McArthur Fiona

Dar vienas blogiukas?

Fiona McArthur

Dar vienas blogiukas?

Romanas

Vilnius, 2013

Versta iš Fiona McArthur,Harry St Clair: Rogue or Doctor?? 2011

© Fiona McArthur, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti

visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar

mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Eglė Bareikaitė,

vertimas iš anglų kalbos, 2011

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Dreamstime.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-516-3

Pirmas skyrius

Saulėlydis. Nuostabi Balio sala.

Haris Sent Kleras apžvelgė viešbučio baseiną ir susiraukė. Įprastinė ramybė išgaravo vien pagalvojus apie grįžimą į Australiją ir gydytojo darbą. Viską dar labiau pablogino pusvalandžiu anksčiau atėjęs pasakyti, kad nesutinka.

Baseino kėdės buvo nusėstos kokteilius siurbčiojančių turistų, laukiančių saulėlydžio, ir Haris stengėsi nesusidurti nė su vieno jų, ypač moterų, žvilgsniu, nes akimis ieškojo vyro, su kuriuo buvo susitaręs susitikti. Dabar ne laikas flirtui.

Bonė Makenzi matė, kaip jis atėjo. Visos moterys matė. Kai prisiartino prie baseino, damos lyg smalsūs vėžliai ištempė kaklus ir nužvelgė jo plačius pečius, Bonė net užvertė akis. Girdėjo, kaip šalia sėdinti Saša šnabždasi su Džasinta, ir vylėsi, kad jų žodžių negirdėti toje vietoje, kur jis stovi.

– Jį vadina saldainiuku. Nes jis gerai atrodo, meiliai kalba ir, lažinuosi iš savo naujojo juodo bikinio, yra puikus lovoje. Bet tikras širdžių ėdikas. Visoms moterims sako nenorįs įsipareigoti. – Džasinta svajingai atsiduso, o jos draugė tęsė: – Jis neapsistojo viešbutyje. Jau klausiau padavėjos. Atėjo čia su kažkuo susitikti.

Bonei vyriškis neatrodė panašus į saldainiuką. Jis labiau priminė netoli Velso krantų stovintį nuošalų švyturį, kadaise matytą per televizorių.

Vienišas, apsuptas dantytų uolų, laukė neįveikiamas jokios audros, atsitvėręs nuo kitų skeptiško abejingumo siena, kol pagyvenusi moteris apeiginiu sarongu patapšnojo per ranką – tada vyras nusišypsojo. Ir viskas pasikeitė.

Jis kažkaip ypatingai pakreipė galvą ir šiltai pasveikino balietę moterį. Meilus ir nuoširdžiai žavingas atsakas paveikė net Bonę, ji gerokai nustebo, nes pardavusi savo sužadėtuvių žiedą pasižadėjo daugiau niekada nepasiduoti vyro kerams.

Geri genai, būtų pasakiusi jos senelė. Bonė susigriebė mąstanti geri džinsai ir nukreipusi akis į šalį sučiaupė lūpas, stengdamasi sulaikyti šypsnį. Šios jaunos akušerės, su kuriomis atkeliavo iš Darvino, darė jai blogą įtaką.

Bonė vėl dirstelėjo beveik neabejodama, kad vyriškis negali jos matyti, nes šezlongą temdė skėčio metamas šešėlis. Dabar jis šnekučiavosi su vyru, purtė galvą žvelgdamas į nebejauną saulėje įdegusį turistą, kurį ji buvo mačiusi viešbutyje, bet Bonės akys buvo įsmeigtos į jaunesnįjį.

Štai – malonusis švyturys visas nušvito, nes vyras greta privertė jį nusišypsoti, paskui dar kartelį, kai ištiesė stiprią ranką ir paspaudė jam delną. Vadinasi, jis gali būti ir švelnus – pagaliau Bonė suprato, kodėl merginoms taip rūpėjo jį aptarinėti.

Dabar vyras atrodė nerūpestingas ir neįsitempęs, atsainiai, nesivaržydamas mūvėjo nukirptus padėvėtus mėlynus džinsus, ilgos įdegusios kojos liudijo apie pomėgį sportuoti, o tai padėjo išlikti tvirtam. Rodės, jam nepaprastai svarbu būti nesuvaržytam ir tai rodyti, daug geriau nei trypti kitų jausmus siekiant karjeros aukštumų, kaip darė kai kurie Bonės pažįstami.

Ji matė, kad bet kaip susagstytiems sportiniams marškiniams beviltiškai nesisekė paslėpti plačių pečių, o pro trumpas rankoves vis išlįsdavo liauni tvirti bicepsai. Paprastai ji nesižavėdavo liesais raumeningais vyrais, bet dabar tos gyslotos rankos viliojo ištverme ir tramdoma jėga. Bonė žvilgtelėjo į staiga pašiurpusią savo odą, tada kilstelėjo veidą ieškodama kaltininko vėjelio.

Vylėsi, kad jį pajus...

Pasislinko gilyn po skėčiu, jei kartais dėl viso to būtų kaltas pernelyg ilgas sėdėjimas saulėkaitoje. Apsižvalgiusi pamatė, kad ji ne vienintelė moteris, slapčia dirsčiojanti į jį. Laimei, ne vien ji išsikraustė iš proto, atrodė, šis vyras sujaudino kiekvieną būtybę, turinčią dvi X chromosomas.

Be abejonės, kai tarsi magnetas trauki moteris, tai turi būti tikrai sunkus išbandymas, bet Bonė nesiruošė prisidėti prie nelaimėlių draugijos.

Tokia mintis ją nuramino. Gerai. Bent jau atgavo sveiką protą, nors turėjo pripažinti, kad šio vyro asmenybė dvelkė kažkokia paslaptimi, intrigavo ir kėlė susidomėjimą jo praeitimi. Na, jos praeitis taip pat nestokojo įdomybių, ji buvo sukaupusi solidų neapdairių poelgių bagažą, todėl jis galėjo pasilaikyti savo naštą sau, jai pakako ir savosios.

Bonė nukreipė akis į raudonus ir auksinius Balio saulėlydžio atspindžius, slystančius bangomis. Kai Saša vėl kumštelėjo ją alkūne ragindama pasigrožėti vyriškiu, Bonė papurtė galvą ir sušnabždėjo:

– Manęs nedomina saldainiukai. Čia atėjau gėrėtis saulėlydžiu, o ne aptarinėti vyrų.

Saša užvertė akis.

– Kaip sau nori. Žiūrėk į tą gražų kamuolį danguje, o aš šiuo klausimu turiu savo nuomonę. – Ji pamerkė akį, o Bonė pakratė galvą ir tvirtai sučiaupė lūpas. Nieko kito neliko. Išdykusios jaunos akušerės jai kėlė juoką nuo tada, kai netikėtai sutiko jas per atostogas.

Draugai iš Darvino įkalbėjo ją pasiimti trumpų atostogų ir ši pertrauka turėjo tapti nauja pradžia, prieš imantis darbo Erso Uoloje, arba Uluru, Bonė priminė sau senovinį aborigenų šventos vietos pavadinimą. Tiesą sakant, nors lūpos dar buvo truputį sustingusios, ji sulig kiekviena diena vis dažniau šypsodavosi.

Paskutinė išsilydžiusių gaisų gija pradingo jūroje palydėta garsaus atodūsio, nors, tiksliau sakant, kolektyvinį dėkingumo kupiną ūžesį sukėlė žiūrovai, kurie apsigręžė ir aplenkdami gultus patraukė į savo kambarius, prieš atslenkant atogrąžų nakčiai.

– Na, kur trauksime vakarienės?

Merginos troško ką nors veikti ir Bonė panaršė savyje norėdama atrasti bent mažumėlę entuziazmo. Ne. Nė lašo.

Praėjusį vakarą ji tyliai nuplaukė į gilųjį baseino galą, stengdamasi nuo jų pasislėpti, nes pirmąsias tris dienas praleido prisilipdžiusi dirbtinę šypseną. O dabar troško tiesiog pasinerti į Balio įspūdžių sukeltą ramybę, kuri, turėjo pripažinti, staiga prasiskverbė į jos sielą.

– Aš turbūt susirangysiu kuriame nors iš fotelių ir stebėsiu blėstančias spalvas. Paskui gal pavakarieniausiu savo kambaryje.

– Gerai. – Merginos stryktelėjo. Gamta savo spektaklį baigė, jaunimui reikėjo pramogų. – Gal vėliau susitiksime klube. – Jos nusišypsojo, pamojavo ir išskuodė lyg bijodamos pražiopsoti svarbiausią gyvenimo progą.

Haris Sent Kleras matė, kaip išplasnojo dvi menkai apsirengusios nimfos, bet jo žvilgsnį patraukė fotelyje ramiai besiilsinti moteris. Pastebėjo ją dar šnekučiuodamasis su Bobu. Leido sau prasiblaškyti, kol Bobas stengėsi jį perkalbėti, nors šią moterį nebuvo sunku pastebėti. Ir štai – jis toliau stoviniuoja, nors seniai galėjo išeiti.

Haris delsė, pats nemėgo būti trukdomas, kai užsigeisdavo pabūti vienas, todėl labai gerai matė ženklus, perspėjančius: palik mane ramybėje, jie sklandė virš tos moters tarsi Balio aitvarai, kuriuos, palaimingai gaudančius vėją, galėjai išvysti bet kurią popietę.

Tačiau moteris sudomino Harį, beprotiškai patraukė, kai krestelėjusi plaukus ir įtempusi pirštus pastatė taurę, – ūmai jis suprato nebenorįs vakarieniauti vienumoje.

Trumputis nekaltas pašnekesys apie orą su intriguojančia smulkute saulės mylėtoja išvaikytų demonus, kurie neapleido po dalykinio pokalbio. Be to, jau išgėrė alaus, iki rytojaus neketino sėsti prie vairo ir grįžti į Ubudą.

Ji buvo visai nepanaši į tas, su kuriomis jis paprastai flirtuodavo. Labiau priminė moteris, tinkamas pasikalbėti. Kaip jo namų šeimininkės sesuo, su kuria ką tik matėsi, ar kokia kita laimingai ištekėjusi ir vaikų turinti moteris, būtent todėl ir nesidominti trumpais meilės nuotykiais. Tačiau su šia jauna moterimi jis jautė galįs rasti ką nors bendra, o tai jau savaime atrodė keista. Bendrumo paieškų Hario planuose nebuvo... bent jau pastaruosius dvejus metus.

Romi. Štai kokia ji atrodė, bet gal romi, nes liūdna? O gal tiesiog prabudo jo savimeilė, nes ta moteris net nedirstelėjo jo pusėn ir aiškiai nejautė tokių virpulių kaip jis.

Haris liovėsi priešintis ir patraukė prie skėčio.

– Spėliojau, ar jos paliks jus vieną, – tarė jis, kaip pokalbio įžanga, tie žodžiai nuskambėjo gana nevykusiai, bet iš arti moteris atrodė dar gražesnė. Jis buvo teisus. Jos akių gelmėse telkėsi tamsa, o gal apmaudo kupini prisiminimai, verčiantys jį paklausti: kodėl? Turbūt dėl to ir jautėsi jai artimas.

Moteris vilkėjo neįmantrią šilkinę suknelę, kuri atrodė neįtikėtinai žavingai, bet, priešingai kitiems poilsiautojams, be skrupulų demonstruojantiems savo kūną, atrodė, lyg tam jai stigtų pasitikėjimo.

Gaila.

Mintis pasišnekučiuoti tapo dar patrauklesnė. Jei tik įstengs ją įtikinti, nes atrodė, kad iš visų žmonių pasaulyje su juo ji mažiausiai troško kalbėtis, o to paprastai pakakdavo jam atbaidyti, jei nebūdavo perdėm susidomėjęs.

Moteris neskubėdama kilstelėjo tvirtą mažutį smakrą, juokingai pakreipė galvą ir pažvelgė jam į veidą.

– Tiesą pasakius, jos – mano draugės.

– Atsiprašau. Nenorėjau pasirodyti nemandagus.

Bonė susidūrė su dilema. Staiga širdis ėmė smarkiai tvaksėti, be to, vyriškis stovėjo taip arti, kad neparausti buvo sunku. Jos švyturys apdovanojo ją penkių žvaigždučių verta šypsena, ir dar už dyką. Akinamai blykstelėjo šviesa. Tada prasiskverbė jo žodžiai. Ir net atsiprašymas. To Bonė iš vyrų nebuvo pratusi sulaukti. Gražiai pasielgė, toptelėjo jai, bet geriau jau būtų neatsiprašęs, nes jai nereikėjo daugiau priežasčių juo žavėtis.

– Aš jų nesmerkiu, – pridūrė Haris. – Prisimenu, koks buvau jaunas.

Iš pažiūros jis toli gražu neatrodė senas, tačiau nuostabių akių gelmėse slypėjo vertinga patirtis, greičiausiai ne vien maloni. Retkarčiais Bonė taip pat jausdavosi ne pagal metus sena, tačiau gerai nepažinojo šio vyro ir neketino jam pritarti.

– Vargšelis. – Iš tikrųjų tai jis nebuvo panašus į vargšą – jokia šio žodžio prasme. Bonė susimąstė, kas turėjo nutikti, kad privertė šį vyrą pajusti bėgančius metus, bet greičiausiai tai tik viena iš jo gudrybių stengiantis užmegzti pažintį. Jam galėjo būti tarp trisdešimties ir trisdešimt penkerių, vadinasi, mažiausiai penkeriais metais vyresnis už ją.

Iš arti vyriškis atrodė dar įspūdingesnis, iš tų, kurie sukelia maudulį pilve ir atima žadą, nors Bonei ir nepatiko tai pripažinti. Laimei, dabar ji galėjo pasikliauti mėnesių mėnesius lavintu gebėjimu ir atrodyti nepasiekiama.

– Ar aš jus pažįstu?

Platesnė šypsena ir žvilgsnis, kuriuo jis žvelgė į ją, bylojo, kad jam patinka, kuria linkme pakrypo pokalbis. Bonė nekreipė dėmesio į silpną jaudulį, apėmusį ją nuo tokios minties.

– Nežinau. Pažįstate? – Jis ištiesė įdegusią ranką ir Bonė pažvelgė į ją. – Haris Sent Kleras, – išgirdo jį sakant.

Kokios gražios rankos. Ilgi pirštai, tiesiai nukirpti nagai, švelnūs plaukeliai ant plaštakų viršaus... ir vestuvinis žiedas. Bonė anksčiau jo nepastebėjo ir nežinojo, kodėl liko priblokšta. Gal dėl to, kad tai, kaip Haris jai šypsojosi, visai nebuvo susiję su ištikimybe. Keista, ir kaip žmonės sugeba šitaip elgtis.

Bonė išsirangė iš fotelio ir atsistojo šalia. Ji buvo aukšta, tačiau vyras drūčiai aukštesnis, o tai tik dar smarkiau ją suerzino. Ji neįstengė nuslėpti paniekos savo akyse, taip nutinka tada, kai tikiesi losjono po skutimosi aromato, o užuodi žiurkę.

Bonė išrietė antakius, paskui kilstelėjo smakrą.

– Aš jūsų nepažįstu. – Ji pakratė galvą. – Bet gal pažįstu jūsų žmoną?

Haris nuleido ranką, kitos delnu uždengė žiedą, kad nebadytų akių.

– Abejoju. Jau daugiau nei dveji metai, kai jos nebėra.

Bonė užsimerkė. Jis – našlys? Po galais.

– Užjaučiu. – Tačiau buvo per vėlu. Padarė skubotą išvadą, kad jis lygiai toks pat kaip Džeremis, ištvirkėlis gydytojas su haremu pašonėje ir pinigais iš jųdviejų bendros sąskaitos, kurią pasistengė ištuštinti.

Neištikimybė sugrąžino prisiminimus, kuriuos manė nugrūdusi į giliausią sąmonės kertelę kaip daiktus į lagaminą skrisdama į Denpasarą. Bet tai – ne dingstis apkaltinti šį vyriškį.

Bonė jautė, kaip prie šono lengvai trukčioja jos pirštai, tarsi viliantis, kad Haris vėl išties ranką ir suteiks dar vieną progą. Tačiau ji pati rankos neties. Jos gynybinės užkardos patikimos. Tai gerai.

– Atsiprašau. Man reikia eiti.

Haris tam nebuvo pasiruošęs. Nesitikėjo, nes jam retai taip nutikdavo. Tiesą sakant, neprisiminė, kada paskutinį kartą buvo taip sklandžiai pavarytas. Jis nusekė Bonei iš paskos.

– Neišgirdau jūsų vardo.

Ji nesustojo, jai aiškiai nerūpėjo, girdi jis ar ne.

– Aš ir nesakiau, – burbtelėjo.

Tai štai koks tai jausmas, – priminė sau Haris. Nemalonu, bet taip dar įdomiau. Gal jis mazochistas? Ta moteris apsistačiusi aukštesne nei Karališkųjų rūmų Ubude siena, bet dėl to dvigubai žavingesnė. Haris viską išmanė apie sienas žmonėms atbaidyti. Ūmai jam pasidarė būtina su ja šnektelėti ne tik apie orą.

Dviem dideliais žingsniais jis pasivijo ją.

– Bet užgavote mane. Aš tik dairausi malonios platoniškos draugijos vakarienei Džimbarano įlankoje. Gal galėtume tai aptarti?

Galiausiai Bonė sustojo. Atsisuko į jį. Bet nepratarė nė žodžio. Jos vaiskios akys tyrinėjo ir Haris jautėsi taip, lyg pozuotų paso nuotraukai sustingusia veido išraiška, kai stengiesi neatrodyti panašus į psichopatą.

Atrodė, ji nežino, ką pasakyti, todėl nieko ir nesakė. Daugiau žmonių turėtų pamėginti taip elgtis. Patrauklus bruožas. Bent jau nepasakė ne.

Haris nesitraukė, nes jautė turįs tik keletą sekundžių, kol ji pradings. Pasistenk, vyruti.

– Aš tikrai esu Haris Sent Kleras. Mane čia visi pažįsta. Nenorėčiau kviesti kitos moters. – Jis apsižvalgė, tarsi netoliese lūkuriuotų daugybė moterų, iš kurių galėtų išsirinkti. – Tos žvakės ir stalai ant smėlio Džimbarane pernelyg romantiškai atrodo. – Jis truktelėjo pečiais. – Matau, kad jums nepatinku. Todėl jausiuosi saugiai.

Haris vos nesudejavo. Ką, po šimts, mala jo burna? Jis tikras pusgalvis ir jos nekaltintų, jeigu spruktų šalin. Iš kur tokios mintys?

– Man regis, jūs pernelyg gerai apie save galvojate, – tarė Bonė, o jos akys netikėtai tapo tokios sodrios spalvos kaip vietinės džiunglės ir ne mažiau pavojingos.

Gal jo sumanymas ir nėra pats geriausias, nes ši moteris turi ginklų, prieš kuriuos jis nežinia ar įstengs atsilaikyti, jeigu ji panaudotų juos visus.

– Atsiprašau. Pasielgiau netaktiškai kalbėdama apie jūsų žmoną. – Bonė nusuko akis ir Hariui pasirodė, kad išgirdo jos atodūsį. – Per menkai jus pažįstu, kad pradėčiau nekęsti, bet ko gero galėčiau pamėginti. – Bonė dirstelėjo per petį į rausvėjantį horizontą. Nejaugi išsikraustė iš proto? Ar jau per vėlu išsisukti? – Saulė nusileido. Kam važiuoti į Džimbaraną? – Buvo girdėjusi apie įlanką už oro uosto. – Žinau, kad ten žmonės lankosi dėl saulėlydžio.

Haris skubriai dirstelėjo į ją ir nusekė iš paskos link pagrindinio viešbučio pastato.

– Man patinka paplūdimyje skanauti jūrų gėrybes. Bet ne vienam. Aš vaišinu.

– Oho. Tikras išlaidūnas. Juk aš galiu užsisakyti omarą. – Net pačiai Bonei tai nuskambėjo kaip teigiamas atsakymas. Ji nepažinojo šio vyro. Tačiau merginos leido suprasti, kad jis nėra serijinis žudikas. Į jį panašūs vyrai dažniausiai nepavojingi. Nieko keisto, kad kai kurios moterys pačios pasirengusios pasidarytų galą, kad tik atkreiptų jo dėmesį.

