasakyk man.

Berniukas nusisuko į kelią.

— Noriu, kad pasakytum man. Viskas gerai.

Berniukas papurtė galvą.

— Pažiūrėk į mane, — paliepė vyriškis.

Berniukas atsisuko ir pažiūrėjo. Atrodė taip, lyg verktų.

— Tik pasakyk man.

— Mes niekada nevalgysime žmogaus, ar ne?

— Ne. Žinoma, kad ne.

— Net jei badausime.

— Mes jau dabar badaujame.

— Juk tu sakei, kad ne.

— Sakiau, kad mes nemirštame. Aš nesakiau, kad mudu nebadaujame.

— Bet mes to nedarysime.

— Ne. Nedarysime.

— Kad ir kas nutiktų.

— Ne. Kad ir kas nutiktų.

— Nes mes — geri žmonės.

— Taip.

— Ir mes nešame ugnį.

— Ir mes nešame ugnį.

— Gerai.

Griovyje jis rado titnago ar silicio skalūno, bet galiausiai lengviau buvo brūkštelti replėmis per uolą, kurios papėdėje vyriškis sukrovė krūvelę benzine pamirkytų pinčių. Dar dvi dienos. Paskui trys. Jie jau užtektinai prisibadavo. Tas kraštas buvo nusiaubtas, išnaršytas, nuniokotas. Išgrobstytas iki paskutinio trupinio. Naktys buvo akinamai šaltos ir juodos it karstas, o ilgos ryto platybės — kraupiai tylios. Nelyginant aušra prieš mūšį. Berniuko žvakės spalvos veido oda buvo beveik perregima. Dėl tų didžiulių stebeilijančių akių jis atrodė it koks ateivis.

Vyriškis buvo bepradedąs manyti, kad mirtis juos jau prisivijo ir kad jiems reikia susirasti vietą pasislėpti, kur niekas jų nerastų. Būdavo, sėdi, žiūri į miegantį berniuką ir ima nenumaldomai raudoti, tačiau ne dėl mirties. Dėl ko, nežinojo, bet manė, kad dėl grožio ar dėl gerumo. Dalykų, apie kuriuos nebeturėjo jokios galimybės pagalvoti. Jie prisiglaudė atvirame miške ir gėrė per skudurą iškoštą griovio vandenį. Jis susapnavo berniuką, paguldytą ant laidojimo lentos klojime, ir paklaikęs nubudo. Tai, ką gebėjo iškęsti būdraudamas, naktį buvo nepakeliama, ir jis sėdėjo, stengdamasis neužmigti iš baimės, kad tas sapnas pasikartos.

Jie naršė po apanglėjusių namų, į kuriuos nebuvo užsukę anksčiau, griuvėsius. Lavonas, plūduriuojantis juodame rūsio vandenyje tarp šiukšlių ir rūdijančio vamzdyno. Vyriškis stovėjo iš dalies sudegusioje, atsivėrusioje į dangų svetainėje. Vandens išlenktos lentos sprūdo lauk, kieman. Spintoje — šlapi knygų tomai. Paėmė vieną, atvertė ir vėl padėjo. Viskas drėgna. Pūva. Stalčiuje rado žvakę. Nebuvo kaip jos uždegti. Įsigrūdo ją į kišenę. Išėjo į pilką šviesą, sustojo ir akimirką išvydo absoliučią pasaulio tiesą. Šaltas, negailestingas testamento nepalikusios žemės sukimasis.

Nepermaldaujama tamsa. Akli saulės šunys savo bėgsme. Triuškinantis juodas visatos vakuumas. Ir kažin kur du persekiojami gyvūnai, it švilpikai virpantys savo priebėgoje. Skolintas laikas, skolintas pasaulis ir skolintos akys jam apgailėti.

Vieno mažo miestelio pakraštyje jie atsisėdo į sunkvežimio kabiną pailsėti ir spoksojo pro neseniai praūžusių liūčių švariai nuplautą stiklą. Nusivalanti plėnis šviesa. Išsekusi. Palei kelio kraštą stovėjo dar vienas ženklas, įspėjantis apie mirtį, raidės buvo išblukusios nuo senumo. Vyriškis beveik šypsojosi.

— Ar gali išskaityti, kas ten parašyta? — paklausė.

— Taip.

— Nekreipk dėmesio. Čia nebėra nė gyvos dvasios.

— Jie išmirė?

— Tikriausiai.

— Norėčiau, kad tas berniukas būtų su mumis.

— Eime, — paragino vyriškis.

Įmantrūs sapnai, iš kurių jis nenorėjo nubusti. Pasauliui nebežinomi dalykai. Šaltis privertė jį nueiti pakurstyti ugnies. Prisiminimas, kaip ji per veją ėjo prie namo ankstų rytą su plonyčiais rausvais naktiniais marškiniais, prilipusiais prie krūtų. Pagalvojo: visi atgiję prisiminimai išprievartauja tai, iš ko jie radosi. Kaip kokiame nors grupiniame žaidime. Ištark žodį ir perduok jį kitam. Būk taupus. Tai, ką tu pakeiti tame prisiminime, dar turi truputį tikrumo, tavo suvokto arba nesuvokto.

Juodu žingsniavo gatvėmis, susivynioję į purvinas antklodes. Vyriškis spaudė prie liemens revolverį ir laikė berniuką už rankos. Miesto pakraštyje, palaukėje, jie užėjo vienišą namą, kirto tą lauką, įžengė į namą ir perėjo per kambarius. Susitiko save pačius veidrodyje ir vyriškis jau buvo pakeliąs revolverį. „Tai mes, tėveli, — sušnabždėjo berniukas. — Tai mes.“

Jis sustojo užpakalinių durų tarpduryje ir žvelgė į laukus, į kelią už jų ir į pliką kraštą anapus kelio. Vidiniame kiemelyje žiojėjo duobė mėsai kepti ant iešmo, įtaisas iš dviejų šimtų penkiasdešimties litrų būgno, kraštuose įpjauto dujiniu pjautuvu ir įstatyto į suvirintą geležinį rėmą. Keli nudžiūvę medžiai kieme. Tvora. Metalinė įrankių pašiūrė. Vyriškis išpurtė antklodę ir apvyniojo ja berniuko pečius.

— Noriu, kad čia palauktum.

— Aš noriu eiti su tavim.

— Aš nueisiu tik ana ten pažvelgti. Pasėdėk čia. Tu visąlaik mane matysi. Pažadu.

Jis perėjo per kiemą ir, vis dar laikydamas rankoje revolverį, pastūmė duris. Tai buvo savotiška pašiūrė sodo įrankiams laikyti. Asla. Metalinės lentynos, keli plastmasiniai gėlių vazonai ant jų. Viskas nuklota plėnimis. Kampe sumesti sodo įrankiai. Žoliapjovę. Po langu — medinis suolas, o prie jo — metalinė spintelė. Vyriškis atidarė ją. Seni katalogai. Sėklų pakeliai. Begonijos. Pelėvirkščiai sukučiai. Susigrūdo juos į kišenę. Kuriam galui? Ant viršutinės lentynos stovėjo du indai mašininės alyvos, vyriškis užsikišo už diržo pistoletą, nukėlė juos ir pastatė ant suolo. Indai buvo labai seni, kartoniniai, metaliniu dugnu ir metaliniu dangčiu. Pro kartoną buvo prasisunkusi alyva, bet indai vis dar atrodė pilni. Vyriškis žingtelėjo atgal ir pažvelgė pro duris. Berniukas susivyniojęs į antklodę sėdėjo ant užpakalinių namo laiptelių ir spoksojo į jį. Vėl atsisukęs vyriškis kampe už durų pamatė benzino skardinę. Žinojo, kad benzino joje negali būti, tačiau kai kojos galu ją palenkė ir vėl paleido, pasigirdo toks švelnus kliukt. Pakėlė skardinę, nusinešė ant suolo ir pamėgino atsukti dangtelį, tačiau jam nepavyko. Išsitraukė iš švarko kišenės reples, praskėtė ir pamėgino atsukti jomis. Replės — kaip čia buvusios, vyriškis nusuko dangtelį, padėjo jį ant suolo ir pauostė skardinę. Sudvisęs kvapas. Daugelio metų. Bet tai buvo benzinas ir jis degs. Vėl užsuko dangtelį ir įsibruko reples į kišenę. Apsidairė, ieškodamas mažesnio indo, bet nerado. Nereikėjo išmesti butelio. Pasidairyk po namus.

Eidamas per žolę pasijuto benualpstąs ir gavo sustoti. Gal dėl to, kad pauostė benzino? Berniukas jį stebėjo. Kiek dienų dar liko iki mirties? Dešimt? Neką daugiau. Galvoti jam nesisekė. Kodėl jis sustojo? Apsigręžė ir pažvelgė žemyn į žolę. Žengė atgal. Koja čiuopdamas žemę. Sustojo ir atsisuko vėl. Paskui vėl žengė prie pašiūrės. Grįžo su kastuvu ir ten, kur buvo sustojęs, įvarė jį į žemę. Kastuvas įsmigo iki pusės ir, išleidęs tuščiavidurį medinį garsą, užstrigo. Vyriškis ėmė kasti žemę.

Darbas ėjo lėtai. O Dieve, koks jis pavargęs. Užsikniaubė ant kastuvo. Pakėlė galvą ir pažiūrėjo į berniuką. Berniukas sėdėjo kaip sėdėjęs. Vyriškis vėl pasilenkė kasti. Netrukus ėmė ilsėtis kiekvienąkart išmetęs žemių. Galiausiai tai, ką atkasė, pasirodė esąs stogo danga uždengtas faneros lakštas. Jis nukasė žemes nuo jo kraštų. Tai buvo durys, gal kokio metro iš dviejų. Viename jų gale buvo velkė su spyna, įkišta į plastmasinį maišelį. Prisilaikydamas kastuvo rankenos ir įsirėmęs kakta į rankos linkį vyriškis pailsėjo. Kai vėl pakėlė akis, berniukas jau stovėjo kieme, vos per žingsnį nuo jo. Buvo kraupiai išsigandęs.

— Neatidaryk jų, tėveli, — sušnabždėjo.

— Viskas gerai.

— Prašau, tėveli. Prašau.

— Nebijok.

— Ne, negerai.

Berniukas laikė suspaustus kumščius prie krūtinės ir iš baimės linksėjo galvą. Vyriškis numetė kastuvą ir apkabino jį.

— Nusiramink, — pasakė. — Atsisėskim ant slenksčio ir pailsėkim.

— O paskui galėsime eiti?

— Pasėdėkime truputėlį.

— Gerai.

Jie atsisėdo, susivynioję į antklodes, ir žiūrėjo į kiemą. Taip sėdėjo ilgai. Vyriškis mėgino paaiškinti berniukui, kad kieme niekas nepalaidotas, bet berniukas pradėjo verkti. Po valandėlės vyriškis net pamanė, kad gal vaikas ir buvo teisus.

— Na tik pasėdėkim čia. Net nekalbėkim.

— Gerai.

Juodu vėl perėjo per namą. Vyriškis rado alaus butelį ir seną užuolaidos skiautę, nuplėšė jos kraštą ir pakabos galu įgrūdo į butelio kaklelį.

— Čia mūsų nauja lempa, — paaiškino.

— Kaip mes ją uždegsim?

— Pašiūrėje radau šiek tiek benzino. Ir truputį alyvos. Parodysiu tau.

— Gerai.

— Eikš, — pakvietė vyriškis. — Viskas bus gerai. Pažadu.

Bet kai pasilenkė pažvelgti į berniuko veidą po antklodės gobtuvu, baisiausiai išsigando, kad kažkas jame buvo dingę, kažkas, ko nebesugrąžinsi.

Jie per kiemą nužingsniavo į pašiūrę. Vyriškis pastatė butelį ant suolo, paėmė atsuktuvą ir viename alyvos inde pradūrė skylę, paskui pradūrė kitą, mažesnę, kad ta alyva išvarvėtų. Ištraukė kamšalą iš butelio ir šį kone lig pusės pripildė senos alyvos, tirštos, sustingusios nuo šalčio ir ilgo varvėjimo. Nusuko dangtelį nuo vienos benzino skardinės, iš sėklų pakelio padarė mažą piltuvėlį, supylė benziną į butelį, uždengė pirštu jo kaklelį ir pakratė. Paskui išpylė dalį jo turinio į molinį dubenį, paėmė skudurą ir vėl atsuktuvu sukimšo jį į butelį. Išsitraukė iš kišenės gabalėlį titnago, reples ir brūkštelėjo titnagu per jų dantytas žiotis. Pamėgino taip porą kartų, paskui liovėsi ir į dubenį įpylė dar benzino. „Šitiek gal ir užsiplieks“, — pasakė. Berniukas linktelėjo galvą. Vyriškis nukreipė žiežirbas į dubenį ir tas, tyliai sušvilpęs, pražydo liepsna. Vyriškis pasisiekė butelio, palenkė jį, uždegė kamšalą, užpūtė ugnį dubenyje ir rūkstantį butelį padavė berniukui.

— Prašom, — pasakė. — Imk.

— Ką mes dabar darysime?

— Laikyk delną prieš ugnį. Neleisk jai užgesti.

Vyriškis atsistojo ir iš už diržo išsitraukė revolverį.

— Šitos durys panašios į anas duris, — pasakė. — Bet jos ne tokios. Žinau, kad tu labai bijai. Viskas bus gerai. Manau, ten gali šio bei to būti, ir mes privalome pažiūrėti. Daugiau eiti nebėra kur. Štai ir viskas. Noriu, kad man padėtum. Jei nenori laikyti lempos, tada tau teks paimti revolverį.

— Aš laikysiu lempą.

— Gerai. Taip elgiasi šaunūs vyrukai. Jie nesiliauja mėginę. Jie nepasiduoda.

— Gerai.

Vilkdamas paskui save juodus lempos dūmus vyriškis išsivedė berniuką į kiemą. Užsikišo revolverį už diržo, pakėlė kastuvą ir nuo faneros ėmė kapoti velkę. Užkišo po ja ašmenis ir plėštelėjo viršun, paskui atsiklaupė, suėmė užraktą, išsuko visą tą daiktą lauk ir numetė į žolę. Pakišo po durimis kastuvo ašmenis, paskui pirštus, tada atsitiesė ir jas pakėlė. Nuo lentų žemės nubyrėjo barkšėdamos. Vyriškis pažiūrėjo į berniuką. „Kaip tu?“ — paklausė. Berniukas, laikydamas prieš save lempą, nebyliai linktelėjo galvą. Vyriškis nukėlė duris ir numetė jas į žolę. Netašyti laiptai, sukalti iš septynių iš trisdešimties lentų, vedė žemyn į tamsą. Vyriškis tiestelėjo ranką ir paėmė iš berniuko lempą. Ėmė leistis laiptais žemyn, paskui atsigręžė, pasilenkė ir pabučiavo berniuką į kaktą.

Bunkerio sienos buvo iš gelžbetonio blokų. Cementinės grindys, išklotos virtuvinėmis plytelėmis. Pora geležinių lovų plikomis spyruoklėmis, po vieną prie sienų, jų galuose gulėjo kareiviškai suvynioti čiužiniai. Vyriškis atsisuko ir pažiūrėjo į susirietusį virš jo berniuką, mirksintį nuo lempos dūmų, paskui laiptais nusileido dar žemiau, atsisėdo ir pakėlė lempą aukštyn.

— O Dieve, — sušnibždėjo jis. — O Dieve šventas.

— Kas yra, tėveli?

— Leiskis žemyn. O Dieve. Leiskis žemyn.

Viena ant kitos krūvomis sukrautos konservų dėžės. Pomidorai, persikai, pupelės, abrikosai. Konservuoti kumpiai. Sūdyta mėsa. Šimtai litrų vandens keturiasdešimt penkių litrų polietileno induose. Popieriniai rankšluosčiai, tualetinis popierius, popierinės lėkštės. Plastmasiniai šiukšlių maišeliai, prikimšti antklodžių. Vyriškis susiėmė rankomis kaktą.

— O Dieve, — kartojo. Atsigręžė į berniuką. — Viskas gerai, — padrąsino. — Leiskis žemyn.

— Tėveli?

— Leiskis žemyn. Leiskis žemyn ir pažiūrėk.

Pastatė lempą ant laiptelio, palypėjo ir paėmė berniuką už rankos.

— Nurimk, — pasakė. — Viskas gerai.

— Ką tu radai?

— Radau visko. Visko. Tuoj pamatysi.

Jis nuvedė berniuką laiptais žemyn, paėmė butelį ir pakėlė liepsną aukštyn.

— Ar matai? — paklausė. — Ar matai?

— Kas čia, tėveli?

— Maistas. Ar moki skaityti?

— Kriaušės. Čia parašyta, kriaušės.

— Taip, žinoma, taip. O taip, žinoma, taip.

Stovėdamas vyriškis pakaušiu beveik siekė lubas. Pasilenkė po kabančia ant kablio lempa žalio metalo gaubtu. Laikė berniuką už rankos ir juodu žengė per kartono dėžių eiles. Aštrių raudonųjų pipirų padažas, kukurūzai, mėsos troškinys, sriuba, makaronų padažas. Išnykusio pasaulio prabanga.

— Kodėl visa tai čia? — paklausė berniukas. — Ar visa tai tikra?

— Žinoma. Tai tikra.

Vyriškis nukėlė vieną iš dėžių, praplėšė viršų ir ištraukė skardinę persikų.

— Visa tai čia todėl, jog kažkas manė, kad to prireiks.

— Bet jie tuo nepasinaudojo.

— Ne. Nepasinaudojo.

— Jie mirė.

— Taip.

— Ar mums dera tai imti?

— Taip. Dera. Jie norėtų, kad mes tai padarytume. Kaip ir mes norėtume, kad jie tai padarytų.

— Jie buvo geri žmonės?

— Taip.

— Kaip mes.

— Taip. Kaip mes.

— Vadinasi, viskas gerai.

— Taip. Viskas gerai.

Plastmasinėje dėžėje buvo peiliai ir plastmasiniai rykai, stalo sidabras ir virtuvės reikmenys. Skardinių atidariklis. Neveikiantys elektriniai šviestuvai. Vyriškis rado dėžę baterijų ir sausų elementų ir ėmė po ją raustis. Dauguma baterijų buvo surūdijusios ir leido lipnią rūgštį, bet kai kurios atrodė dar visai tinkamos. Galiausiai jis paėmė vieną veikiantį žibintuvą, pastatė jį ant stalo ir užpūtė rūkstančią lempą. Nuplėšė kartono dėžės atlanką ir juo išsklaidė dūmus, paskui užlipo į viršų, nuleido duris, atsigręžė ir pažiūrėjo į berniuką.

— Ko tu norėtum vakarienei? — paklausė.

— Kriaušių.

— Geras pasirinkimas. Bus kriaušės.

Iš suvyniotos į plastmasę krūvos paėmė du popierinius dubenėlius ir padėjo ant stalo. Išvyniojo ant gultų čiužinius jiedviem atsisėsti, atidarė kriaušių skardinių dėžę, ištraukė vieną, pastatė ant stalo, suspaudė atidarikliu jos dangtelį ir ėmė sukti ratelį. Pažiūrėjo į berniuką. Tas ramiai sėdėjo ant gulto, vis dar susivyniojęs į antklodę, ir nenuleido nuo jo akių. Vyriškis pamanė, kad gal jis dar nenori pareikšti savo nuomonės apie visa tai. Juk bet kada gali nubusti tamsiame drėgname miške.

— Tai bus gardžiausios kriaušės, kokias esi kada ragavęs, — pasakė jis. — Gardžiausios. Tik palauk.

Juodu sėdėjo vienas greta kito ir valgė kriaušes iš skardinės. Paskui suvalgė skardinę persikų. Nulaižė šaukštus, palenkė dubenėlius, išgėrė tirštą saldų sirupą. Pažiūrėjo vienas į kitą.

— Dar vieną.

— Nenoriu, kad susirgtum.

— Aš nesusirgsiu.

— Tu taip ilgai buvai nevalgęs.

— Žinau.

— Gerai.

Jis paguldė berniuką, suglostė ant pagalvės purvinus jo plaukus ir užklojo jį antklodėmis. Kai užkopė aukštyn ir pakėlė duris, lauke jau buvo beveik tamsu. Nuėjo į garažą, pasiėmė kuprinę, grįžo atgal, dar kartą apsidairė, nusileido laiptais, užtraukė duris ir vieną replių rankeną prakišo pro sunkią vidinę velkę. Žibintuvas jau ėmė blėsti, ir vyriškis išnaršė visas atsargas, galiausiai surado kelias dėžes bešvinio benzino penkių litrų talpos skardinėse. Ištraukė vieną, pastatė ant stalo, nusuko dangtelį ir atsuktuvu išmušė metalinę plombą. Paskui nuo kablio virš galvos nukabino lempą ir ją pripildė. Jau buvo radęs plastmasinę butano žiebtuvėlių dėžę, uždegė lempą vienu iš jų, sureguliavo liepsną ir vėl ją pakabino: Paskui sėdėjo ant gulto, ir tiek.

Kol berniukas miegojo, vyriškis kruopščiai peržiūrėjo atsargas. Drabužiai, megztiniai, kojinės. Nerūdijančio plieno plautuvė, kempinės, muilo gabalai. Dantų pasta ir šepetukai. Didelio plastikinio indo su varžtais ir veržlėmis bei įvairiausiomis metalinėmis detalėmis dugne rado dvi saujas į audeklą suvyniotų auksinių krugerandų. Išvertė juos lauk, patrynė pirštais, apžiūrėjo ir vėl subėrė į indą, drauge su visais kitais metalo dirbiniais, tada pastatė tą indą atgal ant lentynos.

Perkratė viską, stumdydamas medines ir kartono dėžes iš vienos pusės į kitą. Mažos plieninės durys vedė į kitą kambarį, kur buvo sukrauti buteliai benzino. Kampe — biotualetas. Sienose kyšojo penki vamzdžiai, apsukti vieliniu tinklu, o grindyse — kanalizacijos vamzdžiai. Bunkeryje darėsi šilta, ir vyriškis nusirengė striukę. Išnaršė viską. Rado dėžutę .45 kalibro ACP šovinių ir tris dėžutes .30-30 kalibro šautuvo tūtų. Nerado tik paties ginklo. Paėmė nešiojamąjį žibintą ir perėjo su juo per grindis, paskui patikrino sienas, ar nebus kur slapto skyriaus. Po valandėlės tiesiog sėdėjo ant gulto ir graužė šokolado plytelę. Ginklo nebuvo ir riebus.

Kai jis nubudo, žibalinė lempa virš jo galvos truputį šnypštė. Bunkerio sienos buvo apšviestos, kaip ir tos medinės bei kartoninės dėžės. Jis nesusivokė, kur esąs. Gulėjo užsiklojęs striuke. Atsisėdo, pažvelgė į ant kito gulto miegantį berniuką. Buvo nusiavęs batus, nors neprisiminė, kada ir kaip tai padarė, išsitraukė juos iš po gulto, apsiavė, užkopė laiptais, ištraukė iš velkės reples, kilstelėjo duris ir pažiūrėjo, kas darosi lauke. Ankstus rytas. Pažvelgė namo pusėn, paskui į kelią ir buvo jau vėl benuleidžiąs liuką, bet stabtelėjo. Vakaruose švietė blyški pilka šviesa. Jie išmiegojo naktį ir visą kitą dieną. Jis nuleido duris, vėl užkišo reples, nulipo žemyn ir atsisėdo ant gulto. Pasidairė po atsargas. Jis jau buvo pasirengęs numirti, o dabar mirtis jiems nebegrėsė, ir jis privalėjo tai apmąstyti. Kas nors gali pamatyti tą liuką kieme ir iš karto supras, kas tai per daiktas. Jis turėjo sumąstyti, ką veikti. Tai tau ne miške pasislėpti. Toli gražu. Galiausiai jis atsistojo, nuėjo prie stalo, prijungė mažą dviejų degiklių dujinę viryklę, įžiebė ugnį, išsitraukė keptuvę, virdulį ir atidarė plastmasinę virtuvės rykų dėžę.

Berniuką pažadino vyriškio mažu rankiniu malūnėliu malama kava. Jis atsisėdo ir dairėsi aplinkui.

— Tėveli? — prabilo jis.

— Sveikas. Tu alkanas?

— Man reikia į tualetą. Noriu sisio.

Vyriškis mentele parodė į žemas plienines duris. Jis nežinojo, kaip naudotis tuo tualetu, bet jie vis tiek juo pasinaudos. Jie čia neužsibus ir jis neatstūminės ir neužstūminės velkės dažniau nei reikia. Berniukas praėjo pro jį — jo plaukai buvo susivėlę ir prakaituoti.

— Kas čia? — paklausė jis.

— Kava. Kumpis. Sausainiai.

— Nieko sau, — pasakė berniukas.

Vyriškis grindimis atvilko metalinę skrynelę, pastatė ją tarp gultų, užtiesė ant jos rankšluostį, išdėliojo lėkštes, puodelius ir plastmasinius įrankius. Padėjo rankšluostėliu uždengtą dubenį džiūvėsių, lėkštelę su sviestu ir skardinę kondensuoto pieno. Druską ir pipirus. Pažvelgė į berniuką. Tas atrodė tarsi apsvaigęs nuo narkotikų. Tada nukėlė nuo viryklės keptuvę, pasmeigė šakute parudavusio kumpio gabalą ir įdėjo jį į berniuko lėkštę, iš kitos keptuvės pasėmė kiaušinienės ir keptų pupelių, paskui į puodelius įpylė kavos. Berniukas pakėlė į jį akis.

— Valgyk. Žiūrėk, kad neatšaltų.

— Ką man valgyti pirma.

— Ką nori.

— Ar čia kava?

— Taip. Prašom. Užsitepk ant džiūvėsių sviesto. Va taip.

— Gerai.

— Ar gerai jautiesi?

— Nežinau.

— Ar nieko neskauda?

— Nieko.

— Kas nutiko?

— Ar nemanai, kad mums reikėtų tiems žmonėms padėkoti?

— Žmonėms?

— Žmonėms, kurie mums visa šitai davė?

— Na. Taip, manau, galim šitai padaryti.

— Ar padarysi?

— Kodėl ne tu?

— Aš nemoku.

— Moki. Tu moki pasakyti ačiū.

Berniukas sėdėjo ir spoksojo į savo lėkštę. Atrodė sutrikęs. Vyriškis buvo jau prabyląs, kai berniukas ištarė:

— Brangūs žmonės, ačiū jums už šitą maistą ir visa kita. Mes žinome, kad jūs jį laikėte sau ir, jeigu būtumėte čia, mes jo nevalgytume, kad ir kokie alkani esame. Mes labai apgailestaujame, kad jums neteko jo valgyti, ir tikimės, kad jaučiatės saugūs danguje su Dievu.

Jis pakėlė akis.

— Ar taip gerai? — paklausė.

— Taip. Manau, kad gerai.

Berniukas nepasiliko bunkeryje vienas. Jis sekiojo paskui vyriškį per veją pirmyn atgal, kol tas į vonią namo gale nešiojo plastmasinius ąsočius vandens. Juodu buvo pasiėmę tą mažą viryklę bei porą prikaistuvių, ir vyriškis šildė vandenį, pylė jį į vonią, paskui pylė vandenį iš plastmasinių ąsočių. Tai atėmė daug laiko, bet jis norėjo, kad vanduo būtų šiltas ir malonus. Kai vonia jau buvo beveik pilna, berniukas nusirengė, virpėdamas įlipo į vandenį ir atsisėdo. Liesas, purvinas ir nuogas. Susiėmė už pečių. Šviesa sklido tik nuo mėlynų viryklės dantų rato.

— Kaip jautiesi? — paklausė vyriškis.

— Pagaliau šilta.

— Pagaliau šilta?

— Taip.

— Iš kur ta šiluma radosi?

— Nežinau.

— Gerai. Pagaliau šilta.

Vyriškis išplovė purvinus berniuko plaukus, išmuilino jį, ištrynė kempinėmis. Išleido purviną vandenį, kuriame tas sėdėjo, perliejo jį švariu šiltu vandeniu iš prikaistuvio ir virpantį suvyniojo į rankšluostį, paskui — į antklodę. Iššukavo jam plaukus ir pažvelgė į jį. Garas kilo nuo jo kaip dūmai.

— Kaip jautiesi?

— Šalta kojom.

— Teks palaukti manęs.

— Paskubėk.