Vis dėlto žvilgtelėjus į Harį Bonės pilve ėmė gausti silpnutis nerimastingas jaudulys. Kai pastarąjį kartą taip pastebimai buvo susižavėjusi vyru, viskas baigėsi didžiule katastrofa ir ji nusprendė, kad jai daug labiau patinka gyventi vienai.

Kaip tik todėl jos draugai vos ne per prievartą įsodino ją į lėktuvą, skrendantį į Denpasarą. Hmm. Gal jai ir nepatinka gyventi visiškai atsiskyrus nuo vyrų. Gal kaip tik reikia kurortinio romano, kad atgautų savigarbą ir pusiausvyrą?

– Aš užmokėsiu. – Haris dirstelėjo į laikrodį, visą tviskantį, ir Bonei pasidarė įdomu, jis tikras ar tik dešimt dolerių kainuojanti klastotė, kurios Kutoje pardavinėjamos ant kiekvieno kampo. Atrodė tikras, jis pats – taip pat, todėl Bonė juo nepasitikėjo. Be to, šis viešbutis geras, tačiau nėra brangus. Ne vieta tokiems laikrodžiams. Daug kas jai atrodė nesuprantama.

– Aš mirštu iš bado, – neatlyžo Haris. – Jūs atrodote puikiai. Tikiuosi, nesugalvosite persirengti?

Jis elgėsi pernelyg įžūliai, tačiau ji ir pati išalko, nors nesuvokė, iš kur atsirado apetitas. Bonė žvilgtelėjo žemyn į už kaklo surišamą šilkinę suknelę, pirktą turguje. Su ja buvo vėsu, patogu, ji derėjo prie kartu pirktų blizgučiais nusagstytų įsispiriamų basučių. Kam persirengti dėl vyro, kurio beveik nepažįsti?

– Paliksiu raštelį merginoms po durimis. – Nepakenks, jei apsimes, kad kažkam rūpi, kur ji yra ir su kuo.

Haris linktelėjo.

– Puiki mintis. Jeigu užtruktume.

Šaltos žalios akys susidūrė su mėlynomis.

– Mes neužtruksime.

Haris pasižiūrėjo tiesiai į ją stengdamasis suprasti. Kiekvieną kartą pažvelgęs jai į akis likdavo vis labiau pakerėtas. Ta moteris atrodė nusiteikusi ryžtingai. Darai, kaip nori ji, arba čiuožk iš čia – ir jis tai gerbė. Vis dėlto būtų ne pro šalį suvokti, kodėl ji taip jį veikia, o tada išmesti iš galvos. Svarbu nepamiršti: išmesti iš galvos, o ne temptis į savo lovą. Geras planas.

Haris vylėsi, kad ji nepastebėjo, kaip jis nustebo, jog ji išvis sutiko. Manė, patrauks abu savais keliais, kai ji užsiminė apie Klarą, bet jie ir vėl rado bendrą kalbą. Jis dėl to jautėsi absurdiškai laimingas. Gal todėl, kad galės su ja pasikalbėti ir nejaus turįs apsimesti esąs kitoks, nei yra iš tikrųjų. Haris nesuprato, kodėl toptelėjo dar ir ši mintis.

– Tada iškviesiu taksi, gerai?

Antras skyrius

Pasirodė, kad Džimbarano įlanka su ilga gatve, pilna restoranų, labai panaši į Kutą.

Prieš juos šiaurės kryptimi driekėsi paplūdimys, pilnas akvariumų su raginimais pačiam išsirinkti žuvį arba omarą, liepsnojančių kepsninių, o tokios milžiniškos šviežių jūrų gėrybių pasiūlos Bonei seniai neteko regėti.

Šimtai medinių staliukų buvo sustatyti ant smėlio beveik iki pat teliūskuojančio vandens, vieno restorano staleliai šliejosi vienas prie kito kone liesdamiesi.

Kepsninių dūmų debesis tvyrojo virš aikštelės, kai jie išlipo iš taksi, žmonės ateidavo ir išeidavo, taksi, nuosavi automobiliai ir net limuzinai grūmėsi dėl laisvos vietos. Žinoma, ir galybė mopedų stovėjo išrikiuoti tvarkingomis eilėmis.

Bonė su pagarbia baime žvelgė į šį sambrūzdį ir gausią pasiūlą.

– Iš kur žinote, kuriame restorane valgyti?

– Kartais čia užsuku. Turiu mėgstamiausią, ten gausime gerą staliuką. – Haris matė, kad jai čia patinka. Susižavėjimas Bonės akyse privertė ir jį vėl apsidairyti, įkvėpti dūmų, išgirsti triukšmą, sklindantį iš konkuruojančių restoranų, ir suvokti kai kurias priežastis, kodėl atkeliavęs į šį Balio pakraštį čia ir pasiliko.

Vis dėlto didžioji dalis jo širdį užplūdusio neįprasto lengvumo, rodės, kilo iš buvimo su moterimi jo pašonėje. Išties keista.

Ji žingsniavo su juo betoniniu takeliu tarp dviejų besivaržančių parduotuvių fasadų ir Haris juto, kaip jai būnant šalia jam prie klubo susiformavo silpnas energijos laukas, kuris jį veikė. Jaudulio šuorai dilgčiodami pažirdavo kūnu tarsi birus smėlis, kuris jiems einant sklido iš po kojų.

Kol pasiekė paplūdimį, saulė visai pasislėpė, buvo matyti, kaip vos įžiūrimas žvejų laivelis skrodžia bangas, ant staliukų žiebėsi žvakės. Naktis nusileido švelniai lyg kašmyro skraistė, kuriomis čia mėgo siaustis moterys. Haris girdėjo, kaip šalia jo einanti moteris su atodūsiu atsikrato dar lašo įtampos, kausčiusios jos kovingus pečius, ir liko patenkintas.

Bonė apsižvalgė ir atsipalaidavo. Viskas čia buvo kitaip. Lyg atokvėpis nuo tikrojo pasaulio, galbūt dėl prieblandos. Ir ji galėtų priprasti valgyti tamsiame paplūdimyje. Keista, kad atėjo čia su nepažįstamu vyriškiu, tačiau restorane buvo nemažai žmonių, todėl galėjo jaustis saugi, o paskui panorėjusi susiras taksi ir parvažiuos į viešbutį. Netikėtai pasidarė smagu, kad išėjo su patraukliu vyriškiu paprasčiausiai pavakarieniauti. Draugės labai ja didžiuotųsi.

Jie klampojo smėliu iki pat vandens. Bonė dairėsi į poras ir šeimas, triukšmingas turistų grupeles – jie visi drauge čepsėjo ir kvatojo.

Bonės džiaugsmui, prie kiekvieno staliuko bent vienas asmuo per šiaudelį siurbčiojo pieną iš kokoso riešuto. Linksma nuotaika dar labiau sustiprino jos entuziazmą. Kadaise ji buvo laimingas žmogus ir buvo malonu vėl probėgšmais pajusti šiek tiek džiaugsmo.

Galų gale padavėjas nuvedė juos prie staliuko, kiurksančio ne visai vandenyje, vis dėlto niekas neužstojo paskutinės žaros horizonte. Bonė dar akimirką stovėjo įsistebeilijusi į bangas. Išties puiki vieta vakarieniauti.

Haris pralenkė prie jos kėdės pasisukusį padavėją ir ją atitraukė.

– Prašom į sostą, ponia.

Bonė pajuto, kaip nuo jo artumo ant rankų pašiurpo plaukeliai. Intuityvi reakcija. Feromonai. Tai negerai. Ji norėjo flirto, o ne neišdildomo susižavėjimo. Dėl Dievo, jai tokios laimės nereikia. Kai jųdviejų žvilgsniai susitiko, Bonė nesišypsojo.

– Aš tik drauge vakarieniauju, nesu jūsų mergina.

Pokšt! Tikrovė žeidžia. Haris tylėdamas atsisėdo ir paėmęs šakutę ėmė apžiūrinėti. Rūpestingai... kol galiausiai jos žodžiai pasiekė sąmonę. Daili šakutė. Sidabrinė su trimis dantukais. Nieko įdomaus.

– Supratau. Neturiu teisės atitraukti kėdės. Ir iš jūsų nesulauksiu įdomaus, prasmingo pokalbio, – pajuokavo, tačiau jo žodžiai buvo persmelkti tiesos. Haris pakėlė akis ir dar spėjo pamatyti įnirtingai slepiamą jos veido išraišką. Moteris buvo tokia pat nelaiminga kaip ir jis. Keista, kad iki šiol nesuvokė, koks yra nelaimingas. – O kaip dėl automobilio durelių? Ar ir dėl jų įsižeidėte? – Pamatė, kaip dar labiau įsitempė jos veidas.

Moteris užsimerkė ir iškėlė rankas – Hariui pasirodė, kad ji tuoj pasakys be reikalo čia atėjusi.

Tačiau jos akyse blykstelėjo panika ir jis iškeikė save už kvailumą.

Kažkoks tipas gerokai su ja pasidarbavo. Po perkūnais, – dingtelėjo Hariui, bet garsiai nieko neištarė. Jis sugromuliavo naujieną ir patapšnojo per stalą, kad moteris pažvelgtų į jį. Pamėgino dar kartą pasiųsti jai šypseną.

– Atsiprašau.

Ūmai Haris suvokė nežinantis jos vardo. Ir pradėjo malonų, grėsmės nekeliantį pokalbį:

– Aš tikrai nenoriu valgyti vienas. Beje, kaip turėčiau jus vadinti?

Bonė prisivertė nusiraminti. Baimė susilpnino gynybines užkardas, o to ji mažiausiai troško. Kaip ją vadinti? Štai ir dilema. Kilo paikas noras išgalvoti vardą, kokį nors bjaurų, kad jis suprastų, jog netikras, bet nesukeltų nepatogumų, padėtų išlaikyti atstumą, jei prireiktų daugiau erdvės, nei Haris ketino suteikti.

Tačiau smegenyse tvyrojo tuštuma.

– Bonė.

– Tai pasakyk man, Bone... – Haris nutilo, o ji šyptelėjo sau pačiai – suprato, kad jis nepatikėjo, jog tai – tikrasis jos vardas. Nuostabu. – Ar tu Balyje ilgam? – paklausė jis atsilošęs kėdėje, o lūpas iškreipė nežymus šypsnys. Dieve mano, jo lūpos žavingos.

Bonė sumirksėjo.

– Savaitei. Tada pradėsiu naują darbą.

– O koks tavo naujasis darbas? – Jam loštelėjus atgal marškiniai ant krūtinės įsitempė ir Bonei išdžiūvo gerklė.

Ji pamėgino nepastebimai sukaupti burnoje šiek tiek seilių, kad pajėgtų atsakyti.

– Gimdyvių slauga Erso Uoloje. Esu diplomuota slaugė ir akušerė, prireikus vykstu tam tikram laikotarpiui į atokias vietoves.

Keista išraiška taip greitai perbėgo Hario veidu, kad Bonė nespėjo suprasti priežasties. Buvo įdomu, bet jis nesiteikė paaiškinti. Tik linktelėjo.

Žiūrėk tu man! Štai tau ir pavojus, – pagalvojo Haris. Ta pati darbovietė, kurios pasiūlymo jis atsisakė. Ir pernelyg arti miesto, kurį troško pamiršti. Jo žmona buvo akušerė, jie susipažino Katrinoje, kai jis dirbo Karališkojoje skraidančių gydytojų tarnyboje. Panašu, kad likimas užsimanė jam įgelti.

Haris pakeitė pokalbio temą, Bonė, rodos, to nepastebėjo. Ačiū Dievui. Jis minėjo ieškojęs tik draugijos vakarienei, matyt, jai tai tiko.

Gal bus saugiau kalbėti apie jos reikalus.

– Na, tai ką veiki šiame rojuje, ko nedarai namuose?

Bonė mostelėjo ranka į paplūdimį priešais juos.

– Nori pasakyti, be to, kad vakarieniauju su vyru, kurio nepažįstu?

Jis buvo ne toks kvailas, kad įkliūtų į pinkles.

– Hmm.

Bonė truktelėjo pečiais.

– Nieko ypatinga. Plaukioju, bet tai dariau ir Darvine, einu į turgų apsipirkti ir stebiu saulėlydžius virš vandenyno, nors jais grožimės ir Mindilo paplūdimyje Darvine ketvirtadieniais ir sekmadieniais.

Haris matė, kas Bonė užsigalvojo. Jos mintys buvo aiškios, tarsi užrašytos jai ant kaktos. Jį suėmė juokas, kad ji tokia perregima, tai atrodė žavingai nauja.

– Čia viešėdama norėčiau pamatyti kaimą. Terasinius ryžių laukus ir ugnikalnį... ten, iš kur aš kilusi, nieko panašaus nėra.

Haris linktelėjo. Rado pokalbio temą.

– Tau vertėtų išbandyti žygį dviračiais nuo Agungo kalno.

Jis suprato, kad Bonė buvo apie tai girdėjusi, tik dar neišsiruošė.

– O ta?..

Jis mostelėjo apytiksliai Kutos pusėn.

– Į kalnus, pora valandų kelio, tikrai verta dėmesio. Dviračiu tektų minti apie dvidešimt penkis kilometrus.

– Tada greičiausiai atsisakysiu. – Bonė gūžtelėjo pečiais. – Dešimt metų nevažiavau dviračiu. – Apie tai pagalvojusi nusijuokė. – Tai bent vaizdelis būtų. Paskui neįstengčiau nulipti ant žemės.

Bonė stengėsi nepasiduoti jo kerams, tačiau Hario šypsenai atsispirti buvo sunku. Ji blykstelėdavo it spindulys tamsoje virš bangų, kai mažiausiai tikėdavosi išvysti, ir nejučia ji vėl pagalvodavo apie švyturį. Haris truputėlį išsitiesino, tada palinko prie jos norėdamas sudominti.

– Visą žygį riedi nuokalnėn. Pro kaimus, ryžių laukus, per upę. Tau patiktų.

Bonei buvo likusios tik kelios dienos. Abejojo, kad viena išsiruoš.

– Nemanau, kad žygiui dviračiais atsiras vietos mano planuose.

Ji matė, kaip Haris suraukė antakius.

– Turėtų atsirasti. Jei apsispręsi, pranešk. Turiu naudingų pažinčių.

Pasivažinėti dviračiu Bonei tikriausiai patiktų, bet jo pagalbos nereikės. Nei draugijos. Pradžiai užteks vieno vakaro kartu pabūti ir paflirtuoti, nes šis vyrukas per stipriai veikia jos sudaužytą širdį.

– Pažiūrėsiu, ką pasakys merginos. – O jos turbūt paklaus, kiek vyrų važiuos drauge. Bet Hariui neatskleis tiesos, kad nėra kam už ją užsistoti.

Laimei, atrodo, jis nesitiki, kad ji susisaistys pažadais.

– O ką dar norėtum nuveikti gražiajame Balyje?

Na, pirmiausia tai Bonė nenorėjo kalbėti apie save. Niekada nemėgo.

– Gal geriau tu papasakok, ką ketini čia veikti. Ar ilgam atvažiavai?

Haris išrietė tamsius antakius ir nusišypsojo.

– Mėgsti nurodinėti, – tarė jis.

Deja, tuo Bonė nepasižymėjo.

Tada, lyg truputį stebėdamasis savimi, Haris atsakė:

– Aš čia neribotam laikui. Turiu namą Ubude. Kasmet po kelis mėnesius mano motina jame gyvendavo. Kartkartėmis ir aš užsukdavau.

Akivaizdu, kad laikrodis tikras.

– Oho. Spėju, turi tarnų ir visa kita. – Bonė net pati savo balse išgirdo jai visai nebūdingas snobiškas gaideles. Iš kur tai?

Haris pakreipė galvą ir Bonė suprato, kad jis taip pat jas girdėjo.

– Taip, tuos pastatus prižiūri viena šeima. Jau penkiasdešimt metų. Ketutas su žmona rūpinosi mano mama, o ji rūpinosi jais. Tačiau kaip giminaičiais, o ne tarnais. Tau tai nepatinka?

Žinoma, ne. Pati mintis turėti daugiau artimų žmonių atrodė miela. Ji džiaugtųsi turėdama bent kokią tolimą tetą, nebūtinai ja besirūpinančią Balio gyventojų šeimą. Nebuvo jokios priežasties, kodėl jai tai turėtų nepatikti, stebino tik vienas dalykas: kodėl Haris taip nori švaistyti laiką su ja.

– Ne. Atsiprašau. Nesuprantu kodėl, bet vis pasakau ką nors ne taip. Man tai nebūdinga.

– Gal todėl, kad vis išmušu tave iš vėžių. – Haris šyptelėjo. – Tačiau taip nemandagu elgtis platoniškai nusiteikusiam draugui, todėl aš taip pat atsiprašau. – Jis peržvelgė valgiaraštį. – Geriau užsisakykime, nes sutems ir nematysi, ką valgai.

Dabar atrodė, kad Bonės alkis susigėrė į smėlį po kojomis, ir ji troško sekti jam iš paskos. Kažin, kuris iš jų atpratęs palaikyti neįpareigojančią draugiją per vakarienę?

– Ką valgysi?

Haris padėjo valgiaraštį ant stalo.

– Paimsiu jūrų gėrybių rinkinį ir salotų.

Bonė jau nebeįžiūrėjo tamsoje, kas parašyta valgiaraštyje.

– Tikriausiai bus gardu.

Haris atsilošė ir apsižvalgė.

– Kartu atneš ir gėrimo. Ragavai vietinio alaus? Jis labai lengvas.

Bonė prisiminė daug kur mačiusi jo reklamą.

– Ne, bet nusipirkau marškinėlius.

Jis nusišypsojo ir davė ženklą padavėjui, kuris atsirado it burtų lazdele mostelėjus.

– Mes norėtume dviejų porcijų Džimbarano, po bokalą alaus ir kokoso.

Regis, ji akivaizdžiai išreiškė susidomėjimą kokosais. Tačiau buvo malonu, kad Haris tai pastebėjo. Ar tikrai? Reikėtų pasisaugoti šio vyro. Jis turi iš pirmo žvilgsnio nepastebimo žavesio.

Padavėjas paėmė porą bokalų alaus iš pro šalį einančio bendradarbio, pastatė priešais juos ir pasišalino plačiai šypsodamasis, rodydamas baltutėlaičius dantis. Haris vieną bokalą padavė Bonei. Tada tęsė pokalbį, lyg niekas nebūtų jų pertraukęs.

– Tuos marškinėlius turistai dažniausiai ir perka. Tikiuosi, nesumokėjai daugiau nei dvidešimt tūkstančių rupijų.

Vadinasi, jis klausosi. Ji privalėjo ir tai įsidėmėti, bet mirtinai troško su kuo nors apie tai pasišnekėti.

Bonė pabarbeno nagu į bokalą.

– Nemoku derėtis. Matau, kad Balio gyventojai tuo mėgaujasi, tačiau man labiau patinka pirkti be erzulio. Sunku apsimesti, kad įsižeidžiau dėl prašomos kainos.

Haris gurkštelėjo alaus, o kai nieko nepasakė, Bonė nusprendė pasekti jo pavyzdžiu. Nedrąsiai siurbtelėjo. Gėrimas buvo lengvas, tačiau vis tiek alaus skonio, o ji nebuvo didelė mėgėja. Vis dėlto šaltas ir gaivus skystis palaimingai nuslydo gerkle žemyn.

Tada Haris prabilo.

– Lepšė, – pareiškė jis ir Bonė vos neužspringo. Tada jis nusišypsojęs tęsė: – Derybos yra žaidimas. Tai Balio kultūros dalis, tarsi proto mankšta. Jei pavyksta gerai derėtis, tai gali smarkiai paveikti šeimos pajamas. Tačiau viskas turi vykti maloniai, ne per daug įkyriai.

– Na, gerai. Esu visiška žioplė. – Bonė atsiduso. – Ką tu darai, kai žmonės atrodo nusiminę, o tu jautiesi kaltas, kad nieko nenupirkai?

– Šypsausi. – Haris išsiviepė parodydamas kaip. Bonei dingtelėjo, kad jeigu jis taip kam nors nusišypsotų, greičiausiai gautų tą daiktą. Už dyka. Jis aiškino toliau: – Tai Balio paslaptis. Reikia šypsotis, bet nuoširdžiai. Jeigu derybos prasideda nuo penkiasdešimt tūkstančių rupijų, siūlai dvidešimt penkis. Pardavėjas atrodo pasibaisėjęs, tu šypsaisi ir jis pasiūlo keturiasdešimt. Tu nusileidi iki trisdešimt, o tada jis sutinka tau parduoti už trisdešimt penkis. Visada apsimoka siūlyti kokiais penkiais tūkstančiais mažiau nei ruošiesi sumokėti, todėl pardavėjui atrodo, kad jis laimi. Ir jam gerai, ir pirkėjas nepermoka.

Tai buvo visai ne tokios derybos, kokiose Bonei teko dalyvauti. Išvydusi pasibaisėjusį pardavėjo veidą ir išgirdusi apsimestinius kaltinimus ji iškart sutrikdavo.

– Nusiderėjusi iki keturiasdešimt devynių tūkstančių galvočiau, kad man puikiai pavyko. Kai pasakojai, viskas atrodė lengva, bet taip nėra.

Žvakė nušvietė Hario veidą. Jis pakratė galvą ir Bonė nusprendė: kuriuo kampu bežiūrėtum, šis vyras neatrodo taip blogai, kad galėtum sutelkti dėmesį.

– Todėl, kad tu viską priimi asmeniškai. Tai nėra asmeniška. Svarbiausia štai kas: jei nori nusipirkti kokį daiktą, galvok, kiek sutiktum už jį sumokėti ramia širdimi. Tada pardavėjo prašomą sumą paversk savo valiuta ir pamatysi, kad vis tiek išloši. Visada prisimink dolerio ir vietos valiutos santykį. Taip viskas daug paprasčiau.

Bonė abejojo, ar jai kada nors patiks derėtis, bet gal pamėgins su didesniu įkarščiu. Galėtų pasidaryti tam tikrų sumų perskaičiavimo lentelę.

– Gerai.

Tikriausiai jos balsas neskambėjo taip įtikinamai kaip tikėjosi, nes Haris pridėjo:

– Arba pasidairyk parduotuvių, kur kainos nustatytos. Visada netoliese tokią rasi, ten tau reikiamą daiktą pasiūlys už priimtiną kainą – nelabai mažą, bet pavyks išvengti erzelio, kuris neišvengiamai kyla, kai kas nors nuoširdžiai įsitraukia į derybas.

Bonė dirstelėjo į savimi pasitikintį jo veidą.

– Lažinuosi, kad tu neįsitrauki.

– Nedažnai. Bent jau su Balio gyventojais.

Hario žodžiuose pasigirdo užuomina, kurios ji nenorėjo aiškintis, laimei, jiems atnešė užsakytus patiekalus.

Dabar buvo dar tamsiau, ir nors Bonės akys priprato, žvakės metamas nedidelis šviesos ratas neaprėpė šalia padėtos lėkštės. Padavėjas atnešė dar dvi žvakutes, bet ji vis tiek neįžiūrėjo, ką valgo.

– Atrodo, čia teks pamiršti, kad turiu akis, ir pasikliauti skonio receptoriais?

Haris nusijuokė žemu, patenkintu juoku ir Bonė pajuto, tarsi vėsus smėlis po kojomis būtų pradėjęs srūti jos nugara ir rankomis. Na, vis dėlto ji paplūdimyje. Taip ir turi būti. Tačiau užplūdo nuojauta, kad tai dar ne pabaiga.

– Nori pamatyti savo vakarienę?

Bonė pažvelgė į jį, o Haris pasimuistė, įkišo ranką į kišenę ir netikėtai ją apakino fotoaparato blykstė.

Ji pasitrynė akis. Haris vėl nusijuokė.

– Atsiprašau. Turėjau perspėti. – Jo šypsena nušvito naktyje ir kai Bonė atgavo regėjimą, jis padavė fotoaparatą. – Atrodo štai taip.

Bonės maistas, įamžintas ateities kartoms, kuo aiškiausiai švytėjo fotoaparato ekrane.

– Tu išties esi iš tų, kurie pirma padaro, o paskui pagalvoja, tiesa?

Šiaip ar taip, ji kuo puikiausiai matė ilgą, ant grotelių keptą žuvį, rudą ir apskrudusią, ir vieną siaubingą akį. Jos geriau būtų nepastebėjusi, bet dabar bent jau netyčia nesukrims tamsoje. Bonė nusipurtė.

– Kuo mažiau mąstai, tuo geriau, – paslaptingai pareiškė Haris ir kiek patylėjęs tęsė: – Tos kriauklelės yra midijos, net jei nesi vėžiagyvių mėgėja, privalau pridurti, kad jų skonis dieviškas. Štai čia karališkosios krevetės, kalmarai ant iešmukų, o pakraštyje – šiek tiek krabų ir omarų. Ir žaliųjų salotų.

Dabar viskas tapo atpažįstama. Iš tikrųjų gudriai sugalvota padaryti nuotrauką, – pripažino pati sau Bonė.

– Atrodo, jau esi vakarieniavęs tamsoje.

Haris įsikišo fotoaparatą į kišenę.

– Vienas tai dariau daugybę kartų. Džiaugiuosi, kad sutikai eiti kartu.

– Ir aš džiaugiuosi. – Tai buvo tiesa. Bonė jautėsi labiau atsipalaidavusi. Nemanė, kad dėl alaus, nors gal jis buvo stipresnis, nei Haris sakė, tačiau restorano aplinka kiekvieną galėjo priversti jaustis gerai. Besišypsantys baliečiai padavėjai, prislopinta bangų mūša vos už kelių pėdų, žvakės aplinkui ir ryškesnės šviesos tolumoje. Kartkartėmis virš vandens praskrisdavo iš Ngura Rai oro uosto pakilę ar į jį besileidžiantys lėktuvai, o užėjus nakčiai žvaigždės ėmė šviesti dar skaisčiau. – Čia visai šaunu. Ačiū, kad mane atsivedei.

– Nėra už ką.

Pasirodė padavėjas su kokosu Bonei, net tamsoje riešutas atrodė milžiniškas.

– Nori, nufotografuosiu, kad galėtum apžiūrėti?

Bonė prisiminė ryškią blykstę ir sugadintą nuotaiką.

– Įsivaizduoju, kaip atrodo. Neverta skaudinti akių. – Ji paėmė kokosą ir skystis suteliūskavo viduje. – Niekaip neįstengsiu tiek išgerti.

– Todėl ir užsakiau tik vieną. Gerk, kiek norėsi, o kitką palik. Aš išgersiu, kad nesijaustum kalta.

Mintis, kad Haris gers per tą patį šiaudelį, kažkodėl Bonei kėlė nerimą, ji pernelyg lengvai tai įsivaizdavo ir gerokai sutriko. Tada pakeitė pokalbio temą.

– Žvaigždės nepakartojamos.

– Čia mažumėlę per šviesu, kad atsiskleistų visas jų grožis.

– Man patinka žvaigždės, gaila, per mažai apie jas žinau.

– Ir aš neką daugiau, – prisipažino Haris, jie abu pakėlė vienas į kitą akis, paskui nuleido ir dėl kažkokios priežasties drauge nusijuokė. Pavojingo ryšio užuomazga. Ūmai abu atsikvošėjo.

Bonė pertraukė tylą.

– Tai kuo užsiimi čia gyvendamas? – Ji patraukė per šiaudelį ir stiprus kokoso skonis įveikė alaus prieskonį burnoje.

Haris kibo į maistą lyg trokšdamas atitolinti atsakymą.

– Niekuo.

Jis stabtelėjo tarsi laukdamas, kad ji pasakys, kaip siaubinga blaškytis nuo vieno darbo prie kito, tačiau Bonė nė nesiruošė.

Kurį laiką kuo puikiausiai pakaks ir to niekuo. O šnekėdama apie praeitį ji iš tolo apeis Džeremį. Jos buvusysis neturėjo nė menkiausio supratimo apie tai, kaip gera nieko neveikti. Sulig kiekviena jų išsiskyrimo diena Bonė jautėsi vis laimingesnė, išskyrus tai, kad sužinojo itin vertingų dalyku apie melagius.

– Tavęs neapima nuobodulys? – Ji įsidėjo į burną kąsnelį ir laukdama kramtė. Žuvis tirpte tirpo burnoje, o žaliosios citrinos skonis privertė palaimingai atsidusti.

Haris padėjo šakutę.

– Dar ne. Retkarčiais nardau Lovinoje, plaukioju su banglente.

Bonė vėl paėmė kokosą. Ši vakarienė buvo įvairių skonių simfonija, ji džiaugėsi, kad nedėjo į krūmus. Banglentės, nardymas, valgymas paplūdimiuose. Skambėjo idiliškai. Bent dabar.

– Užsiimi kokia nors naudinga veikla? Kokia tavo profesija? Ką dirbi, kai neplaukioji banglente?

Naudinga veikla? Haris kilstelėjo antakius, pro ausis nepraleidęs pastabos, kuri liko nebyliai kyboti tarp jų, vis dėlto klausimas išsprūdo ir Bonė mintyse susigūžė. Na, ji iš tikrųjų norėjo tai žinoti, nes plaukiojimas banglente ir nardymas su akvalangu nėra gyvenimo būdas, ypač jei sugebi daryti ką nors naudinga ir esi kada nors dirbęs.

Bonę sugniuždė nenusisekusi meilė, bet ji nepabėgo į tolimą kraštą viską metusi. Ne. Atvirai kalbant, ji slapstėsi pasinėrusi į darbą. Priešingai negu jis, spėjo Bonė.

Haris porą sekundėlių tylėjo.

– Kartais kai ką statau, dirbu laukuose tai šen, tai ten. Ir gilinuosi į jogą.

Kalbant apie Harį, joga būtų paskutinis dalykas, šovęs jai į galvą, nors kartais nuo jo atsklisdavo ramybės virpesių.

– Neįsivaizduoju, kad tave galėtų dominti joga. – Bonė dar kurį laiką mąstė. – Tai ketini tapti jogos mokytoju? Atrodo, mudu abu susiję su sveikatos apsauga.

– Ne. Aš gilinuosi į jogą savo malonumui.

Bonė nusijuokė. Haris pralinksmino ją, tikrai pralinksmino.

– Iš savanaudiškų paskatų? Kas pasirūpins tavimi, jeigu ne pats?

– Teisingai. – Jis atsilošė ir nusišypsojo. O jai kažkodėl pasirodė, kad Hariui palengvėjo jai taip prajukus.

Bonė neįsivaizdavo, kaip nedirbdama galėtų atsikratyti sunkių minčių.

– O kaip tavo tėvai? Ką jie galvoja apie tavo nusiteikimą iki senatvės nugyventi saloje?

– Jie abu mirę.

Oi.

– Aš irgi našlaitė. Tai nelengva. – Bonė visai nenorėjo apie tai kalbėtis ir nesuprato, kodėl tai daro, bet kažkodėl jautėsi atsakinga už šį pokalbį. – Mano mama mirė, kai buvau dvylikos. Tėvo niekada nepažinojau, mane užaugino senelė. Ji mirė prieš tris mėnesius. Slaugiau ją namuose. – O mano netikėlis sužadėtinis permiegojo su savo buvusiąja ir pavogė visus mano pinigus, kol aš buvau užsiėmusi. Tačiau ji išsikapstys iš šito mėšlo. Tikrai.

– Taip, gyvenimas nelengvas, bet ypatingas. Vadinasi, tu dirbi akušere?

– Taip. Mokiausi Darvine, kurį laiką sukiojausi intensyviosios terapijos skyriuje, tačiau daugiausia dirbu akušere. Man patinka vykti į atokias vietoves vykdyti trumpų užduočių, nors taip netenku galimybės priimti daugybės gimdymų. – Bonė pasmeigė dar vieną sultingą žuvies gabaliuką. – O tu kuo užsiėmei prieš čia atvažiuodamas?

– Daug kuo. Tik iš to nebuvo jokios naudos.

Trinkt! Bonė išgirdo, kaip užsitrenkė durys. Dabar jau gailėjosi prasižiojusi. Sėdėjo susičiaupusi, kad kartais neišsprūstų dar kas nors, ko reikėtų gailėtis, ir kramtė žuvį, palikusi Harį visiškoje tyloje. Pats kaltas.

Haris gerai suprato, kokios mintys sukasi Bonės galvoje. O ką jis galėjo pasakyti? Tiesos ji neišpeš. Ak, dirbau gydytoju, įsimylėjau, netekau žmonos ir vaiko, nes buvau kvailas, dabar slepiuosi nuo pasaulio.

Jai baigus valgyti žuvį Haris suprato, kad Bonė pasisotino. Nevalgi, – susivokė. Tiesą pasakius, atrodė kiek liesoka.

Kai pasirodęs padavėjas ištiesė valgiaraščius, jis pakratė galvą.

– Spėju, kad saldumynų nenorėsi.

– Ne, dėkoju.

– Gal šiek tiek pasivaikščiokime paplūdimiu prieš grįždami?

Bonė jau žiojosi prieštarauti, bet Haris tauškė toliau ir sėkmingai suardė jos planus. Dar vienas taškas jo naudai.

– Kad geriau virškintų. Tik iki staliukų pabaigos, visų akivaizdoje.

Haris matė, kad Bonei nepatinka mintis vėl jam nusileisti. Siekis išlikti nepriklausomai jį pralinksmino ir dar labiau pakurstė ryžtą įveikti jos santūrumą. Jis troško laimėti! O kada paskutinį kartą taip jautėsi?

Bonė nenutuokė, kada prasidėjo šios varžybos, bet gal vertėjo į tai atkreipti dėmesį kaip į perspėjimą. Ji pati sau šeimininkė. Tada pravėrė lūpas:

– Gal tik kelioms minutėms, o tada aš turėsiu grįžti pas drauges.

– Žinoma. – Haris atsistojo ir nepaisydamas jų ankstesnio pokalbio padėjo atstumti kėdę. – Kebloka, kai kėdė šiek tiek susminga į smėlį.

Bonė jautė jį šalia savęs. Plaukeliai ant rankų vėl pasišiaušė, šį kartą virpulys nusirito iki pat kojų pirštų galų. Trokšdama išsklaidyti keistą nuotaiką ji leptelėjo tai, kas šovė galvon:

– Sakai, esu tokia sunki, kad įklampinau kėdę?

Haris nužvelgė jos figūrą ir blykstelėjo dantimis.

– Ne.

Jis linktelėjo padavėjui, kad sugrįš, ir prisiartinę prie vandens jie ėmė žingsniuoti oro uosto kryptimi. Nesišnekėjo – keista, bet nebuvo taip nejauku, kaip iš pradžių Bonė galvojo.

Vanduo santūriai vilnijo į krantą, jokių didžiulių atsitiktinių bangų kaip namuose. Tik švelnus tekšėjimas, nekeliantis grėsmės jos lengviems žingsniams ir netrikdantis pastangų išlaikyti saugų atstumą.

Smėlis garsiai gurgždėjo po kojomis, o žvaigždės danguje maloniai mirkčiojo. Bonė jautė, kaip susierzinimas, kad Haris atsisakė kalbėti apie savo gyvenimą, atslūgsta lyg vanduo šalimais ir liovėsi apie tai galvojusi.

Tai nesvarbu. Tikrai nesvarbu. Ji nepažįsta šio vyriškio. Greičiausiai daugiau nesutiks, o vakarienė buvo tikrai maloni.

Tada Haris viską sugadino.

– Ar galiu turėti viltį, kad rytoj susitiksime?

Bonė nuslopino troškimą išlaisvinus jausmus visa gerkle išrėkti Taip! – ir nustebino save pačią gana nerūpestingai ištarusi:

– Ne.

– Poryt?

Ji norėjo paflirtuoti, o ne užmegzti romaną. Jau ir taip pernelyg aiškiai jautė menkiausią Hario veido išraiškos pasikeitimą, kiekvieną jo kerinčių pečių gūžtelėjimą ir stiprių šalia jos žingsniuojančių kojų jėgą. Jutiminė perkrova. Bonė dirstelėjo į jį.

– Ačiū už vakarienę. Gal jau grįžkime?

Haris pajuto, kaip Bonė atsitraukė, nors kūnas net nesujudėjo. Tai buvo subtilus sąstingis ir troškimas padidinti tarp jų atstumą. Neabejotinai. Na, jis pražiopsojo progą. Ne prie to buvo pripratęs, tiesiog neturėjo patirties. Juokinga, kaip gali būti malonus su kuo nors, į ką jam visai nusispjaut, o kai kam nors tikrai nori padaryti įspūdį, tampa vapaliojančiu mulkiu.

O kodėl jis stengiasi Bonei padaryti įspūdį? Spėliodamas kodėl Haris dirstelėjo į ryžtingai iškeltą jos smakrą jiedviem grįžtant prie staliuko. Jam patiko, kad ji aukštesnė už daugumą moterų, nors truputį per smulki. Nesunkiai įsivaizdavo, kaip delnais apima jos liemenį. Tikriausiai reikėtų atkakliau pasiūlyti jai deserto ir šiek tiek atpenėti.

Jam Bonė atrodė pernelyg gležna. Gal iš tikrųjų ją taip paveikė senelės slauga. Haris jautė, kaip užuojautos šiai moteriai antplūdis ima griauti tvirtas sienas, kurias jis pasistatė per pastaruosius porą metų, nelyginant įsiutęs amatininkas ardo skiedinį ir tvirtus plytų sluoksnius. Ir kaip jis leido sau šitaip atsiverti?

Sveikas protas liepė Hariui susiimti, jis mintyse pradėjo drėbti cemento skiedinį ant plyšių ir įtrūkimų, sutvirtindamas širdį. Tada pasidarė lengva ištarti:

– Apmokėsiu sąskaitą ir parvešiu tave namo.

Trečias skyrius

Buvo jau po vidurnakčio, Haris gulėjo ant šono ir žvelgė į paplūdimį. Stebėjo žvaigždes, pamažu judančias dangumi. Mėgino atsukti joms nugarą, bet vis tiek žinojo, kad jos niekur nedingo. Šaipėsi iš jo. Jis nepajėgė prisiminti, kada paskutinį kartą dėl moters vartėsi lovoje negalėdamas užmigti. Na, būtų pajėgęs, bet nenorėjo prisiminti tos nesėkmės.

Tačiau Bonė buvo kitokia, švelnesnė, tarsi ramus uostas, į kurį įplaukęs mėgautumeisi aplinka ir vaizdais, kai esi pamiršęs, kaip reikia grožėtis. O tas liūdesio šešėlis aplink ją tarsi migla, kurią jis troško išvaikyti. Visa bėda, kad vidinis balsas ir vėl pakišo koją. Haris dar kartą supureno pagalvę ir paslėpė ausį supakuotų plunksnų švelnume. Tas švelnumas kėlė skausmą.

Kitą rytą Haris susigriebė stovintis prie Bonės pusryčių staliuko. Dėl visa ko, jeigu ji netyčia būtų persigalvojusi.

– Labas rytas, Bone.

Ji papurtė galvą. Akivaizdu, kad Haris nesupranta, ką reiškia ne. Mažumėlę keista, nes atrodo protingas vyras.

Bonė atsargiai gurkštelėjo arbatos – Balis garsėjo gardžia juodąja arbata, ir gardžiuodamasi medumi stengėsi nekreipti dėmesio į raudonį, kuris ją išpylė tikrai ne nuo šio gėrimo.

– Labas rytas, Hari.

– Jūs greičiausiai Bonės draugės. – Jis nužvelgė merginas tarsi laukdamas, kaip jos elgsis išgirdusios šį išgalvotą vardą.

Bonė plačiai nusišypsojo. Štai kur tikrasis grožis.

– Gal galėčiau prisidėti?