Vyriškis išsimaudė, išlipo iš vonios, įpylė į ją skalbimo miltelių ir tame vandenyje tualeto pompa išmaigė dvokiančius jųdviejų džinsus.

— Ar tu jau pasiruošęs? — paklausė.

— Taip.

Vyriškis pasuko viryklės rankenėles, ji paspragsėjo ir užgeso, tada įjungė žibintą ir padėjo jį ant žemės. Juodu sėdėjo ant vonios krašto ir avėsi batus, paskui jis padavė berniukui prikaistuvį ir muilą, pats paėmė viryklę, butelį benzino ir revolverį, tada, susivynioję į antklodes, jie per kiemą nužingsniavo atgal į bunkerį.

Juodu sėdėjo ant lovos per vidurį pasidėję šachmatų lentą, apsivilkę naujus megztinius, apsiavę naujas puskojines ir susisupę į naujas antklodes. Vyriškis įjungė mažiuką dujinį šildytuvą ir juodu iš aukštų plastmasinių puodelių gėrė kokakolą, po valandėlės jis vėl nuėjo į namą, išgręžė iš džinsų vandenį, parsinešė juos ir padžiovė.

— Kaip ilgai mes galime čia pabūti, tėveli?

— Neilgai.

— Kiek yra tas neilgai?

— Nežinau. Gal dar dieną. Dvi.

— Nes tai pavojinga.

— Taip.

— Manai, jie mus suras?

— Ne. Jie mūsų nesuras.

— Jie gali mus surasti.

— Ne, nesuras. Jie mūsų nesuras.

Vėliau, kai berniukas miegojo, jis nuėjo į namą ir į veją ištempė kelis baldus. Paskui išvilko čiužinį ir užmetė jį ant liuko, o iš vidaus užtraukė jį ant faneros ir atsargiai nuleido duris, taip, kad čiužinys jas visiškai uždengtų. Tai nebuvo labai gudru, tačiau geriau negu nieko. Kol berniukas miegojo, jis sėdėjo ant gulto ir prie žibinto šviesos peiliu iš medžio šakos drožė netikras kulkas: kruopščiai taikė jas prie tuščių cilindro kanalų ir vėlei drožė. Peiliu suteikė pavidalą jų galams ir glotniai nušlifavo jas druska, paskui suodžiais juodino tol, kol jos įgavo švino spalvą. Kai užbaigė visas penkias, įtaikė jas į kanalus ir užšovė cilindrą, pasuko revolverį ir apžiūrėjo jį. Net ir iš taip arti revolveris atrodė lyg būtų užtaisytas, vyriškis padėjo jį į šalį ir atsistojo paliesti virš šildytuvo garuojančių džinsų klešnių.

Jis buvo išsaugojęs saujelę tuščių revolverio šovinių tūtų, bet jos pradingo drauge su visais kitais daiktais. Reikėjo laikyti jas kišenėje. Jis pametė net paskutinę. Pamanė, gal galėtų vėl užtaisyti jas .45 kalibro šoviniais. Cilindrai gal ir tiktų, jei jam pavyktų išimti šovinius jų nepažeidus. Kulkas iki reikiamo dydžio galima nudrožti rėžtuku. Atsistojo ir paskutinį kartą apėjo visas atsargas. Paskui prisuko lempą, liepsna pamažėle spragsėdama užgeso, jis pabučiavo berniuką, įsiropštė į kitą gultą, palindo po švariomis antklodėmis ir dar kartą nužvelgė tą mažytį rojų, virpantį oranžiškoje šildytuvo šviesoje, paskui užmigo.

Tas miestas buvo apleistas jau prieš daug metų, tačiau jie apšnerkštomis jo gatvėmis ėjo apdairiai, berniukas laikėsi įsikibęs į vyriškio ranką. Praėjo pro metalo sąvartyną, kur kitados kažkas mėgino deginti kūnus. Apanglėję kūnai ir kaulai po pelenais būtų buvęs sunkiai įvardijamas daiktas, jei ne išskiriantys kaukolių pavidalai. Neliko jokio kvapo. Gatvės gale buvo turgus ir viename tuščiomis dėžėmis užgrioztame tarpueilyje stovėjo trys metaliniai parduotuvės vežimėliai. Vyriškis nužiūrėjo juos, vieną ištraukė, pritūpė, pasuko jo ratus, paskui atsistojo ir pastumdė jį į priekį ir atgal.

— Galim paimti du, — pasakė berniukas.

— Ne.

— Aš galiu vieną stumti.

— Tu — skautas. Man reikia, kad būtum mūsų stebėtojas.

— Tai ką darysim su visais daiktais?

— Privalome paimti tik tai, ką galime.

— Manai, kas nors ateis?

— Taip. Kada nors.

— Tu juk sakei, kad niekas neateis.

— Aš neturėjau omeny kada nors.

— Norėčiau čia apsigyventi.

— Žinau.

— Mes galim visąlaik stebėti aplinką.

— Mes ir stebime.

— O kas, jeigu ateis geri žmonės?

— Na, nemanau, kad kelyje sutiktume gerų žmonių.

— Juk mudu esame kelyje.

— Žinau.

— Jei visąlaik stebi, ar tai nereiškia, kad visąlaik bijai?

— Na, manau, kad pirmiausia turi būti gerokai išsigandęs, jei visąlaik stebi. Privalai būti atsargus. Akylas.

— Bet visą kitą laiką juk nebijai?

— Visą kitą laiką.

— Taip.

— Nežinau. Gal privalu stebėti visąlaik. Jeigu bėda ateina, kai jos tikiesi mažiausiai, tai gal reikėtų jos tikėtis visada.

— Ar tu jos visada tikiesi? Tėveli?

— Taip. Bet kartais galiu pamiršti būti budrus.

Jis pasodino berniuką ant metalinės skrynelės po dujine lempa ir apsiginklavęs plastmasinėmis šukomis bei žirklėmis ėmėsi kirpti jam plaukus. Stengėsi tai atlikti gerai ir darbavosi ilgokai. Baigęs nuėmė nuo jo pečių rankšluostį, susėmė nuo grindų auksinius plaukus, drėgnu audeklu nuvalė jam veidą, pečius ir priešais pakėlė veidrodį, kad pažiūrėtų.

— Gražiai padirbėjai, tėveli.

— Gerai.

— Atrodau iš tikrųjų sulysęs.

— Esi sulysęs iš tikrųjų.

Jis ir pats nusikirpo plaukus, bet taip gerai jam jau nebepavyko. Kol prikaistuvyje šilo vanduo, žirklėmis barzdą pasikirpo, paskui plastmasiniu skustuvu nusiskuto. Berniukas jį stebėjo. Kai baigė, pažvelgė į save veidrodyje. Atrodė, kad jam stigo smakro. Pasisuko į berniuką. „Kaip aš atrodau?“ Berniukas palenkė į šoną galvą. „Nežinau, — atsakė. — Ar nesušalsi?“

Jie prašmatniai pavalgė prie žvakės šviesos. Kumpio su žaliosiomis pupelėmis ir bulvių košės su riebiu padažu ir džiūvėsiais. Vyriškis rado keturis litrus aukščiausios rūšies viskio, dar neištrauktus iš popieriaus maišelių, į kuriuos buvo įdėti parduotuvėje, ir gurkštelėjo jo truputį, stiklinėje atskiedęs vandeniu. Apsvaigo dar nebaigęs gerti ir daugiau jo nebelietė. Desertui jie valgė persikų, džiūvėsių su plakta grietinėle ant viršaus ir gėrė kavą. Popierines lėkštes ir plastmasinius stalo įrankius sumetė į šiukšlių maišelį. Paskui abu pažaidė šaškėmis ir vyriškis paguldė berniuką į lovą.

Naktį jį pažadino duslus lietaus teškenimas į čiužinį ant durų jiems virš galvų. Pamanė, kad lyja smarkiai, jeigu išgirdo. Atsikėlė, pasiėmęs žibintuvėlį užkopė laiptais, atitraukė velkę ir pašvietė kiemą. Jis jau buvo patvinęs, o lietus pliekte pliekė. Užstūmė velkę. Vanduo prasisunkė ir nuo laiptų varvėjo žemyn, tačiau vyriškiui bunkeris atrodė pakankamai sandarus. Nuėjo pažiūrėti berniuko. Tas buvo visas suprakaitavęs, todėl vyriškis vieną antklodę nuklojo, pavėdavo jam veidą, paskui išjungė šildytuvą ir vėl atsigulė.

Kai vėl nubudo, jam pasirodė, kad lietus buvo liovęsis. Nors išbudino jį ne tai. Sapne jį aplankė niekada nematytos būtybės. Jos nekalbėjo. Jis pamanė, kad, kol miegojo, jos gūžėsi prie jo lovos, o paskui, kai jis nubudo, išsėlino. Pasisuko ir pažiūrėjo į berniuką. Gal pirmąsyk suprato, kad jis pats berniukui buvo ateivis. Būtybė iš nebeegzistuojančios planetos. Pasakojimai apie kurią buvo įtartini. Jis negalėjo vaiko malonumui sukonstruoti pasaulio, kurį prarado, kartu nesukonstravęs ir praradimo, ir pamanė, kad vaikas, matyt, tatai žinojo geriau už jį. Stengėsi prisiminti susapnuotą sapną, bet neprisiminė. Iš jo teliko tik jo įspūdis. Pamanė, gal tos būtybės atėjo jo įspėti. Dėl ko? Kad nepajėgs vaiko širdyje sukurstyti to, kas jo paties širdyje jau buvo pavirtę pelenais. Net ir dabar kažkuri jo esybės dalis geidavo, kad jie išvis nebūtų radę šito prieglobsčio. Kažkuri jo esybės dalis nuolat geidavo, kad visa šitai baigtųsi.

Jis patikrino, ar bako vožtuvas užsuktas, užkėlė tą nedidukę viryklę ant metalinės skrynelės, atsisėdo ir pradėjo ją ardyti. Atsuko apatinę plokštę ir išėmė degiklių agregatą, paskui mažu pusmėnulio formos veržliarakčiu abu degiklius atjungė. Išvertė plastmasinį įrankių indą, surado varžtą, derantį prie sandūros, ir jį prisuko. Prijungė bako žarną ir laikė rankoje mažytį ketaus degiklį, mažytį ir lengvą. Padėjo jį ant skrynelės, metalo lakštą nunešė į šiukšlių dėžę, tada nuėjo prie laiptų patikrinti, kas dedasi lauke. Čiužinys ant liuko viršaus prisigėrė vandens ir duris buvo sunku pakelti. Jis stovėjo, įsirėmęs į jas pečiais, ir žiūrėjo į lauką. Dulksnojo. Buvo neįmanoma pasakyti, kurį dienos metą jis stebi. Pažvelgė į namą, paskui tolyn pro varvantį kraštovaizdį, tada vėl nuleido duris, nulipo laiptais ir ėmėsi taisyti pusryčius.

Visą dieną juodu tik valgė ir miegojo. Vyriškis ketino iškeliauti, bet lietus buvo tinkama dingstis pasilikti. Parduotuvės vežimėlis stovėjo pašiūrėje. Nepanašu, kad šiandien kas nors trauktų keliu. Jie peržiūrėjo atsargas ir atsirinko, ką galėtų pasiimti — sukrovė viską į išmatuotą kubą būsto kampe. Diena buvo trumpa, vargiai ar išvis pavadintum tai diena. Sutemus lietus nuščiuvo, jie atidarė liuką ir ėmė nešioti dėžes, ryšulius bei plastmasinius maišelius per šlapią kiemą į pašiūrę ir krauti juos vežimėlį. Menkai apšviesta liuko anga kiemo tamsoje žiojėjo it kapas paskutinio teismo dieną kažkokiame senų laikų apokalipsiškame paveiksle. Kai vežimėlis buvo prikrautas tiek, kiek tilpo, vyriškis aprišo jį plastmasiniu brezentu ir elastingomis virvelėmis su kabliukais sukabino jo žiedelius su vežimėlio vielomis, tada jie žengė žingsnį atgal ir pasišvietę žibintuvėliu apžiūrėjo vežimėlį. Vyriškis pagalvojo, kad jam reikėjo pasiimti atsarginę porą ratų nuo kitų vežimėlių parduotuvėje, bet dabar jau buvo per vėlu. Reikėjo pasiimti ir motociklo veidrodėlį nuo seno jų vežimėlio. Jie pavakarieniavo, išmiegojo iki ryto, tada vėl išsimaudė, išsišveitė kempinėmis ir šilto vandens dubenyse išsitrinko galvas. Papusryčiavo ir sulig pirma šviesa jau buvo kelyje, užsismaukę naujas kaukes, iškirptas iš paklodžių drobės; berniukas žengė priekyje su šluota ir šlavė nuo kelio vyteles bei šakas, o vyriškis, palinkęs virš vežimėlio rankenų, stebėjo, kaip kelias priešais juos driekiasi tolyn.

Vežimėlis buvo gerokai per sunkus stumti drėgnu mišku ir vidurdienį jie sustojo vidury kelio, išsivirė karštos arbatos ir suvalgė, kas liko kumpio skardinėje, su krekeriais, garstyčiomis ir obuoliene. Sėdėjo, suglaudę nugaras, stebėjo kelią.

— Tėveli, ar žinai, kur mes esame? — paklausė berniukas.

— Lyg ir.

— Kaip lyg ir?

— Na, aš manau, kad mes esame maždaug už trijų šimtų kilometrų nuo vandenyno pakrantės. Varnų skrydžiu.

— Varnų skrydžiu?

— Taip. Tai reiškia tiesia linija.

— Ar mudu greit ten būsime?

— Nelabai greit. Gana greit. Mes neiname varnų skrydžiu.

— Nes varnoms nereikia skristi laikantis kelio?

— Taip.

— Jos gali skristi kur nori.

— Taip.

— Kaip manai, ar čia gali būti varnų?

— Nežinau.

— O kaip manai?

— Vargu bau.

— Ar varnos gali nuskristi į Marsą ar panašiai?

— Ne. Negali.

— Nes jis per toli?

— Taip.

— Net jeigu ir norėtų.

— Net jeigu ir norėtų.

— O kas būtų, jeigu jos pamėgintų, nuskristų pusę kelio ar panašiai ir pasijustų pernelyg pavargusios. Ar jos nukristų žemėn?

— Na, iš tikrųjų tai jos negali nuskristi pusės kelio, nes atsidurtų kosmose, o kosmose nėra oro, todėl jos negalėtų skristi, be to, ten būtų per daug šalta ir jos mirtinai sušaltų.

— O!

— Šiaip ar taip, jos nežinotų, kur yra Marsas.

— O mes žinome, kur yra Marsas?

— Lyg ir. Jeigu turėtume erdvėlaivį, ar galėtume ten nuskristi?

— Na, jeigu turėtum tikrai gerą erdvėlaivį ir žmonių, kurie tau padėtų, tuomet, manau, galėtum.

— Ar ten būtų maisto ir daiktų, kai ten nuskristume?

— Ne. Ten nėra nieko.

— O!

Jie sėdėjo ilgai. Sėdėjo ant sulankstytų antklodžių ir stebėjo kelią vienoje ir kitoje pusėje. Jokio vėjo. Nieko. Po valandėlės berniukas tarė:

— Čia nėra jokių varnų. Ar ne?

— Nėra.

— Jos tik knygose.

— Taip. Tik knygose.

— Nesutinku.

— Ar tu jau pasiruošęs eiti?

— Taip.

Juodu atsistojo, susidėjo puodelius ir likusius krekerius. Vyriškis ant vežimėlio viršaus užkrovė antklodes, pritvirtino brezentą, stovėjo ir žiūrėjo į berniuką.

— Ką? — paklausė tas.

— Žinau, kad tu manei, jog mes numirsime.

— Taip.

— Bet mes nenumirėme.

— Ne.

— Gerai.

— Ar galiu tavęs kai ko paklausti?

— Žinoma.

— Jei būtum varna, ar galėtum pakilti taip aukštai, kad pamatytum saulę?

— Taip. Galėtum.

— Taip ir maniau. Tai būtų tikrai šaunu.

— Taip, būtų. Ar tu jau pasirengęs?

— Taip.

Vyriškis sustojo.

— Kur tavo fleita?

— Aš ją išmečiau.

— Tu ją išmetei?

— Taip.

— Ką gi.

— Ką gi.

Kai ilgos pilkos sutemos jau buvo nusileidusios, jie kirto upę, sustojo ir nuo betoninių tilto turėklų žvelgė žemyn į lėtą negyvą vandenį apačioje. Ant srovėje išdriektos suodžių skraistės brūkšteltas sudegusio miesto kontūras — tarsi plonytis juodas popierinis šydas. Dar kartą jį išvydo jau sutemus, kai sunkų vežimėlį stūmė į aukštą kalvą, tada sustojo pailsėti, ir vyriškis vežimėlį pasuko ant kelio šonu, kad nenuriedėtų. Jų kaukės jau buvo pilkos, o burnos ir akys apvedžiotos tamsių ratilų. Atsisėdo abu į plėnis palei kelią ir žiūrėjo į rytus — ten atslenkant nakčiai tamsėjo miesto kontūras. Šviesų nematė.

— Tėveli, kaip manai, ar ten kas nors yra?

— Nežinau.

— Kada galėsime sustoti?

— Galime sustoti ir dabar.

Ant kalvos?

— Galime nustumti vežimėlį prie tų uolų ir uždengti šakomis.

— Ar čia tinkama vieta sustoti?

— Na, žmonės nemėgsta sustoti ant kalvų. Mes irgi nenorėtume, kad jie sustotų.

— Vadinasi, mums tai gera vieta.

— Aš taip manau.

— Nes mes nuovokūs.

— Na, nesistenkim būti per daug nuovokūs.

— Gerai.

— Tu pasiruošęs?

— Taip.

Berniukas atsistojo, pakėlė šluotą ir užsidėjo ją ant peties. Pažiūrėjo į tėvą.

— Kokie mūsų ilgalaikiai tikslai? — paklausė jis.

— Ką?

— Mūsų ilgalaikiai tikslai.

— Kur tu girdėjai šitaip kalbant?

— Nežinau.

— Ne, kur tu girdėjai šitaip kalbant?

— Tu taip sakei.

— Kada?

— Labai seniai.

— Ir koks buvo atsakymas?

— Aš nežinau.

— Na. Aš irgi. Eime. Jau temsta.

Kitos dienos pavakarę, kai jie ėjo per kelio išlinkį, berniukas sustojo ir uždėjo ranką ant vežimėlio.

— Tėveli, — sušnibždėjo.

Vyriškis pakėlė akis. Toli ant kelio — nedidelė figūrėlė, sulinkusi, velkanti kojas.

Vyriškis sustojo, palinko virš vežimėlio rankenos.

— Taigi, — prabilo. — Kas jis?

— Ką darysime, tėveli?

— Jis negali būti pasala.

— Ką mes darysime?

— Eikim ir tiek. Pažiūrėsim, ar jis atsigręš.

— Gerai!

Keliauninkas buvo ne iš tų, kurie gręžiojasi atgal. Kurį laiką jie ėjo jam iš paskos, paskui jį pasivijo. Senukas, mažas, sulinkęs. Ant nugaros turėjo seną kareivišką kuprinę, pro viršų buvo pakišęs suvyniotą antklodę ir vis baksnojo nužievintu pagaliu vietoj lazdos. Kai juos pamatė, paėjėjo į kelio kraštą, atsisuko ir apdairiai sustojo. Po smakru buvo pasirišęs purviną rankšluostį, lyg jam būtų skaudėję dantį, dvokė siaubingai — net pagal naujo jų pasaulio normas.

— Aš nieko neturiu, — pasakė jis. — Galite apžiūrėti, jeigu norit.

— Mes ne plėšikai.

Jis atkišo į priekį vieną ausį.

— Ką? — šūktelėjo.

— Aš pasakiau, kad mes — ne plėšikai.

— O kas jūs?

Jie nežinojo, kaip atsakyti į tą klausimą. Senis plaštaka nusišluostė nosį, stovėjo ir laukė. Batų neturėjo, kojos buvo apmuturiuotos skudurais, aplink juos — žalia virvele aprištas kartonas, o pro jo skyles ir įplėšimus buvo matyti sluoksniai šlykščių skarmalų. Staiga jis, regis, dar labiau nugeibo. Palinko ant lazdos ir susmuko ant kelio, sėdėjo plėnyse vieną ranką užsidėjęs ant galvos. Atrodė kaip iškritusi iš vežimo skarmalų krūva. Vyriškis su berniuku priėjo arčiau ir žiūrėjo į jį.

— Pone? — kreipėsi į jį vyriškis. — Pone?

Berniukas pritūpė ir uždėjo ranką seniui ant peties.

— Tėveli, jis bijo. Tas žmogus bijo.

Vyriškis nužvelgė kelią, paskui vėl nuleido akis žemyn į senį.

— Jeigu jis — pasala, pats pirmas į ją pateks, — pasakė.

— Tėveli, jis tik labai išsigandęs.

— Pasakyk jam, kad mes jo nenuskriausime.

Senis iš vienos pusės į kitą lingavo galvą, pirštai buvo įknibę į purvinus plaukus. Berniukas pakėlė akis į tėvą.

— Gal jis mano, kad mes netikri.

— Tai kas gi mes, jo nuomone?

— Nežinau.

— Negalime čia pasilikti. Turime eiti.

— Tėveli, jis įsibaiminęs.

— Tau nereikėtų jo liesti.

— Gal galime duoti jam ko nors pavalgyti.

Vyriškis stovėjo žiūrėdamas tolyn į kelią.

— Po velnių, — sušnibždėjo. Nuleido akis į senį. Gal jis pavirs dievu, o jie — medžiais. — Gerai, — pasakė.

Atrišo brezentą, sulankstė jį, pasikniausė tarp konservų ir ištraukė skardinę vaisių kokteilio, tada išsitraukė iš kišenės atidariklį, apipjovė dangtelį ir vėl nuleido, nupėdino prie berniuko, pritūpė ir padavė jam skardinę.

— O šaukštas?

— Šaukšto negaus.

Berniukas paėmė skardinę ir padavė seniui.

— Prašom, — sušnibždėjo. — Imkite.

Senis pakėlė akis ir pažiūrėjo į berniuką.

Berniukas pamojo jam skardine. Atrodė lyg žmogus, norintis ant kelio pamaitinti susilaužiusį sparną maitvanagį.

— Nebijokite, — ramino jis...

Senis nuleido nuo galvos ranką. Sumirksėjo. Pilkai žydros jo akys, vos matomos tarp plonų suodinų veido raukšlių.

— Imkit, — paragino berniukas.

Senis prakauliomis letenomis pasisiekė skardinės ir prisitraukė ją prie krūtinės.

— Valgykite, — paragino berniukas. — Tai gardu.

Berniukas parodė jam, kaip semti ranka. Senis nudelbė akis į skardinę. Suspaudė ją pirštais ir pakėlė aukštyn, suraukė nosį. Ilgi pageltę nagai ėmė naršyti po skardinę. Paskui ją palenkė ir ėmė gerti. Sultys tekėjo purvina barzda. Sunkiai kramtydamas nuleido skardinę žemyn. Nurydamas trukteldavo galvą.

— Tėveli, paklausyk, — sušnabždėjo berniukas.

— Žinau, — atsakė vyriškis.

Berniukas pasisuko ir pakėlė akis į tėvą.

— Žinau, koks bus klausimas, — pasakė vyriškis. — Atsakymas — ne.

— Koks gi tas klausimas?

— Ar galime jį pasiimti drauge. Negalime.

— Žinau.

— Tu žinai.

— Taip.

— Gerai.

— Ar galime duoti jam dar ko nors?

— Pažiūrėkime, kaip jis elgsis su tuo, ką turi.

Juodu stebėjo, kaip senis valgo. Kai baigė valgyti, sėdėjo, laikė tuščią skardinę, žiūrėdamas į jos vidų, lyg ten būtų galėję atsirasti dar ko nors.

— Ką norėtum jam duoti?

— O ko jam reikia, kaip manai?

— Manau, kad jam nieko nereikia duoti. Ką norėtum jam duoti?

— Galėtume išvirti ką nors ant viryklės. Jis galėtų pavalgyti su mumis.

— Turi omeny, kad čia sustotume nakvynės.

— Taip.

Pažiūrėjo į senį, į kelią.

— Gerai, — pasakė. — Bet rytoj mudu keliausime toliau.

Berniukas tylėjo.

— Tai geriausias tavo laimėtas sandėris.

— Gerai.

— Gerai reiškia gerai. Tai nereiškia, kad rytoj vėl vesime derybas.

— Ką reiškia derybos?

— Tai reiškia vėl kalbėti apie tai ir vėl susitarti. Jokio kito sandėrio nebus. Čia jau viskas.

— Gerai.

— Gerai.

Abu padėjo seniui atsistoti ir įdavė jam lazdą. Jis nesvėrė ir penkiasdešimties kilogramų. Stovėjo ir dvejodamas dairėsi aplinkui. Vyriškis paėmė iš jo skardinę ir nusviedė į mišką. Senis norėjo įduoti jam lazdą, bet vyriškis ją nustūmė.

— Kada tu valgei paskutinį kartą? — paklausė.

— Nežinau.

— Nebeprisimeni.

— Valgiau ką tik.

— Ar nori pavalgyti su mumis?

— Nežinau.

— Nežinai?

— Ko pavalgyti?

— Gal truputį jautienos troškinio. Su krekeriais. Ir kava.

— Ką turėčiau padaryti?

— Pasakyti, kur nužengė pasaulis.

— Ką?

— Tau nereikia nieko daryti. Ar gali paėjėti?

— Aš galiu eiti.

Pažiūrėjo į berniuką.

— Ar tu mažas berniukas? — paklausė.

Berniukas pažvelgė į tėvą.

— O kaip atrodo? — paklausė berniuko tėvas.

— Nežinau. Aš prastai matau.

— Ar tu matai mane?

— Aš galiu pasakyti, kad čia kažkas yra.

— Gerai. Metas eiti. — Ir pažvelgė į berniuką. — Paleisk jo ranką, — paliepė.

— Jis nemato.

— Paleisk jo ranką. Eime.

— Kur mes einame? — paklausė senis.

— Einam valgyti.

Senis linktelėjo galvą, apsigraibė lazda aplinkui ir pradėjo nedrąsiai baksnoti į kelią.

— Kiek tau metų?

— Devyniasdešimt.

— Negali būti.

— Ką gi.

— Ar tu taip sakaisi žmonėms?

— Kokiems žmonėms?

— Bet kokiems.

— Tikriausiai.

— Kad jie tavęs neskriaustų?

— Taip.

— Ir tai padeda?

— Ne.

— Ką turi kuprinėje?

— Nieko. Gali pažiūrėti.

— Žinau, kad galiu pažiūrėti. Kas joje?

— Nieko. Tiesiog keli daiktai.

— Nieko valgomo.

— Ne.

— Kuo tu vardu?

— Ilis?

— Ilis — vardas, o pavardė?

— O kuo negerai Ilis.

— Niekuo. Eime.

Stovyklavietę įsikūrė miške, daug arčiau kelio, nei vyriškis geidavo. Jam teko vilkti vežimėlį, o berniukas vairavo jį iš užpakalio, įkūrė ugnį seniui pasišildyti, nors vyriškiui tai irgi nelabai patiko. Valgė, senis sėdėjo susivyniojęs į savo atsiskyrėlišką dygsniuotą antklodę ir kaip vaikas gniaužė šaukštą. Puodeliai buvo tik du, todėl senis kavą gėrė iš dubens, iš kurio valgė, nykščiais įkibęs į jo kraštą. Sėdėjo it išbadėjęs skarmaluotas būda ir spitrijo į žarijas.

— Tu negali eiti su mumis, supranti? — tarė vyriškis.

Senis linktelėjo galva.

— Kaip seniai jau esi kelyje?

— Aš visą laiką kelyje. Negali pasilikti vienoje vietoje.

— Kaip tu gyveni?

— Tiesiog nesustodamas einu, ir tiek. Žinojau, kad tai artėja.

— Tu žinojai, kad tai artėja?

— Taip. Tai ar kažkas panašaus. Visada tuo tikėjau.

— Ar mėginai tam pasiruošti?

— Ne. O ką gi gali padaryti?

— Nežinau.

— Žmonės visuomet ruošėsi rytojui. Aš netikėjau tuo. Rytojus jiems nesiruošė. Jis netgi nežinojo, kad jie yra.

— Manau, kad taip.

— Net jei ir būtum žinojęs, ką daryti, vis tiek nežinotum, ką daryti. Nežinotum, ar nori tai daryti, ar ne. Įsivaizduok, kad likai paskutinis? Įsivaizduok, kad pats sau tai pasidarei.

— Ar norėtum numirti?

— Ne. Bet gal norėčiau būti numiręs. Kai esi gyvas, visada kažkas laukia priekyje.

— Arba gali norėti būti negimęs.

— Na, elgetos negali rinktis.

— Manai, tai reikštų prašyti per daug.

— Kas įvyko, įvyko. Beje, kvaila norėti pertekliaus tokiais laikais.

— Aš irgi taip manau.

— Niekas nenori būti čia ir niekas nenori išeiti.

Senis pakėlė galvą ir per ugnį pažvelgė į berniuką. Paskui pažiūrėjo į vyriškį. Laužo šviesoje vyriškis matė, kaip mažos jo akutės stebi jį. Balažin, ką regėjo tos akys. Jis atsistojo užmesti dar šakų ant laužo ir nugrėbė žarijas nuo sausų lapų. Raudonos žiežirbos virpėdamos pakildavo į tamsą ir išnykdavo virš galvos.

Senis išgėrė paskutinius kavos gurkšnius, pastatė priešais save dubenėlį ir, atkišęs rankas į priekį, palinko prie šilumos. Vyriškis nenuleido nuo jo akių.

— Iš kur žinotum, kad esi paskutinis žmogus žemėje? — paklausė jis.

— Manau, kad to nežinotum. Tiesiog būtum, ir tiek.

— Niekas to nežinotų.

— Tai būtų visiškai nesvarbu. Kai miršti, jokio skirtumo, jei miršta ir kiti.

— Tikriausiai Dievas tai žinotų. Ar ne?

— Dievo nėra.

— Nėra?

— Dievo nėra, o mes — jo pranašai.

— Nesuprantu, kaip tu dar gyvas. Kaip tu valgai?

— Nežinau.

— Nežinai?

— Žmonės duoda.

— Žmonės duoda.

— Taip.

— Pavalgyti.

— Pavalgyti. Taip.

— Ne, jie neduoda.

— Tu davei.

— Ne, aš nedaviau. Berniukas davė.

— Yra daugiau žmonių kelyje. Jūs ne vieninteliai.

— O tu — vienintelis?

Senis apdairiai įsispitrijo į jį.

— Ką turi omeny? — paklausė.

— Ar yra dar kokių nors žmonių su tavimi?

— Kokių žmonių?

— Kokių nors.

— Čia nėra jokių žmonių. Apie ką tu kalbi?

— Kalbu apie tave. Apie tai, kokį darbą tu dirbi.

Senis jam nieko neatsakė.

— Manau, norėtum keliauti su mumis.

— Keliauti su jumis.

— Taip.

— Jūs juk nepasiimsite manęs kartu.

— Vadinasi, nenori eiti.

— Aš nebūčiau atėjęs net iki čia, bet buvau alkanas.

— O kur tie žmonės, kurie tau davė valgyti?

— Nėra jokių žmonių. Aš juos išsigalvojau.

— Ką dar išsigalvojai?

— Aš tiesiog esu kelyje, lygiai taip, kaip ir jūs. Niekuo nesiskiriu.

— Ar tavo vardas iš tiktųjų Ilis?

— Ne.

— Nenori pasisakyti savo vardo?

— Nenoriu jo pasakyti.

— Kodėl?

— Negaliu jumis pasitikėti. Kad su juo ko nors nepadarytumėt. Nenoriu, kad kas nors apie mane kalbėtų. Pasakytų, kur aš buvau ir ką kalbėjau, kai ten buvau. Turiu omeny, kad jūs galite apie mane kalbėti. Bet niekas negalės tvirtinti, kad tai buvau aš. Aš galiu būti bet kas. Manau, tokiais laikais kaip šie kuo mažiau pasakysi, tuo bus geriau. Jeigu kas nors nutiktų, ir mes išliktume gyvi ir susitiktume kelyje, tada turėtume apie ką pasikalbėti. Bet mes ne tokie. Todėl neturime kalbėti.

— Gal ir ne.

— Tu tiesiog nenori sakyti prie berniuko.

— Ar nesi kelio agentų gaujos nusamdytas jaukas?

— Aš — niekas. Paliksiu jus, jeigu to norite. Pats susirasiu kelią.

— Nėra reikalo.

— Aš labai ilgai nesu matęs ugnies, štai ir viskas. Gyvenu kaip gyvulys. Jūs nenorėtumėte sužinoti, ką aš valgiau. Kai pamačiau šitą berniuką, pamaniau, kad esu jau miręs.

— Pamanei, kad jis angelas?

— Aš nežinojau, kas jis. Maniau, kad niekada jau nebepamatysiu vaiko. Nežinojau, kad šitai atsitiks.

— Kas, jeigu pasakyčiau, kad jis — dievas?

Senis papurtė galvą.

— Man visa tai — jau praeitis. Daug metų. Ten, kur negali gyventi žmonės, dievams irgi nesiseka gyvuoti. Pats įsitikinsi. Geriau jau būti vienam. Taigi, tikiuosi, tai, ką pasakei — neteisybė, nes kelyje susitikti su paskutiniu dievu būtų baisus dalykas, todėl, tikiuosi, kad tai — neteisybė. Viskas bus daug geriau, kai visi išnyks.

— Jie išnyks?

— Žinoma, išnyks.

— Geriau bus kam?

— Visiems.

— Visiems.

— Žinoma. Visiems ateis geresni laikai. Visi lengviau atsikvėpsime.

— Gerai, kad pasakei.

— Taip, iš tikrųjų. Kai pagaliau visi išnyksime, čia liks tiktai mirtis, ir jos dienos taip pat bus suskaičiuotos. Ji išeis į kelią ir neturės ką veikti, neturės ko pribaigti. Ji paklaus: „Kur visi dingo?“ Štai kaip viskas bus. Ir kas čia bloga?

Iš ryto juodu stovėjo ant kelio ir vyriškis ginčijosi su berniuku, ką palikti seniui. Galų gale tas gavo ne per daugiausiai. Kelias skardines daržovių ir vaisių. Galiausiai berniukas žingtelėjo prie kelio krašto ir atsisėdo į plėnis. Senis įsidėjo skardines į kuprinę ir susegė diržus.

— Žinai, turėtum jam padėkoti, — tarė vyriškis. — Aš tau nebūčiau davęs nieko.

— Gal turiu, o gal ir neturiu.

— O kodėl tau nepadėkojus?

— Aš savo jam nebūčiau atidavęs.

— Tau nė motais, kad tai įžeidžia jo jausmus?

— Ar tai įžeis jo jausmus?

— Ne. Jis taip pasielgė ne todėl.

— Kodėl jis taip pasielgė?

Vyriškis pažvelgė į berniuką, paskui į senį.

— Tu nesuprasi, — pasakė. — Nesu tikras, kad pats suprantu.

— Gal jis tiki Dievą.

— Aš nežinau, ką jis tiki.

— Jam tai praeis.

— Nepraeis.

Senis tylėjo. Apsidairė, įvertino dieną.

— Vadinasi, ir sėkmės mums nepalinkėsi? — paklausė vyriškis.

— Nežinau, ką tai reikštų. Kaip ta sėkmė atrodo? Kas galėtų žinoti tokį dalyką?

Paskui visi vėl patraukė keliu. Kai vyriškis atsigręžė, senis judėjo į priekį, baksnodamas kelią lazda, lėtai mažėjo jiems už nugarų, lyg koks senovės laikų prekeivis pasakų knygomis, tamsus, sukumpęs, plonas it voras, ir netrukus suvis išnyko. Berniukas taip ir neatsigręžė.

Ankstyvą popietę jie išskleidė ant kelio brezentą, atsisėdo ir suvalgė šaltus pietus. Vyriškis stebėjo berniuką.

— Ar tu kalbi su manimi? — paklausė.

— Taip.

— Bet nesi patenkintas.

— Nieko tokio.

— Kai baigsime maisto atsargas, turėsi daugiau laiko apie tai pamąstyti.

Berniukas tylėjo. Jie vis dar valgė. Po valandėlės pasakė:

— Žinau. Bet prisiminsiu tai ne taip, kaip tu.

— Galimas daiktas.

— Aš nepasakiau, kad tu neteisus.

— Bet pagalvojai.

— Viskas gerai.

— Taip, — pritarė vyriškis. — Ką gi. Kelyje nedaug gerų naujienų. Tokiais laikais.

— Nereikia iš jo šaipytis.

— Gerai.

— Jis mirs.

— Žinau.

— Ar jau galime eiti?

— Taip, — atsakė vyriškis, — galime eiti.

Naktį jis pabudo nuo šalto nykaus kosulio ir kosėjo, kol paskaudo krūtinėje. Pasilenkė ties laužu, papūtė į žarijas, uždėjo dar šakų, atsistojo ir, kiek leido šviesa, nužingsniavo nuo nakvynvietės. Susisupęs pečius į antklodę pasilenkė virš sausų lapų ir plėnių, ir po valandėlės kosulys pradėjo malšti. Galvojo apie senį, kažkur tenai. Atsigręžė į nakvynvietę, šviečiančią pro juodas medžių užtvaras. Vylėsi, kad berniukas vėl užmigo. Tyliai švokšdamas atsiklaupė, susidėjo rankas ant kelių. „Aš jau vaduojuosi mirtim, — pasakė. — Pasakyk, kaip man tai padaryti.“

Kitą dieną jie pėdino beveik iki tamsos. Vyriškiui nesisekė surasti saugios vietos laužui sukurti. Kai kėlė baką iš vežimėlio, jam pasirodė, kad jis labai lengvas. Atsisėdo, pasuko vožtuvą, bet tas jau buvo atsuktas. Pasuko degiklio rankenėlę. Nieko. Pasilenkė, paklausė. Pamėgino abu vožtuvus drauge. Bakas buvo tuščias. Vyriškis sėdėjo, prispaudęs kumščius prie kaktos, užsimerkęs. Po valandėlės pakėlė galvą ir sėdėjo stebeilydamas į šaltą tamsėjantį mišką.

Jie valgė šaltą vakarienę: kukurūzų duona, pupelės ir dešrelės iš skardinės. Berniukas paklausė, kaip bakas taip greitai ištuštėjo, bet vyriškis atsakė, jog ištuštėjo, ir tiek.

— Sakei, kad jo užteks daugeliui savaičių.

— Žinau.

— Bet jo užteko tik kelioms dienoms.

— Aš klydau.

Juodu valgė tylėdami. Po valandėlės berniukas paklausė:

— Aš pamiršau užsukti vožtuvą, taip?

— Tai ne tavo kaltė. Aš privalėjau patikrinti.

Berniukas padėjo savo lėkštę ant brezento. Nusisuko.

— Tai ne tavo kaltė. Reikia užsukti abu vožtuvus. Sriegiai turėjo būti apklijuoti teflono juosta, kad būtų nepralaidus, o aš to nepadariau. Tai mano kaltė, aš tau nepasakiau.

— Bet jokios juostos ten nebuvo, ar ne?

— Tai ne tavo kaltė.

Juodu kiūtino tolyn: sulysę, purvini, kaip gatvių narkomanai. Nuo šalčio apsigaubę antklodėmis, kvapas garavo, jie vilko kojas per juodas šilkines pusnis. Kirto didžiulę pakrantės lygumą, kur šimtamečiai vėjai ginė juos į staugiančius plėnių tumulus ieškoti prieglobsčio kur bus įmanoma. Namuose, daržinėse ar ant pakelės griovio krašto, apsimuturiavusius galvas antklodėmis, po juodu it pragaro rūsiai dangum. Vyriškis laikė prispaudęs prie savęs į kaulą sušalusį berniuką. „Nenusimink, — ramino. — Viskas bus gerai.“

Žemė buvo duburiuota, sudūlėjusi ir bergždžia. Griovose mėtėsi nustipusių padarų kaulai. Neaiškaus mėšlo krūvos. Sodybų pastatai laukuose — nusilaupiusiais dažais, išlinkusia ir atšokusia nuo vinių apkala. Visa tai — be šešėlių ir be pavidalo. Kelias leidosi pro sudžiūvusių piktžolių džiungles. Pelkė su vandens paviršiuje plūduriuojančiomis sudžiūvusiomis nendrėmis. Viršum žemės ir nesiskiriančio nuo jos dangaus laukų gale kabojo apniukusi migla. Vakarop pradėjo snigti, jie žingsniavo laikydami virš galvų brezentą, ir drėgnas sniegas šnypštė, susiliesdamas su plastiku.

Jis jau daug savaičių mažai miegojo. Kai nubudo tą rytą, berniuko nebuvo, jis atsisėdo, laikydamas rankoje revolverį, paskui atsistojo, apsidairė berniuko, bet jo niekur nebuvo matyti. Apsiavė ir nužengė iki medžių pakraščio. Blyški aušra rytuose. Svetima saulė, pradėjusi savo šaltą kelionę. Pamatė per laukus atbėgantį berniuką.

— Tėveli, — šaukė tas. — Miške yra traukinys.

— Traukinys?

— Taip.

— Tikras traukinys?

— Taip. Eikš.

— Tikiuosi, nebuvai į jį įlipęs?

— Ne. Tik truputį. Eikš.

— Ten nieko nėra?

— Ne. Manau, kad nėra. Atėjau tavęs pasiimti.

— Ar jis su garvežiu?

— Taip. Su didžiuliu dyzeliu.

Jie perėjo per lauką ir įžengė į miško pakraštį. Iš tolumos per mišką pylimu driekėsi bėgiai. Garvežys buvo elektrinis dyzelis, prie jo buvo prikabinti aštuoni keleiviniai nerūdijančio plieno vagonai. Vyriškis suėmė berniuko ranką. „Atsisėskime ir pažiūrėkime“, — pasakė.

Juodu atsisėdo ant pylimo ir laukė. Aplinkui — nė gyvos dvasios. Vyriškis padavė berniukui revolverį.

— Tu turėk jį, tėveli, — paprašė berniukas.

— Ne. Taip neišeis. Paimk jį.

Berniukas paėmė revolverį ir sėdėjo, laikydamas jį skreite, o vyriškis nusileido žemyn į dešinę nuo bėgių ir sustojo, žiūrėdamas į traukinį. Bėgiais perėjo į kitą pusę ir nužingsniavo palei vagonus. Kai išniro iš už paskutinio vagono, pamojo berniukui, kad ateitų, tas atsistojo ir užsikišo revolverį už diržo.

Viskas buvo apėję plėnimis. Perėjimai apšnerkšti. Nukelti nuo regzčių lagaminai gulėjo atviri ant sėdynių, jau seniai išnaršyti. Baro vagone vyriškis rado krūvą popierinių lėkščių, nupūtė nuo jų dulkes, susikišo į striukę, ir tai jau buvo viskas.

— Kaip jis čia atsirado, tėveli?

— Nežinau. Veikiausiai kas nors jį varė į pietus. Būrys žmonių. Čia jiems, matyt, baigėsi kuras.

— Ar jis čia jau seniai?

— Taip. Manau, kad taip. Senokai.

Jie perėjo per visus vagonus, paskui bėgiais nuėjo iki garvežio ir užlipo ant siauro tiltelio. Rūdys ir besilupantys dažai. Įsigrūdo į kabiną, vyriškis nupūtė dulkes nuo mašinisto kėdės ir pasodino berniuką prie valdymo rankenėlių. Jos buvo labai paprastos. Nieko nereikėjo daryti, tik stumti pirmyn droselio svertą. Vyriškis patūtavo, sugaudė dyzelio rageliu, bet nežinojo, ką tie garsai reiškė berniukui. Po kurio laiko abu tiesiog žiūrėjo pro apmūsijusį stiklą ten, kur bėgiai apžėlusiame tyrlaukyje suko į šalį. Jei pasauliai, kuriuos jie regėjo, ir buvo skirtingi, tai jų žinojimas buvo tas pats. Kad šitas traukinys tūnos čia amžiais, pamažėle trūnydamas, ir kad joks traukinys jau niekada nebevažiuos.

— Ar mes jau galime eiti, tėveli?

— Taip. Žinoma, kad galime.

Dabar kelyje jiems kartais pasitaikydavo mažyčių piramidžių, sukrautų palei kelią iš akmenų. Tai buvo čigonų kalbos ženklai, išnykęs kodas. Pirmieji, kuriuos vyriškis kitados išvydo, būdingi šiaurei, vedė iš nusiaubtų, išsekusių miestų — tokie beviltiški pranešimai mylimiesiems, prarastiems bei mirusiems. Tuomet visos maisto parduotuvės jau buvo tuščios, visur tuose kraštuose siautė žmogžudystės. Pasaulis veikiausiai netruks privisti žmonių, ėsiančių tavo vaikus tavo akyse, o patys miestai jau buvo valdomi niekšingų plėšikautojų gaujų: jie slapstėsi griuvėsiuose ir šliaužė nuo mūrinių, baltuodami dantimis ir akių obuoliais, nešini apanglėjusiomis bevardėmis skardinėmis nailono rezgėse, nelyginant kokie pirkėjai, traukiantys iš pragaro maisto sandėlių. Gatvėmis it galvakojų rašalas, išsivyniojantis ant jūros dugno, plūdo minkštas juodas talkas, šaltis šliaužė žemyn, temo anksti, o maitėdos, su savo deglais leisdamosi stačiais kanjonais, išmindavo šilkines skyles suneštose plėnyse, užsiverdavusiose paskui juos tyliai, tarsi akys.

Keliuose piligrimai susmukdavo, pargriūdavo ir mirdavo, o plika šydo apgaubta žemė riedėjo aplink saulę ir grįždavo atgal tokia pat nepraminta, nepastebėta kaip takas bet kurios bevardės sesers visatos pirmapradėje tamsybėje anapus.

Visos jų maisto atsargos beveik pasibaigė, kai jie dar buvo toli nuo jūros kranto. Šalis buvo nusiaubta ir išgrobstyta prieš daugel metų, ir jie nieko nerado nei namuose, nei pastatuose palei kelią. Vyriškis degalinėje aptiko telefonų knygą ir ant jųdviejų žemėlapio pieštuku užrašė miesto pavadinimą. Juodu sėdėjo ant šaligatvio krašto priešais tą pastatą, kramtė krekerius ir žemėlapyje ieškojo to miesto, tačiau nerado. Vyriškis išdėliojo visas skiautes ir vėl ėmė ieškoti. Galiausiai parodė jį berniukui. Jie buvo už kokių aštuoniasdešimties kilometrų į vakarus nuo tos vietovės, kur jis manė juos esant. Uždėjo ant žemėlapio pagaliukus.

— Čia — mes, — pasakė.

Berniukas nuvedė pirštu kelią prie jūros.

— Kaip ilgai eisim iki jos? — paklausė.

— Dvi savaites. Tris.

— Ji mėlyna?

— Jūra? Nežinau. Anksčiau buvo mėlyna.

Berniukas linktelėjo galvą. Jis sėdėjo įsmeigęs akis į žemėlapį. Vyriškis jį stebėjo. Manė suprantąs, ką visa tai reiškia. Vaikystėje jis žemėlapius studijuodavo, vieną pirštą laikydamas ant miesto, kuriame gyveno. Lygiai taip pat ieškodavo ir giminaičių telefonų knygoje. Juk mus supa kiti, viskam savo vieta. Pateisinta pasaulyje.

— Eime, — paragino. — Mums metas eiti.

Vakarop ėmė lyti. Jie išsuko iš kelio ir žvyrkeliu patraukė per laukus, o naktį praleido pašiūrėje. Pašiūrės grindys buvo cementinės, pačiame jos gale stovėjo keli tušti plieniniai būgnai. Vyriškis užstūmė jais duris ir ant grindų sukūrė laužą, o iš suplotų kartono dėžių padarė lovas. Lietus kiaurą naktį barbeno į skardinį stogą virš galvos. Kai jis nubudo, laužas buvo visai užgesęs ir buvo labai šalta. Berniukas sėdėjo susisupęs į antklodę.

— Kas nutiko?

— Nieko. Susapnavau baisų sapną.

— Ką tu susapnavai?

— Nieko.

— Kaip jautiesi?

— Blogai.

Vyriškis apkabino jį ir laikė.

— Nurimk, — ramino.

— Aš verkiau. Bet tu nepabudai.

— Atsiprašau. Buvau labai pavargęs.

— Aš turiu omeny — sapne.

Kai nubudo iš ryto, lietus jau buvo liovęsis. Jis klausėsi, kaip vangiai varva vanduo. Truputį pasislinko ant kieto cemento ir pro lentas pažiūrėjo į pilką kraštovaizdį. Berniukas dar miegojo. Vanduo varvėjo į balas ant grindų. Mažyčiai burbuliukai iškildavo, slysteldavo ir vėl pradingdavo. Vienam mieste kalno papėdėje juodu miegojo panašioje vietoje ir klausėsi lietaus teškenimo. Ten buvo senoviška vaistinė ir parduotuvė su juodo marmuro prekystaliu, chromuotomis taburetėmis bei nutriušusiomis plastmasinėmis kėdėmis, apklijuotomis elektros izoliacija. Vaistinės skyrius buvo išgrobstytas, bet parduotuvė buvo keistai nepaliesta. Ant lentynų stovėjo nepažeista brangi elektroninė įranga. Jis stovėjo ir dairėsi aplinkui. Visokie mažmožiai. Galanterija. O čia kas? Čiupo berniuką už rankos ir išvedė lauk, bet berniukas jau spėjo tai pamatyti. Žmogaus galva po stikliniu pyrago gaubtu prekystalio gale. Sudžiūvusi. Užmaukšlinta kepurė su snapeliu. Išdžiūvusios liūdnai įkritusios akys. Gal jis visa tai susapnavo? Ne. Atsistojo, paskui atsiklaupė, įpūtė visas žarijas, sustūmę vidurin visus apdegusius lentgalius ir įplieskė ugnį.

— Juk yra daugiau gerų žmonių. Tu taip sakei.

— Taip.

— Tai kur jie?

— Jie slepiasi.

— Nuo ko jie slepiasi?

— Vieni nuo kitų.

— Ar jų daug?.

— Mes nežinome.

— Bet keli yra.

— Keli yra. Taip.

— Tai teisybė?

— Taip. Tai teisybė.

— Bet tai gali būti ir neteisybė.

— Manau, kad tai teisybė.

— Gerai.

— Tu manimi netiki.

— Aš tavimi tikiu.

— Gerai.

— Aš visada tavimi tikiu.

— Neatrodo.

— Taip, tikiu. Privalau tikėti.

Jie per purvą nuklampojo atgal į kelią. Žemės ir drėgnų plėnių kvapas lietuje. Tamsus vanduo pakelės griovyje. Jis į balą sunkėsi iš geležinio vamzdžio. Kieme — plastmasinis elnias. Kitos dienos pavakary jie įžengė į mažą miestelį, kuriame iš už sunkvežimio išlindo trys vyrai ir atsistojo priešais juos ant kelio. Išsekę, skarmaluoti. Rankose — vamzdžio galas. „Kas jūsų krepšyje?“ Vyriškis nutaikė į juos revolverį. Jie stovėjo kaip stovėję. Berniukas įsikibo į vyriškio švarką. Visi tylėjo. Vyriškis vėl pastūmė vežimėlį priekin ir anie pasitraukė į kelio pakraštį. Vyriškis perdavė berniukui vežimėlį, pats ėjo atbulas, nenuleisdamas nuo jų revolverio. Stengėsi atrodyti kaip eilinis migruojantis žudikas, bet širdis daužėsi, ir jis pajuto, kad tuoj ims kosėti. Anie nuslinko atgal į kelią ir stovėjo, įdūrę į jį akis. Vyriškis užsikišo revolverį už diržo, pasisuko, suėmė vežimėlį. Kai užkopęs ant pakilumo atsigręžė, anie vis dar stovėjo kur stovėję. Jis liepė berniukui stumti vežimėlį ir nužingsniavo per kiemą ten, iš kur matėsi kelias, bet vyrų jau nebebuvo. Berniukas atrodė mirtinai išsigandęs. Vyriškis padėjo revolverį ant brezento viršaus, suėmė rankomis vežimėlį ir juodu nužingsniavo.

Stebėdami kelią, jie išgulėjo vidury lauko iki tamsos, bet niekas nepasirodė. Buvo labai šalta. Kai galutinai sutemo, pasiėmė vežimėlį ir išklupiniavo į kelią, vyriškis ištraukė antklodes, abu susisupo į jas ir nužingsniavo. Jausdami grindinį po kojų. Vienas vežimo ratas visąlaik girgždėjo, tačiau nebuvo kas daryti. Jie sunkiai yrėsi į priekį kelias valandas, paskui klupinėdami prasibrovė pro pakelės krūmynus, drebėdami ir išsekę atsigulė ant šaltos žemės ir išmiegojo iki ryto. Kai vyriškis nubudo, pasijuto sergąs.

Jis nuvirto karščiuodamas ir jie gulėjo miške kaip bėgliai. Nebuvo kur susikurti ugnies. Nebuvo kur jaustis saugiems. Berniukas sėdėjo ant lapų ir nenuleido akių nuo vyriškio. Jo akys pritvinko ašarų.

— Tėveli, ar tu numirsi? — paklausė. — Ar tu numirsi?

— Ne. Aš tik sergu.

— Aš iš tikrųjų bijau.

— Žinau, — atsakė jis. — Viskas gerai. Nesijaudinkit. Pamatysi.

Jo sapnai nuskaidrėjo. Dingęs pasaulis grįžo. Išniro seniai numirę giminaičiai ir skersai žvelgė į jį pasmerktais žvilgsniais. Niekas nepratarė nė žodžio. Jis mąstė apie savo gyvenimą. Koks jis buvo labai seniai. Pilka diena svetimame mieste, jis stovi palei langą ir žiūri į gatvę apačioje. Už jo — medinis stalas ir dega maža lempelė. Ant stalo — knygos ir popieriai. Pradėjo lyti, katė ant gatvės kampo pasisuko, perėjo per šaligatvį ir atsitūpė po kavinės stogine. Ten, nunarinusi ant rankų galvą, sėdėjo moteriškė. Po kelerių metų jis jau stovėjo apanglėjusiuose bibliotekos likučiuose, kur vandens balose voliojosi pajuodusios knygos. Lentynos gulėjo apvirtusios. Jį apėmė įniršis dėl tų tūkstančiais eilė ant eilės suguldytų melų. Pakėlė vieną knygą ir nykščiu perbėgo per sunkius išpampusius puslapius. Jis niekada nebuvo pagalvojęs apie vertę net paties menkiausio daikto, pagrįsto ateities dalykais. Tai jį nustebino. Kad erdvė, kurią užėmė tie daiktai, pati savaime jau buvo kažkokia nuojauta, viltis. Paleido knygą iš rankų, paskutinį kartą apsidairė ir išėjo į šaltą tamsią šviesą.

Trys dienos. Keturios. Jis miegojo prastai. Pažadino kankinamas kosulys. Šaižiai įkvėpė oro. „Atsiprašau“, — tarė negailestingai tamsai. „Nieko baisaus“, — atsakė berniukas.

Jis uždegė žibalinę lempelę, pastatė ją ant akmens, atsistojo ir, susivyniojęs į antklodes, nušlepsėjo per lapus. Berniukas pašnibždėjo jam, kad neitų. „Aš tik čia pat. Netoli. Išgirsiu tave, jei pašauksi.“ Jei lempą užpus vėjas, jis neberas kelio atgal. Atsisėdo ant lapų kalvos viršūnėje ir žvelgė į tamsą. Nebuvo ko matyti. Jokio vėjo. Anksčiau, kai va šitaip išeidavo ir sėdėdavo, žiūrėdamas į vos įžiūrimą kraštovaizdį, nusidriekusį ten, kur per aitrią dykrą plaukė pasiklydęs mėnulis, kartais išvysdavo šviesą. Blausią, beformę tamsumoje. Kitapus upės arba pajuodusių sudegusio miesto kvadrantų gelmėse. Ryte kartais grįždavo su žiūronais ir tyrinėdavo tą kraštovaizdį, ieškodamas kokio nors dūmo pėdsako, bet taip jo ir nerasdavo.