Prasegioti Hario marškiniai apnuogino tvirtą rusvą kaklą, o kai pasilenkė virš stalo, sagos vos neišlakstė į šalis. Jos vargšės jaunosios draugės kone nurijo šaukštus. Per daug testosterono tokį ankstyvą rytą.

– Ži-žinoma, – sumikčiojo Saša. Rausvais it cukraus vata skruostais ji vos nepasiūlė Hariui savo kėdės, tada atsuko nustebusias akis į Bonę. – Sakei, tai buvo vienintelis kartas.

Jie sėdėjo prie šešiaviečio staliuko. Bonė pagalvojo, kad reikia nepamiršti kitą kartą pareikalauti triviečio.

– Panašu, kad jis lėtai susivokia.

Saša pamojo į bambukinę kėdę ir Haris atsisėdo.

– Spėliojau, ar galėčiau jus, damos, sudominti dviračių žygiu nuo Agungo kalno. Turiu draugą, rengiantį tokias išvykas, šįryt liko kelios laisvos vietos.

– Dvi ar trys? – meiliai paklausė Bonė. Jau geriau tegul jis išdrįsta kalbėti aiškiai.

Haris maloniai nusišypsojo.

– Trys arba keturios.

– Net ir tau yra vieta? – Bonė atsiduso.

Jam dar nespėjus atsakyti Džasinta nuleido pečius, o paskui ją ir Saša.

– Mes negalime. Šiandien esame užsirašiusios į maisto ruošos pamokas.

Haris stengėsi atrodyti nusivylęs.

– O tu?

– Žinai, mano vardas tikrai Bonė. – Ji meiliai nusišypsojo. Ar ji nori visą dieną praleisti su šiuo vyriškiu? O gal verčiau praleisti ją vienai ir gailėtis, kad nevažiavo su juo?

Po vakarykščio telefono skambučio, šiandien ji dar turėjo visą laisvą dieną, jau paskutinę, ir žygis dviračiais jai puikiai tiko. Galiausiai pasižvalgytų po kaimo vietoves, be to, reikėjo išsivaduoti iš apatijos miglos, kurioje slapstėsi pastaruosius kelis mėnesius. Haris čia tikrai praverstų.

Nepanašu, kad mėgintų ją suvedžioti dviratininkų grūstyje. Be to, ji taip pat turėjo ką pasakyti.

– Kelintą valandą ši išvyka ir kaip žinoti, kad ji tikrai rengiama?

– Esi bjauriai įtari. – Haris išsitraukė brošiūrą ir mobilųjį telefoną. – Bet aš to tikėjausi. Gali paskambinti Vajenui ir paklausti.

Bonė paėmė blizgų lankstinuką ir pavartė delnuose. Telefono numeris buvo užrašytas stambiais skaitmenimis, jai labai magėjo paskambinti. Dabar jau Haris metė iššūkį, o Bonė niekaip negalėjo nuspręsti, ar jis tikras, ar apsimestinis. Šiam vyrui puikiai sektųsi žaisti pokerį.

Jis atrodė įtartinai pasiruošęs sėsti ant dviračio vilkėdamas prasagstytais marškiniais, masinančiais Bonę slapčia dirsčioti į stiprų kaklą, tačiau ji nesirengė to daryti.

Haris šįkart mūvėjo kitus mėlynus džinsus ir avėjo nutrintus sportbačius, už kuriuos kadaise gal ir brangiai buvo sumokėta, segėjo tą patį laikrodį, kurį nesuabejojusi nusprendė esant netikrą. Kaip ir jis pats.

Ir Bonė apsisprendė. Jei laikrodis – klastotė, Haris taip pat apsimetėlis. Ji mielai nusipirktų moterišką laikrodėlį, šis vyras tikriausiai pažįsta reikiamą gatvės prekeivį.

– Kur pirkai laikrodį?

– Ženevoje.

Bonė suraukė nosį. Atsakymas buvo be jokios apgaulės. Ji suklydo. Ir vėl.

– Kelintą valandą žygio pradžia?

– Po pusvalandžio.

Haris ją skubino. Jam patiko taip elgtis, bet ji pralaimėjo lažybas su savimi, todėl privalėjo važiuoti. Vidinis ginčas buvo perdėm neįtikinantis. Tačiau buvo velniškai sunku pasakyti ne tam, kas vertė ją šypsotis. Bent jau viduje.

Autobusas buvo matęs ir geresnių dienų, bet žygio vadovų šypsenos švytėjo it naujos. Kaip tikri Balio patriotai, jie grupelei turistų dalijo šilumą, gerą nuotaiką, pasitenkinimą ir džiaugėsi turėdami progą pasipuikuoti savo šalimi ir jos kultūra. Dauguma kraštų galėtų iš jų to pasimokyti, mintijo Bonė laipinama į autobusą.

Kai autobusas pajudėjo, tapo aišku, kad drauge važiuoja keturios poros: dvi jaunos mokytojos iš Portugalijos, pora virėjų iš Prancūzijos, lengvojo kultūrizmo instruktorius su žmona iš Jungtinių Valstijų ir Haris su Bone iš Australijos.

Bonė sėdėjo prispausta prie lango, o tai buvo gerai, ir ne tik dėl vaizdo. Panašiai kaip lėktuve prie lango. Panorėjęs gali susikurti asmeninę erdvę. Tačiau ji jautė džinsuotos Hario kojos šilumą šalia savosios, to nebuvo galima išvengti, nebent išmuštų beskeveldrį stiklą.

Haris kvatojo ir juokavo su kitais apie kalbos akcentus ir kelionės nesėkmes – buvo visai nepanašus į vyriškį, su kuriuo ji susipažino vakar prie baseino. Abejingumą ir cinizmą, regis, šiandien buvo palikęs namuose. Tai kodėl vakar jis atrodė toks grėsmingas? Įdomu.

Bonė atsipalaidavusi atsilošė. Mažasis autobusas pūškavo įkalnėn ir jos lūpas iškreipė nežymi savininkiška šypsenėlė, tvirtinanti, kad ji čia drauge su juo. Galiausiai susigriebė nusidėjusi ir šypsnys dingo nuo veido.

Tada susiraukė. Kvailystė. Tai – atostogos, trumpalaikės, jos greitai praeis. Net greičiau nei ji tikėjosi. Tad reikia mėgautis akimirka, mėgautis draugija, o užvis labiausiai mėgautis Hariu. Dėl Dievo meilės, juk ji atostogauja, netrukus pradės naują darbą, tada gailėsis, kad taip nesielgė. Tai nepavojinga.

Haris pastebėjo, kad Bonė apsiprato su grupe, ir ūmai diena pragiedrėjo. Ji nusišypsojo jam ir tą akimirką liūdesys, šmėkščiojęs jos akyse, pradingo. Haris pajuto, kaip oras užstrigo kažkur galugerklyje, o krūtinė išsipūtė. Tai – jo nuopelnas. Jis padėjo Bonei pasijusti geriau. Ir pačiam buvo gera.

O tada priminė sau būti atsargesniam.

Haris nukreipė akis nuo jos profilio, nuo masinančios pagundos patyrinėti veido sandarą, ir įbedė žvilgsnį į seną ugnikalnį už lango. Ryžių laukų terasos juosė kalnus tarsi įstabaus žalio vestuvinio torto sluoksniai ir nuo šios minties Harį nukrėtė šiurpas.

Jam tai buvo nebūdinga. Draugystė su moterimi toli gražu neįėjo į jo planus. Jis tai jau patyrė, tačiau skausmas buvo toks stiprus, kad daugiau neketino ropštis į ugnikalnį, nes vėl galėjo nukristi. Jis išplėšė save iš pažįstamos aplinkos, apsigyveno Balyje – vienintelėje vietoje, kur galėjo vegetuoti ir niekam neatrodė, kad tai kas nors neįprasta. Šioje vietoje jis galėjo nuslopinti balsą galvoje, kuris tvirtino, kad jis nenori tokio tuščio gyvenimo, tačiau nesiryžo rizikuoti ir patirti dar daugiau skausmo.

– Ar čia ugnikalnis? – Bonė atsigręžė, o jos akys buvo kaip tie ryžių laukai už lango – jose raibuliavo gyvybė.

Haris persibraukė delnu per veidą, stengdamasis atsikratyti kvailos išraiškos, jei tokia dar būtų užsilikusi.

– Taip, Agungo kalnas. Kintamanyje, Baturo kalno viršūnėje įsikūrusiame restorane išgersime arbatos – jo papėdėje yra daug senos lavos. Tada kaime pasiimsime dviračius ir važiuosime nuokalne, kol pasieksime upę. – Haris užsičiaupė. Sapalioja be jokio ryšio.

– Tai kiek kartų jau važiavai šiuo maršrutu?

Haris truktelėjo pečiais.

– Keletą. – Pernelyg daug. – Kartais, kai pritrūksta prižiūrėtojų, aš talkinu ir visada puikiai praleidžiu dieną. – Jis to ir troško – prastumti laiką nekvaršindamas galvos.

Bonė pakreipė galvą.

– Sakei, kad svečiuojiesi. Ar ilgai esi čia šį kartą?

– Su protarpiais devynis mėnesius.

Ji įdėmiai žvelgė į jį ir Haris pajuto, kaip veidas sustingsta, vėl iškyla ankstesnės, viską slepiančios sienos.

– Visą nėštumo laikotarpį, – tarė Bonė ir jis krūptelėjo.

Puikiai paskaičiuota. Taiklus smūgis į paširdžius, lyg ir taip nebūtų blogai. Ironiška.

Haris nusisuko ir ėmė šnekučiuotis su portugale apie banglenčių sportą, atsiribodamas nuo Bonės, bet vis tiek pajuto, kaip ji užsisklendė savyje ir vėl pradėjo dairytis pro langą. Jis lengviau atsikvėpė. Portugalė vartė prieš jį akutes, tačiau jos domesys Hario netrikdė, o Bonės – trikdė. Vis dėlto keista.

Galiausiai jie pirmą kartą sustojo. Haris anksčiau nepastebėjo, kad kelionė trunka taip ilgai, ir pasijuto it šuo, trokštantis atitrūkti nuo Bonės pavadžio. Visai kvanktelėjo, kad šiandien ją pakvietė. Ne šiaip kvanktelėjo. Pavojingai išsikraustė iš proto.

Nuo restorano Kintamanyje į ugnikalnį atsiveriantis vaizdas Bonei užėmė kvapą ir, laimei, apsuko galvą, taip apsaugodamas nuo minčių apie šalia jos esantį vyrą.

Stovėdama skardžio viršūnėje ant tako ji regėjo milžinišką ežerą ir juodą sustingusią lavą slėnio apačioje. Didžiuliai kūgio formos plyšiai Baturo kalno šone bylojo apie ugnikalnio jėgą.

– Kada buvo paskutinis išsiveržimas? – paklausė Bonė nežiūrėdama į Harį. Nereikėjo atsigręžti, kad pamatytų jį šalia. Ją perspėjo jutimo receptoriai.

– 1994-aisiais. Vienas iš ankstesniųjų išsiveržimų prarijo Kintamanio kaimo šventyklą. Vakariniai šlaitai šiuo metu lankytojams uždaryti. Seismologijos instituto darbuotojai mano, kad gali būti ir daugiau išsiveržimų. Gaila. Saulei tekant smagu pasivaikščioti kalno šlaitu.

Bonė dirstelėjo pro langą į restorane jau patiektus ryžius ir lietinius, itin keistus vietinius užkandžius prie arbatos, ir vėl nužvelgė atsiveriantį vaizdą.

– Kaip lava atrodo iš arti?

– Kieta ir juoda. Kartą motociklu pervažiavau visą lauką. Atrodė, kad riedu rantyta susiraukšlėjusia geležimi. Vietiniai naudoja lavą namų statybai, pamatysi plotų, kur ji skaldoma.

Haris buvo išprusęs vadovas, tačiau neleido susikaupti – su užsidegimu pasakojo salos istoriją, nors jam pačiam nesisekė ilgėliau atsipalaiduoti, o ir Bonei jis šįryt ne itin priminė besidomintį joga.

Nors gal jis nekaltas, nes po pusvalandžio, kai Bonė nusekė paskui kitus ir vėl įlipo į autobusą, ji laukė ne ko kito, o prie jos priglundančios Hario kojos. Tiesą pasakius, įsitaisiusi sėdynėje jautė palengva ją apimantį nekantravimą.

Teko nusivilti, nes šį kartą jie nesilietė. Įdomu ir šiek tiek nemalonu – ji nenumanė, kaip Hariui tai pavyko. Žvalgydamasi pro langą Bonė lyg netyčia keliu užkliudė jo koją ir Haris tikrai pasislinko toliau.

Buvo aišku, kad pasikeitė traukos jėga. Bonė kažkokiu būdu susigadino reputaciją. Galbūt kaltas sąmojis apie nėštumo laikotarpį.

Sprendžiant iš šviežios Bonės patirties, kai Haris taip sureagavo į jos nusišnekėjimą, galima galvoti, kad jis mažų mažiausiai neteko pilno automobilio vaikų. Ji atsiduso, tada gūžtelėjo pečiais. Todėl ir nesusideda su vyrais. Per daug viskas sudėtinga ir painu. Šiandien graži diena, ji mėgausis ja, kad ir kiek tai kainuotų. Bonė nusišypsojo sau. O gal ir jam.

Paskutines penkias kelionės minutes jų vadovas Vajenas pasakojo apie luvakų kavą, kuri buvo pagrindinė eksporto prekė plantacijos, į kurią jie kaip tik važiavo, tačiau Bonė sėdėjo paskendusi mintyse.

Todėl kai autobusas įriedėjo į dulkėtą automobilių stovėjimo aikštelę ir sustojo šalia kitų aptriušusių autobusų, išsirikiavusių nusvirusių medžių ir vynmedžių pavėsyje, Bonė nusistebėjo, kad čia prasidės kelionė dviračiais.

Ji mąstė apie paskutinį savo mylėtą vyrą ir kaip visas tas fiasko apnuodijo jos gyvenimą. Prisiminė, kaip kvailai jie planavo vestuves. Pirmus dvejus metus taupė, susitarė dėl vaikų, ji atidavė savo santaupas, kad jis, dar šiek tiek pridėjęs, sumokėtų įmoką už jų svajonių namą.

Kai grįžo namo, nuo senelės slaugymo buvo taip nusivariusi nuo kojų, kad nelabai tesuvokė, jog porą pastarųjų savaičių neskyrė jam pakankamai dėmesio. Bet kai ėmė jo ieškoti tikėdamasi žadėtos paguodos, tas vyras buvo dingęs... kartu su jos pinigais. Nors tuo metu pinigai jai visai nerūpėjo.

– Tai pati brangiausia kava pasaulyje.

Na, tada ji negali sau leisti jos paragauti. Bonė atsikvošėjo iš apmąstymų ir nusekė paskui Vajeną per miško tankmę, klausydamasi, kaip gidas pasakoja apie kavos gamybos etapus, medžių rūšis ir vaisius. Visą laiką šalia savęs jautė Harį, kuris neištarė nė žodžio.

Galiausiai jie priėjo narvą, kuriame snaudė įkalintas luvakas. Bonė dirstelėjo į Harį ir sušnabždėjo:

– Kas, po galais, yra luvakas?

Haris pamojo Vajeno pusėn ir nusišypsojo – Bonė pamėgino atsigriebti už tai, ką praklausė.

– Vienai dienai uždarome juos narve, – aiškino Vajenas, – paskui vėl paleidžiame į laisvę. Tik taip iš tikrųjų galima pamatyti šį žvėrelį. Azijos palminės civetos – čia jos vadinamos luvakais – paprastai žmonėms atvažiavus į plantaciją išsislapsčiusios miega.

Visi stebeilijosi į tamsų narvą ir bandė įžiūrėti mažutį kailinį žvėrelį, truputį panašų į oposumą katės snukučiu arba nediduką mangustą.

Bonė sukuždėjo Hariui:

– Nieko nesuprantu. Kaip jis gamina kavą?

Haris pakreipė galvą – ji atrodė nuoširdžiai sutrikusi. Lėtas šypsnys suvirpino jo lūpas.

– Tu nesiklausei.

– Gal šį tą ir praleidau. – Ji patraukė pečiais.

Haris palenkė galvą ir Bonė pajuto jo įdėmų žvilgsnį. Jam buvo linksma, o jai iškaito skruostai. Jis juokėsi iš jos, ne su ja – Bonei tai nepatiko.

– Vajenas jau dešimt minučių apie tai pasakoja.

– Tikrai? – Bonė iškėlė rankas suirzusi dėl jo patyčių. – Pakartok.

Haris vyptelėjo.

– Luvakai yra alternatyva įprastam kavos apdorojimo būdui. Jie perdirba kavos pupeles savyje. – Jis vėl nusišypsojo, nes akivaizdžiai nieko nesuprasdama ji gūžtelėjo pečiais. – Nereikia skinti kavos pupelių nuo kavamedžių, o paprasčiausiai sekioti paskui luvakus su semtuvėliu.

– Jie iškakoja kavą? – Bonė sumirksėjo. – Šaipaisi iš manęs?

Haris garsiai nusikvatojo ir ūmai tarp jų vėl visu stiprumu užsimezgė ryšys.

– Nesišaipau. – Jis patapšnojo jai per petį. – Netrukus galėsi paragauti. Luvakai ėda tik pačias geriausias kavos pupeles ir turi puikią virškinimo sistemą, kuri palieka pupeles sveikas, kol jie... – Haris nutilo ir vėl nusišypsojo, – jų atsikrato.

Bonė pakratė galvą.

– Negali būti. – Kada jie apie tai kalbėjo? Gal Vajenas pasakojo autobuse? Kaip gali būti, kad ta kava pati brangiausia pasaulyje?

– Pupelės nuplaunamos, – ramiai patikino Haris, tačiau jo akyse Bonė matė nuodėmingą linksmumą.

Pakako pažvelgti į Harį ir ji ėmė šypsotis, atgavo savo trapią savigarbą, kurią Džeremis buvo sumalęs į miltus. Tačiau kaip tik dėl to jai vertėjo nešti kudašių.

Bonė susiraukė, o Haris garsiai nusikvatojo.

– Dar vienas iššūkis tau.

Gerti pervirškintų pupelių kavą?

– Nemanau.

– Jungtinėse Valstijose tokios kavos svaras kainuoja gerokai daugiau nei šimtą dolerių. Vargu ar dar turėsi progą paragauti.

Tiesa. O ar norėtų? Bonė nusekė paskui Harį prie kavos staliukų, kur kiti grupės nariai laukė norėdami užsisakyti kavos. Nespėjusi susivokti ji jau sėdėjo greta Hario, o prieš ją garavo puodelis juodo gėrimo.

Visi kiti, rodos, irgi ragavo. Fui.

Bonė vėl apsidairė: portugalės siurbčiodamos kalbino virėjus, visi atrodė patenkinti tuo, ką geria.

Ji vienintelė negėrė. Net Haris laikė delnuose puodelį.

Bonė atsargiai gurkštelėjo.

– Skonis šiek tiek primena moką.

Haris išrietė antakius.

– Nejaugi?

Jis mokėjo erzinti. Bonė pastatė puodelį.

– Na, bent jau paragavau.

Haris numojo ranka ir nebesistengė išlaikyti su šia moterimi atstumo. Bonė buvo sąžininga ir tuo jį žavėjo. Žvelgdama į jį doro žmogaus akimis ji neįstengė nuslėpti nė vienos minties. Štai tau ir sielos veidrodis. Jos akys tarsi žalia neoninė iškaba kuo aiškiausiai atskleidė kiekvieną mintį ir jausmą. Baugu, tačiau nors smulkutė Bonė atrodė irzli ir dygliuota, Haris jautė savo sieloje lyg sėklą bręstantį poreikį apsaugoti ją nuo pasaulio negandų.

Tikėtina, kad ši gležna nerimo piktžolė Bonei išskridus nuvys dėl saulės stygiaus. Tačiau kol kas gali atsiduoti šiems keistiems jausmams, nes ji čia bus tik keletą dienų, o kitų planų jis neturi.