Jis žiemą stovi lauko pakraštyje tarp grubių vyrų. Jam tiek metų, kiek dabar berniukui. Trupučiuką daugiau. Stebi, kaip kapliais ir kirstuvais vyrai išvertė uolą kalvos atšlaitėje ir dienos šviesai atidengė didžiulį kamuolį gyvačių, gal kokį šimtą. Susispietusių į krūvą pasišildyti. Vangios jų tūtos ima tingiai judėti šaltoje, rėžiančioje šviesoje. Nelyginant apšviesti kokio didžiulio gyvio viduriai. Vyrai kliūstelėjo ant jų benzino ir sudegino gyvas, mat neturėjo vaistų nuo blogio, tik nuo jo įvaizdžio, kaip jie tai suvokė. Tos degančios gyvatės siaubingai raitėsi, kelios degdamos nušliaužė tolyn per olą ir nušvietė tolimiausius jos užkampius. Buvo nebylios, tad nebuvo girdėti skausmo šūksnių, o vyrai stebėjo jas degant, raičiojantis ir juostant, patys lygiai taip pat tylėdami, paskui tylėdami jie išsiskirstė toj žiemos prieblandoj, kiekvienas jų, savų minčių apniktas, nupėdino namo, vakarieniauti.

Vieną naktį berniukas nubudo iš sapno ir nepasakė jam, ką susapnavo.

— Tu neprivalai man sakyti, — pasakė vyriškis. — Tebūnie taip.

— Aš labai bijau.

— Nusiramink.

— Ne, negaliu.

— Tai tik sapnas.

— Aš tikrai labai bijau.

— Žinau.

Berniukas nusisuko. Vyriškis jį apkabino.

— Paklausyk, ką pasakysiu.

— Ką?

— Kai susapnuosi kokį nors pasaulį, kurio nebuvo, arba pasaulį, kurio nebus, ir pasijusi vėl laimingas, vadinasi, esi jau pasidavęs. Ar supranti? O tu pasiduoti negali. Aš tau neleidžiu.

Kai juodu vėl patraukė keliu, vyriškis buvo labai nusilpęs, ir, kad ir ką kalbėtų, širdis jau buvo kur kas silpnesnė nei anksčiau. Susipurvinęs nuo viduriavimo, palinkęs ant vežimėlio ranktūrio. Žiūrėjo į berniuką įkritusiomis iškamuotomis akimis. Dar kažkas naujo tolino juodu vieną nuo kito. Vyriškis tai pajuto. Praslinkus dviem dienom juodu priėjo kraštą, pro kurį praūžė gaisrų audros ir paliko mylių mylias degėsių. Plėnių sluoksnis per visą sprindį važiuojamojoje kelio dalyje, sunku buvo įveikti jas vežimėliu. Asfaltas apačioje nuo karščio išsipūtė ir vėl subliūško. Palinkęs ant vežimėlio ranktūrio vyriškis žvelgė tolyn į kelią. Išvirtę ploni medžiai. Vandentakiai per pilką purvą. Pajuodusi šiaudinė žemės iškamša.

Už skerskelių tuose tyruose jie jau užeidavo prieš daugel metų ant kelio paliktus juo traukusiųjų daiktus. Dėžes ir krepšius. Viskas ištirpę, juoda. Seni ir išsirangę, nuo kaitros praradę formą plastiko lagaminai. Vienur kitur dar likęs įspaudas daiktų, kuriuos iš gudrono išplėšė maitėdos. Paėję dar pusantro kilometro jie jau užėjo negyvėlius. Pusiau įgrimzdusias asfalte figūras, vieną į kitą įsikibusias, staugiančiomis gerklėmis. Vyriškis uždėjo ranką berniukui ant peties.

— Duok ranką, — paprašė. — Manau, tau nereikėtų šito matyti.

— Tai, ką įsidedi į galvą, lieka joje visiems laikams?

— Taip.

— Nieko tokio, tėveli.

— Tikrai?

— Jie jau ten tūno.

— Aš nenoriu, kad tu žiūrėtum.

— Jie vis tiek ten tūnos.

Vyriškis sustojo ir pasilenkė virš vežimėlio. Pažiūrėjo tolyn į kelią, paskui į berniuką. Tokį keistai giedrą.

— Kodėl mes sustojome? — paklausė berniukas.

— Iš tikrųjų. Eime.

— Jie stengėsi ištrūkti, ar ne, tėveli?

— Taip. Stengėsi.

— Kodėl jie nepabėgo nuo to kelio.

— Nesugebėjo. Viskas degė.

Jie skynėsi kelią tarp mumijomis virtusių figūrų. Juoda ant kaulų užtempta oda, supleišėję, susiraukšlėję ant kaukolių veidai. Lyg kokio šlykštaus vakuumavimo aukos. Žengdami per slenkančias plėnis, jie tylėdami juos lenkė tuo nebyliu koridoriumi, kur anie išsiveržti iš šalto kelio krešulio stengsis per amžių amžius.

Praėjo pro iki pamatų sudegintą pakelės kaimelį. Viena kita metalo saugojimo talpykla, vienas kitas pajuodęs plytų dūmtraukis. Kelio pakraštyje grioviuose stirksojo išsilydžiusio stiklo telkiniai, o palei važiuojamojo kelio kraštą mylių mylias rūdijančiais raizgynais dryksojo pliki elektros laidai. Vyriškis kosėjo sulig kiekvienu žingsniu. Matė, kad berniukas jį stebi. Berniukas galvojo apie jį. Ką gi, privalo.

Juodu atsisėdo ant kelio, suvalgė pakepintos duonos, kietos kaip džiūvėsis, likučius ir paskutinę skardinę tuno. Vyriškis atidarė skardinę slyvų ir jie leido ją vienas kitam per rankas. Berniukas pakėlė ją, išgėrė visas sultis iki paskutinio lašo, paskui sėdėjo, laikydamas ją skreite, perbraukė smiliumi per jos vidų ir įsikišo pirštą į burną.

— Neįsipjauk piršto, — perspėjo vyriškis.

— Tu visada taip sakai.

— Žinau.

Jis žiūrėjo, kaip berniukas laižo skardinės dangtelį. Labai kruopščiai. It katė, laižanti savo atvaizdą ant stiklo.

— Nežiūrėk į mane, — pasakė.

— Gerai.

Berniukas sulankstė skardinės dangtelį ir įspraudė jį priešais save į kelią.

— Ką? — paklausė jis. — Kas yra?

— Nieko.

— Pasakyk man.

— Man atrodo, kad kažkas seka mums iš paskos.

— Taip ir maniau.

— Taip ir manei?

— Taip. Taip ir maniau, kad tu taip atsakysi. Ką darysim?

— Nežinau.

— O ką galvoji?

— Tiesiog eikim, ir tiek. Turim paslėpti savo šiukšles.

— Nes jie pamanys, kad turime daug maisto.

— Taip.

— Ir pasistengs mus nužudyti.

— Jie mūsų nežudys.

— Gali pamėginti.

— Mums visai neblogai sekasi.

— Taip.

— Manau, mums reikia pasislėpti tarp žolių. Pažiūrėti, kas jie tokie.

— Ir kiek jų.

— Ir kiek jų. Taip.

— Gerai.

— Rasime vietą.

Jie atsistojo ir į vežimėlį sukrovė antklodes.

— Paimk skardinę, — paliepė vyriškis.

Buvo jau gerokai sutemę, kai jie priėjo tą vietą, kur kelias kirto upelį. Sunkiai nukinkavo per tiltą, paskui stūmė vežimėlį per mišką ieškodami, kur galėtų palikti jį taip, kad niekas nepamatytų. Sustojo, atsigręžė į prieblandos apgaubtą kelią.

— O jei pakištume jį po tiltu? — pasiūlė berniukas.

— O jei jie nusileis pasisemti vandens?

— Kaip tau atrodo, ar daug jie nuo mūsų atsilikę?

— Neįsivaizduoju.

— Jau temsta.

— Žinau.

— O jeigu jie praeis pro šalį patamsyje?

— Susiraskime vietą, kur galime stebėti, dar netamsu.

Jie paslėpė vežimėlį ir nešini antklodėmis užkopė įkalne tarp uolų, įsitaisė taip, kad pro medžius galėjo įžiūrėti daugiau kaip pusę kilometro jau nueito kelio. Buvo užuoglaudoje nuo vėjo, susivyniojo į antklodes ir paeiliui stebėjo kelią, bet berniukas netrukus užmigo. Vyriškis ir pats jau buvo užmiegąs, kai išvydo ant kelio pakilumos išnirusią ir ten sustojusią figūrą. Netrukus pasirodė dar dvi. Paskui ir ketvirta. Visos sustojo ir susitelkė į būrį. Paskui patraukė keliu. Vyriškis vos teįžiūrėjo jas sodrioje prieblandoje. Pamanė, kad jie gali tuoj sustoti ir kad reikėtų rasti kokią nors vietą atokiau nuo kelio. Jei jie sustos prie tilto, naktis bus ilga ir šalta. Jie priėjo tiltą ir kirto jį. Trys vyrai ir moteris. Moteris ėjo krypuodama ir, kai jie priartėjo, vyriškis pamatė, kad ji nėščia. Vyrai ant pečių nešė ryšulius, o moteris — mažą audeklinį lagaminą. Visi atrodė neapsakomai susibaigę. Jiems iš burnų palengva kilo garas. Jie perėjo per tiltą ir nužingsniavo toliau keliu, paskui išnyko vienas paskui kitą laukiančioje tamsoje.

Šiaip ar taip, naktis buvo ilga. Kai jau pakankamai prašvito, vyriškis apsiavė batus, atsistojo, apsivyniojo vieną antklodę, kiek paėjėjo ir sustojo pažvelgti į kelią apačioje. Plikas geležies spalvos miškas, už jo — laukai. Raukšlėtas senų, akėčių išverstų vagų kontūras, vis dar šiek tiek įžiūrimas. Gal būta medvilnės laukų. Berniukas dar miegojo ir vyriškis nusileido prie vežimėlio, išsitraukė žemėlapį, butelį vandens ir skardinę vaisių iš jų menkų atsargų, grįžo atgal, įlindo tarp antklodžių ir ėmė tyrinėti žemėlapį.

— Tau visada atrodo, kad mes nuėjome toliau, negu nuėjom iš tikrųjų.

Vyriškis atitraukė pirštą.

— Tada čia.

— Dar toliau.

— Čia.

— Gerai.

Vyriškis sulankstė nučiurusius, trūnijančius puslapius.

— Gerai, — pasakė.

Jie sėdėjo ir pro medžius žiūrėjo į kelią.

Negi manai, kad tavo tėvai stebi tave? Kad jie mėgina tave įvertinti savo didžiojoje knygoje? Lygindami su kuo? Knygos nėra, o tavo tėvai negyvi guli žemėje.

Kraštovaizdis keitėsi: gryni pušynai, paskui pušynai su Virdžinijos ąžuolais. Magnolijos. Nudžiūvusios kaip ir visi kiti medžiai. Vyriškis pakėlė vieną iš tų sunkių lapų, sutrupino jį rankoje į miltelius ir praleido tarp pirštų.

Ankstus kitos dienos rytas kelyje. Jie buvo netoli tenuėję, kai berniukas timptelėjo vyriškį už rankovės, ir jie sustojo kaip įbesti. Iš miško priešais kilo aukštyn plonas dūmų stulpelis. Juodu stovėjo, įdūrę į jį akis.

— Ką darysime, tėveli?

— Gal reiktų pažiūrėti.

— Verčiau jau eime tolyn.

— O kas, jeigu jie traukia tuo pačiu keliu kaip mes?

— Na ir kas?

— Jie eis mums iš paskos. Aš norėčiau žinoti, kas jie tokie.

— O kas, jei ten kariuomenė?

— Tas laužas labai mažas.

— Kodėl mums paprasčiausiai nepalaukus?

— Mes negalime laukti. Maisto atsargos jau beveik išsekusios. Turime traukti tolyn.

Vežimėlį paliko miške ir vyriškis patikrino, kaip sukasi revolverio cilindras. Medinės ir tikros kulkos. Juodu stovėjo ir klausėsi. Dūmas tame tykiame ore kilo vertikaliai. Jokio garso. Lapai nuo ką tik praėjusių liūčių buvo minkšti ir po kojomis nebečežėjo. Vyriškis pasisuko ir pažvelgė į berniuką. Purvinas nutįsęs iš baimės veidelis. Jie iš tolo apsuko ratą aplink laužą, berniukas laikėsi įsikibęs į vyriškio ranką. Tas susigūžė, apkabino vaiką, ir juodu ilgai klausėsi.

— Manau, kad jie jau iškeliavo, — sušnibždėjo vyriškis.

— Ką?

— Manau, kad jie jau iškeliavo. Tikriausiai buvo įsirengę čia stebyklą.

— Tai gali būti spąstai, tėveli.

— Gerai. Valandėlę luktelkim.

Jie palaukė. Pro medžius matė kylant dūmą. Vėjas sujudino vijos viršūnę, dūmai pasidavė į šoną, ir jie užuodė jų kvapą. Užuodė kažką verdant.

— Apeikime aplinkui, — tarė vyriškis.

— Ar galiu laikytis tavo rankos?

— Taip. Žinoma, gali.

Miškas buvo tik apdegę medžių kamienai. Nebuvo į ką žiūrėti.

— Manau, jie mus pamatė, — pasakė vyriškis. — Manau, jie mus pamatė ir pabėgo. Pamatė, kad mes turime ginklą.

— Ir paliko virti savo valgį.

— Taip.

— Pažiūrėkim.

— Tai iš tikrųjų labai baisu, tėveli.

— Ten nėra nė gyvos dvasios. Nebijok.

Juodu išėjo į nedidukę proskyną, berniukas laikė įsikibęs vyriškio ranką. Tie žmonės buvo pasiėmę viską, išskyrus kažin kokį juodą daiktą, pasmeigtą ant iešmo virš žarijų. Vyriškis stovėjo ir apžiūrinėjo aikštelės ribas, kai berniukas pasisuko ir prigludo prie jo veidu. Vyriškis skubiai atsisuko pažiūrėti, kas nutiko.

— Kas nutiko? — paklausė. — Kas?

Berniukas purtė galvą.

— O, tėveli, — ištarė.

Vyriškis atsigręžė dar kartą ir apsidairė. Tai, ką berniukas išvydo, buvo apanglėjęs kūdikis: be galvos, išdarinėtas, juoduojantis ant iešmo. Vyriškis pasilenkė, pakėlė berniuką ant rankų ir, stipriai spausdamas jį prie savęs, patraukė su juo į kelią. „Atleisk, — šnabždėjo. — Atleisk.“

Jis nežinojo, ar beprabils kada išvis. Nakvynvietę jie susikūrė prie upės, jis sėdėjo prie laužo ir klausėsi, kaip patamsyje čiurlena vanduo. Vieta buvo nesaugi, nes upės šnarėjimas gožė visus kitus garsus, bet vyriškis pamanė, gal taip pralinksminsiąs berniuką. Juodu suvalgė paskutines savo maisto atsargas, vyriškis sėdėjo ir tyrinėjo žemėlapį. Išmatavo kelią virvele, pažiūrėjo į ją ir išmatavo vėl. Vis dar ilga kelionė iki jūros. Jis nežinojo, ką ten ras, kai ją prieis. Sudėjo skiautes draugėn, sukišo į plastmasinį maišelį ir sėdėjo žiūrėdamas į angliukus.

Kitą dieną jie siauru geležiniu tiltu kirto upę ir įžengė į seną malūnais garsėjusį miestelį. Perėjo per visus medinius namus, bet nieko nerado. Ant slenksčio sėdėjo kombinezonu vilkintis vyras, negyvas jau daugel metų. Atrodė it šiaudinė iškamša, pasodinta paskelbti kažin kokią šventę. Juodu nužingsniavo palei ilgą tamsią malūno sieną su plytomis užmūrytais langais. Per visą gatvę priešais juos lenktynių ėjo gražūs juodi paišai.

Visokie palei šalikelę išmėtyti daiktai. Elektros prietaisai, baldai. Įrankiai. Daiktai, senų seniausiai palikti piligrimų, keliavusių į savo pavienes ir kolektyvines mirtis. Dar prieš metus berniukas kartais pakeldavo ką nors ir kurį laiką nešdavosi, bet dabar to jau nebedarė. Juodu sėdėjo, ilsėjosi, išgėrė paskutinį gerą vandenį ir paliko tą plastmasinį indą stovėt ant kelio. Berniukas tarė:

— Jeigu mes būtume turėję tą kūdikį, jis būtų galėjęs keliauti su mumis.

— Taip. Būtų galėjęs.

— Kur jie jį rado?

Vyriškis neatsakė.

— Ar gali atsirasti dar vienas kur nors?

— Nežinau. Gal ir gali.

— Atsiprašau dėl to, ką pasakiau apie tuos žmones.

— Kokius žmones?

— Apie tuos sudegusius žmones. Kurie atsidūrė kelyje ir sudegė.

— Neatsimenu“ kad būtum pasakęs ką nors bloga.

— Tai nebuvo bloga. Ar galime dabar eiti?

— Gerai. Ar nori, kad pavežčiau tave vežimėlyje?

— Man gerai ir taip.

— Kodėl tau nepavažiavus?

— Nenoriu. Nesirūpink.

Lėtai tekantis vanduo žemumose. Pelkynės palei kelią, sustingusios ir pilkos. Pajūrio lygumos upės, švininiu serpentinu vingiuojančios per tuščius ūkininkų laukus. Juodu žengė tolyn. Priešais juos kelyje — dauba ir nendrių guotas.

— Rodos, matau tiltą. Gal tai koks nors upelis.

— Ar galime atsigerti šito vandens?

— Neturime iš ko rinktis.

— Gal nesusirgsim nuo jo.

— Nemanau. Jis galėjo ir išdžiūti.

— Galiu nubėgti pažiūrėti?

— Taip. Žinoma, gali.

Berniukas pasileido keliu. Vyriškis jau seniai matė jį bėgant. Atkišęs alkūnes šlepsėjo per dideliais teniso bateliais. Paskui sustojo, stovėjo ir žiūrėjo, prikandęs lūpą.

Vandens buvo neką daugiau nei prisisunkusi balutė. Vyriškis matė jį palengva srovenant — ten, kur jisai subėgo į cementinę plokštę po keliu. Nusispjovė į vandenį ir stebėjo, ar seilės juda. Paskui iš vežimėlio išsitraukė audeklą ir plastmasinį indą, sugrįžo prie vandens, audeklu apvyniojo indo kaklelį, panardino indą į vandenį ir stebėjo, kaip jis pildosi. Tada varvantį indą pakėlė prieš šviesą. Jis atrodė visai neblogai. Vyriškis nuvyniojo audeklą ir padavė indą berniukui.

— Gerk, — paragino.

Berniukas atsigėrė ir indą grąžino vyriškiui.

— Atsigerk dar.

— Tu atsigerk, tėveli.

— Gerai.

Juodu sėdėjo, filtravo iš vandens pelenus ir gėrė kiek jiems lindo. Berniukas išsidriekė žolėje.

— Mums metas eiti.

— Aš iš tikrųjų pavargau.

— Žinau.

Vyriškis sėdėjo ir žiūrėjo į berniuką. Juodu jau dvi dienas buvo nevalgę. Praeis dar dvi ir jie pradės silpti. Vyriškis pro nendres užkopė ant pylimo patikrinti, kas dedasi ant kelio. Kelias buvo tamsus, juodas, be jokių pėdsakų ten, kur kirto laukus. Vėjas nuo jo paviršiaus nupūtė plėnis ir dulkes. Kitados čia būta derlingų žemių. Niekur jokio gyvybės ženklo. Jam nepažįstamas kraštas. Kaip ir jo miestelių bei upių vardai. „Eime, — paragino. — Mums metas eiti.“

Jie miegodavo vis ilgiau ir ilgiau. Ne kartą nubudo ant kelio išsidriekę kaip avarijos aukos. Mirties miegas. Vyriškis atsisėdo graibydamasis revolverio. Tą švininį vakarą stovėjo atsirėmęs alkūnėmis į vežimėlio ranktūrį ir per laukus žiūrėjo į namą už kokio pusantro kilometro. Namą pamatė berniukas. Čia išnyrantį iš suodžių uždangos, čia vėl už jos pasislepiantį, tarsi tai būtų namas iš kažkokio neaiškaus sapno. Vyriškis stovėjo pasirėmęs į vežimėlį, pažiūrėjo į berniuką. Jiedviem kainuos šiokių tokių pastangų iki jo nusigauti. Pasiimti antklodes. Kur nors prie kelio paslėpti vežimėlį. Jie pasieks jį iki sutemstant, tačiau sugrįžti atgal nespės.

— Mums reikia ten apsižvalgyti. Neturim iš ko rinktis.

— Aš nenoriu.

— Mes jau kelios dienos nevalgę.

— Aš nealkanas.

— Ne, tu išbadėjęs.

— Aš nenoriu ten eiti, tėveli.

— Ten nebus nė gyvos dvasios. Aš tau pažadu.

— Iš kur tu žinai?

— Žinau, ir tiek.

— Jie gali būti ten.

— Ne, jų ten nebus. Nesijaudink.

Susisupę į antklodes jie pasileido per laukus, nešėsi tik revolverį ir butelį vandens. Laukas buvo neseniai išartas ir iš žemės kyšojo ražienos, iš rytų į vakarus vis dar žymėjo menkas lėkštinių akėčių pėdsakas. Neseniai palijo, todėl žemė po kojomis buvo minkšta, vyriškis ėjo įsmeigęs į ją akis, staiga sustojo ir pakėlė strėlės smaigalį. Paspjaudė ant jo, į kelnių siūlę nuvalė purvą ir padavė berniukui. Tai buvo baltas kvarcas, tobulas kaip tądien kai atsirado. „Čia jų yra daugiau, — pasakė. — Žiūrėk po kojomis ir pamatysi.“ Jis rado dar du. Pilko titnago. Paskui rado monetą. Ar sagą. Apsinešusią stora žalio vario pluta. Pakrapštė ją nykščio nagu. Tai buvo moneta. Išsitraukė peilį ir rūpestingai nugrandė. Raidės buvo ispaniškos. Pašaukė priekyje plumpuojantį berniuką, paskui apsidairė po pilką kraštovaizdį ir pilką dangų, numetė monetą ir suskubo vytis berniuką.

Juodu stovėjo priešais namą, žiūrėjo į jį. Šalin į pietus suko žvyro alėja. Plytų arkada. Dvigubi laiptai, kylantys į portiką su kolonomis. Namo gale — ūkinis pastatas iš plytų, gal kitados buvo virtuvė. Už jo — medinė trobelė. Vyriškis pradėjo kopti laiptais, tačiau berniukas timptelėjo jį už rankovės.

— Ar galėtume truputį palaukti?

— Gerai. Bet jau temsta.

— Žinau.

— Gerai.

Juodu sėdėjo ant laiptelių ir žiūrėjo į laukus.

— Čia nieko nėra, — pasakė vyriškis.

— Gerai.

— Tu vis dar bijai?

— Taip.

— Mums nieko nenutiks.

— Gerai.

Jie užkopė laiptais į erdvią verandą plytų grindimis. Durys buvo nudažytos juodai ir paremtos gargažės luitu, kad neužsidarytų. Už jų — pripūsta sausų lapų ir žolių. Berniukas įsikibo į vyriškio ranką.

— Kodėl tos durys atviros, tėveli?

— Atviros, ir tiek. Matyt, jos atviros jau daugel metų. Gal paskutiniai čia buvę žmonės jas parėmė, kad išsineštų savo daiktus.

— O gal palaukime iki rytojaus.

— Eikš. Skubiai viską apžiūrėsime. Kol nesutemo. Jei įsitikinsim, kad čia saugu, gal užsikursim ugnį.

— Bet mes nepasiliksime šituos namuos, ar ne?

— Mums nėra reikalo pasilikti šituos namuos.

— Gerai.

— Atsigerkim vandens.

— Gerai.

Vyriškis iš striukės šoninės kišenės išsitraukė butelį, nusuko dangtelį ir žiūrėjo, kaip berniukas geria. Paskui gurkštelėjo pats, vėl užsuko, paėmė berniuką už rankos ir juodu įžengė į tamsų koridorių. Aukštos lubos. Importinis sietynas. Laiptų aikštelėje buvo aukštas Renesanso stiliaus langas ir, šviečiant paskutiniams dienos likučiams, šioks toks jo šešėlis krito stačiai ant laiptų šachtos sienos.

— Juk nekopsime laiptais aukštyn, ar ne? — pašnibždomis paklausė berniukas.

— Ne. Gal rytoj.

— Kai įsitikinsime, kad čia saugu.

— Taip.

— Gerai.

Juodu įėjo į valgomąjį. Lyg ir kilimas po dumblinomis plėnimis. Baldai aptraukti marškomis. Blyškūs kvadratai ant sienų, kur kitados kabojo paveikslai. Kambaryje kitapus fojė stovėjo rojalis. Jų pačių pavidalai, sudalyti plono blankaus to kambario lango stiklo. Jie įžengė vidun ir klausydamiesi sustojo. Maklinėjo po kambarius it skeptiškai nusiteikę to namo pirkėjai. Stovėjo ir pro aukštus langus žiūrėjo į tamsėjančią žemę.

Virtuvėje rado stalo įrankių, prikaistuvių ir angliško porceliano indų. Vyresniojo liokajaus bufetinė, kurios durys švelniai užsivėrė jiems iš paskos. Plytelėmis išklotos grindys ir eilės lentynų, o ant lentynų — keletas tuzinų litrinių stiklainių. Vyriškis perėjo per kambarį, paėmė vieną iš jų, nupūtė dulkes. Žaliosios pupelės. Pjaustyti raudonieji pipirai tarp tvarkingai išrikiuotų eilių. Pomidorai. Kukurūzai. Jaunos bulvės. Okra. Berniukas nenuleido nuo jų akių. Vyriškis nuvalė nuo dangtelių dulkes ir spustelėjo juos nykščiu. Sparčiai temo. Jis nusinešė porą stiklainių prie lango, pakėlė juos, pasukiojo. Pažvelgė į berniuką.

— Jie gali būti nuodingi, — pasakė. — Turime gerai viską išvirinti. Sutinki?

— Aš nežinau.

— Kaip manai, ką daryti?

— Tu turi pasakyti.

— Mudu abu turime nuspręsti.

— Ar manai, kad jie tinkami valgyti?

— Manau, jeigu tikrai gerai juos išvirinsime, bus tinkami.

— Gerai. O kaip manai, kodėl niekas jų nevalgė?

— Turbūt niekas nerado. Namo nuo kelio nematyti.

— Mes juk pamatėme.

— Tu pamatei.

Berniukas tyrinėjo stiklainius.

— Ką manai? — paklausė vyriškis.

— Manau, kad neturime iš ko rinktis.

— Taip, tu teisus. Eime prisirinksime malkų, kol nesutemo.

Juodu užpakaliniais laiptais pro virtuvę į valgomąjį nešė glėbius sausų šakų, laužė jas iki reikiamo dydžio ir prikimšo jų pilną židinį. Užkūrė ugnį ir virš dažytos medinės sąramos išvinguriavo dūmai, pakilo iki lubų ir vėl nusiraitė žemyn. Vyriškis pavėdavo liepsną laikraščiu, netrukus dūmtraukyje radosi trauka, ir liepsna kambaryje ūžė nušviesdama sienas, lubas ir stiklinį sietyną su begale jo briaunelių. Liepsnos nušvietė tamsėjantį lango stiklą, prie kurio stovėjo berniukas — vauruotas jo siluetas priminė trolį, įsigavusį čia iš tamsos. Rodės, kad šiluma jį pribloškė. Vyriškis nutraukė paklodes nuo ilgo ampyro stiliaus stalo kambario viduryje, išpurtė jas ir susuko iš jų gūžtą priešais židinį. Pasodino į ją berniuką, nutraukė jam batus ir purvinus autus. „Nurimk, — pašnibždėjo. — Viskas gerai.“

Virtuvės stalčiuje vyriškis rado žvakių, uždegė dvi, tada truputį vaško nulašino ant bufeto ir jas įstatė. Paskui išėjo lauk, atnešė dar malkų, sukrovė jas priešais židinį. Berniukas nekrustelėjo. Virtuvėje buvo puodų ir prikaistuvių, vyriškis nušluostė vieną jų ir pastatė ant bufeto, paskui pamėgino atidaryti vieną stiklainį, bet jam nepavyko. Tada stiklainį žaliųjų pupelių ir stiklainį bulvių nusinešė prie priekinių durų ir, pasišviesdamas įstatyta į stiklinę žvake, atsiklaupė, įkišo pirmąjį stiklainį šonu į durų ir staktos tarpą ir trūktelėjo duris į save. Paskui atsitūpė ant grindų prieškambaryje, permetė koją per išorinį durų kraštą, truktelėjo jas prie dangtelio ir pasuko stiklainį rankose. Įsriegtas dangtelis tarp medžio sijų pasisuko, nudrėskė dažus. Vyriškis vėl sugriebė stiklainį, prisitraukė duris arčiau ir pamėgino dar kartą. Dangtelis praslydo tarp sijų ir užstrigo. Vyriškis, neišleisdamas stiklainio iš rankų, iš lėto pasuko jį, paskui ištraukė iš staktos, nusuko dangtelio žiedą ir pastatė stiklainį ant grindų. Tada atidarė antrą stiklainį, atsistojo ir, kita ranka laikydamas jį su žvake, kuri siūbavo į šonus ir spragsėjo, nunešė juos atgal į virtuvę. Pamėgino nustumti dangtelius nykščiu, bet jie buvo gerai prigludę. Jis pamanė, kad tai geras ženklas. Prispaudė dangtelio kraštą prie bufeto ir stuktelėjo, tas nušoko, nukrito ant grindų, vyriškis pakėlė stiklainį ir pauostė. Kvepėjo nuostabiai. Supylė bulves ir pupeles į puodą, nunešė jį į valgomąjį ir pastatė ant ugnies.

Jie lėtai valgė iš plonyčio porceliano dubenėlių, sėdėdami prie stalo vienas priešais kitą, o per vidurį degė žvakė. Revolveris, kaip ir kiti stalo įrankiai, gulėjo po ranka. Šylantis namas traškėjo ir vaitojo. Lyg koks iš ilgo žiemojimo traukiamas daiktas. Berniukas knaptelėjo prie savo dubenėlio, jo šaukštas garsiai barkštelėjo į grindis. Vyriškis atsistojo, apėjo aplink stalą, nunešė berniuką prie židinio, paguldė ant paklodžių ir uždengė antklodėmis. Paskui, matyt, grįžo prie stalo, nes naktį nubudo užsikniaubęs ant sukryžiuotų rankų. Kambaryje buvo šalta, o lauke stūgavo vėjas. Rėmuose tyliai barškėjo langų stiklai. Žvakė buvo sudegusi, o židinyje ruseno vien angliukai. Vyriškis atsistojo, vėl užkūrė ugnį, atsisėdo prie berniuko, užtraukė ant jo antklodes ir atgal nubraukė purvinus jo plaukus. „O gal jie stebi mus, — tarė. — Jie budi, laukdami, kada išvys tai, ko net mirtis negali sunaikinti, ir jeigu jie neišvys to, tai nusisuks nuo mūsų ir nebegrįš.“

Berniukas nenorėjo, kad vyriškis liptų aukštyn. Įtikinėjo.

— Ten gali būti antklodžių, — atkaklavo vyriškis. — Turime žvilgtelti.

— Aš nenoriu, kad tu ten eitum.

— Ten nieko nėra.

— Ten gali kas nors būti.

— Čia nėra nė gyvos dvasios. Negi manai, kad ligi šiol jie nebūtų nusileidę?

— O gal jie bijo.

— Aš pasakysiu jiems, kad mes neskriausim jų.

— Gal jie jau nebegyvi.

— Tuomet jiems vis vien, jei mes paimsim kelis daiktus. Klausyk, kad ir kas ten viršuje būtų, geriau jau tai žinoti nei nežinoti.

— Kodėl?

— Kodėl. Na, mes juk nemėgstame staigmenų. Staigmenos gąsdina. O mums nepatinka būti išgąsdintiems. Be to, viršuje gali būti mums reikalingų daiktų. Turime pažiūrėti.

— Gerai.

— Gerai? Tik tiek?

— Na, tu juk vis tiek manęs neklausysi.

— Aš juk klausiau tavęs.

— Ne itin.

— Čia nieko nėra. Čia jau daugel metų nieko nėra. Nėra jokių pėdsakų pelenuose. Niekas nepajudinta. Jokių židinyje sudegintų baldų. Čia yra maisto.

— Pėdsakai pelenuose neišlieka. Tu pats taip sakei. Juos nupučia vėjas.

— Lipu viršun.

Tuose namuose jie išbuvo keturias dienas — tik valgė ir miegojo. Vyriškis viršuje rado dar antklodžių, jie į kambario kampą atvilko didžiules žabų krūvas, kad šie išdžiūtų. Vyriškis rado senovišką vielinį pjūklą mediniu rėmu, tinkamą sausoms šakoms supjaustyti. Pjūklo dantys buvo surūdiję, atšipę, vyriškis atsisėdo prieš židinį ir mėgino juos pagaląsti žemyn smailėjančia dilde, bet nelabai sekėsi. Už kelių šimtų metrų nuo namo tekėjo upelis, vyriškis per ražienomis apėjusius laukus ir purvą atvilko gausybę kibirų vandens, jie susišildė jį ir išsimaudė vonioje prie miegamojo apatiniame aukšte, paskui vyriškis pakirpo plaukus berniukui, sau ir nusiskuto barzdą. Jie iš kambarių viršuj susirinko drabužius, antklodes bei pagalves ir švariai persivilko, vyriškis savo peiliu nupjovė berniuko kelnes iki deramo ilgio. Paskui priešais židinį sutaisė gūžtą — pasuko aukštą komodą, kad ji būtų jų lovos galvūgalis ir sulaikytų karštį. Visą tą laiką pliaupė lietus. Vyriškis po laštakais ties namo kertėmis sustatė kibirus vandeniui nuo seno skardos stogo surinkti, o naktį klausydavosi, kaip lietus būgnija į viršutinius kambarius ir varva kiaurai.

Jie iškniausė ūkinius pastatus, ieškodami ko nors, kuo būtų buvę galima pasinaudoti. Vyriškis rado karutį, ištraukė jį, apvertė, iš lėto pasuko ratą, tirdamas padangą. Guma buvo apledėjusi ir suskilusi, bet vyriškiui atrodė, kad ji dar gali laikyti orą, tad jis peržiūrėjo senas dėžes bei įrankių krūvas, rado dviračio pompą, nusuko žarnelės galą nuo padangos ventilio ir ėmė pumpuoti. Pro kraštą oras sunkėsi, bet vyriškis ratą pasuko ir liepė berniukui laikyti padangą prispaudus, kol ji pagavo orą, tada ją pripumpavo. Nusuko žarnelę, atvertė karutį, pavažinėjo jį pirmyn atgal. Paskui išstūmė lauk, kad lietus jį nuplautų. Kai po dviejų dienų jie tuos namus paliko, buvo jau išsigiedriję, ir jie patraukė purvinu keliu stumdami tą karutį, prikrautą naujų antklodžių ir konservuoto maisto stiklainių, suvyniotų į atliekamus drabužius. Vyriškis rado porą darbinių batų, o berniukas avėjo mėlynais teniso bateliais, kurių galai buvo prikimšti skudurų, jie dar turėjo naujų paklodžių veido kaukėms. Kai išėjo į asfaltą, gavo pasukti atgal, kad pasiimtų vežimėlį, bet jis buvo neką toliau negu už kilometro. Berniukas žengė greta vyriškio, viena ranka prilaikydamas karutį. „Gerai pasidarbavome, ar ne, tėveli?“ — pasakė. „Taip, iš tikrųjų gerai.“

Valgė jie neprastai, bet iki jūros dar vis tiek buvo toli. Vyriškis žinojo, kad deda vilčių ten, kur nėra pagrindo jų turėti. Tikėjosi, kad bus šviesiau ten, kur pasaulis, kaip jis gerai žinojo, tamsėjo sulig kiekviena diena. Kartą fotoprekių parduotuvėje jis aptiko šviesometrą, kuriuo manė galėsiąs naudotis kelis mėnesius šviesos vidurkiui lauke nustatyti, ir nešėsi jį ilgą laiką, tikėdamasis rasti jam baterijų, bet taip jų ir nerado. Naktį, kai jį pažadindavo kosulys, jis atsisėsdavo, iškeldavo rankas virš galvos, stumdamas tolyn tamsą. Tarsi žmogus, nubudęs kape. Kaip tie iškasti jo vaikystės laikų lavonai, kuriuos tiesiant greitkelį perkėlė į kitą vietą.

Dauguma jų mirė per choleros epidemiją ir paskubomis buvo palaidoti medinėse dėžėse, o tos dėžės puvo ir atsiverdavo. Lavonai išvirto į dienos šviesą: gulėjo ant šono, suriestomis kojomis, kai kurie kniūbsti. Pažaliavę seni variokai byrėjo iš jų akiduobių kasų ant nusėtų dėmėmis, supuvusių karstų dugnų.

Juodu stovėjo bakalėjos parduotuvėje mažame miestelyje, ant jos sienos kabojo įrėminta elnio galva. Berniukas ilgai negalėjo nuleisti nuo jos akių. Ant grindų mėtėsi stiklo šukės, ir vyriškis liepė jam palaukti prie durų, kol išspardys visas šiukšles savo darbiniais batais, tačiau nieko nerado. Lauke stirksojo dvi benzino pompos, jie atsisėdo išcementuotoje aikštelėje, virvele nuleido skardinėlę į požeminę talpą, ištraukė, prisisunkusį į ją puodelį benzino supylė į plastmasinį indą ir nuleido ją vėl. Pririšo prie skardinėlės galiuką vamzdžio, kad nugramzdintų ją giliau, ir, prigludę prie tos talpos, tupėjo gerą valandą, kol skardinėlė prisipildė — nelyginant beždžionės, lazdele meškeriojančios skruzdėlyne. Paskui dangtelį užsuko, indą įsidėjo į rezgę vežimėlio apačioje ir nužingsniavo tolyn.

Ilgos dienos. Atviras kraštovaizdis ir genamos per kelią plėnys. Vakarais berniukas sėdėdavo prie laužo, ant kelių pasidėjęs žemėlapio skiautes. Jis atmintinai mokėjo miestų ir upių pavadinimus ir kasdien tikrino, kiek jų nueita.

Jie valgė daug taupiau. Nebeturėjo beveik nieko. Berniukas stovėjo ant kelio su žemėlapiu rankose. Abu įtempė klausą, bet nieko neišgirdo. Rytuose jis vis dar matė atvirą kraštą, bet oras jau buvo kitoks. Pagaliau už kelio posūkio ją priėjo; sustojo ir stovėjo, o kai nuleido striukių gobtuvus, norėdami įsiklausyti, sūrus vėjas taršė jiems plaukus. Tolumoje driekėsi pilkas paplūdimys: pamažu atriedančios didžiulės bangos, vangios, švininės, ir tolimas jų garsas. Sakytum, sielvartas kažkokios jūros iš kitos planetos, išsiliejančios ant negirdėto pasaulio krantų. Atoslūgio seklumose gulėjo pusiau pasviręs tanklaivis. Už jo — neaprėpiamas šaltas sunkiai liulantis vandenynas, lyg koks iš lėto kilnojamas nuodegų kubilas, paskui — ta pilka, škvalo supūsta plėnių juosta. Vyriškis pažiūrėjo į berniuką. Jo veide išvydo nusivylimą. „Atsiprašau, kad ji ne mėlyna“, — tarė. „Nieko tokio“, — atsakė berniukas.

Po valandos juodu sėdėjo paplūdimyje ir spoksojo į horizontą užstojusią smogo sieną. Sėdėjo, įsikasę kulnais į smėlį, ir žiūrėjo, kaip juoda jūra priplūsta prie pat jų kojų. Šalta. Nei žmonių. Nei paukščių. Vyriškis paliko vežimėlį paparčiuose už kopų, jie pasiėmė antklodes ir susisupę į jas sėdėjo didelio išplukdyto rąsto užuovėjoje. Sėdėjo ilgai. Per visą plytintį po jais tarp uolų įsispraudusios įlankėlės krantą — pradalgės smulkių jūros dumbliuose įstrigusių kaulų. Kiek toliau — druskos išbalintų šonkaulių narvai, matyt, galvijų. Ant uolų — pilkas druskos šerkšnas. Pūtė vėjas ir po smėlį lekiojo sudžiūvusios sėklų ankštys, sustodavo ir vėl nulėkdavo.

— Kaip manai, ar čia galėtų būti laivų?

— Nemanau.

— Jie neįmatytų labai toli.

— Ne. Neįmatytų.

— O kas yra kitoje pusėje?

— Nieko.

— Juk turi kas nors būti.

— Gal ten yra tėvelis su mažu berniuku ir juodu sėdi paplūdimyje.

— Būtų gerai.

— Taip, būtų gerai.

— Ir gal jie irgi neša ugnį?

— Galimas daiktas. Taip.

— Bet mes nežinome.

— Mes nežinome.

— Todėl ir turime būti budrūs.

— Turime būti budrūs. Taip.

— Kiek ilgai galime čia pabūti?

— Nežinau. Maisto turim labai nedaug.

— Žinau.

— Tau čia patinka?

— Taip.

— Man irgi.

— Ar galiu paplaukyti?

— Paplaukyti?

— Taip.

— Nušalsi uodegą.

— Žinau.

— Vanduo tikrai bus šaltas. Šaltesnis, nei tau atrodo.

— Nieko.

— Nenoriu, kad ir man tektų lįsti paskui tave.

— Manai, man nevertėtų lįsti.

— Gali įlįsti.

— Bet manai, kad neverta.

— Ne. Manau, kad verta.

— Iš tikrųjų?

— Taip. Iš tikrųjų.

— Gerai.

Berniukas atsistojo, antklodei leido nusmukti į smėlį, paskui nusimetė striukę, batus, drabužius. Liko nuogas, apglėbė save rankomis ir šokinėjo. Paskui bėgte nubėgo per paplūdimį. Toks baltas. Nugarkaulis gumbuotas. Aštrios tarsi skustuvas mentės, išsišovusios po blyškia oda. Bėgo nuogas, vis pasišokčiodamas ir perrėkdamas lėtai riedančią gožą.

Kai išlindo iš vandens, buvo pamėlęs nuo šalčio, kaleno dantimis. Vyriškis žengė jo link, drebantį suvyniojo į antklodę ir laikė, kol jis nustojo žiopčioti. Tačiau kai pažvelgė į berniuką, šis verkė. „Kas nutiko“ — paklausė. „Nieko.“ — „Ne, pasakyk man.“ — „Nieko. Tikrai nieko. “

Sutemus jie priešais tą rąstą susikūrė ugnį, valgė okrą, pupeles ir paskutines konservuotas bulves. Vaisiai seniai jau buvo pasibaigę. Gėrė arbatą, sėdėjo prie ugnies, miegojo smėlyje ir klausėsi, kaip įlankoje dūžta bangos. Kaip ilgai virpa, paskui subliūkšta. Naktį vyriškis atsikėlė, nužingsniavo prie kranto ir, susivyniojęs į antklodę, sustojo. Per tamsu, kad ką nors įžiūrėtum. Druskos skonis ant lūpų. Laukimas. Laukimas. Paskui lėtas, į krantą nuvirstantis griausmas. Nirtus šnypštimas, nuskalaujantis pakrantę ir vėlei atsitraukiantis. Jis pamanė, kad ten galėtų būti ir nuskendusių laivų, plukdančių sudribusių burių draiskalus. Arba gelmės gyvybė. Didžiuliai galvakojai, šaltoje tamsoje jūros dugnu besistumiantys priekin. Kursuojantys pirmyn atgal lyg traukiniai, akys didumo sulig lėkštelėmis. Ir gal anapus to šydu aptraukto ribėjimo negyvu pilku smėliu žingsniavo kitas vyriškis su kitu vaiku. Miegojo, skiriami nuo jų tik jūros, ant kito kranto tarp aitrių pasaulio plėnių, arba stovėjo skarmaluoti, prarasti tai pačiai viskam abejingai saulei.

Prisiminė, kaip kartą vaikščiojo panašią naktį, o prikaistuvyje, kur liko vakarykščio kepsnio kaulai, barškėjo krabai. Tamsūs išplukdyto medžio angliukai lauže, tvinksintys vėjyje nuo jūros. Kaip gulėjo po miriadais žvaigždžių. Toks juodas jūros horizontas. Jis atsikėlė ir nuėjo, stovėjo basas smėlyje ir žvelgė, kaip palei visą krantą sukyla blyškios bangos, atrieda, sudūžta ir vėlei patamsėja. Kai sugrįžo prie laužo, atsiklaupė, paglostė miegančios jos plaukus ir pasakė: jeigu jis būtų Dievas, pasaulį būtų sukūręs lygiai tokį ir ne kitokį.

Kai grįžo, berniukas jau buvo nubudęs ir išsigandęs. Jis šaukęs jį, bet negarsiai, tad vyriškis jo negirdėjo. Apkabino jį. „Aš tavęs negirdėjau, — teisinosi. — Negirdėjau dėl tos bangų mūšos.“ Užmetė ant laužo malkų, pavėdavęs įkūrė jį ir jie gulėjo, susisupę į antklodes, stebėdami, kaip vėjyje raitosi liepsnos, paskui užmigo.

Ryte vyriškis vėl įdegė ugnį ir jie, žiūrėdami į krantą, valgė. Jis atrodė šaltas, lietingas, ne kažin kiek tesiskyrė nuo marinos šiaurės kraštuose. Žuvėdrų ar pakrantės paukščių — nė kvapo. Jūros išplukdyti beprasmiai žmogaus rankų darbo vaisiai voliojasi ant kranto ar plūduriuoja ant bangų. Juodu surinko išplukdytus medgalius, sukrovė į vieną vietą, uždengė brezentu ir patraukė krantu tolyn.

— Mudu — paplūdimio šukuotojai, — pasakė vyriškis.

— Ką tai reiškia?

— Tai žmonės, kurie vaikšto paplūdimiu, ieškodami vertingų daiktų, kuriuos išplukdė jūra.

— Kokių daiktų?

— Visokių. Bet ko, ką galima panaudoti.

— Manai, mes ką nors rasime?

— Nežinau. Pamatysim.

— Pažiūrėkim, — atsakė berniukas.

Juodu stovėjo ant uolų molo ir žvelgė į pietus. Akmens duburį išklojo pilkos druskos seilės ir kelia raibulus vandens paviršiuje. Toliau — ilgas paplūdimio linkis. Pilkas kaip lavos smėlis. Nuo vandens pučiantis vėjas nestipriai atsiduoda jodu. Tik tiek. Jis nekvepia jūra. Ant uolų — kažin kokių senų jūros samanų liekanos. Jie perėjo tuo molu ir nužingsniavo tolyn. Pakrantės gale kelią užstojo kyšulys, tad jie nusuko nuo paplūdimio ir senu keliu patraukė aukštyn per kopas, per nudžiūvusias jūros avižas, ir galiausiai išėjo į žemą kyšulį. Apačioje — žemės kilpa, gairinama tamsių vėjo šuorų, skriejančių pakrante, o už jo — plūduriuojantis pavirtęs šonu burlaivio korpusas. Abu susigūžė tarp sausų žolės kuokštų ir jį stebėjo.

— Ką mes dabar darysime? — paklausė berniukas.

— Stebėkime valandėlę.

— Man šalta.

— Žinau. Nusileiskim truputį žemiau. Pasislėpsim nuo vėjo. Vyriškis sėdėjo laikydamas berniuką prieš save. Sudžiūvusi žolė švelniai badė jam kojas. Aplinkui — pilka tuštuma. Nesibaigianti jūršliauža.

— Kiek ilgai dar turėsime čia sėdėti? — paklausė berniukas.

— Neilgai.

— Tėveli, kaip manai, ar tame laive yra žmonių?

— Neatrodo, kad būtų.

— Visi jau būtų išvirtę į jūrą.

— Taip. Būtų. Ar matai ten kokių nors pėdsakų?

— Ne.

— Luktelkim dar truputį.

— Man šalta.

Jie ten link ilgai traukė paplūdimio puslankiu, laikydamiesi tvirtesnio smėlio žemiau išplautų jūržolių. Sustojo, drabužiai švelniai plakėsi. Stiklinės plūdės, padengtos pilka plutele. Jūros paukščių kaulai. Ties potvynio linija — jūržolių suaustas demblys ir milijonai žuvų griaučių, kiek užmato akis išsibarsčiusių palei krantą — sakytum kokia mirties izoklina. Vienas erdvus druskos kapas. Beprasmiška. Beprasmiška.

Nuo nerijos galo iki laivo plytėjo atviras vandens ruožas, gal kokių trijų šimtų metrų ilgio. Juodu stovėjo ir žiūrėjo į tą laivą. Maždaug aštuoniolikos metrų ilgio, nuniokotas iki pat denio, kilis išlindęs tris — pusketvirto metro virš vandens. Kitados tai buvo dvistiebis laivas, tačiau stiebai ties pat deniu nulūžo ir ten liko tik keletas varinių antelių virvėms tvirtinti bei keletas turėklų ramsčių palei denio kraštą. Jie ir dar plieninis vairo lankas, kyšantis iš kubriko laivagalyje. Vyriškis atsisuko ir nužiūrėjo paplūdimį bei kalvas už jo. Paskui padavė berniukui revolverį, atsisėdo ant smėlio ir ėmėsi varstyti batų raištelius.

— Ką ketini daryti, tėveli?

— Noriu pažiūrėti.

— Ar galiu eiti su tavim?

— Ne, noriu, kad pasiliktum čia.

— Aš noriu eiti su tavim.

— Turi pabūti sargyboje. Be to, vanduo čia gilus.

— Ar aš tave matysiu?

— Taip. Aš nuolat pasitikrinsiu, kur tu. Kad būčiau ramus, jog viskas gerai.

— Aš noriu eiti su tavim.

Vyriškis sustojo.

— Tau negalima, — pasakė. — Vėjas nuneš mūsų drabužius. Kažkas turi žiūrėti daiktų.

Sulankstė viską į krūvą. Dieve, kaip šalta. Pasilenkė, pabučiavo berniuką į kaktą.

— Liaukis nerimavęs, — padrąsino. — Budėk.

Įbrido plikas į vandenį, sustojo ir apsitrynė juo. Paskui taškydamasis nuklumpino į priekį ir nėrė stačia galva.

Apiplaukė plieninį korpusą ir apsisuko, stūmė vandenį ir žiopčiojo nuo šalčio. Laivo viduryje statūs turėklai buvo ką tik apsemti. Jis prisitraukė prie skersinio. Jo plienas buvo pilkas, išgraužtas druskų, bet vyriškis išskaitė nusidėvėjusias auksines raides. Pijaro de Esperanza. Tenerife. Tuščia gelbėjimosi valčių keltuvų pora. Jis įsikibo į turėklą, įsistūmė vidun, pasisuko ir drebėdamas susirietė ant medinės denio nuožulnumos. Keli per sulenkimą nulūžę supinto lyno gabalai. Sutrupintos skylės medyje, iš kurio buvo išplėštas metalas. Kažin kokia siaubinga jėga, gebanti nušluoti nuo denio viską. Vyriškis pamojo berniukui, bet tas atgal neatmojo.

Kajutė buvo žema, skliautiniu stogu ir su iliuminatoriais palei šoną. Vyriškis pritūpė, nuvalė pilką druską ir žvilgtelėjo vidun, bet ten nieko nesimatė. Trūktelėjo žemas tikmedžio duris, bet jos buvo užrakintos. Stumtelėjo jas kaulėtu petim. Apsidairė, kuo galėtų jas išlaužti. Drebėjo nevaldomai, dantys kaleno. Pamanė, gal išspyrus duris koja, tačiau nusprendė, kad tai prasta mintis. Pakėlė alkūnę ir plaštaką, trenkė į duris dar kartą. Pajuto, kad jos pasidavė. Labai palengva. Trenkė dar kartą. Stakta skilo per vidurį ir galiausiai atšoko, vyriškis atidarė duris ir trapu įžengė į kajutę.

Per visą apatinę pertvarą stovintis triumo vanduo, pilnas šlapių popierių ir šiukšlių. Viskas pradvisę rūgėsiais. Drėgna, lipnu. Jis pamanė, kad laivas buvo apiplėštas, bet tai padarė jūra. Salono vidury — raudonmedžio stalas su vyriais pritvirtintu viršaus rėmu. Užrakinamosios spintelės durys atlapos, o visi variniai daiktai — blausiai žali. Jis perėjo per priekines kajutes. Per virtuvę. Ant grindų — miltai, kava ir konservuotas maistas, pusiau sumaigytas, rūdijantis. Priekyje — nerūdijančio plieno tualetas ir plautuvė. Pro viršutinius liukus sunkėsi silpna jūros šviesa. Visur išmėtyti įvairūs prietaisai. Protėkyje plūduriuoja pripučiama gelbėjimosi liemenė.

Jis beveik tikėjosi išvysiąs kažką siaubinga, bet neišvydo. Kajutėse ant grindų ir lovų mėtėsi čiužinių kamšalai, o prie sienos gulėjo suversti drabužiai. Viskas drėgna. Užrakinamosios spintelės durys pirmagalyje atviros, bet buvo pernelyg tamsu, kad įžiūrėtum, kas yra jos viduje. Vyriškis palenkė galvą, įžengė vidun ir apsigraibė. Gilios dėžės su atverčiamais mediniais dangčiais. Ant grindų primėtyta jūros reikmenų. Jis ėmė vilkti viską lauk ir dėti į krūvą ant pakrypusios lovos. Antklodės, neperšlampama apranga. Žengė į priekį su drėgnu megztiniu rankose, užsitraukė jį per galvą. Rado porą geltonų guminių botų ir nailoninę striukę, apsivilko ją, iki pat galo užtraukė užtrauktuką, paskui apsimovė kietas geltonas neperšlampamas kelnes, nykščiais užtempė ant pečių petnešas ir apsiavė botus. Tada sugrįžo į denį. Berniukas sėdėjo kaip paliktas, stebeilijo į laivą. Apimtas panikos pašoko, ir vyriškis suprato, kad naujais drabužiais jis pasirodė jam įtartinas. „Tai aš“, — pašaukė jis, bet berniukas tik stovėjo sustingęs, tada vyriškis pamojo jam ir vėl nusileido žemyn.

Kitoje atskiroje kajutėje po gultu buvo stalčiai, vis dar neištraukti, vyriškis kilstelėjo juos ir ištraukė. Ispaniški vadovėliai ir laikraščiai. Muilo gabalai. Juodas odinis apipelėjęs lagaminas, pilnas popierių. Vyriškis įsikišo muilą į striukės kišenę ir liko stovėti. Ant gulto mėtėsi ispaniškos knygos, išbrinkusios ir praradusios formą. Vienas tomas buvo įgrūstas į rezgę priešais priekinę pertvarą.

Jis rado gumuotą brezentinį jūreivišką maišą ir jau su batais nuslimpino per likusią laivo dalį, vis atsistumdamas nuo pertvarų, kad išsilaikytų tame pasvirusiame laive, jo geltonos neperšlampamos kelnės šaltyje traškėjo. Prikimšo tą maišą visokių drabužių liekanų. Pamanė, kad berniukui tiks moteriški sportbačiai. Sulankstomas peilis medinėmis kriaunomis. Akiniai nuo saulės. Kažką ydinga turėjo tas jo rankiojimas. Tarsi pirmiausia grioztų mažiausiai tinkamas vietas, ieškodamas kažin ko pamesto. Galiausiai nusigavo į laivo virtuvę. Įjungė ir išjungė viryklę.

Atstūmė velkę ir pakėlė mašinų skyriaus liuko dangtį. Jis buvo pusiau apsemtas ir visai juodas. Jokio benzino ar alyvos kvapo. Vyriškis uždarė dangtį. Po kubriko suolais — spintelės, kuriose buvo pagalvių, burių brezento, meškeriojimo reikmenų. Spintelėje už vairaračio pamato rado nailoninės virvės ritinius, plieninius benzino butelius ir stiklo pluošto įrankių dėžę. Sėdėjo ant kubriko grindų ir rūšiavo tuos įrankius. Surūdijusius, tačiau dar tinkamus naudoti. Replės, atsuktuvai, veržliarakčiai. Užstūmė dėžės skląstį, atsistojo ir apsidairė berniuko. Tas susirietęs gulėjo ant smėlio ir miegojo, padėjęs galvą ant drabužių.