Hario krūtinę ėmė kutenti tylus juokas, kai Bonė ryžtingai nurijo kavos, kurios nenorėjo, gurkšnį. Jis per stalą ištiesė ranką ir suėmė jos delną, o Bonė neištraukė pirštų. Buvo gera jausti ją šalia tokią nuoširdžią ir žinoti, kad šalia jo ji saugi. Jis dėjosi nepastebėjęs, kaip nusivaipė Vajenas, kuris per visą jų pažinties laiką nematė Hario taip atsargiai elgiantis su jauna moterimi.

Bonė neįstengė prisiminti, kada paskutinį kartą laikėsi už rankų su vyru. Jos sužadėtinis tokių švelnybių nemėgo, todėl beveik vertėjo paragauti luvakų kavos, kad patirtum dar nepažįstamą jaudulį.

Tarsi šią minutę ji priklausytų Hariui. Ji beveik užmezgė trumpą atostogų romaną. Po perkūnais. Draugės, gyvenančios Darvine, imtų klykauti iš džiaugsmo.

– Eime, autobusas išvažiuoja, gali palikti paskutinį lašelį. Mums dar reikia išsirinkti dviračius ir prasidės tikrasis smagumas.

Visą kelią iki autobuso jie laikėsi susikibę už rankų – ir tai buvo gera.

Šįkart autobuse Hario šlaunis grįžo į savo vietą ir prigludo prie Bonės šlaunies, o jų keliai draugiškai bumbsėjo vienas į kitą autobusui dardant nuo kalno. Vėl užplūdo toks pat malonus jausmas ir Bonė vogčia nusišypsojo savo atvaizdui lange.

Kaimas, kuriame buvo laikomi dviračiai, atrodė apleistas, bet Haris išrinko jai mažiausiai išklerusį, be jokios abejonės, pasikliaudamas patirtimi, kad patikimiausi ne tie, kurie gražiausiai atrodo, o ir siaurų padangų protektoriai, regis, buvo nauji.

– Truputėlį pavažinėk aplinkui, kol išsirinks kiti, – pasiūlė jis, kai nutaisiusi nervingą miną Bonė atsisėdo ant dviračio.

Ji nevažinėjo daugybę metų, todėl stengdamasi įveikti drebulį keliuose pradėjo minti pedalus. Bent jau lengvai galėjo pasiekti žemę. Portugalė susvirduliavo užsiropštusi ant savo dviračio, atrodė, tuoj nukris, bet Haris sustabdė ją ir dėl saugumo nuleido sėdynę. Bonei patiko, kad jis visais rūpinasi.

Haris, baliečiai gidai ir visi kiti po dešimt minučių jau buvo išsirinkę dviračius, gavo po buteliuką vandens, ir išvykos vadovas leidosi į kelią su ne taip labai pasitikinčiais dviratininkais it ančiukais jam už nugaros. Visi, išskyrus Harį ir lengvojo kultūrizmo instruktorių, mynė pedalus įsitempę. Bonė su Hariu liko užnugaryje tarsi atsiskirdami nuo likusio pasaulio.

Nuokalnė leidosi žemyn iš lėto. Bonė, kaip ir tas kelias, palengvėle atsipalaidavo Hario draugijoje, nors jis kiek sunerimo, kai ji vos neįvažiavo į griovį šalikelėje, netikėtai atsiradusį prieš akis.

– Galėjai nugarmėti griovin. Laikykis kelio vidurio, – paprašė Haris, kai Bonė vėl pasuko prie jo, stengdamasi staigiai išvengti kitos kliūties.

Nuo tada jis visą laiką važiavo iš kitos pusės, kad ji būtų kuo toliau nuo nutekamojo griovio.

– Ak. – Bonė pakėlė nuo vairo ranką ir nusišluostė suprakaitavusį delną į kadaise buvusias baltas kelnes. – Kokia gėda šluostytis prakaitą nenuvažiavus dar nė kilometro.

– Gali būti ir blogiau, – burbtelėjo Haris ir pažvelgė į ją. – Žinai, čia nepasirinksi chirurgo ortopedo.

Bonė nusijuokė.

– Aš neįvažiavau į duobę. Nėra ko nerimauti.

Tiesą sakant, kai liovėsi krivuliuoti į šalis, ji smarkiai atsipalaidavo.

Plieskė saulė, keliu retkarčiais pravažiuodavo kokia nors kaimo transporto priemonė, bet daugiausia dviratininkai riedėjo niekieno netrikdomi ir žvalgėsi į pro šalį skriejančius laukus ir kaimus.

Haris atkreipdavo dėmesį į kaimų šventyklų ypatumus, kelių šeimų namus ir plokštes su gyventojų vardais arkinių vartų viršuje – Bonė jų anksčiau nepastebėjo.

– Tose plokštėse surašyta, kiek šioje valdoje gyvena sūnų su savo šeimomis, kiek yra suaugusiųjų ir vaikų.

Jiems važiuojant pro kitos šeimos valdą Bonė sulėtino dviratį ir šį kartą jai pavyko įžiūrėti mažyčius brūkšnelius, reiškiančius šeimos narius.

– Jėga. Šiuose namuose yra penki vaikai.

– Aha.

Haris atrodė visai patenkintas, kad ji domisi, nors Bonę sudominti nebuvo sunku. Ji džiaugėsi galinti artimiau susipažinti su Balio kultūra. Be to, buvo malonu, kad Haris nori su ja pasidalyti žiniomis.

Jis labai daug kuo žavėjo Bonę.

– Tau rūpi šie žmonės, tiesa? Domiesi jais ne vien iš smalsumo.

Haris linktelėjo.

– Žinoma. Čia praleidau daug laiko, o kiekvienas, pabuvęs ilgiau, pradeda vertinti Balį ir jo žmones.

– Tai kodėl nesusirandi darbo?

– Truputį dirbu. – Jis nesileido į smulkmenas, tik pridūrė: – Mano draugas yra gimęs netoliese esančiame kaime. Kartais vaikai iš ten atlekia pamojuoti važiuojantiems pro šalį. Jie ištiesia rankas, kad suplotume su jais delnais. Neišsigąsk.

Priekyje važiuojantys dviratininkai sustojo. Nuleidę kojas ant žemės visi kaip vienas ėmė svirduliuoti, Bonė buvo ne išimtis. Ji rūsčiai pažvelgė Hariui į veidą, šiam stengiantis paslėpti šypsnį.

– Nė negalvok juoktis.

Bonė nutaisė apsimestinę niaurią miną ir Haris iškėlė rankas tarsi sakydamas: Nė nemanau.

– Dabar važiuosime per kaimą, paskui pati galėsi atpažinti pastatų ir aptvertų plotų, pro kuriuos judėsime, išsidėstymą ir paskirtį.

Bonė nužvelgė atkampų purviną takelį tarp pastatų ir pasijuto kiek nejaukiai, kad įsiveržė į privačią teritoriją. Visur darbavosi žmonės, tačiau nė vienas iš jų nesipiktino pašaliniais.

Gyvenvietė atrodė išsisklaidžiusi ir primityvi. Vieta, nemačiusi prabangos, kuria Bonė nė nesusimąstydama mėgavosi kiekvieną dieną. Laimingi vaikai šūkaliodami iš džiaugsmo lakstė pirmyn atgal, o jaunas tėvas šypsojosi jiems pindamas su mažuoju sūneliu siauras bambukines juosteles.

Bonė pritildė balsą ir palinko arčiau Hario.

– Kaip jie čia užsidirba pinigų?

– Daro įvairius dirbinius iš bambuko. – Jis pamojo į milžinišką storų bambukų sąžalyną gatvės gale. – Štai šis vyras, Devis, yra patyręs pynėjas, jo bambukiniais dembliais išklojamos įvairios paskirties pastatų vidinės perdangos. Kai grįši į viešbutį, pažiūrėk ir pamatysi, kad tavo kambario lubos iškaltos tokio pinto bambuko danga, atgabenta iš panašaus kaimo. Devio darbai turi didžiulę paklausą.

Bonė nusišypsojo jaunajam baliečiui, o kai suvokė, kad jo sūnus stengiasi padaryti tokį pat dirbinį kaip tėvas, tik mažesnį, jos šypsena nevalingai paplatėjo. Berniukas kruopščiai pynė susikaupęs, suraukęs smulkutį veidelį.

Tėvas prabilo Balio kalba, Haris nusijuokė ir kažką atsakė, tada atsigręžė į Bonę.

– Jis sako, kad dabar sūnus uoliai darbuojasi, bet netrukus jam įgris ir ims išdykauti.

– Kur jo motina?

Haris parodė į dirbtuves po stogine priešais.

– Ji tolėliau su jo senele ruošia bambukų juosteles. Kiekvienas kaimietis prisideda prie darbo eigos: tarkim, vyras, kuris dabar stovi prie bambukų, juos pjauna, kiti skaldo pusiau, paskui į ketvirčius, tada perduoda kitiems, kurie skaldo vis perpus, kol gauna juosteles, tinkamas Deviui dembliams pinti.

Jie žingsniavo pro atskiras darbo vietas, turistai spragsėjo fotoaparatais, žiūrėjo į dirbančius kaimiečius, Haris visą laiką šnekučiavosi su vietiniais jų gimtąja kalba, šypsojosi, kreipėsi į juos vardu.

Bonė su įdomumu stebėjo, kaip sutikti žmonės sveikinasi su Hariu, tapšnoja per nugarą, šaukė jį, nors jis buvo čia laikinas gyventojas. Ėmė spėlioti, ar jis kada nors mąstė, kada išvažiuos ir kaip toliau gyvens.

Bet kodėl jai tai turėtų rūpėti? Pajuto prabudusią krikščionišką pareigą išgelbėti Hario veikliąją prigimtį, tačiau tuoj užgniaužė savo norus.

Gana. Haris jai nepadėkotų, be to, tai ne jos reikalas. Jis – tik atsitiktinai jos sutiktas vyriškis. Tačiau giliai širdyje ji skausmingai troško pamatyti jo retkarčiais švystelinčią užuojautos ieškančią pasimetusią sielą, kurią mėgino paslėpti. Bonė atsikratė šių minčių ir nukreipė dėmesį į kaimo gyvenimą.

Pasigrožėjo vienos šeimos įsigyta karve, vyriausiojo sūnaus pasididžiavimu, džiaugsmu ir, anot Hario, didele investicija. Karvė ramiai atrajojo ir dėbsojo į juos iš atskirto dengto gardo – patenkintas gyvulys ilgomis blakstienomis, gyvenantis Utopijoje.

Kiaulės kriuksėjo purvinuose aptvaruose, po kojomis bėgiojo vištos, gainiojamos gaidžio raudona skiautere – Haris paaiškino Bonei, kad žmonų pareiga rūpintis kitais gyvuliais, o vyrų rūpestis – karvė.

Atrodė, Haris nuolat kursto jos susidomėjimą, nes vis papildydavo gidą, šiam pasakojant apie kokią nors tradiciją ar užsiminus apie apeigas, už kurias buvo atsakinga kiekviena šeima.

Ir dabar, kai Vajenas nupėdino tolyn, Haris paaiškino smulkiau:

– Kartais šeimai tenka taupyti metų metus laidojimo išlaidoms. Tai gali kainuoti tiek kiek viena karvė. Tačiau šeima džiaugiasi galėdama kremuoti savo artimąjį pagal visas apeigas.

Bonė apsižvalgė po ištuštėjusią gyvenvietę.

– O jeigu žmogui mirus jo šeima neturi pinigų laidotuvėms?

– Tada jis palaidojamas laikinai, metams arba dviem, ir ekshumuojamas, kai šeima gali sau tai leisti. Būna, kad tuo metu miršta kitų šeimų nariai, tada laidotuvės rengiamos drauge, o išlaidas pasidalija kelios šeimos. Bet tai būtina norint pagerbti protėvius.

Haris pamojo kitam jaunam vyrui ir stabtelėjo persimesti keliais žodžiais, o Bonės žvilgsnis užkliuvo už jaunos nėščios moters, tyliai sėdinčios trobelės tarpduryje ir pjaustančios imbierą.

Bonės dėmesį patraukė, kad ji atrodo keistai ištempusi kaklą, ir priėjo pasisveikinti.

Jaunoji moteris greitais užtikrintais judesiais lupo pilkšvą šaknį, tačiau kas keletą minučių jos veidas persimainydavo ir ji pažvelgdavo sau į pilvą. Pakėlusi akis greičiausiai išvydo susirūpinimą Bonės akyse, nes papurtė galvą, tarytum tikindama, kad viskas gerai.

Bonė leido sau pažiūrėti žemyn ir pabandė nustatyti nėštumo laikotarpį. Be jokios abejonės, beveik pati pabaiga, bet kūdikis nedidelis. Haris nuėjo pasišnekučiuoti su portugalėmis, o Bonė pamažu patraukė prie tarpdurio.

– Sveika. Aš – Bonė. Apgailestauju, bet nekalbu balietiškai.

– Aš – Mardė. – Jaunosios moters balsas buvo švelnus, Bonės laimei, ji gana drąsiai prabilo angliškai. – Prieš ištekėdama dirbau restorane ir gerai kalbu angliškai.

– Esi labai gabi. Aš indoneziečių kalbos taip ir neišmokau, moku pasakyti tik labas ir labas rytas. – Bonė nusišypsojo. – Ar kūdikis tau sukelia skausmų?

Švelniai šypsodamasi Mardė žvilgtelėjo sau į pilvą.

– Truputėlį. Bet gims tik kitą mėnesį. Po truputį paskauda kiekvieną dieną visą šią savaitę, viliuosi, kad ir dabar tuoj aprims.

Ketvirtas skyrius

Sprendžiant iš to, kaip pasikeitė Mardės veidas, Bonė suabejojo, kad skausmai liausis.

Bonė laukė, kol jaunoji moteris atsipalaiduos. Visai normalus sąrėmis, – pagalvojo. Jam praėjus, tarė:

– Gal ji arba jis nusprendė gimti šiandien.

Mardė nudelbė akis į rudas dulkes po kojomis.

– Tik ne šiandien. Mano vyras išvykęs į darbą, reikia susitaupyti pinigų. Dar negalime sau leisti samdyti pribuvėjos.

Bonė abejojo, ar tai įmanoma, juk su gamta nepajuokausi.

– O ligoninė?

Mardė ramiai pakratė galvą, į kuodą susukti tankūs juodi jos plaukai sujudėjo.

– Ligoninėje tektų mokėti dar daugiau. – Jos veidas vėl persikreipė ir Bonė suraukė antakius.

– Man panašu į gimdymą, – tyliai suniurnėjo ji. Buvo mačiusi ne vieną gimdančią moterį. – Ar ir anksčiau sąrėmiai buvo tokie dažni ir stiprūs?

Mardė papurtė galvą ir šį kartą nuostabiose rudose jos akyse Bonė išvydo ašaras.

– Aš truputį bijau.

Baimė gimdyvei – nereikalingas dalykas.

– Ar tavo anyta namie?

Mardės kuodas vėl šiek tiek sujudėjo.

– Mirė jį gimdydama. Todėl jis ir nori pasamdyti pribuvėją. Jo senelė namie, bet ji prastai mato. Yra jo brolio žmona, ji vieną sūnų pagimdė ligoninėje.

Bonė troško apkabinti moterį, tačiau nenorėjo trukdyti, jei yra nepageidaujama.

– Aš esu akušerė iš Australijos. Gal galėčiau tau padėti?

Bonė dirstelėjo per petį, vildamasi pagauti Hario žvilgsnį, bet jis toliau pokštavo su merginomis iš Portugalijos.

Ji metė į jį nevilties kupiną žvilgsnį. Haris nutilo ir pažvelgė jos pusėn, tarsi būtų jį palietusi arba ką nors sviedusi. Netaręs nė žodžio perėjo per kelią ir atsistojo šalia jos.

Linktelėjęs Mardei Haris palinko prie Bonės ir tyliai paklausė:

– Viskas gerai?

Bonė akimirką pasijuto priblokšta. Sutapimas? Telepatija? Ji neturėjo nė menkiausio supratimo, kaip tai pavyko. Haris kažką pajuto ir tučtuojau prisiartino. Ją užplūdo nerimas suvokus, kad nebyliai jį prisišaukė. Pernelyg stiprus ryšys.

Ne. Tik sutapimas, nieko daugiau.

Bet ji nuginė šią mintį ir ėmė galvoti, ką daryti, nes Mardė dar kartą šaižiai įkvėpė.

– Privalome surasti Mardės vyrą, jai prasidėjo gimdymas.

Dabar jau Bonei neliko abejonių. Vien pažvelgęs į Mardę bet kas būtų galėjęs pasakyti, kad tai ne paruošiamieji sąrėmiai. Bonė galėjo lažintis iš savo skolinto dviračio, kad kūdikis gims šiandien.

– Jis išėjęs uždarbiauti, kad sutaupytų pinigų pribuvėjai.

Bonės nuostabai, Haris išbalo, bet tuoj pamėgino susiimti. Jis prisimerkė ir ji beveik regėjo, kaip mintyse svarsto galimybes. Kaip nerūpestingas banglentininkas, labai greitai susigaudė.

– Nuvešiu tave į ligoninę. Atsarginis dviratininkų automobilis stovi lauke.

Vieniša ašara nuriedėjo Mardės skruostu.

– Aš nenoriu važiuoti į ligoninę be savo vyro. Palauksiu jo.

– Ligoninė brangiai kainuoja, – tyliai tarė Bonė lyg visiškai suprantamą dalyką, Haris pažiūrėjo į ją ir linktelėjo galvą, bet atrodė nusiminęs.

Jis pasitrynė kaklą.

– O ar tas kūdikis palauks, kol tavo vyras grįš? – paklausė Haris to, apie ką ir Bonė galvojo.

Mardė užgniaužė dejonę, o Haris dirstelėjo į Bonę.

Visiškai netikėtai jo akyse ji pamatė tai, kas buvo panašu į siaubą. Tačiau Bonė žinojo, kad paprasti žmonės dažnai sutrinka susidūrę su kūdikio gimimu, kuris apipintas mitais ir klaidingomis nuostatomis.

– Gimdymas – įprastas procesas, – nesusilaikė nepasakiusi. – Gal galėtum pakviesti Mardės svainę? Ir gydytoją, jei tokį rasi. – Ji paėmė Mardę už rankos. – Geriau eikime į tavo namus ir sukraukime tai, ką reikės pasiimti, kai pasirodys tavo vyras.

Iš tikrųjų Bonė norėjo pamatyti, kur bus galima priimti kūdikį, jeigu procesas bus greitesnis, nei jie tikisi.

– Tai galime padaryti, – sušnabždėjo Mardė ir atsargiai atsistojo praėjus naujam sąrėmiui.

Bonė panaršė mintyse, kokius daiktus turi su savimi ir kas galėtų praversti, bet turėjo tik ant liemens užsisegamą krepšelį, kuriame nedaug kas tilpo.

Ji mintyse save papurtė. Haris ką nors sugalvos, jeigu paprašys. Svarbiausia patogiai paguldyti Mardę ir bent šiek tiek parengti ją netikėtai skubotam kūdikio pasirodymui.

Ankstyvas kūdikio gimimas nebuvo retas reiškinys atokiose Australijos vietovėse, todėl Bonė nelabai sutriko. Nors būtų neblogai, jei aplinkui sukiotųsi gydytojas, su kuriuo galėtų pasidalyti našta kilus sunkumams. Ji abejojo, kad turi teisę dirbti akušere svetimoje šalyje.

Haris nuėjo ieškoti Mardės svainės ir piktinosi žiauriu likimu.

Kodėl dabar, kodėl čia, kodėl jam esant? Aišku, gerai, kad susidūrusi su gimdymu Bonė išliko rami – tai būdinga akušerėms, bet jai neteko patirti to, ką išgyveno jis. Haris mažiausiai troško, kad trečiojo pasaulio kaime medicina pasirodytų esanti bejėgė. Jis gydytojas, neturės teisės nusišalinti, bet turbūt vis tiek nepajėgs pakeisti baigties.

Nevertėjo jam čia su Bone važiuoti. Tai jo paties kvaila klaida. Žinojo, kad moterys – gyva bėda, kurios reikia vengti.