Jis nusinešė įrankių dėžę ir vieną benzino butelį į laivo virtuvę, tada patraukė į laivo priekį ir paskutinį kartą apžiūrėjo atskiras kajutes. Paskui perėjo per spinteles salone, peržiūrėjo visus aplankus ir popierius plastmasinėse dėžutėse, ieškodamas laivo lago. Medinėje dėžėje, pilnoje minkštų medžio drožlių, rado porceliano indų rinkinį, supakuotą ir nenaudotą. Didžiuma jo buvo sudužę. Servizas aštuoniems žmonėms, ant jo išgraviruotas laivo pavadinimas. Dovana, pamanė vyriškis. Pakėlė puodelį, pasukinėjo jį ant delno ir padėjo atgal. Paskutinis jo rastas daiktas buvo kvadratinė ąžuolinė dėžė trapecinio dygio kampais ir su į dangtelį įleista varine plokštele. Pamanė, kad tai gali būti dėžutė su drėkintuvu cigarams laikyti, bet jos pavidalas vis dėlto buvo kitoks, ir kai vyriškis ją pakėlė ir pajuto svorį, suprato, kas tai per daiktas. Atšovė surūdijusius skląsčius ir ją atidarė. Viduj gulėjo varinis sekstantas, galimas daiktas, šimto metų senumo. Vyriškis iškėlė jį iš jam pritaikytos dėžutės, palaikė rankoje. Apstulbintas jo grožio. Varis jau buvo apsiblausęs, ant jo žymėjo žalios dėmės, turinčios kitos, kitados jį laikiusios rankos formą, bet šiaip jis buvo tobulas. Vyriškis nušluostė vario žalį nuo plokštės prie jo pagrindo. Hezzaninth, Londonas. Pakėlė jį prie akies, pasuko ratą. Tai buvo pirmas per ilgą laiką pamatytas daiktas, kuris jį sujaudino. Palaikė jį rankoje ir vėl padėjo į dėžutę ant mėlynos gelumbės pamušalo, nuleido dangtelį, užšovė skląsčius, padėjo dėžutę atgal į spintelę ir uždarė duris.

Kai vėl išėjo į denį pažiūrėti berniuko, šio nebebuvo. Jį apėmė panika, tačiau netrukus pamatė jį vaikštinėjantį pakrante su revolveriu rankoje, nunarinusį galvą. Stovėdamas vyriškis jautė, kaip laivo korpusas kyla, slysta. Nestipriai. Artėja potvynis. Artinasi čionai, pliaukšėdamas į molo akmenis. Jis pasisuko ir vėl nuėjo į kabiną.

Iš spintelės ištraukė dvi virvių rites, sprindžiu išmatavo jų skersmenį, padaugino iš trijų, tada suskaičiavo rites. Penkiolika metrų virvės. Permetė jas per antelę ant pilko tikmedžio denio ir vėl nuėjo į kajutę. Viską surinko ir prie stalo sukrovė į krūvą. Virtuvės spintelėje stovėjo keli plastmasiniai vandens indai, tačiau visi, išskyrus vieną, buvo tušti. Vyriškis pakėlė vieną tuščią ir pamatė, kad plastmasė sueižėjusi, o vanduo ištekėjęs, tad pamanė, kad jie tam laivui plaukiojant kažkur be jokio tikslo buvo užšalę. Gal net kelis kartus. Pakėlė puspilnį indą, pastatė jį ant stalo, atsuko dangtelį, pauostė vandenį, tada pakėlė indą abiem rankom ir atsigėrė. Paskui atsigėrė dar.

Skardinės, besimėtančios ant virtuvės grindų, atrodė nebeįmanomos išgelbėti, net užrakinamoje spintelėje vienos jų buvo beviltiškai surūdijusios, kitos atrodė grėsmingai išsigaubusios. Visos buvo be etikečių, jų turinys juodu markeriu ant metalo buvo užrašytas ispaniškai. Ne visų jo aptiktų skardinių etiketės buvo atšokusios. Jis perbėgo per jas, papurtydamas ir suspausdamas rankoje. Sukrovė jas ant bufeto virš nediduko virtuvės šaldytuvo. Pamanė, jog kur nors gali būti supakuotų maisto dėžių, bet netikėjo, kad kas dar būtų tinkama vartoti. Šiaip ar taip, visko juodu į vežimėlį nesukraus. Jam šovė į galvą, kad šitą netikėtą savo sėkmę jis priėmė pavojingai tiesmukai, bet vis dar kartojo tai, ką tvirtino anksčiau. Kad sėkmė gali būti ir nesėkmė. Buvo keletas tokių gulėjimo tamsoj naktų, kurių jis ir mirusiesiems nepavydėtų.

Jis rado skardinę alyvuogių aliejaus ir kelias skardines pieno. Arbatos surūdijusioje metalinėje arbatos dėžutėje. Plastmasinį indą kažkokio maisto, kurio neatpažino. Pustuštę skardinę kavos. Kruopščiai perėjo per visas spintelės lentynas, atrinkdamas, ką pasiimti, o ką palikti. Kai viską sunešė į saloną ir sukrovė prie trapo, vėl grįžo į virtuvę, atidarė įrankių dėžę ir pradėjo krapštyti vieną degiklį nuo mažos viryklės, įtaisytos ant kardaninės pakabos. Atjungė supintus lanksčius laidus, nuėmė nuo degiklių aliuminio plokšteles, vieną įsidėjo į striukės kišenę. Veržliarakčiu atlaisvino varines detales, ištraukė degiklius. Tada atskyrė juos, žarną pritvirtino prie jungiamojo vamzdžio, kitą galą — prie dujų baliono ir išnešė jį į saloną. Galiausiai į plastmasinio brezento ryšulį sudėjo kelias skardines sulčių, vaisių ir daržovių, perrišo jį virve, išsinėrė iš drabužių, sudėjo juos drauge su surinktais daiktais, nužengė nuogas per denį, drauge su brezentu nuslydo turėklais žemyn, švystelėjo jį per kraštą ir pasileido į pilką stingdančią jūrą.

Į krantą išbrido sulig paskutiniais šviesos spinduliais, numetė žemėn brezentą, delnais nusibraukė vandenį nuo rankų ir krūtinės ir nuėjo pasiimti drabužių. Berniukas nusekė jam iš paskos. Nesiliovė klausinėjęs jo apie petį, pamėlusį ir praradusį spalvą po to, kai juo trenkė į užsklęstas duris. „Nieko baisaus, — atsakė jam vyriškis. — Man neskauda. Turime krūvas daiktų. Palauk, tuoj pamatysi.“

Juodu nuskubėjo paplūdimiu prieš šviesą.

— O jeigu laivą nuneš tolyn? — paklausė berniukas.

— Nenuneš.

— Juk gali.

— Ne, nenuneš. Eime. Tu alkanas?

— Taip.

— Šįvakar mudu gerai pavalgysim. Bet turim paskubėti.

— Aš skubu, tėveli.

— Be to, gali pradėti lyti.

— Iš kur žinai?

— Užuodžiu.

— Kuo tai kvepia?

— Drėgnais pelenais. Eime.

Paskui vyriškis sustojo.

— Kur revolveris? — paklausė.

Berniukas sustingo. Atrodė kraupiai persigandęs.

— Jėzau, — ištarė vyriškis. Atsisuko atgal į paplūdimį.

Laivas jau buvo dingęs iš akių. Vyriškis žiūrėjo į berniuką. Tas rankomis susiėmė galvą ir jau buvo bepradedąs verkti.

— Atsiprašau, — pasakė. — Labai atsiprašau.

Vyriškis padėjo brezentą su konservais.

— Turime grįžti.

— Atsiprašau, tėveli.

— Nusiramink. Jis niekur nedings.

Berniukas stovėjo nuleidęs pečius. Tuojau pradės raudoti. Vyriškis atsiklaupė ir apkabino jį.

— Aukščiau nosį, — pasakė. — Aš privalėjau patikrinti, ar mes turime ginklą, deja, to nepadariau. Pamiršau.

— Atsiprašau, tėveli.

— Eime. Juk nieko neatsitiko. Nusiramink.

Revolveris gulėjo kur paliktas smėlyje. Vyriškis jį pakėlė, nupurtė, atsisėdo, patraukė cilindro smaigą ir padavė ginklą berniukui.

— Laikyk, — pasakė.

— Jam nieko nenutiko, tėveli?

— Žinoma, ne.

Pavoliojo cilindrą rankoje, nupūtė smėlį, padavė jį berniukui, tada papūtė į vamzdį, išpūtė iš korpuso smėlį, paėmė iš berniuko revolverio dalis ir vėl viską sudėjo į vietas, atlaužė gaiduką, nuleido jį ir vėl atlaužė. Nutaikė cilindrą tikram šoviniui, tada nuleido gaiduką, įsikišo revolverį į kišenę ir atsistojo.

— Susitvarkėm, — pasakė. — Eime.

— Ar tamsa mus užklups?

— Nežinau.

— Užklups, ar ne?

— Eime. Turime paskubėti.

Tamsa juos užklupo. Kai priėjo taką į kyšulį, jau buvo per tamsu ką nors įžiūrėti. Jie stovėjo pučiami jūros vėjo, aplinkui juos šnarėjo žolė, berniukas laikėsi įsikibęs į vyriškio ranką.

— Turime tiesiog eiti, ir tiek — tarė vyriškis. — Keliaujam.

— Aš nieko nematau.

— Žinau. Mes tiesiog žengsim po vieną žingsnį.

— Gerai.

— Kad ir kas būtų.

— Kad ir kas būtų.

Jie žengė visiškoje tamsoje, nieko nematydami, lyg akliai. Vyriškis laikė atkišęs priešais save ranką, nors atsitrenkti ant to druskingo viržyno nebuvo į ką. Bangų mūša buvo girdėti kažkur gerokai toliau, bet vyriškis dar orientavosi ir pagal vėją, ir šitaip pasvirduliavę beveik valandą jie išniro iš žolės ir jūros avižų ir vėl stovėjo ant sauso viršutinio kranto smėlio. Vėjas atšalo. Vyriškis apvedė berniuką aplink save į užuovėjos pusę, kai staiga prieš juos iš tamsos išniro virpantis paplūdimys ir greit vėl pradingo.

— Kas tai buvo, tėveli?

— Nieko baisaus. Tai žaibas. Eime.

Jis persimetė per petį brezentą su gėrybėmis, paėmė berniuką už rankos ir juodu nužingsniavo, tvirtai mindami smėlį lyg arkliai parade, kad nesukluptų ant kokio jūros išmesto rąsto ar dumblių. Paplūdimį vėl nutvieskė keista pilka šviesa. Tolumoje vos girdimai nugriaudėjo ir tamsybėse nuslopo perkūnas.

— Rodos, pamačiau mūsų pėdsakus, — pasakė vyriškis.

— Vadinasi, mes einame gerai.

— Taip, geru keliu.

— Man labai šalta, tėveli.

— Žinau. Pasimelsk, kad vėl sužaibuotų.

Juodu žengė toliau. Kai žaibas vėl nutvieskė paplūdimį, vyriškis pamatė, kad berniukas buvo susilenkęs ir kažką sau po nosimi šnabždėjo. Jis ieškojo jųdviejų pėdsakų pakrantėje, bet taip ir neišvydo jų. Vėjas sustiprėjo ir jis laukė pirmųjų lietaus lašų. Jei audra naktį užkluptų juos paplūdimyje, būtų bėdos. Jie, prilaikydami striukių gobtuvus, nusisuko nuo vėjo. Smėlis čežėjo, atsimušdamas į jų kojas, ir nulėkdavo tolyn į tamsą, o griaustinis daužėsi čia pat ant kranto. Lietus atplūdo nuo jūros: smarkus, įkypas, čaižė jiems veidus ir vyriškis prisitraukė berniuką prie savęs.

Juodu stovėjo smelkiami liūties. Kaip toli jie nuėjo? Vyriškis laukė žaibo, bet jis jau vinguriavo tolyn, ir kai tvykstelėjo dar keletą kartų, suprato, kad audra jų pėdsakus jau nusinešė. Jie klumpino pirmyn per smėlį viršutiniu paplūdimio kraštu, tikėdamiesi pamatyti rąstą, prie kurio apsistojo. Netrukus jau beveik liovėsi žaibavę. Tada, vėjui pasisukus, vyriškis išgirdo tolimą, vos girdimą teškenimą. Sustojo.

— Paklausyk, — tarė.

— Kas nutiko?

— Paklausyk.

— Aš nieko negirdžiu.

— Eime.

— Kas tai, tėveli?

— Tai brezentas. Lietus teškena į brezentą.

Jie klupdami ėjo pirmyn per smėlį ir per potvynio ruože besimėtančias nuolaužas. Brezentą užėjo beveik iškart, vyriškis pasilenkė, numetė žemėn ryšulį ir apsigraibė akmenų, kuriais buvo prispaudęs plastiką ir kuriuos buvo pakišęs po jo apačia. Pakėlė brezentą, užtraukė jį ant berniuko ir ant savęs, tada iš vidaus akmenimis užspaudė jo kraštus. Nuvilko nuo berniuko šlapią striukę, apvyniojo jį antklodėmis ir pats jomis apsivyniojo, o lietus pliekė juos per brezentą. Nusimetė striukę, prispaudė berniuką prie savęs ir netrukus juodu užmigo.

Naktį lietus liovėsi, vyriškis nubudo ir gulėjo klausydamasis. Vėjui nuščiuvus — sunkus bangų plakimas ir dunksėjimas. Sulig pirmąja blausia brėkšma jis atsikėlė ir nužingsniavo tolyn paplūdimiu. Audra apšnerkštė krantą ir jis ėjo potvynio ruožu ieškodamas ko nors, kuo galėtų pasinaudoti. Seklumose už molo — senas lavonas, čia pakylantis tarp išplukdytų medgalių, čia nusileidžiantis. Norėjo paslėpti jį nuo berniuko, bet berniukas buvo teisus. Ką jau čia bepaslėpsi? Kai grįžo, berniukas jau buvo nubudęs, sėdėjo ant smėlio ir jį stebėjo. Buvo susisupęs į antklodes ir ant žolių padžiovęs šlapias jųdviejų striukes. Vyriškis priėjo, atsisėdo šalia berniuko, ir abu sėdėjo stebėdami, kaip už bangolaužių švininė jūra kyla ir krinta.

Didžiąją ryto dalį juodu krovė daiktus iš laivo. Vyriškis nuolat pakurstydavo laužą, išbrisdavo į krantą, nuogas, drebantis, numesdavo buksyrinį lyną ir stovėdavo šildydamasis prie liepsnos, kol berniukas per tingias bangas vilkdavo brezentinį maišą ir traukdavo jį į krantą. Abu ištuštino maišą — ištiesė antklodes bei drabužius ant šilto smėlio, kad prie laužo išdžiūtų. Laive buvo daugiau gero, nei jie būtų pajėgę panešti, ir vyriškiui šovė į galvą, kad jie paplūdimyje galėtų pasilikti kelias dienas ir prisivalgyti į valias, bet tai buvo pavojinga. Tą naktį jie miegojo ant smėlio prie liepsnojančio laužo, taip gindamiesi nuo šalčio, paskleidę aplink jį savo gera. Vyriškį pažadino kosulys, jis atsikėlė, gurkštelėjo vandens ir atvilko dar šakų į laužą, ištisus rąstus, kurie pažėrė kaskadas žiežirbų. Sūrus medis degė oranžiškai, — laužo viduryje mėlynai — ir vyriškis ilgai sėdėjo į jį žiūrėdamas. Paskui vaikščiojo paplūdimiu, ilgas jo šešėlis, pjaustomas vėjo laužo, driekėsi priešais jį per smėlį. Jis vis kosėjo. Kosėjo. Susilenkė, prisilaikydamas už kelių. Kraujo skonis. Bangos tamsoje lėtai šliaužė ir kunkuliavo, o jis galvojo apie savo gyvenimą, bet juk to gyvenimo nebuvo, kad būtų ką apie jį galvoti, tad netrukus jis pasuko atgal. Išsitraukė iš krepšio skardinę persikų, atsidarė, atsisėdo prieš laužą ir, kol berniukas miegojo, lėtai valgė vaisius šaukštu. Laužas liepsnojo vėjyje, žiežirbos vijo viena kitą per smėlį. Tuščią skardinę pastatė sau tarp kojų. „Kiekviena diena — melas, — ištarė. — Bet tu vaduojiesi mirtim. It tai — ne melas.“

Juodu paplūdimiu nešė naujas savo atsargas, surištas į brezentą ar paklodes, ir viską krovė į vežimėlį. Berniukas stengėsi panešti daugiau negu galėjo, ir kai abu sustojo pailsėti, vyriškis paėmė dalį jo naštos, sudėjo su savąja. Laivas per tą audrą truputį pasislinko. Vyriškis stovėjo ir stebeilijo į jį. Berniukas nenuleido nuo jo akių.

— Ar ketini grįžti į jį? — paklausė.

— Manau, reikėtų. Apsidairysiu paskutinį kartą.

— Man lyg ir baisu.

— Mums niekas negresia. Tik pabudėk.

— Mes jau turime daugiau nei galime panešti.

— Žinau. Noriu tik pažiūrėti.

— Gerai.

Jis dar kartą nuo pirmagalio iki laivagalio perėjo per laivą. Sustok. Pamąstyk. Atsisėdo ant grindų salone, guminiais botais apautas kojas atrėmęs į stalo cokolį. Temo. Jis stengėsi prisiminti, ką žinojo apie laivus. Atsistojo ir vėl patraukė į denį. Berniukas sėdėjo prie laužo. Vyriškis nusileido į kubriką ir atsisėdo ant suolo, atsirėmė į pertvarą, kojas beveik akių lygmenyje užkėlė ant denio. Vilkėjo tik megztiniu ir neperšlampama apranga, tačiau ji nebuvo šilta, todėl jis nesiliovė drebėjęs. Jau stojosi eiti, kai suvokė žvelgiąs į pertvarų velkes kubriko gale. Jų buvo keturios. Nerūdijančio plieno. Kitados suolai buvo uždengti pagalvėmis, ir vyriškis kampe įžiūrėjo raiščius, kur jos buvo nuplėštos. Apačioje per pertvaros vidurį virš suolo kyšojo nailoninis raištis, jo galas buvo sulenktas perpus ir kryžmiškai sudygsniuotas. Vyriškis vėl pažvelgė į velkes. Tai buvo žiedinės velkės su sparneliais nykščiui įkišti. Jis atsistojo, atsiklaupė prie suolo ir visas jas nusuko į kairę iki pat galo. Jos turėjo spyruokles, ir kai jis jas atšovė, patraukė už raiščio lentos apačioje, lenta nuslydo ir atsiskyrė. Viduje po deniu buvo sudėtos kelios susuktos burės ir kažkas panašaus į guminį plaustą dviem žmonėm, susuktą ir surištą guminėmis virvėmis su kabliais. Pora mažų plastmasinių irklų. Dėželė signalinių raketų. O už jų — kombinuota įrankių dėžė, jos dangčio spynelė buvo užklijuota juoda izoliacine juosta. Vyriškis ištraukė dėžę, surado juostos galą, nuvyniojo ją per visą ilgį, atšovė chromuotus spragtukus ir atidarė. Viduje buvo geltonas plastmasinis žibintas, elektrinis stroboskopas, veikiantis sausais elementais, ir pirmosios pagalbos rinkinys. Geltonas plastmasinis greitosios pagalbos radijo žibintas. Ir juoda, maždaug knygos dydžio plastmasinė dėžutė. Vyriškis pakėlė ją, atšovė skląsčius ir atidarė. Dėžutės dėkle gulėjo senas 37 milimetrų bronzinis signalinių raketų pistoletas. Vyriškis abiem rankom išėmė jį iš dėžutės, pasukinėjo, apžiūrėjo. Paspaudė svertą ir atidarė jį. Jo lizdas buvo tuščias, tačiau šalia gulėjo aštuoni signalinių raketų skrituliai, sudėti į plastmasinį dėklą trumpi, drūti, atrodantys kaip nauji. Vyriškis įdėjo pistoletą atgal į dėžutę, uždarė ją ir užšovė dangtelio skląstį.

Į krantą išbrido drebėdamas ir kosėdamas, susivyniojo į antklodę ir atsisėdo ant šilto smėlio priešais laužą. Tas dėžutes pasidėjo šalia. Berniukas prigludo ir pamėgino jį apkabinti, tuo priversdamas jį bent jau nusišypsoti.

— Ką radai, tėveli?

— Radau pirmosios pagalbos rinkinį. Ir signalinių raketų pistoletą.

— Kas tai per daiktas?

— Aš tau parodysiu. Juo gali duoti signalą.

— To ir buvai nuėjęs paieškoti?

— Taip.

— Iš kur žinojai, kad ten rasi?

— Na, aš tikėjausi jį ten rasti. Man labai pasisekė.

Jis atidarė dėžutę ir atsuko ją berniukui pažiūrėti.

— Tai ginklas.

— Signalinis ginklas. Jis iššauna į orą tokį daikčiuką, kuris ryškiai nušviečia padangę.

— Ar galiu pažiūrėti?

— Žinoma, gali.

Berniukas ištraukė pistoletą iš dėžutės, pakėlė aukštyn.

— Ar juo galima į ką nors šauti? — paklausė.

— Galima.

— Ir mirtinai nušauti?

— Ne. Bet galima padegti.

— Todėl jį ir pasiėmei?

— Taip.

— Nes signalizuoti nėra kam. Ar ne?

— Nėra kam.

— Norėčiau pamatyti.

— Turi omeny — iššauti?

— Taip.

— Galime iššauti.

— Iš tikrųjų?

— Žinoma.

— Tamsoje.

— Taip. Tamsoje.

— Tai gali būti kaip šventė.

— Kaip šventė. Taip.

— Ar galime iššauti šiąnakt?

— Kodėl gi ne?

— Jis užtaisytas?

— Ne. Bet užtaisysime.

Berniukas stovėjo ir laikė pistoletą. Nutaikė jį į jūrą.

— Oho! — ištarė sužavėtas.

Vyriškis apsirengė ir jie, nešini paskutiniu laimikiu, patraukė paplūdimiu.

— Tėveli, kaip manai, kur tie žmonės dingo?

— Kurie buvo laive?

— Taip.

— Nežinau.

— Ar manai, kad jų nebėra gyvų?

— Nežinau.

— Bet šansai — ne jų naudai.

Vyriškis nusišypsojo:

— Sansai — ne jų naudai?

— Ne. Argi ne taip?

— Ne jų naudai. Tikriausiai ne jų naudai.

— Manau, kad jie mirė.

— Galimas daiktas.

— Manau, kad būtent taip ir nutiko.

— Jie gali būti gyvi kur nors, — paprieštaravo vyriškis. — Tai įmanoma.

Berniukas neatsakė. Jie žengė tolyn. Kojas buvo apsivynioję burine drobe, o viršuje aprišę ją mėlynais plastmasiniais raiščiais, iškirptais iš brezento, todėl, kai ėjo į priekį ir atgal, palikdavo keistus pėdsakus. Vyriškis mąstė apie berniuką bei jo rūpesčius ir netrukus pasakė:

— Tikriausiai tu teisus. Manau, kad jie tikriausiai jau nebegyvi.

— Nes jeigu būtų buvę gyvi, būtų pasiėmę savo daiktus.

— Taigi mes nepaėmėme jų daiktų.

— Žinau.

— Gerai.

— Kaip tu manai, kiek žmonių yra gyvų?

— Pasaulyje?

— Taip. Pasaulyje.

— Nežinau. Sustokim pailsėti.

— Gerai.

— Tu mane sekini.

— Gerai.

Juodu atsisėdo tarp ryšulių.

— Kiek mudu dar galime čia pasilikti, tėveli?

— Jau klausei manęs šito.

— Žinau.

— Pamatysim.

— Vadinasi, neilgai.

— Galimas daiktas.

Berniukas baksnojo pirštais smėlyje skyles, kol susidarė ratas. Vyriškis jį stebėjo.

— Nežinau, kiek žmonių dar yra. Manau, kad nelabai daug.

— Žinau. — Berniukas apsivyniojo pečius antklode ir žvelgė į pilką, tuščią paplūdimį.

— Kas nutiko? — paklausė vyriškis.

— Nieko.

— Netiesa. Pasakyk man.

— Juk gali būti gyvų žmonių kur nors kitur.

— Kur kitur?

— Nežinau. Kur nors.

— Tu turi omeny, ne Žemėje?

— Taip.

— Kažin. Jie negalėtų gyventi niekur kitur.

— Net jei galėtų atkakt čionai?

— Ne.

Berniukas nusisuko.

— Kas yra? — paklausė vyriškis.

Berniukas papurtė galvą.

— Nežinau, ką mes darome, — atsakė.

Vyriškis buvo beatsakąs. Bet susilaikė. Po valandėlės tarė:

— Žmonių yra. Žmonių yra, ir mudu juos surasime. Pamatysi.

Vyriškis taisė vakarienę, kol berniukas žaidė smėlyje. Jis iš suplotos maisto skardinės buvo pasidaręs mentelę ir pastatė ja miestelį. Išbraižė gatvių tinklą. Vyriškis priėjo, pritūpė ir žiūrėjo į jį. Berniukas pakėlė akis.

— Vandenynas nuplaus jį, ar ne? — paklausė.

— Taip.

— Nieko baisaus.

— Ar gali parašyti abėcėlės raides?

— Galiu.

— Mes apleidome tavo pamokas.

— Žinau.

— Ar galėtum smėlyje ką nors parašyti?

— Gal galėtume parašyti laišką geriems žmonėms. Kad žinotų, jog mes čia buvome, jeigu jie eitų pro šalį. Galime parašyti jį čia, kur vanduo nenuplaus.

— O jeigu laišką pamatys blogi žmonės?

— Taigi.

— Nereikėjo man to sakyti. Mes galime parašyti jiems laišką.

Berniukas papurtė galvą.

— Nieko tokio, — pasakė.

Vyriškis užtaisė signalinių raketų pistoletą, vos sutemus jie paėjėjo paplūdimiu toliau nuo laužo ir jis paklausė berniuko, ar šis nenorėtų iššauti.

— Tu šauk, tėveli. Tu moki tai daryti.

— Gerai.

Vyriškis atlaužė gaiduką, nusitaikė aukštyn virš įlankos ir patraukė gaiduką. Raketa ilgu švilpesiu tamsybėse nubrėžė lanką, nuskriejo kažkur toli debesuotoje šviesoje viršum vandens ir ten pakibo.

Pamažu į tamsą leidosi karštos magnio sruogos, blyškus potvynio apsemto kranto ruožas išniro apšviestas ir pamažėle vėl išnyko. Vyriškis pažvelgė žemyn į užverstą berniuko veidą.

— Jie nemato jos labai toli, ar ne, tėveli?

— Kas?

— Bet kas.

— Ne. Ji netoli tesiekia.

— Jeigu norėtum parodyti, kur esi.

— Turi omeny geriems žmonėms?

— Taip. Arba bet kam, kas, norėtum, kad žinotų, kur esi.

— Pavyzdžiui?

— Nežinau.

— Pavyzdžiui, Dievui?

— Taip. Gal kažkam panašiam.

Iš ryto vyriškis užkūrė laužą ir, kol berniukas miegojo, vaikščiojo paplūdimiu. Neilgai trukus pajuto keistą nerimą ir, kai pasuko atgal, berniukas jau stovėjo paplūdimyje, susivyniojęs į antklodes, ir laukė jo. Vyriškis paspartino žingsnį. Kai priėjo prie berniuko, šis jau sėdėjo.

— Kas nutiko? — paklausė. — Kas nutiko?

— Aš prastai jaučiuosi, tėveli.

Vyriškis pridėjo ranką jam prie kaktos. Jis visas degte degė. Vyriškis pakėlė jį ir nunešė prie laužo.

— Nieko baisaus, — ramino jis. — Viskas bus gerai.

— Manau, kad aš susirgsiu.

— Viskas bus gerai.

Vyriškis su berniuku atsisėdo ant smėlio ir prilaikė jo kaktą, kol tas pasilenkęs vėmė. Delnu nuvalė jam burną.

— Atsiprašau, — ištarė berniukas.

— Tšš. Tu nepadarei nieko bloga.

Jis nunešė berniuką į patalą ir uždengė antklodėmis. Pamėgino priversti jį išgerti vandens. Įmetė malkų į laužą ir atsiklaupė prie jo, uždėjo ranką jam ant kaktos.

— Viskas bus gerai, — ramino. Buvo apniktas siaubo.

— Nenueik, — paprašė berniukas.

— Žinoma, kad niekur neisiu.

— Net ir trumpam.

— Ne. Aš čia.

— Gerai. Gerai, tėveli.

Jis laikė berniuką ant rankų kiaurą naktį, užsnūsdamas ir nubusdamas surakintas siaubo, čiuopdamas berniuko širdį. Iš ryto berniukui nebuvo nė kiek pagerėję. Vyriškis stengėsi priversti jį išgerti bent truputį sulčių, bet tas negėrė. Jis spaudė ranką jam prie kaktos, kviesdamas vėsą, bet ji taip ir neatėjo. Nuvalydavo baltas jo lūpas, kai jis miegojo. „Aš padarysiu, ką žadėjau, — šnabždėjo. — Kad ir kas būtų. Aš nepasiųsiu tavęs į tamsą vieno.“

Vyriškis peržiūrėjo pirmosios pagalbos rinkinį, bet ten nebuvo nieko, kas būtų galėję pagelbėti. Aspirinas. Tvarsčiai ir dezinfekuojamoji medžiaga. Antibiotikai, bet jų galiojimo laikas jau buvo pasibaigęs. Tai viskas, ką jis turėjo; jis padėjo berniukui atsigerti, tada jam ant liežuvio padėjo vieną kapsulę. Berniukas buvo kiaurai permirkęs prakaitu. Vyriškis jau buvo nutraukęs nuo jo antklodes, dabar nuvilko striukę, po to — visus drabužius ir nunešė jį toliau nuo ugnies. Berniukas žiūrėjo į jį.

— Man labai šalta, — pasakė.

— Žinau. Bet tu labai karščiuoji ir turime tą karštį numušti.

— Ar galiu užsitraukti dar vieną antklodę?

— Taip. Žinoma.

— Tu nenueisi.

— Ne. Aš nenueisiu.

Jis nunešė purvinus berniuko drabužius prie jūros, juos išskalbė: stovėjo plikas iki liemens, drebėdamas šaltame sūriame vandenyje, teliūskuodamas drabužius aukštyn žemyn ir juos gręždamas. Išskleidė juos priešais laužą ant smaigų, subestų į smėlį, įmetė laužan malkų ir vėl nuėjo, atsisėdo prie berniuko, glostė jo susivėlusius plaukus. Vakare atsidarė skardinę sriubos, pastatė ją ant žarijų, paskui valgė ir žiūrėjo, kaip leidžiasi naktis. Nubudo gulėdamas ant smėlio ir drebėdamas, iš laužo buvo likę vien pelenai, o naktis buvo juodut juodutėlė. Skubiai atsisėdo, pasisiekė berniuko. „Taip, — sušnibždėjo. — Taip.“

Vėl sukurstė ugnį, paėmė audeklą, sudrėkino jį ir uždėjo berniukui ant kaktos. Jau artinosi žvarbi aušra, ir kai buvo pakankamai šviesu, nuėjo į mišką už kopų ir grįžo vilkdamas didžiulę krūvą sausų šakų bei žabų, tada juos sulaužė ir sudėjo į krūvą prie laužo. Sutrupino puodelyje aspiriną, ištirpdė jį vandenyje, įbėrė truputį cukraus, kilstelėjo berniuko galvą ir, kol tas gėrė, prilaikė puodelį.

Jis vaikščiojo paplūdimiu — susmukęs, kosėjantis. Sustojo ir žiūrėjo į tamsias bangas. Svirduliavo iš nuovargio. Paskui sugrįžo, atsisėdo prie berniuko, perklostė audeklą, nuvalė jam veidą ir vėl uždėjo atraižą ant kaktos. „Privalai būti šalia, — tarė. — Privalai būti greitas. Kad būtum su juo. Prispausk jį prie savęs. Paskutinė žemės diena.“

Berniukas išmiegojo kiaurą dieną. Vyriškis vis budino jį išgerti pasaldinto vandens, perdžiūvusi berniuko burna trūkčiojo ir pukšėjo. „Privalai išgerti“, — įkalbinėjo vyriškis. „Gerai“, — sušvokštė berniukas. Vyriškis įsuko puodelį į smėlį greta savęs, pakamšė sulankstytą antklodę po prakaituota berniuko galva ir jį apklojo. „Tau šalta?“ — paklausė. Bet berniukas jau miegojo.

Jis visą naktį stengėsi neužmigti, bet jam nepavyko. Nuolat nubusdavo, atsisėsdavo, papliaukšėdavo sau per kūną ar atsikeldavo į ugnį užmesti malkų. Kilstelėjo berniuką ir pasilenkė paklausyti, kaip sunkiai jis siurbia orą. Jo rankos ant smulkučių laiptuotų šonkaulių. Vaikščiojo po paplūdimį iki šviesos ribos, stovėjo, suspaudęs kumščiais pakaušį, paskui puolė ant kelių raudodamas iš įniršio.

Naktį trumpai palijo, toks lengvas teškenimas į brezentą. Vyriškis užtraukė jį ant berniuko ir savęs, pasisuko ir gulėjo, prispaudęs vaiką prie savęs, pro brezentą žiūrėdamas į mėlynas liepsnas. Įkrito į miegą be sapnų.

Kai nubudo, vos susivokė, kur esąs. Laužas buvo užgesęs, lietus liovęsis. Patraukė brezentą į šalį ir pasiremdamas alkūnėmis išlindo lauk. Pilka diena. Berniukas jį stebėjo.

— Tėveli, — prabilo jis.

— Taip. Aš čia pat.

— Ar galėčiau atsigerti vandens?

— Taip. Taip, žinoma gali. Kaip jautiesi?

— Kažkaip keistai.

— Ar nori valgyt?

— Noriu tik gerti.

— Einu atnešiu vandens.

Nusimetė antklodes, atsistojo, praėjo pro užgesusį laužą, paėmė berniuko puodelį, pripylė į jį vandens iš plastmasinio indo, grįžo, atsiklaupė ir padavė berniukui. „Tu pasveiksi“, — pasakė. Berniukas atsigėrė. Linktelėjo galvą ir žiūrėjo į tėvą. Paskui išgėrė likusį vandenį. „Dar“, — paprašė.

Jis sukrovė laužą, ant kuolų padžiovė drėgnus berniuko drabužius ir atnešė jam skardinę obuolių sulčių.

— Ar tu ką nors prisimeni? — paklausė.

— Apie ką?

— Kaip sirgai.

— Prisimenu, kaip iššovė signalinė raketa.

— Ar prisimeni, kaip nešėme daiktus iš laivo?

Berniukas sėdėjo ir siurbčiojo sultis. Pakėlė akis:

— Aš ne dvokia, — pasakė.

— Žinau.

— Susapnavau keistų sapnų.

— Apie ką?

— Nenoriu tau pasakoti.

— Tai nepasakok. Noriu, kad išsivalytum dantis.

— Su tikra dantų pasta.

— Taip.

— Gerai.

Jis pertikrino visas maisto skardines, bet nieko įtartino nerado. Išmetė kelias, kurios atrodė labai jau surūdijusios. Tą vakarą juodu praleido prie laužo: berniukas gėrė karštą sriubą, o vyriškis vartė garuojančius jo drabužius ant kuolų ir sėdėjo, žiūrėdamas į jį, kol berniukas sutriko.

— Nežiūrėk į mane, tėveli, — paprašė.

— Gerai.

Bet nesiliovė žiūrėjęs.

Po dviejų dienų juodu, plumpuodami savo plastmasinėmis šlepetėmis, paplūdimiu nuėjo iki kyšulio ir atgal. Gausiai pavalgė ir vyriškis nuo vėjo pastatė stoginę iš burinės drobės — ištempė ją virvėmis ant kuolų. Atsargas sumažino tiek, kad jos sutilpo į vežimėlį, ir vyriškis manė, kad po poros dienų jie jau galės traukti tolyn. Tada, grįžęs vėlią popietę į stovyklavietę, smėlyje išvydo batų atspaudus. Sustojo ir stovėjo, žiūrėdamas tolyn į paplūdimį.

— O Jėzau, — ištarė. — O Jėzau.

— Kas yra, tėveli?

Vyriškis išsitraukė iš už diržo revolverį.

— Eikš, — paragino. — Paskubėk.

Brezentas buvo dingęs. Jų antklodės. Butelis vandens ir stovyklavietės maisto atsargos. Burinė drobė buvo nupūsta į kopas. Jų batai buvo dingę. Vyriškis nubėgo per jūros avižas ten, kur jie buvo palikę vežimėlį, bet vežimėlis irgi buvo dingęs. Viskas.

— Kvailas asilas, — ištarė. — Tu — kvailas asilas.

Berniukas stovėjo išpūtęs akis.

— Kas nutiko, tėveli?

— Jie paėmė viską. Greičiau.

Berniukas pakėlė akis. Buvo bepradedąs verkti.

— Nesitrauk nuo manęs, — paliepė vyriškis, — nesitrauk nė per žingsnį.

Jis matė vežimėlio pėdsaką, kur šis buvo įsirėžęs į birų smėlį. Batų atspaudai. Kiek jų? Vėliau ant kietesnės žemės už paparčių jų pėdsaką pametė, paskui vėl jį pamatė. Kai juodu išėjo į kelią, vyriškis ranka sustabdė berniuką. Kelias buvo atviras jūros vėjui, tad plėnys nuo jo buvo švariai nupūstos, išskyrus vieną kitą lopinėlį.

— Neik į kelią, — sudraudė vyriškis. — Ir liaukis verkęs. Turime išsikratyti iš kojų visą smėlį. Eikš. Sėskis.

Atrišo autus, išpurtė juos, vėl apmuturiavo jais kojas ir užrišo.

— Noriu, kad man padėtum, — pasakė. — Ieškosim smėlio. Smėlio ant kelio. Kad ir trupučio. Taip pamatysime, kur link jie nuėjo. Gerai?

— Gerai.

Juodu patraukė asfaltu į priešingas puses. Vyriškis nespėjo nueiti toliau, kai berniukas jį pašaukė. „Tėveli, čia. Jie nuėjo ton pusėn.“ Kai vyriškis priėjo, berniukas buvo pritūpęs ant kelio. „Va čia“, — parodė. Ten buvo pusė arbatinio šaukštelio jūros smėlio, išbyrėjusio iš apatinės parduotuvės vežimėlio dalies. Vyriškis sustojo ir pažiūrėjo tolyn į kelią. „Gerai padirbėta, — pagyrė. — Šiaušiam.“

Jie pasileido lėta ristele. Vyriškis manė galėsiąs išlaikyti tą žingsnį, tačiau nepajėgė. Turėjo sustoti, pasilenkti ir atsikosėti. Pažiūrėjo į dūsuojantį berniuką.

— Geriau eikime pėstute, — pasakė. — Jei jie išgirs mus, pasislėps kur nors prie kelio. Eime.

— Kiek jų, tėveli?

— Nežinau. Gal tik vienas.

— Ar mes juos užmušime?

— Nežinau.

Juodu traukė tolyn. Diena jau ėjo vakarop, leidosi ilgos sutemos, kai jie pavijo vagį, palinkusį virš prikrauto vežimėlio, sunkiai kinkuojantį priešais juos keliu. Kai jis atsigręžė ir juos pamatė, mėgino pabėgti su vežimėliu, bet tai buvo bergždžias darbas, galiausiai jis sustojo ir užlindo už vežimėlio, buvo atkišęs mėsininko peilį. Kai pamatė revolverį, žengė atgal, bet peilio neišmetė.

— Pasitrauk nuo vežimėlio, — paliepė vyriškis.

Tas pažiūrėjo į juos. Pažiūrėjo į berniuką. Jis buvo vienos iš bendruomenių išguitasis, ir jam buvo nukirsti dešinės rankos pirštai. Jis stengėsi paslėpti tą ranką už nugaros. Savotišką mėsingą mentelę. Vežimėlis buvo prikrautas kaupinai. Jis pasiėmė viską.

— Pasitrauk nuo vežimėlio ir padėk peilį.

Tas apsidairė. Tarsi tikėdamasis kokios nors pagalbos. Liesas, paniuręs, barzdotas, purvinas. Senas brezentinis jo apsiaustas buvo susegtas lipnia juosta. Revolveris buvo dvigubo šūvio, bet vyriškis vis tiek atlaužė jo gaiduką. Du garsūs trakštelėjimai. Be jų, sūrios viržynės tyloje buvo girdėti tik jųdviejų kvėpavimas. Jie užuodė jo dvokiančių drabužių smarvę.

— Jei nepadėsi peilio ir nepasitrauksi nuo vežimėlio, — prabilo vyriškis, — ištaškysiu tau smegenis.

Vagis pažvelgė į berniuką ir tai, ką išvydo, gerokai jį išblaivino, jis padėjo peilį ant antklodžių viršaus, žengė žingsnį atgal ir sustojo.

— Atgal. Toliau.

Tas žengė dar žingsnį atgal.

— Tėveli? — prabilo berniukas.

— Stovėk ramiai.

Vyriškis nenuleido nuo vagies akių.

— Kad tave kur griausmas, — iškošė.

— Tėveli, prašau, neužmušk jo.

Vagies akys pašėlusiai sušvytavo. Berniukas verkė.

— Būk žmogus, vyruti. Aš padariau, ko tu prašei. Paklausyk berniuko.

— Nusivilk drabužius.

— Ką?

— Nusivilk drabužius. Iki paskutinės siūlės.

— Būk žmogus, nedaryk to.

— Nudėsiu tave vietoje.

— Nedaryk to, žmogau.

— Daugiau tau nekartosiu.

— Gerai. Gerai. Tik ramiau.

Jis pamažėle nusirengė ir sudėjo šlykščius savo drabužius ant kelio.

— Batus.

— Na jau, žmogau.

— Batus.

Vagis pažiūrėjo į berniuką. Berniukas nusisuko ir užsidengė rankomis ausis.

— Gerai, — sutiko. — Gerai.

Atsisėdo ant kelio knebinėti supuvusias odos atraižas, suvarstytas ant kojų. Paskui atsistojo, laikydamas jas rankoje.

— Įdėk juos į vežimą.

Vagis žengė į priekį, uždėjo batus ant antklodžių ir žengė atgal. Stovėjo nuogut nuogutėlis, purvinas, išbadėjęs. Dangstėsi rankomis. Jau drebėjo.

— Įdėk ir drabužius.

Tas pasilenkė, sugriebė į krūvą savo skarmalus ir uždėjo juos ant batų. Stovėjo, apsikabinęs save rankomis.

— Nedaryk to, žmogau.

— Tau buvo nė motais, kai tai padarei mums.

— Maldauju tavęs.

— Tėveli, — prabilo berniukas.

— Būk žmogus, paklausyk vaiko.

— Tu ketinai mus nužudyti.

— Aš išbadėjęs, žmogau. Tu būtum padaręs tą patį.

— Tu pasiėmei viską.

— Būk žmogus. Aš numirsiu.

— Paliksiu tave taip, kaip tu palikai mus.

— Būk žmogus. Maldauju.

Vyriškis patraukė vežimėlį, apsuko jį, revolverį padėjo ant jo viršaus, tada pažiūrėjo į berniuką.

Eime, — paragino.

Ir jie patraukė keliu į pietus, berniukas verkė ir gręžiojosi atgal į tą nuogą, ploną kaip pliauska ant kelio stovintį padarą, drebantį, apsikabinusį save.

— O, tėveli, — raudojo jis.

— Liaukis.

— Negaliu liautis.

— Kaip manai, kas mums būtų nutikę, jeigu nebūtume jo sučiupę? Liaukis.

— Aš stengiuosi.

Kai jie priėjo kelio posūkį, vyras vis dar stovėjo kur stovėjęs. Neturėjo kur eiti. Berniukas vis gręžiojosi atgal, ir kai jau nebematė jo, sustojo, atsisėdo tiesiog ant kelio ir raudojo. Vyriškis sustojo ir stovėjo žiūrėdamas į jį. Ištraukė jųdviejų batus iš vežimėlio, atsisėdo ir nuo berniuko kojų ėmė vynioti autus.

— Privalai liautis verkęs, — pasakė.

— Negaliu.

Vyriškis apavė berniuką, apsiavė pats, atsistojo ir grįžo atgal keliu, bet vagies jau nebesimatė. Pargrįžo ir atsistojo prie berniuko.

— Jis jau nuėjo, — pasakė. — Keliaujam.

— Jis nenuėjo, — užprotestavo berniukas. Ir pakėlė akis. Jo veidas buvo ištepliotas suodžiais. — Jis nenuėjo.

— Tai ką tu norėtum padaryti?

— Tiesiog padėti jam, tėveli. Tiesiog padėti.

Vyriškis atsigręžė į kelią.

— Jis buvo tiesiog alkanas, tėveli. Jis numirs.

— Jis šiaip ar taip numirs.

— Jam taip baisu, tėveli.

Vyriškis pritūpė ir pažiūrėjo į berniuką.

— Man baisu, — pasakė. — Ar supranti? Man baisu.

Berniukas neatsakė. Tik sėdėjo nulenkęs galvą ir raudojo.

— Tu nesi tas, kuris privalo viskuo rūpintis.

Berniukas kažką sumurmėjo, bet vyriškis jo nesuprato.

— Ką? — perklausė.

Berniukas pakėlė akis, jo veidas buvo drėgnas ir suodinas.

— Esu, — pasakė. — Aš esu tas.

Jie stūmė linguojantį vežimėlį keliu atgal, sustojo šaltyje tirštėjant sutemoms, pašaukė, bet niekas neatėjo.

— Jis bijo atsiliepti, tėveli.

— Ar jis stovėjo čia?

— Nežinau. Rodos, kad čia.

Jie paėjėjo keliu, šaukdami į tuščias sutemas, jų balsai pasiklysdavo tamsėjančiose pajūrio erdvėse. Sustojo ir stovėjo suglaudę rankas prie lūpų, beprasmiškai šūkalodami tyruose. Galiausiai vyriškis vagies batus ir drabužius sukrovė ant kelio. Prispaudė juos akmeniu. „Turime eiti, — pasakė. — Turime eiti.“

Nakvynvietę įsikūrė be laužo. Vyriškis ištraukė skardines vakarienei, pašildė jas ant dujinės krosnelės, jie valgė, o berniukas tylėjo. Vyriškis stengėsi įžiūrėti jo veidą mėlynoje krosnelės šviesoje. „Neketinau jo nužudyti,“ — pasiteisino. Bet berniukas neatsakė. Juodu susivyniojo į antklodes ir patamsyje atsigulė. Vyriškiui atrodė, kad jis girdi ošiant jūrą, bet tikriausiai tai buvo tik vėjas. Iš kvėpavimo suprato, kad berniukas nemiega, po valandėlės berniukas pasakė: „Bet mes jį nužudėme.“

Iš ryto jie pavalgė ir leidosi į kelionę. Vežimėlis buvo taip prikrautas, kad sunkiai davėsi stumiamas, o vienas ratas jau buvo beatsisakąs tarnauti. Kelias sukosi palei jūros krantą, per jo kraštą sviro sudžiūvę druskingos žolės kuokštai. Tolumoje bangavo švinaspalvė jūra. Tyla. Tąnakt vyriškis nubudo už tų tamsybių spingsant blausiai anglį primenančiai mėnulio šviesai, kuri medžių pavidalus darė beveik regimus, ir kosėdamas nusisuko į šoną. Lauke — lietaus kvapas. Berniukas gulėjo nubudęs.

— Tu privalai su manimi kalbėtis, — pasakė vyriškis.

— Aš stengiuosi.

— Atsiprašau, kad tave pažadinau.

— Nieko baisaus.

Jis atsikėlė ir išėjo į kelią. Juodas, nyrančio iš tamsos į tamsą kelio, pavidalas. Paskui tolimas tylus gausmas. Ne griaustinio. Galėjai justi jį po kojomis. Nieko neprimenantis, taigi ir neįmanomas nupasakoti garsas. Kažkas besvoris, tamsoje besimainantis. Net pati žemė traukėsi nuo šalčio. Tas garsas nepasikartojo. Koks dabar metų laikas? Kiek metų vaikui? Jis pavaikštinėjo keliu ir sustojo. Tyla. Džiūstąs iš žemės saliteris. Purvinai dėmėti potvynio apsemtų miestų, sudegusių iki pat vaterlinijos, pavidalai. Ties kryžkelėmis žemė nusėta dolmenais, kur pūva iškalbingi orakulų kaulai. Jokio garso, tik vėjas. Ką pasakysi? Ar tas eilutes ištarė gyvas žmogus? Ar jis kišeniniu peiliuku nudrožė plunksnos kotą, kad užrašytų visa tai kryklės uoga ar lempos suodžiais? Kažkurią galimą numatyti ir tam paruoštą akimirką? Jis ateina pavogti mano akių. Užklijuoti man burnos žemėmis.

Jis vėl vieną po kitos peržiūrėjo skardines — laikė jas rankoje ir spaudė, lyg būtų tikrinęs prie prekystalio vaisius, ar jie prinokę. Dvi, sukėlusias jam įtarimų, atidėjo, visas kitas sukrovė atgal į vežimėlį, paruošė jį kelionei ir vėl abu patraukė keliu. Po trijų dienų priėjo nediduką uostą, vežimėlį paslėpė garaže už namo, užkrovė jį senomis dėžėmis ir atsisėdo namo viduje palaukti, ar kas nors neateis. Niekas neatėjo. Vyriškis peržiūrėjo spinteles, bet nieko jose nerado. Ieškojo vitamino D berniukui, nes jam grėsė rachitas. Stovėjo prie plautuvės ir žiūrėjo į įvažiuojamąją alėją. Purvinuose langų stikluose stingo pamazgų spalvos šviesa. Berniukas sėdėjo susmukęs prie stalo, užsidengęs rankomis galvą.

Juodu traukė tolyn per miestą, į dokus. Neišvydo nė gyvos dvasios. Revolverį vyriškis laikė striukės kišenėje, o signalinių raketų pistoletą — rankoje. Užlipo ant tilto į jūrą — netašytos, patamsėjusios nuo smalos lentos, smaigais pritvirtintos prie rąstų apačioje. Mediniai knechtai. Lengvas druskos ir kreozoto kvapas, atsklindantis nuo įlankos. Tolimame krante — sandėlių eilė ir raudono nuo rūdžių tankerio pavidalas. Aukštos gervės rėmai apniūkusio dangaus fone. „Čia nėra nė gyvos dvasios“, — pareiškė vyriškis. Berniukas neatsakė.

Jie nurideno vežimėli galinėmis gatvėmis, per geležinkelio bėgius ir miestelio gale vėl išėjo į pagrindinį kelią. Kai žengė pro paskutinį medinį pastatą, kažkas prašvilpė pro vyriškio galvą, nuzvimbė gatve ir lūžo, atsimušęs į blokinę sieną kitapus gatvės. Jis griebė berniuką, griuvo ant jo, sučiupo vežimėlį ir prisitraukė jį. Tas pasviro, nuvirto, brezentas ir antklodės išvirto į gatvę. Viršutiniame namo lange vyriškis pamatė žmogų, taikantį į juos strėlę, stumtelėjo berniuko galvą žemyn ir pamėgino uždengti jį savo kūnu. Išgirdo duslų lanko templės džingt ir pajuto aštrų, karštą skausmą kojoje. „Ak tu, šunsnuki, — iškošė. — Šunsnuki.“ Nustūmė antklodes į vieną pusę, puolė į priekį ir čiupo signalinių raketų pistoletą, pakėlė jį, atlaužė gaiduką, ranką uždėjo ant vežimėlio krašto. Berniukas laikėsi į jį įsikibęs. Kai tas žmogus vėl įžengė į lango angą įtempti lanko, vyriškis šovė. Kildama raketa ilgu baltu lanku nuskriejo prie lango, paskui vyriškis išgirdo tą žmogų klykiant. Čiupo berniuką, pastūmė jį žemyn ir užmetė ant jo antklodes. „Nejudėk, — liepė. — Nejudėk ir nežiūrėk.“ Išvertė antklodes į gatvę, ieškodamas signalinių raketų pistoleto dėžutės. Galiausiai ji išslydo iš vežimėlio, vyriškis ją sučiupo, atidarė, ištraukė tūtas, vėl užtaisė pistoletą, užšovė uoksą, o likusius užtaisus susidėjo į kišenę. „Nejudėk“, — sušnibždėjo. Patapšnojo berniuką per antklodes, atsistojo ir šlubčiodamas nubėgo per gatvę.

Į namą žengė per užpakalines duris, laikė signalinių raketų pistoletą prie juosmens. Namas buvo švariai nusiaubtas iki pat sienų statramsčių. Jis žengė į svetainę ir sustojo prie laiptų aikštelės. Įsiklausė, ar kas nors nejuda kambariuose viršuj. Pažiūrėjo pro priekinį langą į gatvę, kur gulėjo vežimėlis, paskui užkopė laiptais.

Kampe sėdėjo moteris ir laikė tą vyrą. Buvo nuvilkusi striukę jam pridengti. Vos tik išvydusi vyriškį, ėmė jį keikti. Raketa sudegė ant grindų ir paliko baltų pelenų dėmę, kambaryje buvo justi silpnas medžio degėsių kvapas. Vyriškis perėjo per kambarį ir pažiūrėjo pro langą. Moteris nulydėjo jį akimis. Sulysusi, glotnūs žili plaukai.

— Kas dar čia yra?

Ji neatsakė. Jis praėjo pro ją ir nužengė per kambarius. Koja smarkiai kraujavo. Jautė, kaip kelnės prilipo jam prie odos. Vėl grįžo į priekinį kambarį.

— Kur lankas? — paklausė.

— Aš neturiu jo.

— Kur jis?

— Nežinau.

— Jie paliko tave čionai, taip?

— Aš pati čia pasilikau.

Vyriškis pasisuko, nušlubčiojo laiptais žemyn, atidarė priekines duris ir atbulas, nenuleisdamas akių nuo namo, išėjo į gatvę. Priėjo prie vežimėlio, pastatė jį ir vėl sukrovė vidun daiktus. „Nesitrauk nuo manęs, — sušnabždėjo. — Nesitrauk.“

Jie apsistojo parduotuvės pastate miesto pakrašty. Vyriškis įrideno vežimėlį į kambario galą, uždarė duris ir šonu pristūmė prie jų vežimėlį. Ištraukė degiklį ir benzino talpą, įžiebė ugnį ir pastatė degiklį ant grindų, paskui atsisegė diržą ir nusimovė kruvinas kelnes. Berniukas nenuleido nuo jo akių. Strėlė prakirto gilią maždaug septynių centimetrų dydžio žaizdą ties keliu. Ji vis dar kraujavo, visa viršutinė vyriškio kojos dalis buvo praradusi spalvą, ir jis matė, kad žaizda gili. Kažkoks namų darbo platus antgalis, iškaltas iš juostinės geležies ar seno šaukšto, balažin kas. Jis žvilgtelėjo į berniuką.

— Pasistenk surasti pirmosios pagalbos rinkinį, — paprašė.

Berniukas nekrustelėjo.

— Paieškok, po velnių, pirmosios pagalbos rinkinio. Nesėdėk rankų sudėjęs.

Berniukas pašoko, nuėjo prie durų ir pradėjo raustis po brezentu ir antklodėmis, sukrautais į vežimėlį. Grįžo nešinas rinkiniu ir padavė jį vyriškiui, tas nieko neaiškindamas paėmė jį ir pasidėjo priešais save ant cementinių grindų, atšovė sąsagas ir atidarė jį. Pasisiekė degiklio ir įžiebė jį, kad pašviestų.

— Atnešk man butelį vandens, — paprašė.

Berniukas atnešė butelį, vyriškis nusuko dangtelį, užpylė vandens ant žaizdos ir laikė ją suspaustą tarp pirštų, kol valė kraują. Nuvalė žaizdą tamponu su dezinfekuojamąja medžiaga, dantimis atplėšė plastmasinį voką, ištraukė mažą lenktą adatą žaizdoms siūti ir ritinėlį šilkinio siūlo, sėdėdamas prieš šviesą, pravėrė jį pro adatos skylutę. Paėmė iš rinkinio gnybtą, suspaudė lūpomis adatą, paskui pradėjo žaizdą siūti. Dirbo greitai ir stipraus skausmo nejautė. Berniukas gūžėsi ant grindų. Vyriškis pažvelgė į jį ir vėl palinko prie siūlės.

— Nežiūrėk, — pasakė.

— Kaip tu?

— Nieko. Viskas gerai.

— Ar skauda?

— Taip. Skauda.