Pamatęs ieškomą asmenį, Mardės svainę, Haris paspartino žingsnį. Jei skubiai surastų Mardės vyrą, gal dar pavyktų laiku nugabenti ją į ligoninę. Nors jeigu teisingai perprato Bonės veido išraišką, ji tuo abejojo. Jis taip pat.

Bonė su Marde paliko kaimelio dirbtuves ir nužingsniavo siaura gatvele šeimos namų link. Bonė suskaičiavo keturis pastatus mažesnėse valdose. Vienas namas buvo aukštesnis už kitus, su stačiais laiptais, vedančiais į ankštą verandą.

Mardė pagavo Bonės žvilgsnį.

– Mano vyro senelių namas. Jų namas aukštesnis už kitų, tai pagarbos ženklas. Kaip pridera.

Mardė dūrė į apvalų spindintį akmenį iš upės, gulintį stačių laiptų kairėje prie namo.

– Ten užkasta mano vyro sūnėno placenta. Mano vyro užduotis – paimti ir užkasti mūsų kūdikio placentą po šiais laiptais.

– Vadinasi, vienas akmuo – vienas anūkas?

– Teisingai. O jeigu gims mergaitė, jos placenta bus užkasta dešinėje laiptų pusėje.

Bonė šyptelėjo. Jai tai patiko. Įstabus penas akušerės sielai. Vertinga informacija, įdomu, ar Haris apie tai žino.

Kitame pastate, pro kurį praėjo, viena šalia kitos buvo įrengtos dvi skurdžios virtuvėlės ir Mardė dirstelėjo vidun. Nors ir sunerimusi ji nusišypsojo.

– Ši virtuvė mano, o kita priklauso vyro brolio žmonai Niomenai. Sakoma, kad nebus ramybės, jei dvi moterys turės tilpti vienoje virtuvėje.

– Išmintingi žodžiai. – Bonė irgi jai nusišypsojo. – Kaip suprantu, čia visi gyvena arti vienas kito.

– Šeima Balyje labai svarbu. – Jos abi nusiavė batus ir Mardė pamojo Bonei kopti laiptais į kambarį, kuris veranda buvo sujungtas su kita patalpa. – Čia mano namai. Visi viską žino apie vienas kitą. Mes dalijamės džiaugsmais ir vargais. Niekaip to neišvengsi, kai gyveni taip ankštai.

– O kas tas pastatas, panašus į dengtą pakylą?

– Ten atliekame apeigas. Ten bus palaimintas ir mano kūdikis, kai jam sukaks trys mėnesiai ir jis pirmą kartą galės paliesti žemę.

Bonė nesusivaldė ir užsikabino už šios minties.

– Turi praeiti trys mėnesiai, kol kūdikis gali paliesti žemę?

Mardė linktelėjo.

– Jei padarys tai anksčiau, jį gali apspisti piktosios dvasios.

Bonė būtų galėjusi lažintis, kad jos gimtinėje kai kurie tėvai su tuo nesutiktų, tačiau įžvelgė tokio papročio reikšmę, kai vaikas jaučia, jog pora rankų visada šalia. Nieko keista, kad Balio gyventojai tiek daug šypsosi: jie žino, kiek šilumos ir rūpesčio jiems skiriama nuo pat gimimo.

Mardė sustojo ir atsirėmė į durų staktą. Bonė ramiai laukė greta ir leido mintims nuklysti į tolimą erdvę, kurion leisdavosi laukdama drauge su moterimi. Mąstydama apie kitus dalykus neužsisvajodavo. Tai greičiau buvo būdas neeikvojant jėgų ir neblaškant moters ištverti tą akimirką. Tiesiog taip būdavo, kol ji laukdavo.

Skausmas aprimo. Mardė įėjo į namą kaip tik tuo metu, kai pasirodė Haris su jos svaine Niomena, kuri tuoj pat užbėgo laiptais padėti.

Moterys apsikabino. Bonė nuėjo į verandos kraštą, o Niomena pastvėrė keletą sarongų ir butelį vandens.

Būsimoji motina stabtelėjo ir vėl atsišliejo į savo svainę, o Bonė palinko prie Hario.

– Ar jos vyras atvažiuos?

Haris linktelėjo, atrodė įsitempęs it styga.

– Turėtų netrukus pasirodyti.

Gerai. Tačiau Bonė abejojo, kad kūdikis palauks.

– Na, Hari, ar kada nors tau teko dalyvauti gimdyme?

Jo veidas apsiniaukė ir Bonė suraukė kaktą. Prasti reikalai. Todėl išgirdusi, kaip jis atsakė ne, ji kone

nustebo.

– Mat kaip. – Bonė neparodė nustebimo. – Tada aišku, kodėl nerviniesi. Viskas bus gerai.

– Ne, ačiū. Geriau vežam ją iš čia.

Hario veidas atrodė sustingęs, tarsi akmeninis, kaip tą dieną prie baseino, kai ji pirmą kartą jį išvydo. Dėjosi dalykai, kurių ji iki galo neperprato, deja, buvo netinkamas metas klausti.

Bonė uždėjo delną Hariui ant rankos ir pažvelgė į jį.

– Mes susitvarkysime. – Bonei iš tikrųjų jo pagailo. – Ji nevažiuos į ligoninę be vyro. Bijau, kad jau vis tiek per vėlu.

Bonei atrodė, kad Haris ją girdėjo, bet jis po kurio laiko papurtė galvą lyg atsipeikėjęs iš transo.

– Ne per vėlu. Aš nesu kvailas. Čiumpam ją ir važiuojam.

Bonė vėl palytėjo jam ranką.

– Hari, paklausyk manęs, – ji kalbėjo labai tyliai, kad netrukdytų sąrėmius kenčiančiai moteriai. – Ką tu siūlai? Priimti kūdikį tame aptriušusiame autobuse?

Bonė matė, kad tą akimirką Haris iš tikrųjų ją suprato, suvokė jos žodžius, susitaikė su tikrove ir artėjančiu gimdymu. Jis pirštais persibraukė plaukus, palengva jo veidas sušvelnėjo, nors buvo galima neabejoti, kad tikrai netroško susidurti su tuo, kas neišvengiama. Paskui Bonė išvydo blykstelėjusį skausmą, kurį Haris žaibiškai paslėpė.

– Tu teisi. Atsiprašau. Akimirką sutrikau.

– Turėjai išties skaudžių išgyvenimų, – tyliai prabilo ji. Čia glūdėjo didesnė paslaptis, nei ji tikėjosi. – Hari, kuo galėčiau tau padėti?

– Niekuo. – Jis pažvelgė į ją, bet tuoj nusuko akis. Visi apsauginiai barjerai, saugantys nuo Bonės užuojautos, buvo savo vietoje. – Tai ko tau reikės?

Jis teisus. Ko gero, ji klaidingai suprato. Tokio atsakymo ir buvo galima laukti iš Hario. Ačiū Dievui. Bonė apsičiupinėjo krepšelį prie juosmens ir atitraukė užtrauktuką.

– Nemanau, jog reikės daug ką daryti. Tiesiog noriu čia būti, kad Mardei ir jos kūdikiui nieko nenutiktų. Turbūt praverstų turėti verdančio vandens sterilizuoti siūlams ir peiliui virkštelei nupjauti. – Bonė patapšnojo mažutį buteliuką su rankų dezinfekavimo skysčiu, jį visada nešiojosi rankinėje. – Nors peilį galiu nuvalyti ir su šiuo. – Ji apsižvalgė. – Gali prireikti dubens su šiltu vandeniu nuprausti Mardę po gimdymo.

– O kaip vaistai, juk nieko neturi?

Keista, kad Haris apie tai užsiminė, bet ji tik gūžtelėjo pečiais.

– Mardė sveika, tad vaistų neprireiks. Maitins krūtimi. Tam moterys būna pasirengusios. Mardės kūnas pats susitvarkys. Kodėl jai turėtų nepavykti?

Haris iškėlė rankas.

– Gerai. Tik pamaniau, kad verta užsiminti.

– Nors yra vienas dalykas. Gal pasakytum Mardei ir Niomenai, kad aš esu akušerė ir norėčiau pasilikti, kol gims vaikelis, jeigu jos vyras nepasirodytų laiku? Svarbiausia, kad ji neišsigąstų.

Haris atsiduso.

– Tiek galiu padaryti, – pažadėjo ir tyliau, kad ji viena girdėtų, pridūrė: – Tik tam dar esu tinkamas.

Kai Haris baigė kalbėti, abi moterys sutikdamos linktelėjo, o jų veiduose nušvito palengvėjimas, privertęs jį susiraukti, kai jis vėl atsigręžė į Bonę.

– Einu, paieškosiu siūlų ir vandens.

Mardė tyliai suvaitojo ir Niomena pamojo Bonei užeiti vidun. Moterys ant grindų pataisė siaurą guolį, po apačia tvarkingai suklojo senus sarongus.

Bonė antiseptiku nusiplovė rankas ir pasiūlė kitoms. Tada atsisėdusi šiek tiek atsilošė ir susidėjo rankas. Ji niekaip negalėjo padėti. Matė, kaip po atlaisvintu motinos sarongu juda kūdikis. Tai buvo geras ženklas. Reikėjo laukti.

Kai pasirodė Haris, jos jau buvo spėjusios iš kito sarongo padaryti nedidelę širmą. Senelė taip pat sukiojosi kambaryje.

Haris troško būti bet kur, tik ne čia. Grįžti atgal į gatvę. Eiti pas turistus. Jo nervai tvinkčiojo iš nerimo. Nenormali niekam tikusio gydytojo reakcija, priminė sau, tačiau būtent taip viskas ir pakrypsta negera linkme. Buvo prisiekęs daugiau niekada neatsidurti tokioje padėtyje. Sakė sau, kad neatsidurs, manė lengvai galintis to išvengti.

Haris niekaip nesuprato, kaip Bonei pavyko sulaikyti jį nuo sumanymo čiupti Mardę ir kuo skubiau nugabenti į ligoninę. Nors jeigu Bonė teisi ir Mardė netrukus gimdys, tai mintis, kad kūdikis gims autobuse jiems leidžiantis nuo kalno, buvo neką geresnė.

Ūmai su niekuo nesupainiojamas kūdikio klyksmas atsklido iš kambario Hariui virš galvos, jis pakėlė akis išgirdęs prislopintus laimingų moterų balsus, netgi senelės juoką. Hario pečiai nusviro, jis pasirėmė delnais galvą.

Palengvėjimas plūstelėjo kūnu. Emocijų bangos, kurių nenorėjo jausti. Jautėsi sukrėstas ir kankinosi, kiek nedaug trūko, kad būtų netinkamai pasielgęs. Gal jau pats laikas suvokti, jog privalo atsimerkti ir atviromis akimis pažvelgti į savo nelaimę.

Haris kone apgailestavo sutikęs šią įkyrią akušerę, vis dėlto neįstengė savęs įtikinti, jog tikrai taip galvoja.

Dvasinis palengvėjimas netikėtai virto pasididžiavimu sumaniąja Marde, ramiąja Bone ir tuo, kad ja užtektinai pasitikėjo. Visiškai pasitikėjo.

Bėgančių žingsnių garsas pranešė apie priblokšto Mardės sutuoktinio pasirodymą. Vargšas vyras nusispyrė batus ir užskuodė laiptais aukštyn pasveikinti žmonos ir naujagimės dukters. Haris nusišypsojo išgirdęs Bonei beriamas begalines padėkas. Jis leido garsams srūti kūnu. Išvers, kai juodu liks vieni.

Pagaliau pasirodė Bonė su plačia šypsena veide, jos akys spindėjo iš džiaugsmo, kurį kėlė akimirkos didybė, ir Haris suprato, kaip ji mėgaujasi savo profesija. Jai pasisekė. Tačiau jam nepavyko užgniaužti niauresnio tikrovės blyksnio, įskelto jos sėkmės.

Kai kuriems žmonėms sėkmė taip smagiai šypsosi.

Bonė paliko gyvenvietę pakilios nuotaikos, dar kartą apstulbinta vaiko gimimo grožio ir paprastumo, tyro džiaugsmo, kurį visiems padovanojo naujagimis, ir kad pasisekė pamatyti šį stebuklą.

Tada suvokė, kad dviratininkai nuvažiavo be jų.

– Pasivysime iki pietų. – Haris nusišypsojo, tačiau įtampa neapleido jo bruožų, jis toli gražu neatrodė laimingas ir atsipalaidavęs. – Pamaniau, ne pro šalį pasivažinėti nuokalne gėrintis rytu, užuot stabdžius pakeleivingą automobilį, kad padėtų pasivyti kitus.

– Puiku. – Haris teisus. Jos veide vis dar švietė šypsena, kaip ir po gimdymo, o riedant tolyn viskas nusidažė ryškesnėmis spalvomis, atrodė brangu.

– Spėju, kad gimdymas praėjo sklandžiai?

Bonė girdėjo klausimą, bet prireikė kelių sekundžių, kad atsikvošėtų iš euforijos.

– Kūdikio petukai šiek tiek įsitempę, tačiau tai praeis jį vartant.

Džiaugsmas burbuliavo ir gaudė Bonės viduje, nė už ką pasaulyje ji nepamirš šios dienos.

Pamačiusi, kaip Hario dviratis, kliudęs nediduką kupstą kelyje, atsiplėšia nuo žemės, ji garsiai nusikvatojo.

Gimdymas buvo nepaprastas, Mardė – tikra šaunuolė, o vaikelis toks gražutis ir didžiaakis, kad ašaros vėl užplūdo akis tai prisiminus.

Haris jautėsi kaip tikras šunsnukis. Paniurėlis ir šunsnukis. Troško dalytis Bonės džiaugsmu, bet jo mintys vis grįždavo prie to, kas galėjo nenusisekti. Kas nepavyko praeityje. Buvo taip pripratęs užsisklęsti nuo žmonių, kad nebemokėjo atsiverti. O Bonė turėjo kažką tokio, kas po ilgo laiko vertė atskleisti jai bent menką dalelę savęs.

Tame kaime ji neįtikėtinai su viskuo susidorojo. Haris sudrebėjo pagalvojęs, kad galėjo būti vienas ir jam būtų tekę priimti gimdymą.

Nors pažvelgęs į Bonę pamatė, kad ji šypsosi, akyse pastebėjo blizgančias ašaras, ir tas vaizdas vos nenuvertė jo nuo dviračio. Jis nuvylė ją. Haris privažiavo arčiau.

– Gerai jautiesi?

– Taip. – Jam mestas šypsnys žeidė net labiau nei ašaros. – Tiesiog be galo jaudinanti akimirka.

Gimdymas sugraudino Bonę, ne dėl jo ji ašaroja. Haris pamiršo, kad moterų mąstymas visiškai kitoks negu vyrų.

Jis mažiausiai troško vėl išgyventi nerimą, kuris apima priimant gimdymą.

– Na, man to nereikia, – burbtelėjo Haris ir ji vėl nusišypsojo tarsi suprasdama. Tačiau kaip galėtų suprasti? Bonė nieko nežino.

– Ačiū, kad buvai šalia, Hari.

Jis jautė, kaip tos nelemtos sienos ima byrėti.

– Daugiau nenorėčiau.

– Tai kas gi dabar lepšis? – paerzino Bonė.

Kažkas tarp jų pasikeitė. Po šio įvykio jie jau niekada nebebus svetimi, abu tai suprato.

Ar tikrai jis – lepšis? Be jokios abejonės. Haris nepratarė nė žodžio ir Bonė vėl nusišypsojo.

– Tai šaunu. Ačiū, kad sutikai važiuoti toliau. Būtų graudu lipti į autobusą, kad nugabentų atgal į viešbutį.

– Hmm. – Tada Haris dirstelėjo į ją ir neįstengė nesutikti. Žodžiai išsprūdo dar nė pačiam nesuvokiant, ką ketina pasakyti. – Žinai, tu išties nuostabi.

Bonė pakratė galvą ir į arklio uodegą surišti jos plaukai suvizgėjo.

– Ne aš. Gimdančios moterys nuostabios.

– Nevargink manęs akušerių tauškalais. – Jis užvertė akis.

Bonės veidas surimtėjo, linksmumo sukeltas švelnumas išblėso ir Harį apėmė nuojauta, kad ji išrėš kažką, kas jam nepatiks.

– Taip ir padarysiu. Nebevarginsiu tavęs savo draugija. Rytoj iš ryto išskrendu atgal į Australiją.

– Rytoj? – Ši žinia sudavė skaudesnį smūgį, nei jis tikėjosi. – Maniau, dar turi keletą dienų?

Bonė truktelėjo pečiais ir dviratis susimėtė. Haris pagalvojo, kad ji geriau taip nedarytų.

– Vakar vakare sulaukiau skambučio, esu kviečiama anksčiau pradėti dirbti. – Bonė dirstelėjo į jį. – Pavaduojantis sanitarijos inspektorius atsisakė, todėl išskrendu rytoj, reikia padėti.

Per greitai. Gerokai per greitai. Kaip ironiška. Ji išvyksta į Uluru anksčiau, o dėl to kaltas jis.

– Tai ne tavo rūpestis, kol nepradėjai dirbti.

Bonė metė į jį rūškaną žvilgsnį ir vėl nukreipė akis į kelią.

Ji išvažiuoja. Kaip tik tada, kai jis išdrįso surizikuoti ir atsiverti. Matai, – tarė sau Haris, – tau puikiai sekasi atstumti žmones.

– Ar visada toks buvai? – paklausė Bonė.

– Koks?

– Savanaudis, savimyla.

Šie žodžiai krito į Harį kaip gniūžtės purvo, per kurį ką tik pervažiavo. Atsitrenkė ir prilipo. Ar tikrai jis toks? O gal tik išsigandęs?

Jie riedėjo per kaimą ir du berniukai išlėkė iš kiemo ištiesę rankas. Bonė suktelėjo į šalį, nes buvo išsiblaškiusi, ir vos nesusidūrė su Hariu, kuris lengviau nei ji įstengė išsisukti.

– Ei, atsargiau, – perspėjo jis, bet vis tiek sugebėjo suploti delnais su abiem berniukais.

Džiaugsmingi šūksniai nulydėjo juos keliu ir Haris pajuto, kaip šypsnys suvirpina lūpas. Jam patiko kaimo vaikai.

Bonė nužvelgė priekyje nusidriekusius ryžių laukus ir atsiduso.

– Turbūt sunku čia dirbti.

Štai taip. Bonė jį atstūmė. Pats prisiprašė, bet dabar jau abejojo, ar norėtų vėl patirti tai, ką ji taip lengvai išreiškė žodžiais. Velniškai gerai, kad rytoj ji iškeliauja.

– Sek paskui mane. – Haris pasuko į siauresnį takelį. – Jis veda tarp ryžių laukų.

Jie bumbsėjo akmenuotu šlaitu, bet netrukus kelias vėl pasidarė lygus, kai pasiekė betoninį takelį, iškilusį tarp laukų ir skiriantį vieną ryžių plotą nuo kito. Jų dviračių ratai buvo sulig juosmeniu laukuose triūsiantiems darbininkams, vienas kitas šūktelėjo Hariui, jiems važiuojant pro šalį.

Bonė būtų mielai atidžiau apsižvalgiusi, tačiau buvo pernelyg susikausčiusi, kad nenuriedėtų nuo tako tiesiai į apačioje telkšantį vandenį arba želiančius nendrynus. Bet tai nukreipė jos mintis nuo Hario ir ji tuo džiaugėsi. Ne jos pareiga gelbėti pasaulį. Bonė prisilipdė šypseną pasiryžusi mėgautis saule, veidą gairinančiu vėju ir nekreipti dėmesio į vyrą greta.

Gerai. Ji vėl atrodė laiminga. Haris gėrėjosi, kaip neįnoringai, tarsi skonėdamasi kažkuo nauju Bonė žavisi kraštovaizdžiu ir žvalgosi į dirbančius žmones. Haris it saldainį burnoje vartaliojo jos spontanišką permainą. Pernelyg ilgai nejuto šių dalykų, jie sugėrė niaurius jo jausmus.