Užmezgė siūlo apačioje mazgą, įtempė jį ir nukirpo žirklėmis iš rinkinio, tada pažvelgė į berniuką. Berniukas stebėjo, ką jis darė.

— Atsiprašau, kad ant tavęs užrikau.

Berniukas pakėlė akis.

— Nieko, tėveli.

— Pradėkime viską iš pradžių.

— Gerai.

Iš ryto lijo, o stiprus vėjas barškino langą pastato gale. Vyriškis stovėjo ir žiūrėjo pro jo stiklą. Plieninis pusiau sugriuvęs ir nuskendęs įlankoje dokas. Nugrimzdusių žvejų valčių vairinės, kyšančios iš pilkų ribulių. Aplinkui nieko, kas judėtų. Viskas, kas galėjo judėti, seniai nupūsta. Koja tvinkčiojo, jis nusitraukė tvarstį, išdezinfekavo žaizdą, apžiūrėjo ją. Raumuo ištino ir tų juodų dygsnių žiedyne prarado spalvą. Vyriškis uždėjo ant jos tvarstį ir apsimovė sukietėjusias nuo kraujo kelnes.

Sėdėdami tarp kartoninių ir medinių dėžių, juodu praleido ten visą dieną,.

— Tu privalai kalbėtis su manim, — pasakė vyriškis.

Aš kalbu.

— Tikrai?

Aš kalbu dabar.

— Ar nori, kad tau ką nors papasakočiau?

— Ne.

— Kodėl nenori?

Berniukas pažiūrėjo į jį ir nusisuko.

— Kodėl nenori?

— Tie pasakojimai — neteisybė.

— Jie ir neturi būti teisybė. Jie — pasakojimai.

— Taip. Bet pasakojimuose mes visada padedame žmonėms, o mudu nepadedame žmonėms.

— Tai gal tu man ką nors papasakosi?

— Nenoriu.

— Ką gi.

— Aš neturiu ką pasakoti.

— Gali papasakoti apie save.

— Tu jau žinai visus pasakojimus apie mane. Buvai kartu.

— Bet tu žinai pasakojimų, kurių aš nežinau.

— Turi omeny, pavyzdžiui, sapnus?

— Pavyzdžiui, sapnus. Arba tiesiog tai, apie ką galvoji.

— Taip, bet pasakojimai turi turėti laimingą pabaigą.

— Nebūtinai.

— Tavo pasakojimai visada baigiasi laimingai.

— O tu tokių nežinai?

— Jie panašesni į tikrą gyvenimą.

— O mano pasakojimai — nepanašūs.

— Tavo pasakojimai — nepanašūs. Ne.

Vyriškis pažiūrėjo į jį.

— Vadinasi, tikras gyvenimas labai nekoks?

— O kaip tu manai?

— Na, aš manau, puiku, jog mudu vis dar čia. Daug negerų dalykų atsitiko, bet mudu vis dar čia.

— Taip.

— Ar tau neatrodo, jog tai puiku.

— Gerai jau.

Juodu pritraukė prie lango darbastali, patiesė ant jo savo antklodes, berniukas gulėjo ant jo kniūbsčias ir žvelgė į įlanką. Vyriškis sėdėjo ištiesęs į priekį koją. Ant antklodės priešais juos gulėjo du pistoletai ir signalinių raketų dėželė. Po valandėlės vyriškis tarė:

— Manau, jog tai labai gerai. Labai geras pasakojimas. Jis šį bei tą reiškia.

— Gerai, tėveli. Aš tik noriu truputį pabūti ramiai.

— O kaip sapnai? Anksčiau tu kartais papasakodavai man savo sapnus.

— Aš nenoriu apie nieką kalbėti.

— Gerai.

— Šiaip ar taip, aš nesapnuoju gražių sapnų. Juose visada nutinka kas nors bloga. Tu sakei, kad tai gerai, nes geri sapnai — blogas ženklas.

— Galimas daiktas. Nežinau.

— Kai tu nubundi kosėdamas, išeini pasivaikščioti į kelią ar kur nors kitur, aš vis tiek girdžiu, kaip tu kosi.

— Atsiprašau.

— Vieną kartą girdėjau, kaip tu verkei.

— Žinau.

— Vadinasi, jei aš neverksiu, neverksi ir tu.

— Sutarta.

— Ar tavo kojai jau geriau?

— Taip.

— Nemeluoji?

— Ne.

— Nes ji atrodo taip, lyg iš tikrųjų skaudėtų.

— Ne taip jau smarkiai.

— Tas žmogus norėjo mus užmušti. Ar ne?

— Taip. Norėjo.

— Ar tu jį užmušei?

— Ne.

— Tai teisybė?

— Taip.

— Gerai.

— Kaip jautiesi?

— Gerai.

— Maniau, kad tu nenori kalbėt?

— Nenoriu.

Išvyko jie po dviejų dienų, vyriškis šlubčiojo paskui vežimėlį, o berniukas, kol jie perėjo priemiesčius, nuo jo šono nesitraukė. Kelias driekėsi plokščia pilka pakrante ir ant jo stūksojo vėjo supūstos smėlio krūvos. Jos sunkino ėjimą — tose vietose jie gaudavo prasikasti kelią lenta, kurią gabenosi rezgėje po vežimėliu. Jie paėjėjo palei paplūdimį ir kopų užuovėjoje atsisėdo patyrinėti žemėlapio. Atsinešė degiklį, pasišildė vandens, užsivirė arbatos ir sėdėjo nuo vėjo susisupę į antklodes. Tolumoje ant kranto — vėjo nugairinti buvusio laivo rąstai. Pilki, smėlio nušveisti tašai, seni ranka užsukti varžtai. Rauplėti geležies dirbiniai, tamsiai alyvinės spalvos, išlydyti Kadikso ar Bristolio žaizdruose ir iškalti ant pajuodusio priekalo, gebantys ištverti tris šimtus metų jūros sąlygomis. Kitą dieną juodu praėjo pro lentomis aptverto pajūrio kurorto griuvėsius ir per pušyną pasuko keliu tolyn nuo jūros, vėjui košiant pro tamsius medžius, — ilgu tiesiu asfaltu, apneštu pušų spygliais.

Vidurdienį, kai šviesa buvo ryškiausia, jis atsisėdo ant kelio, įkirpo žirklėmis siūles, padėjo žirkles atgal į rinkinį ir išsitraukė gnybtą. Paskui, kaskart paspausdamas odą nykščiu, pradėjo traukyti iš jos mažus juodus siūliukus. Berniukas sėdėjo ant kelio ir stebėjo, ką jis daro. Vyriškis, suspausdamas gnybtu siūlų galus, ištraukė juos visus vieną po kito. Mažyčiai kraujo taškeliai. Kai baigė, padėjo gnybtą į šalį, aprišo žaizdą marle, atsistojo, apsimovė kelnes ir padavė rinkinį berniukui, kad padėtų į vietą.

— Skaudėjo, ar ne?

— Taip. Skaudėjo.

— Tu iš tikrųjų drąsuolis?

— Tik vidutiniškas.

— Ką drąsiausia esi padaręs gyvenime?

Vyriškis nusispjovė ant kelio kruvinais skrepliais.

— Atsikėliau iš guolio šįryt.

— Iš tikrųjų?

— Ne. Neklausyk, ką aš paistau. Keliaujam.

Vakare — tamsus kito pajūrio miesto pavidalas, truputį kryptelėjęs į šoną aukštų pastatų guotas. Vyriškis pamanė, kad geležinė armatūra suminkštėjo nuo karščio, paskui vėl atsitiesė ir paliko kyšoti persimetusius pastatus. Ištirpę langų stiklai sušalę nukaro nuo sienų, kaip glaistas nuo pyrago. Jie žengė tolyn. Dabar vyriškis naktimis kartais nubusdavo juoduose, stingdančiuose tyruose, kur nebuvo švelniai nuspalvintų žmogiškosios meilės pasaulių, paukščių giesmių, saulės.

Prispaudė kaktą prie kryžiumi ant vežimėlio ranktūrio sudėtų rankų ir kosėjo. Išspjovė kruvinų seilių. Kaskart dažniau turėdavo sustoti pailsėti. Berniukas jį stebėjo. Kuriame nors kitame pasaulyje tas vaikas jau būtų pradėjęs braukti jį iš savo gyvenimo. Bet kito gyvenimo jis neturėjo. Jis žinojo, kad berniukas naktį gulėdavo būdraudamas ir klausydavosi, ar jis kvėpuoja.

Dienos nyko viena paskui kitą, neskaičiuojamos ir nesiejamos su kalendoriumi. Magistralinio kelio tolumoje — nusidriekusios ilgos suanglėjusių automobilių eilės. Pliki ratlankiai, įstrigę sukietėjusiuose pilkuose ištirpusios gumos mauruose, pajuodusiuose vielos žieduose. Sudegę kūnai, susitraukę iki vaiko kūno dydžio, atsirėmę į plikas sėdynių spyruokles. Dešimtys tūkstančių sapnų, palaidotųjų apanglėjusiose širdyse. Juodu traukė tolyn. Tą negyvą pasaulį mindami kojomis, tartum žiurkės ant rato. Naktys mirtinai tylios ir dar mirtiniau juodos. Šitaip šalta. Juodu beveik nesikalbėdavo. Vyriškis visą laiką kosėjo, o berniukas stebėjo, kaip jis spjaudo kraujais. Kiūtino tolyn. Purvini, nuskarę, be vilties. Jis sustodavo ir pasilenkdavo virš vežimėlio, berniukas paėjėdavo į priekį, sustodavo ir atsigręždavo, o jis pakeldavo ašarojančias akis ir žiūrėdavo, kaip vaikas stovi ant kelio, atsigręžęs į jį, ir žiūri iš kažin kokios neįmanomos įsivaizduoti ateities, švytintis tuose tyruose it tabernakulis.

Kelias kirto išdžiūvusį liūną, kuriame iš sušalusio dumblo lyg stalagmitai kyšojo ledo stulpai. Senų laužų, sukurtų palei kelią, liekanos. Už jų — ilgas betono pylimas. Negyva pelkė. Negyvi medžiai, kyšantys iš pilko vandens, driekiantys pilkas relikvines raganų samanas. Prie bordiūrų šilkinės plėnių sąnašos. Vyriškis stovėjo užsikniaubęs ant smėliuoto betoninio turėklo. Gal šitame pasaulio sunaikinime galiausiai bus įmanoma išvysti, kaip jis buvo sukurtas. Vandenynai, kalnai. Griozdiškas besiliaujančių būti daiktų kontrreginys. Beribiai tyrai, hidroptiniai ir šaltai amžini. Tyla.

Dabar jie jau užeidavo sausas pušų išvartas, didžiulius kraštovaizdį išraižiusius griuvėsių ruožus. Pastatų griaučiai, išmėtyti per visą kraštą, ir kelio stulpų vielos raizginiai, sakytum sumegzti.

Kelias buvo apšnerkštas šiukšlėmis ir teko paplušėti, kad pastumtum pro jas vežimėlį. Galiausiai jie atsisėdo ant kelio krašto ir žiūrėjo į tai, kas driekėsi prieš juos. Namų stogai, medžių kamienai. Valtis. O už jų — atviras dangus, kur tolumoje lėtai judėjo ir ribėjo niauri jūra.

Jie išnaršė išmėtytas ant kelio nuolaužas, galiausiai vyriškis rado drobinį maišą, kurį galėjo nešti persimetęs per petį, ir mažą lagaminėlį berniukui. Susipakavo antklodes, brezentą, tai, kas liko iš konservuoto maisto, ir vėlei leidosi tolyn, nešini kuprinėmis ir maišais, palikę vežimėlį. Ropštėsi per griuvėsius. Lėtai judėjo priekin. Vyriškis turėdavo sustoti ir pailsėti. Atsisėdo ant sofos pakelėje, nuo drėgmės jos pagalvės buvo išpampusios. Persilenkė per ją kosėdamas. Nusitraukė nuo veido sukruvintą kaukę, atsistojo, išskalavo ją griovyje, išgręžė ir liko stovėti ant kelio. Jo iškvepiamas oras kilo aukštyn — baltas kaip plunksna. Žiema jau mynė jiems ant kulnų. Jis atsigręžė ir pažiūrėjo į berniuką. Stovintį su lagaminėliu rankoje, lyg kokį našlaitį, laukiantį autobuso.

Po dviejų dienų juodu priėjo plačią potvynio upę, jos tiltas gulėjo įgriuvęs į lėtai tekantį vandenį. Atsisėdo ant sulūžusios kelio atramos ir stebėjo, kaip upė gręžėsi nuo savęs pačios ir vijosi apie geležines groteles. Vyriškis žvelgė virš vandens į kraštą kitapus jos.

— Ką mes darysime, tėveli? — paklausė jis.

— Taip, ką mes darysime? — paklausė berniukas.

Jie perėjo visą potvynio sunešto dumblo neriją, kur pusiau į jį nugrimzdusi gulėjo valtelė, sustojo ir žiūrėjo į ją. Atrodė visiškai apleista. Vėjas nešė lietų. Jie su savo nešuliais nuklumpino tolyn paplūdimiu, ieškodami pastogės, tačiau nerado. Vyriškis sustūmę kojomis krūvą ant kranto gulėjusių kaulo spalvos šakų, užkūrė ugnį, ir jie sėdėjo kopose, užsidengę brezentu, ir stebėjo, kaip iš šiaurės artinasi šaltas lietus. Jis tėškė jau smarkiau, išduobdamas smėlį. Laužas garavo, dūmai raitėsi lėtomis sruogomis, berniukas susigūžė po brezentu, į kurį teškeno lietus, ir netrukus užmigo. Vyriškis trūktelėjo brezentą sau virš galvos, kad būtų kaip gobtuvas, ir stebėjo, kaip pilka jūra apsigaubė lietumi ir išnyko, stebėjo, kaip bangos dūžta į krantą ir vėlei per tamsų ištaškuotą smėlį atsitraukia.

Kitą dieną jie patraukė tolyn nuo jūros į žemyno gilumą. Plati pelkėta žemuma, kur paparčiai, hortenzijos ir laukinės orchidėjos išlaikė plėnimis apėjusius savo atvaizdus, dar nepasiektus vėjo. Jųdviejų judėjimas į priekį buvo tikra kančia. Po dviejų dienų, kai jie išėjo į kelią, vyriškis nusikėlė nuo pečių maišą, padėjo jį ant žemės, atsisėdo, palinkęs priekin, sukryžiavęs ant krūtinės rankas, ir kosėjo, kol jam pritrūko kvapo. Praėjo dar dvi dienos, o jų nueita gal tik penkiolika kilometrų. Kirto upę ir kiek paėję priėjo sankryžą. Žemyne per sąsmauką praūžė audra ir nuo rytų iki pat vakarų išvartė nudžiūvusius juodus medžius it žoles upės dugne. Čia jie įsirengė nakvynvietę, ir kai vyriškis atsigulė, žinojo, kad toliau jau nebepaeis ir kad čia bus toji vieta, kur jis numirs. Berniukas sėdėjo, žiūrėjo į jį, jo akys tvinte tvino ašaromis. „O, tėveli“, — teištarė.

Jis stebėjo, kaip berniukas atėjo per žolę ir atsiklaupė šalia su atneštu puodeliu vandens. Visas buvo apgaubtas šviesos. Jis paėmė puodelį, atsigėrė ir vėl atsigulė. Maisto jie teturėjo vienintelę skardinę persikų, bet vyriškis privertė berniuką suvalgyti juos, pats nė neprisilietė.

— Aš negaliu, — pasakė. — Nesijaudink.

— Aš palikau tau pusę.

— Gerai. Suvalgysi rytoj.

Berniukas paėmė puodelį ir nuėjo, o kai nuėjo, drauge su juo nuėjo ir šviesa. Norėjo pamėginti ištempti brezento palapinę, bet vyriškis neleido jam. Pasakė nenorįs būti uždengtas. Gulėjo ir žiūrėjo į berniuką prie laužo. Norėjo galėti matyti. „Apsidairyk aplinkui, — tarė. — Ilgoje žemės kronikoje nėra pranašo, kuris nebūtų pagarbintas čionai šiandieną. Kad ir kokiais žodžiais kalbėtum.“

Berniukui pasivaideno, kad jis vėjyje užuodė drėgnus pelenus. Paėjėjo keliu ir grįžo iš kelkraščio šiukšlyno vilkdamas faneros lakštą, įkalė akmeniu į žemę kuolus ir iš tos faneros padarė išklerusią stoginę, bet galiausiai lietus taip ir praėjo pro šalį. Jis paliko signalinių raketų pistoletą, pasiėmė revolverį ir išnaršė viską aplinkui ieškodamas ko nors valgomo, tačiau grįžo tuščiomis rankomis. Sunkiai dūsuodamas vyriškis suėmė jo ranką.

— Tau reikia eiti, — pasakė. — Aš negaliu eiti su tavimi. O tau reikia judėti toliau. Tu nežinai, kas gali būti kelyje. Mudviem visąlaik sekėsi. Seksis ir tau. Pamatysi. Tik eik. Viskas bus gerai.

— Aš negaliu.

— Būk ramus. Šitai artėjo jau seniai. O dabar šitai jau čionai. Eik visą laiką į pietus. Daryk viską taip, kaip darėme mudu.

— Tau pagerės, tėveli. Privalo pagerėti.

— Ne, nepagerės. Visada turėk prie savęs tą ginklą. Tau reikia surasti gerus žmones, bet privalai būti pasiruošęs viskam. Viskam. Ar girdi?

— Aš noriu būti su tavimi.

— Negali.

— Prašau.

— Negali. Privalai nešti ugnį.

— Aš nežinau kaip.

— Žinai.

— Ar ji tikrai yra? Ugnis?

— Taip, yra.

— Kur ji? Aš nežinau, kur ji.

— Žinai. Ji tavyje. Visada ten buvo. Aš ją matau.

— Pasiimk mane kartu. Prašau.

— Negaliu.

— Prašau, tėveli.

— Negaliu. Aš negaliu laikyti glėbyje negyvo savo sūnaus. Maniau, kad galiu, bet negaliu.

— Sakei, kad niekada manęs nepaliksi.

— Žinau. Atleisk man. Visa mano širdis — su tavimi. Visada taip buvo. Tu — geriausias žmogus. Visada toks buvai. Kai manęs čia jau nebebus, vis tiek galėsi su manimi kalbėtis. Tu kalbėsies su manimi, o aš kalbėsiuos su tavimi. Pamatysi.

— Ar aš tave girdėsiu?

— Taip. Girdėsi. Tau reikės tiesiog įsivaizduoti tą kalbą. Ir tu mane girdėsi. Turi pasitreniruoti. Tik nesiliauk to daręs. Gerai?

— Gerai.

— Gerai.

— Aš iš tikrųjų bijau, tėveli.

— Žinau. Bet viskas bus gerai. Tau seksis. Žinau, kad seksis. Turiu liautis kalbėjęs. Tuoj vėl pradėsiu kosėti.

— Gerai, tėveli. Nebekalbėk. Viskas gerai.

Jis nuėjo keliu tiek, kiek išdrįso, ir sugrįžo atgal. Tėvas miegojo. Jis sėdėjo šalia po fanera ir nenuleido nuo jo akių. Užsimerkė ir kalbėjo su juo, paskui užsimerkęs klausėsi. Paskui pamėgino vėl.

Vyriškis nubudo tamsoje palengva kosėdamas. Gulėjo ir klausėsi. Berniukas sėdėjo prie laužo, susisupęs į antklodę, ir jį stebėjo. Vandens varvėjimas. Blėstanti šviesa. Seni sapnai, įsibrovę į bundantį pasaulį. Varvėjo oloje. O šviesa buvo žvakė, kurią berniukas nešė, įstatęs į kalinėto vario žvakidę. Vaškas nuvarvėjo ant akmenų. Nežinomų būtybių pėdsakai gangrenuojančiame liose. Tame šaltame koridoriuje juodu pasiekė tašką, iš kurio nebesugrįžtama, kuris nuo pat pradžių buvo matuojamas vien tik šviesa, kurią jie nešėsi kartu.

— Tėveli, ar atsimeni tą mažą berniuką?

— Taip. Aš jį atsimenu.

— Ar manai, kad tam berniukui nenutiko nieko bloga?

— O taip. Manau, kad jam tikrai nenutiko nieko bloga.

— Ar manai, kad jis pasiklydo?

— Ne, nemanau, kad jis pasiklydo.

— Man baisu, kad jis pasiklydo.

— Manau, kad jam nenutiko nieko bloga.

— Bet kas suras jį, jeigu jis pasiklydo? Kas suras mažą berniuką?

— Gerumas suras mažą berniuką. Jis visada suranda. Suras ir vėl.

Tąnakt jis miegojo prisiglaudęs prie tėvo ir laikė jį apkabinęs, bet kai nubudo iš ryto, tėvas jau buvo šaltas ir sustingęs. Berniukas ilgai sėdėjo prie jo ir verkė, paskui atsistojo ir nužengė mišku į kelią. Kai sugrįžo, atsiklaupė prie tėvo, suėmė šaltą jo ranką ir vis kartojo kartojo jo vardą.

Jis išbuvo ten tris dienas, paskui išėjo į kelią, pažvelgė priekin, tada atsigręžė atgal ir nužvelgė kelią, kuriuo juodu atėjo. Kažkas juo artėjo. Berniukas buvo jau besisukąs ir besugrįžtas, tačiau susiturėjo. Tiesiog stovėjo ant kelio ir laukė, laikydamas rankoje revolverį. Visas antklodes buvo sukrovęs ant tėvo, tad stovėjo sušalęs ir alkanas. Vyriškis, išniręs akiratyje ir ten sustojęs įbestomis į jį akimis, vilkėjo pilka ir geltona slidinėjimo striuke. Per petį vamzdžiu žemyn buvo persimetęs šautuvą, kabantį ant supintos odinės virvelės, liemenį apsijuosęs nailonine šovinių pilna šovinine. Senų susirėmimų veteranas, barzdotas, su randu per visą skruostą, deformuotu skruostikauliu ir viena klaidžiojančia akim. Kai prabilo, jo burna trūkčiojo, ir kai šypsojosi.

— Kur tas vyriškis, su kuriuo tu buvai?

— Jis mirė.

— Jis buvo tavo tėvas?

— Taip. Jis buvo mano tėvelis.

— Atsiprašau.

— Aš nežinau, ką daryti.

— Manau, tau reikėtų eiti su manimi.

— Ar tu vienas iš tų gerų žmonių?

Vyriškis nusismaukė nuo veido gobtuvą. Jo plaukai buvo ilgi ir susivėlę. Jis pažvelgė į dangų. Tarsi ten būtų ką pamatyti. Paskui pažiūrėjo į berniuką.

— Taip, — atsakė. — Aš vienas iš tų gerų žmonių. Kodėl tau nepadėjus į šalį to revolverio?

— Man uždrausta leisti kam nors paimti tą revolverį. Kad ir kas nutiktų.

— Man nereikia tavo revolverio. Aš tik noriu, kad nebūtum nutaikęs jo į mane.

— Gerai.

— Kur tavo daiktai?

— Mūsų daiktų nedaug.

— Ar turi miegmaišį?

— Ne.

— Ką turi? Kelias antklodes?

— Mano tėvelis į jas suvyniotas.

— Parodyk man.

Berniukas nekrustelėjo. Vyras stebėjo jį. Jis pritūpė ant vieno kelio, nuleido nuo peties šautuvą, pastatė jį ant asfalto ir atsirėmė į jo buožę. Šautuvo šoviniai buvo tvarkingai sukaišioti šovininės kilpose, jų galai buvo užklijuoti žvakių vašku. Vyras kvepėjo medžio dūmais.

— Klausyk, — prabilo jis. — Gali rinktis viena iš dviejų. Mes netgi truputį susiginčijome, ar išvis eiti tavęs paimti. Tu gali pasilikti čia su savo tėčiu ir mirti arba gali eiti su manimi. Jei pasiliksi, gausi laikytis atokiau nuo kelio. Nesuprantu, kaip jums pavyko nueiti taip toli. Bet tau reikėtų eiti su manimi. Viskas bus gerai.

— Iš kur man žinoti, kad tu vienas iš tų gerų žmonių?

— Nesužinosi. Turi pasikliauti savo laime.

— Ar tu neši ugnį?

— Ar aš ką?

— Ar neši ugnį.

— Tu kvoštelėjęs, ar ne?

— Ne.

— Truputį.

— Taip.

— Tada viskas gerai.

— Tai ar neši?

— Ką, ugnį?

— Taip.

— Taip. Mes nešame ugnį.

— Ar tu turi vaikų?

— Mes turime.

— Ar turi mažą berniuką?

— Mes turime mažą berniuką ir mes turime mažą mergytę.

— Kiek jam metų?

— Jis maždaug tavo amžiaus. Gal trupučiuką vyrėlesnis.

— Ir tu jo nesuvalgei?

— Ne.

— Tu nevalgai žmonių.

— Ne. Mes nevalgome žmonių.

— Ir aš galiu eiti su tavimi?

— Taip. Gali.

— Tada gerai.

— Gerai.

Juodu nuėjo į mišką, vyras pritūpė ir pažvelgė į pilką, išsekusią figūrą po palenktu faneros lakštu.

— Čia visos tavo antklodės?

— Taip.

— O šitas lagaminas — tavo?

— Taip.

Vyras atsistojo. Žiūrėjo į berniuką.

— Kodėl tau nesugrįžus į kelią ir nepalaukus manęs ten. Aš atnešiu antklodes ir visa kita.

— O kaip mano tėtis?

— O ką jis?

— Mes negalime jo čia taip palikti.

— Galime.

— Aš nenoriu, kad žmonės jį pamatytų.

— Čia nėra kam jo pamatyti.

— Ar galiu uždengti jį lapais?

— Vėjas nupūs juos.

— Ar galime uždengti jį viena iš antklodžių?

— Taip. Aš uždengsiu. O dabar eik.

— Gerai.

Jis palaukė ant kelio, ir kai vyras išėjo iš miško, nešėsi lagaminėlį ir buvo persimetęs per petį antklodes. Peržiūrėjo jas ir vieną padavė berniukui.

— Prašau, — pasakė. — Apsivyniok. Tu sušalęs.

Berniukas norėjo atiduoti jam revolverį, bet vyras jo nepaėmė.

— Tu jį turėk, — pasakė.

— Gerai.

— Ar moki juo šaudyti?

— Taip.

— Gerai.

— O kaip mano tėvelis?

— Viskas jau padaryta.

— Manau, kad privalau su juo atsisveikinti.

— Ar išlaikysi?

— Taip.

— Varyk. Aš tavęs palauksiu.

Jis sugrįžo į mišką ir atsiklaupė prie tėvo. Kaip vyras ir pažadėjo, jis buvo suvyniotas į antklodę, ir berniukas jos neatidengė, tik sėdėjo prie jo ir nesiliaudamas verkė. Verkė ilgai. „Aš kalbėsiuos su tavimi kiekvieną dieną, — šnabždėjo. — Nepamiršiu. Kad ir kas būtų.“ Paskui atsistojo, pasisuko ir sugrįžo į kelią.

Moteris, jį pamačiusi, apkabino ir priglaudė prie savęs. „O, — ištarė, — aš taip džiaugiuosi tave matydama.“ Kartais ji jam kalbėdavo apie Dievą. Jis mėgino pasikalbėti su Dievu, bet užvis geriausia buvo kalbėtis su tėvu, ir jis kalbėdavosi su juo ir nepamiršo to daryti. Moteris sakė, kad tai gerai. Ji sakė, kad Dievo kvėpsmas vis tiek išlieka jo kvėpsmas, nors ir perduodamas žmogaus žmogui per amžių amžius.

Kitados kalnų upėse būta upėtakių. Galėdavai išvysti juos stovint gintarinėje tėkmėje, o balti jų pelekų kraštai švelniai ribėdavo vandenyje. Paimti į rankas jie kvepėdavo samanomis. Tokie nugludinti, raumeningi, vingrūs. Ant nugarų jiems žymėjo kirmėliški raštai — pasaulio žemėlapiai iš jo atsiradimo laikų. Žemėlapiai ir labirintai. Daikto, kurio negalima atkurti tokio, koks jis buvo iš pradžių. Kurio negalima tiksliai sukurti vėl. Giliuose slėniuose, kur jie gyveno, viskas buvo seniau už žmogų, ir jie gauste gaudė paslaptimi.

Content

Маккарти Кормак Kelias