Tačiau niekaip negalėjo paneigti, kad po šiandienos įvykių suvokė, jog nesveika užsisklęsti nuo jausmų taip kaip jis, todėl pastebėjo Bonės pasitenkinimą, mokėsi iš jos ir net pradėjo abejoti savo atsiskyrėlišku gyvenimu.

Nors tai buvo ne vien pabėgimas. Svarbiausia, kad Balis gydė jo sielą. Jis mielai parodytų Bonei savo motinos namą. Leistų pajusti ten tvyrančią ramybę. Haris spėliojo, ką ji pasakytų ir kaip priimtų kitokią Ubudo miesto atmosferą.

Jis įniko greičiau minti pedalus stengdamasis pasivyti Bonę, o atsidūręs šalia sutiko jos žvilgsnį.

– Ar šįvakar pavakarieniausi su manimi? – Keista, ką tik jis sugalvodavo Bonei, tučtuojau įgyvendindavo. Pradėdavo veikti dar nespėjęs savęs sustabdyti. Ar reikės daugiau atsiskleisti, jeigu ji sutiks? – Paskui parvešiu tave į Kutą, jei norėsi, netgi rytoj palydėsiu į oro uostą. – Žodžiai biro savaime. Ji sutiks. Pasiūlymas be jokių įsipareigojimų.

Bonė troško pasakyti taip. Žinojo, kad nereikėtų, nes kiekviena minutė, praleista su šiuo sudėtingo charakterio nepaprastai įdomiu vyriškiu reiškė, kad kylant lėktuvui bus tik sunkiau jį pamiršti.

Ji pagalvojo apie Džimbaraną, paplūdimį ir visus tuos žmones, o vidinis balsas pakuždėjo kuo greičiau pasiūlyti atokesnę vietą, labiau tinkamą intymumui, kurio geisti turėjo mažiausiai. Tai kvaila. Geriau pasilikti viešumoje.

– Taip, šįvakar norėčiau. Bet į oro uostą rytoj lydėti nereikia. Pati nuvažiuosiu.

– Kaip nori, – sutiko Haris ir Bonė apsidžiaugė.

Ji tarsi nusibrėžė sau ribas. Šiokias tokias, tačiau ne tokias jau nepajudinamas. Taip, tame buvo paslėptos prasmės, bet apie tai ji nenorėjo galvoti.

– Ką pasakytum, jei pasiūlyčiau persėsti į mano automobilį, kai po žygio autobusas parveš atgal? – Haris dirstelėjo į Bonę tarytum abejodamas, ar sutiks. – Norėtum pamatyti Ubudą? Iki jo valanda kelio.

Bonė dvejojo. Jei priimtų pasiūlymą, sutiktų pradingti su Hariu kažkokiame Balio užkampyje. Su vyru, kurio beveik nepažinojo. Bet jei manė galėsianti atsisakyti progos prieš išvažiuodama praleisti su juo daugiau laiko, apgaudinėjo pati save.

Be to, atrodė svarbu pamėginti jį suprasti, kol dar ji čia. Gal net jam padėti.

– Tolimas kelias važiuoti vakarieniauti.

– Pamaniau, parodysiu tau savo motinos namą. Galėtume nueiti pažiūrėti tradicinių Balio gyventojų šokių arba tiesiog ramiai pavakarieniauti gėrėdamiesi ryžių laukais. Norėčiau, kad pamatytum, kur gyvenu, ir suprastum, kodėl man ten patinka.

Bonė susigriebė sutinkanti. Gal ir kvaila, bet mintis, kad galės artimiau pažinti Harį, buvo tokia intriguojanti, jog nepajėgė atsispirti. O ir nenorėjo, kad diena baigtųsi. Ir taip ne kažkiek laiko liko, ir tai gerai, jei ketina nepasiduoti šio dažniausiai tylaus vyro traukai, vis dėlto ji troško išsiaiškinti, kodėl Haris slapstosi Balyje.

Penktas skyrius

Tą pačią dieną, kiek vėliau po pietų, Bonė žvalgėsi pro langą, o Haris vairavo.

Aplink zujo motociklai, apkrauti beprotiškais nešuliais, jie įvažiuodavo į transporto srautą ir nerdavo iš jo, mandagiai pypsėdavo prašydami praleisti. Ir, rodės, niekas dėl to nepyko.

Vaizdas buvo visai kitoks nei vakarietiškuose miestuose, kuriuose jai teko lankytis. Bonė žvilgtelėjo į Harį, kuris prilėtino praleisdamas jauną motociklininką. Haris atrodė atsipalaidavęs, tačiau budrus ir visai nesijaudino dėl sąmyšio. Kodėl jis ją traukia? Haris – jos buvusio sužadėtinio, karjeros laiptais kopiančio Džeremio, priešingybė, o tai turbūt gerai.

Hario tarytum niekas netrikdė, jis atrodė laisvas, nevaržomas pareigų, išskyrus žmonos šmėklą. Na, bent jau Bonė taip spėjo. Ji nepaklausė, ar jis turi merginą, pati tuo abejojo. Atrodė patenkintas, kad gali lengvai žingsniuoti per gyvenimą. Jis nebuvo panašus nė į vieną jos pažįstamą arba artimesnį bičiulį. Ko gero, tai tiesiog fizinis potraukis.

Būtų saugiausia, jei Haris neatrodytų jai toks tinkamas. Kalbant atvirai, jis smarkiai traukė Bonę, nors vidinis balsas ją perspėjo ir priminė, kad Haris – vyras, o vyrais nevalia pasitikėti.

– Tau patinka čia vairuoti?

Haris nusišypsojo. Dabar jis priminė nekalčiausią mokinuką, neturintį jokių rūpesčių. Turbūt gera, kai gali taip ūmai pasikeisti – tai įjungi, tai išjungi mygtuką.

– Tai tas pats kas derėtis turguje. Tiesiog šypsokis – ir viskas bus gerai. Kai dėl nieko nesinervini, viskas klojasi sklandžiai.

Atrodė, kad Haris kalba iš patirties.

– Užsisklendęs nuo tikrojo pasaulio jautiesi maloniai. Ar todėl čia pasilikai gyventi?

Haris dirstelėjo į ją, paskui nusuko akis.

– Galbūt.

Jis nukreipė kalbą, bet Bonė nenustebo. Iš pat pradžių Haris ją perspėjo, kad neketina leistis į atvirus ir prasmingus pokalbius.

– Atvažiavome į Celuko kaimą. Jis garėja sidabro dirbiniais. Norėčiau užsukti pas draugą kai ko pasiimti.

Haris sumažino greitį, dabar jie riedėjo pro parduotuvių vitrinas ir retkarčiais šmėkštelinčius namus, apjuostus gana aukštomis tvoromis, visur kabėjo skelbimai, bylojantys apie juvelyrinių dirbinių verslą, o kuri moteris gali atsispirti papuošalams? Bonė nebuvo išimtis, todėl sukiojo galvą į šalis žvalgydamasi į parduotuvių vitrinas.

Jie pasistatė automobilį beveik prie pat sienos siaurutėje gatvelėje, vos pakako vietos atidaryti dureles, bet tai nesustabdė Bonės, trokštančios apžiūrėti parduotuvės vidų.

Haris vėl jai nusišypsojo, padėjo prasisprausti iki nediduko priebučio ir pakilti laiptais į parduotuvę. Bonės džiaugsmui, vidus pranoko lūkesčius. Pasijuto lyg atradusi Aladino olą, iki palubės prigrūstą stiklinių spintelių su įvairiausių rūšių ir dydžių sidabriniais papuošalais.

Kai Haris pristatė ją savo draugui Putu, šis pakišo ranką po prekystaliu ir ištraukė mažą dėžutę, kupiną sidabrinių grožybių. Putu žarstė papuošalus, kol rado ko ieškojęs, tada padavė Hariui.

Bonė nematė, kas tai, o kai Haris kilstelėjo dirbinį prieš šviesą, pagalvojo, kad kažkoks gyvūnas. Paplojęs draugui per nugarą Haris padavė pinigus. Tramdydama smalsumą Bonė nusuko žvilgsnį. Parduotuvėje buvo gausu padėklų su visokiausiais sidabriniais papuošalais, į valias prablaškyti smalsią moterį.

Haris priėjo prie jos.

– Atsiprašau, laikiau tave nežinioje, bet norėjau, kad Putu išrinktų patį geriausią. – jis atgniaužė delną. – Norėčiau, kad turėtum šiai dienai atminti. – Atsistojęs šalia ištiesė delną. – Atsiprašau, buvau labai įsitempęs.

Stipriame rudame delne gulėjo sidabrinis pakabutis – mažytis kūdikėlis, susirietęs ir laimingas, dailiai sumeistrautas ir sumaniai pakabintas ant plonytės grandinėlės.

– Koks gražus, – atsiduso Bonė ir nukreipė akis nuo Hario į besišypsantį parduotuvėlės savininką. Ji pajėgė tik žavėtis įmantriu darbu.

– Šiandieniniam gimdymui atminti.

Haris nusišypsojo ir jos kojos atsakydamos sutirtėjo. Dieve mano. Bonė vėl pažvelgė į žvilgančią miniatiūrinę figūrėlę. Duobutės skruostuose, apvalainos kojytės ir rankytės – maža smulkmena, priminsianti jai Harį. Tarsi galėtų užmiršti.

– Ačiū, Hari. – Ji pažiūrėjo į sidabrakalį ir nusišypsojo. – Esate labai gabus.

Haris atsistojo arčiau ir, kaip jau tapo įprasta, Bonės rankų oda pašiurpo. Gal net pasiilgs šio pojūčio, kai išvažiuos.

– Štai. Duokš, užkabinsiu.

Bonė nusisuko ir pakėlė plaukus, kad Haris galėtų užsegti grandinėlę, jai per kaklą brūkštelėję jo pirštai pašiurpino dar nepakilusius gyvaplaukius. Bonė atsitraukė neva norėdama padėkoti juvelyrui, bet iš tikrųjų troško numaldyti įtampą krūtinėje ir bent mintyse pasivėduoti veidą.

Parduotuvės savininkas atnešė veidrodį ir Bonė išvydo savo ir jai už nugaros stovinčio Hario atvaizdą it kokioje nuotraukoje, kuri netrukus taps prisiminimu.

Ji atsigręžė ir instinktyviai siektelėjo pabučiuoti jam skruosto.

– Dėkoju. Pakabutis gražus. Man patinka.

Haris patapšnojo jai per petį ir nusisuko slėpdamas akių išraišką, o Bonė atsiduso.

Ką gi – tai buvo klaida. Haris trumpam užsimerkė. Manė, kad padovanojęs pakabutį išpirks kaltę, kurią jautė neatskleidęs jai tiesos. Tačiau nepavyko.

Iš tikrųjų pasijuto dar blogiau, lyg mėgintų nusipirkti Bonės atleidimą. Juokinga, nes šiai beveik nepažįstamai moteriai jis nieko nebuvo skolingas. Tai kodėl atrodė, kad dar giliau lenda į melo pinkles?

Nes viskam pasibaigus Bonė garbingai pasuks savo keliu palaimingai nenutuokdama, kad per gimdymą jis privalėjo stovėti greta ir padėti jai atlikti pareigą. Tačiau to nepadarė.

Jis melavo nieko nepaisydamas, stengėsi išvengti rizikos, kad kas nors gali nepavykti, apsimetė manantis, jog Bonė – vienintelis žmogus, nusimanantis apie gimdymą.

Haris padėjo jai įsėsti į automobilį, įsitikino, kad užsisegė diržą, o pats įsitaisęs prie vairo stebėjosi, ką, po galais, jis čia su ja veikia?

Kodėl nepamojo jai po išvykos dviračiais padaręs išvadas iš jos įžvalgų arba nenusviedė savo troškimų į pernelyg sudėtingų krepšį, kaip dažniausiai darydavo? Haris nežinojo, tačiau slapta spėjo, kad dar pasigailės tokio sprendimo.

Automobilis vėl įsiliejo į eismo srautą ir jam toptelėjo, kad jo mintyse, kaip ir gatvėje – chaosas.

Bonė žvilgtelėjo į akmeninį Hario veidą ir nusprendė geriau stebeilytis pro langą. Ji užgniaužė dar vieną atodūsį. Tas vyras – kaip linksmieji kalneliai: jaudinantis žemėjančiose kilpose, bet kupinas netikėtų posūkių, kur gali nulėkti nuo bėgių, kai mažiausiai to tikiesi.

Todėl ji nukreipė mintis į kraštovaizdį ir aplinkui verdantį gyvenimą.

Jiems įvažiavus į Ubudą Bonė pamatė, kad pagrindinė gatvė pilna parduotuvėlių. Vitrinų langai prigrūsti rankomis margintų drabužių, paveikslų, dizainerių darbus imituojančių rankinių. Čia veikė gyva galybė restoranų – į valias, kad išblaškytų sumaištį dėl Hario elgesio.

Pravažiavus pro akmenine siena apjuostus rūmus Bonė pradėjo suprasti, kad miestelio centras įsikūręs ant kalno; apžėlęs atogrąžų mišku, su giliomis daubomis, jis skendėjo vešlioje lapijoje. Miestas buvo patogiai įsitaisęs džiunglėse.

Ubudas žadino kitokius jausmus nei arčiau jūros esančios gyvenvietės, Bonė džiaugėsi gavusi progą jį aplankyti. Ir tai neturėjo nieko bendro su troškimu kuo daugiau laiko praleisti paslaptingojo Hario draugijoje.

Romios moterys, pasipuošusios geltonais kaspinais, ant galvų nešė bokštus prekių akmeniniais laiptais aukštyn, ir visur šmėkščiojo širdingos Balio gyventojų šypsenos.

Bonė troško sutelkti dėmesį į ją supančias spalvas, į tai, kas vyksta, ir gerti į save patį tikriausią grožį, tačiau kad ir kaip stengėsi atsispirti, akys krypo į greta sėdintį vyrą.

Ji žavėjosi įdegusiomis Hario rankomis, užtikrintai sukiojančiomis vairą. Kaip lengvai jis nardė pagrindinėje gatvėje, kurioje šurmuliavo tvarkinga netvarka, ir kaip atvykus į Ubudą jo pečiai vėl atsipalaidavo, laikysena tapo ramesnė.

Bonė palietė ant kaklo sidabrinį kūdikėlį. Dovana nukrito kaip iš giedro dangaus, ji abejojo, kad Haris džiaugiasi ją įteikęs. Kadangi neįstengė perprasti jo veido, tai gal ir geriau, jei atstumas tarp jų vėl šiek tiek padidės. Bonė vėl nusisuko į langą.

Jie vilkosi su dabar jau gerokai sulėtėjusiu eismu palei akmeninį šlaito pylimą, paskui per senovinį tiltą, staiga parduotuvės ir transporto priemonės dingo, juos vėl apsupo ryžių laukai.

Haris įdardėjo į siaurutį keliuką ir pakilo į kitą kalvą, o ryžių laukai beveik lietė automobilį. Bonė spėjo, kad greičiausiai jie artėja prie jo namų ir automobilio tyloje tarp jų plūstelėjo silpnos jaudulio bangos. Haris pasisukęs nusišypsojo ir juos siejęs ryšys, rodos, sugrįžo.

Šis vyras kartais taip lengvai persimaino. Tarsi vienu piršto spragtelėjimu tampa tai vienoks, tai kitoks.

Kuo ilgiau jie važiavo, tuo reikšmingesnis atrodė jų atvykimas. Bonė priminė sau, kad šiose apylinkėse Haris – gerai žinomas asmuo, todėl visai nekvaila sėdėti šalia jo ir važiuoti kažkur, iš kur pati nežino, kaip sugrįš. Bonei nė netoptelėjo, kad Haris galėtų jėga versti ją ką nors daryti. Ji pasitikėjo juo, nors ir nesuvokė kodėl. Tiesiog pasitikėjo.

Ar dar kas nors bus su jais? Ar jie abu mąsto tik apie ramią vakarienę, o gal ir Hario galvoje sukasi mintys apie intymesnius dalykus? Ar turėtų sau priminti, kad ji – paranojiška moteris, gavusi iš vyro skaudžią pamoką?

Bonė vogčia pašnairavo į Harį, kai šis pasuko galvą dešinėn. Tikriausiai jis nenutuokia apie permainingus jausmus, kuriuos ji slepia po akiniais nuo saulės, nes pati nepajėgė surikiuoti savo minčių, tai kaip išdrįstų jomis pasidalyti.

Laukų darbininkai mojavo Hariui, jis mojo jiems atgal, o Bonė dairėsi aplinkui kaip tikra turistė, kokia iš tikrųjų ir buvo, tačiau jos žvilgsnis vis grįždavo prie Hario rankų. Pamačiusi jį pirmą kartą ji tarsi pajuto ryšį su šiomis rankomis... kol galiausiai išvydo žiedą. Absurdiška. Neįmanoma jausti geismo kažkieno rankoms.

Pagaliau jie atvyko ir privažiavo kaip įmanoma arčiau. Hario namas stovėjo ant pakylos, buvo iš baltai dažyto akmens, šlaitiniu stogu, su verandomis iš abiejų pusių. Jis negalėjo privežti iki pat durų, todėl jie žingsniavo akmenimis grįstu keliuku ryžių lauko pakraščiu. Bonė matė po ryžių ūgliais telkšančiame vandenyje smagiai plaukiojančias antis.

Haris pravėrė vartelius ir Bonė pajuto, kaip nusviro pečiai, nes nuo pat pirmo žingsnio į sodą juos apgaubė stebuklinga ramybė ir tyla.

Atrodė, kad žengia po žalia ramybės skraiste. Kaip netikėta ir neapsakomai malonu. Hario delnas gulėjo Bonei ant liemens, o ji stovėjo ir gėrė į save ramybę, net jo buvimas šalia įsiliejo į bendrą visumą.

– Nieko nuostabaus, kad tau čia patinka, – tyliai prašneko Bonė ir papurtė galva regėdama tokią tobulybę. Nupjauta žolė, šlaituoti sodo pakraščiai, maži kriokliukai, fontanai, nesuskaitoma daugybė akmeninių altorėlių su smilkalais ir žydintys jostrai, viskas sutvarkyta be galo skoningai.

Haris su palengvėjimu atsiduso. Gerai, kad ją čia atsivežė.

– Eime vidun. – Jis jautė, kaip užplūsta pasitenkinimas, kad Bonė suprato, kas paskatino jį čia pasilikti.

Haris į viską pažvelgė jos akimis, stabtelėdamas prie kiekvieno jam patinkančio daikto ir naujai jį įvertindamas.

Akmeniniai laiptai su granitiniais liūtais iš abiejų šonų vedė į plytelėmis dailiai išklotą verandą, aukštai išsikišusią virš slėnio. Žemai žemai it sidabrinis kaspinas pro vešlų, tarp terasinių ryžių laukų žaliuojantį atogrąžų mišką vinguriavo siauras upeliukas.

Toliau palei verandą, kelių akrų plote, išklotame plytelėmis, nendriniai baldai su minkštomis pagalvėlėmis kantriai laukė atsitiktinio lankytojo, užsigeidusio patogiai išsidrėbti ir pasinerti į prieš akis atsiveriantį vaizdą.

Bonei žvalgantis po Hario namus bendrumo jausmas stiprėjo. Tarsi būtų prasivėręs dalies jo esybės langas, padedantis jį suprasti.

– Ačiū, kad mane atsivežei, Hari. Čia nuostabu.

Tada pasirodė tikriausiai jau septintą dešimtį skaičiuojantis išsišiepęs balietis, svetingai ištiesęs į Bonę rankas. Haris prabilo jai per petį:

– Ketutai, čia panelė Bonė. Ji – akušerė, rytoj grįžta į Darviną.

Ketutas palenkė galvą ir šiltai nusišypsojo.

– Sveika atvykusi, panele Bone. Nepaprastai malonu su jumis susipažinti. Ateikite, sėskitės, aš jus abu pavaišinsiu arbata, kad atsigautumėte po kelionės.

Na, dabar jau aišku, kas dar bus šiuose namuose, – pagalvojo Bonė ir nuslopino graudų nusivylimą, kad jie neliks vieni. Tada prisiminė, kaip Haris minėjo savo motinos namų prižiūrėtojus. Turėjo įsidėmėti.

– Sveikas, Ketutai. – Bonė įsitaisė ant prabangių pagalvėlių ir pažvelgusi į Harį kilstelėjo antakius. Viską įvertinusi nebyliai ištarė: Oho. – Arbatos neatsisakyčiau. Dėkoju.

Ketutas nusišypsojo ir skubiai pasišalino.

– Pamaniau, arbatą gersime čia. – Haris pamojo į atsiveriantį vaizdą. – Paskui galėsi apsidairyti ir nuspręsti, kur pageidausi vakarieniauti. Jei vis dėlto norėsi čia pasilikti, pasakysime Ketutui greitosiomis ką nors paruošti. Jis – puikus virėjas.

Bonė užvis mažiausiai troško vakarieniauti bruzdesio pilname restorane, bet ten tikrai jaustųsi saugesnė – apsaugota nuo pačios savęs. Čia, ji žinojo, kiltų pagunda dirstelėti pro Hario vienatvės sienos plyšius, suprasti, kodėl šis vyras ją taip traukia, kodėl ji nerimauja dėl jo vidinio liūdesio, kurį jam sekėsi slėpti nuo viso pasaulio, tik ne nuo jos, ir kaip ji galėtų jam padėti. Kiekvieną kartą, kai viešumoje ji pasijusdavo esanti arti atsakymo, Haris užsisklęsdavo nuo jos ir atsitraukdavo. Ar jai būtina taip nerimauti? Kita vertus, ar įstengtų susivaldyti? O jeigu Hariui atsivėrus jie taip suartėtų, kad taptų nepalyginamai skaudžiau rytoj išskristi?

Ne, jai to visai nereikėjo.

– Galime eiti į miestą. Netoliese yra daugybė restoranų. Aš neišranki.

– Tikrai neišranki. – Haris žvelgė į Bonę, kuri suprato dviprasmybę ir apstulbusi sumirksėjo, jos sutrikimas įgavo ironišką atspalvį. Jam sunkiai sekėsi flirtuoti, ypač su šia moterimi. Draugams tai atrodytų labai juokinga. – Tu nekalta, kad man sunku tave perprasti. Gal nebesugebu. – Haris gūžtelėjo pečiais. – Grįžkime prie vakarienės. Jei tikrai neprieštarauji, valgykime čia. Galėsime pasivaikščioti po sodą. Aprodysiu tau namą, gėrimais pasimėgausime įsitaisę ant pakylos, išeinančios į slėnį. Ketutas bus patenkintas gavęs progą parodyti, ką sugeba, o naktinį Ubudą pamatysi, kai vešiu tave atgal į viešbutį.

Bonė nukreipė žvilgsnį į upę apačioje ir stengėsi išlikti rami... arba bent jau tokia atrodyti. Sunkoka, kai kelis beveik liečiasi prie šalia sėdinčio Hario. Įtampa tarp jų burbuliavo it puodas sriubos. Milijonai mažyčių burbuliukų judėjo po oda pajutus sustiprėjusį Hario kūno karštį. O dar tokia intymi aplinka. Jo namai. Svetima šalis. Jie vieni, išskyrus namo prižiūrėtojus.

Užplūdusi nuotaika dar labiau sustiprėjo, kai sugrįžo Ketutas su šviežia imbierine arbata ir puikiu pyragu su įvairiausių augalų sėklomis. Jam pasišalinus, juodu su Hariu vienu metu prabilo ir Bonė nusikvatojo.

– Imk pirma... – pasiūlė Haris.

Bonė apsimestinai nekantraudama čiupo pyrago gabalėlį, kad tik praskaidrintų nesmagią akimirką.

– Vakarienės nė nenorėsiu.

Hario žvilgsnis ją sušildė.

– Iki rytojaus skrydžio ketinu tave atpenėti.

Tai abiem priminė, kad ji išvažiuoja, paskui Hario žvilgsnis nukrypo jai į lūpas. Jau geriau jis nebūtų to daręs, Bonė stengėsi galvoti apie savo neišvengiamą išvykimą. Haris koja vėl užkliudė jos kelį, tyčia, ir Bonė pajuto dar stipresnį karštį, tvoskiantį pro jo džinsus, ir smarkų jaudulio pliūpsnį – visada tai prisimins galvodama apie Harį. Kaip nesąžininga. Vargšas Džeremis niekada nekėlė jai tokių pojūčių.

Jie pažvelgė vienas į kitą ir tarsi kažkokie nematomi siūlų kamuoliukai ėmė skraidyti nuo vieno prie kito, šokdami kažkokį painų šokį ir apraizgydami juodu, kol galiausiai Bonė pasijuto atsidūrusi savotiškame kokone, kuriame ją įkalino jųdviejų bendra paslaptis. Juokinga. Juk jos su Hariu niekas daugiau nesiejo, tik šios dienos išgyvenimai.

Jos žvilgsnis irgi nuslydo prie Hario burnos, tų nuostabių lūpų, kuriomis grožėjosi Džimbarane, o pamačiusi jį šypsantis iš karto nuraudo. Haris pakilo ir Bonė pasijuto stovinti šalia, jis paėmė ją už rankos, pritraukė artyn ir ji prisiglaudė prie jo klubu.

Bonė atsidūrė Hario glėbyje, jie taip ir stovėjo verandoje. Jis nesišypsodamas žvelgė jai į veidą, o akys pasidarė tamsiai mėlynos, paslaptingos ir žadančios. Bonė priminė sau, kad taip yra dėl išsiplėtusių vyzdžių – fiziologinis veiksnys, ne koks nors stebuklas.

– Noriu tave pabučiuoti, – sukuždėjo Haris ir ji pajuto kone kūnišką glamonę.

Bonės širdis šoktelėjo, suspurdėjo ir vėl ėmė ritmingai plakti. Burna išdžiūvo.

– Kodėl?

Jis nusišypsojo akimis, bet ne lūpomis.

– Manau, kad mums abiem patiktų.

Viešpatie Dieve, taip.

– A...

Haris palinko arčiau. Pačią paskutinę akimirką Bonė užsimerkė, kad geriau pajustų, kaip švelniai priglunda jo lūpos. Tai buvo pažįstamas jausmas, nors keista, nes tai – pirmas jųdviejų bučinys. Visai neatitinkantis jos lūkesčių ir drauge gerokai juos pranokstantis.

Haris buvo pirmas vyras, su kuriuo ji bučiavosi po Džeremio. Užuot mėginęs pareikšti savo vyriškas teises – tai visada trikdydavo Bonę ir versdavo trauktis, Haris susilaikė ir savo galių nedemonstravo. Bonė vis tiek jautė jo slaptą ryžtą, tačiau tai buvo be galo subtilu. Ją pavergė kantrumas, įtraukė ramybės pojūtis, apėmęs įžengus pro sodo vartus. Jautėsi esanti savo vietoje. Čia, Hario glėbyje. Ir bučiavosi taip, kaip jis leido jai pasirinkti.

Neįprasta mintis. Bonė nedrąsiai pravėrė lūpas ir lyžtelėjo Hario liežuvį. Tik pakuteno. Jo globiančios rankos įsitempė, iš gerklės išsprūdo tylus garsas, jis prispaudė ją arčiau prie savęs. Kita ranka Bonė nevalingai apsivijo jo kaklą.

Bučinys palengva gilėjo, skleidėsi, virto kažkuo apčiuopiamai gyvu, maitinančiu ir praturtinančiu Bonės sielą. Jų abiejų sielas, – nusprendė ji glausdamasi arčiau, nebepajėgdama atsispirti Hario krūtinės traukai. Ji atsiduso apimta darnos, bendrumo ir džiaugsmo – to ji dar nebuvo patyrusi.

Ūmai lyg perspėjimas kaip netikėtas vasaros lietus Bonei iš akių pabiro ašaros, pervėrė sukrečiantis skausmas, kad visa tai turės baigtis, ir ši paprasta mintis taip sugildė širdį, kad buvo sunku ištverti.

Atrodė, Hario glėbys – kaip tik ta vieta, kurios ji ieškojo, nors ir nesuvokė, kaip jos trūksta, o jam šiek tiek atšlijus, tarytum perspėjus, pasijuto vieniša.

Kaip nuslėpti, kad ji ką tik kai ką atrado? Bonė atsitraukė ir nusisuko, pajuto, kaip jai už nugaros tarp jų iškilo siena – nieko stebėtina, kai susitinka du jausmų tvirtovių gyventojai. Be abejo, Hario veidas buvo toks pat neįžvelgiamas kaip ir jos.

Moteriai, neseniai susilipdžiusiai sudaužytą širdį, taip elgtis pavojinga ir neatsargu. Kaip ji galėjo būti tokia kvaila?

– Turbūt ne pats geriausias sumanymas, – sušnibždėjo Haris. Bonė atsigręžė jau beveik susitvardžiusi, vogčiomis nusišluosčiusi ašaras. Šįkart jis nusišypsojo lūpomis, bet ne akimis, veide nebuvo nė žymės linksmumo. Bonė suprato, kaip jis jaučiasi. – Gal geriau aprodysiu tau namą ir sodą?

Bonė linktelėjo ir jie įėjo į namą, tačiau Haris ir vėl paėmė jai už rankos, o ji nenorėjo, kad paleistų.

Nuo tos akimirkos viskas pasikeitė ir nutolo nuo tikrovės. Namas buvo pastatytas kalvos šlaite, todėl stovėjo išsidėstęs keliomis pakopomis, eidami iš vieno kambario į kitą jie tai kilo, tai leidosi žemyn. Sklandė kaip ją su Hariu apgaubusi aura.

Kiekvienas langas ir laiptų aikštelė atvėrė naujas erdves, įsileido šviesą ir mirguliuojantį gelsvai žalsvų ryžių laukų vaizdą atogrąžų lapijos blizgesio fone. Kiekvienas langas kvietė it aistra, vis stiprėjanti tarp Bonės su Hariu.

Baldai, fontanai ir nuošalūs suoliukai vešlios žalumos kampeliuose tik ir ragino pasinerti į dar vieną bučinį. Nieko daugiau, nebuvo jokios nenumaldomos skubos, o tai savaime atrodė netikroviška, nes abu žinojo, kad jų laikas kartu baigiasi.

Bonė vėl atsišliejo į Hario petį. Jis vėl paglostė jai nugarą. Abu apsimetė, kad diena niekada nesibaigs, ir kalbėjo ne apie ateitį ar praeitį, o apie dvasinius dalykus. Apie muziką, knygas, etiką.

Popietė įsibėgėjo, o su ja ir bučiniai. Apsikabinimai tapo stipresni, lėtai kylanti kaitra apgaubė juos lyg tropinė karštinė, nuo kurios tebuvo vienintelis vaistas. Pamažu, užtikrintai ir neišvengiamai jie galų gale neskubėdami pasiekė namą ir šeimininko miegamąjį.

Milžiniška lova su baldakimu ir sniego baltumo tinkleliu nuo moskitų, rodės, šypsosi jiems. Tamsaus medžio Balio meistrų darbo išdrožinėtas baldas buvo su keturiais stulpeliais kampuose, kurie stovėjo kaip sargybiniai, kai Haris pasodino Bonę ant lovos ir pažvelgė į akis.

Bonė suprato: jai nederėjo čia eiti, tai pavojinga, surizikavo ir rytoj tikriausiai apgailestaus taip pasielgusi, proto balsas įspėjamai šnabždėjo, kad graušis dėl savo silpnumo, bet tik tiek tegalėjo jam duoti. Tai buvo ne silpnumas, o stiprybė. Jos gydančioji dovana Hariui.

Ji negalėjo palikti jo tokio sutrikusio, beprasmiškai stumiančio laiką, kai turėtų judėti toliau. Pati nesuprato, kodėl jautė turinti galių viską pakeisti. Kad ji – vienintelė, galinti padėti Hariui įveikti demonus ir apmalšinti jo baimę dar labiau pakenkti sielai.

Ašaros gėlė akis, sopėjo širdį, taip ji geidė jo, šio vyro, kuris gąsdinamai lengvai prasibrovė pro jos gynybines sienas. Krūtinę maudė ir dėl jo sudaužytos širdies, kurią ji norėjo pagydyti.

O kaip ji? Tai kvaila ir pavojinga, vėliau būtinai skaudžiai atsilieps, nors ne mažiau apgailestautų atsisakiusi atvažiuoti čia su Hariu. Nepatyrusi šios akimirkos. Haris grūmėsi su daugybe demonų, o jos demonai kažkur išsilakstė – Bonė nenutuokė, kada tai nutiko, bet jautėsi neapsakomai laisva.

Ironiška, bet sulig kitu bučiniu pajutus jį šalia savęs šią mintį Bonė nugramzdino į užmarštį. Haris laikė ją už rankos taip, lyg niekada negalvotų paleisti, jie atsigulė apsirengę ir vėl ėmė bučiuotis, o Bonė paniro į svajas. Jie neįstengė liautis, atrodė, bučiuotis tas pats kas kvėpuoti. Lyg ūmai būtų supratę, kad tai – paskutinė proga.

Bučiniai buvo be galo švelnūs ir meilūs. Jie jaudino ją iki pat sielos gelmių. Bonė jautė šalia savęs, už tvirtos jo krūtinės sienos, plakančią širdį, kuri bučiniui gilėjant daužėsi vis sparčiau, jo geismas įsiliepsnojo, neatsilikdamas nuo ją užplūdusios aistros, kuri gniaužė kvapą. Ji degė geismu, paskui staiga išsigando.

Turi bijoti. Ši mintis tai atplaukdavo, tai vėl išnykdavo pojūčių sujauktoje galvoje. Reikėjo bijoti jo, bijoti savęs pačios ir savo kūno, apie kurį, pasirodo, tiek nedaug tenutuokė, kuris tuo pat metu buvo ir nekaltas, ir vis dėlto ištvirkęs. Reikėjo bijoti pasekmių.

Haris atsitraukė nuo Bonės lūpų ir paglostė skruostą, akimis jos veide ieškodamas permainų. Vėl perskaitė jos mintis ir atsiliepė į nebylų prašymą kaip jau kiek anksčiau šiandien – ir Bonė suprato: pakaktų pakratyti galvą ir jis nurimtų švelniai laikydamas ją glėbyje.

Tada visa baimė išgaravo. Pradingo jo akių mėlynėje, ištirpo užlieta jausmų jos širdyje. Argi tai gali būti blogai?

Baimės nebeliko. Tik suvokimas, kad elgiasi teisingai. Teisingiau negalėjo būti. Jie vėl puolė vienas prie kito, jų širdys plakė išvien, o kūnai susipynė it vynmedžiai už lango.

Bonė suprato: nejučia taip nutiko, kad jos svarbiausias tikslas – išlaisvinti Harį iš praeities košmarų. Ji troško priversti jį pamatyti, koks gražus yra gyvenimas, kuriam jis leidžia eiti pro šalį. Giliai širdyje Bonė nujautė, jog jis – per daug geras vyras, kad ji taip viską paliktų, todėl niekada nesigailės to, ką dovanos jam, nei to, ką pati gaus iš Hario.

Kai viskas buvo baigta, Haris apkabino ją, nušluostė džiaugsmo ašaras kuždėdamas susižavėjimo kupinus žodžius, paskui nubučiavo akių vokus ir suglostė plaukus.

Galiausiai po švelnių juokų ir džiaugsmingų atradimų jie kartu nusiprausė po dušu greta miegamojo esančiame vonios kambaryje, kuris buvo išklotas plytelėmis, o langas plačiai pravertas į jau ištuštėjusius laukus. Darbininkai jau ilsėjosi namuose su savo šeimomis, paukščiai, regis, irgi nurimo.

Popietę pakeitė vakaras ir jie patraukė prie padengto stalo.

– Ar sugrįši? – paklausė Haris ir faktas, kad Bonė išvyksta, įsiterpė tarp jų lyg trečias asmuo.

– Bus matyti.

Ir jie abu žinojo, kad tai reiškia ne. Taip, ji išvažiuoja. Rytoj, o tada juos skirs milžiniškas vandenynas ir dar didesnės žemės platybės. Bonė suprato: jeigu praleistų daugiau laiko su Hariu, tik dar labiau jo ilgėtųsi, todėl beveik apsidžiaugė neturinti tam progos. Jie negalėjo drauge planuoti ateities, tačiau ji nenorėjo apgailestauti dėl to, ką kartu patyrė.

Deja, abu pernelyg gerai žinojo, kad niekada nepavyktų prisitaikyti vienam prie kito, todėl nekūrė tuščių iliuzijų ir nedalijo apgaulingų pažadų. Ir gerai. Tačiau širdies kertelėje ji visada slėps prisiminimus apie jį; Bonė vylėsi, kad Hario širdyje ir jai atsiras vietos.

Jų abiejų sielas apgaubė ramybė.

Vakarienė buvo patiekta verandoje, jie sėdėjo vienas šalia kito liesdamiesi šlaunimis, keista, bet išnyko tas nesmagumas, galėjęs aptemdyti artėjančios nakties džiaugsmą ir paskutines minutes, kurias galėjo praleisti drauge.

Ketutas paruošė lėkštę imbierų salotų ir krevečių su česnakais bei keptais ryžiais, viską pagardino šviežiais kalendros, Balio žmonių mėgstamo prieskonio, lapeliais. Buvo nepaprastai skanu. Spindėjo ryškiai, kvepėjo dieviškai.

Su paskutiniais vakaro spinduliais Hariui baigėsi nuostabi diena, pažymėta kūdikio gimimo, šilumos ir artėjančio atsisveikinimo su moterimi, pakreipusia jo gyvenimą nauja vaga, nuojauta. Galbūt todėl, kad kalbantis to nebuvo galima išvengti, galų gale jie šiek tiek pasipasakojo apie praeitį ir save. Vis dėlto Bonei buvo lengviau atsiverti negu jam.

Ji prisiminė, kaip dirbo slaugytoja atokiuose Australijos regionuose. Haris buvo lankęsis tose vietose ir galiausiai apie tai užsiminė, bet neprasitarė apie savo darbą, vis dar nuo jos slėpė. Prisipažino, jog jam teko pabuvoti ir vienur, ir kitur, galiausiai pirmą kartą po ilgo laiko menkutis apgailestavimo dėl ankstesnio gyvenimo blyksnis nušvietė Hario sielą.

Jis vos neprasitarė Bonei apie Stivo pasiūlymą. Neprisipažino, kad yra gydytojas, slepiantis savo profesiją. Kad dėl jo kaltės jai reikia anksčiau išvykti. Nieko nepasakė. Uluru buvo pernelyg arti Katrinos miestelio, kuriame mirė Klara, o jis jau ir taip susikompromitavęs. Gėda dėl to, kad daug ką nuslėpė nuo Bonės, paveikė jo nuotaiką.

– Jeigu dar kada nors atvažiuotum į Balį, galėčiau parodyti daug įdomių dalykų.

Bonė prisimerkusi pažvelgė į jį.

– Niekada negali žinoti, vis dėlto tikiuosi, kad tavęs čia nebebus, jei kada nors sugrįšiu. Nenumanau, nuo ko tu slapstaisi, Hari, tačiau viliuosi, jog nuspręsi judėti į priekį ir būsi pats sau maloningesnis.

Haris sumirksėjo. Niekas su juo taip nešnekėdavo. Ji iš tikrųjų tiesmukai rėžia, ką galvoja.

– Bet juk galėtum sugrįžti, – neatlyžo jis.

– Tu irgi galėtum judėti į priekį. Nešvaistyk tuščiai savo gyvenimo, Hari.

Jis galėjo papasakoti jai apie savo motinos draugę, kuri buvo įkūrusi gimdymo centrą kaimo moterims. Toms, kurios Ubude neįstengia sumokėti akušerei.

Žinojo, Bonei tai patiktų. Prieš vedybas jis irgi su malonumu dirbdavo ten keletą mėnesių per metus. Dabar centro paslaugomis naudojosi ir emigrantės, nes čia joms suteikiama būtinoji priežiūra, visiškai kitokia nei tradicinėse medicinos įstaigose. Tačiau nuo Klaros mirties jis nebeužsuka į centrą.

– Dėkoju už puikiai praleistą dieną, Hari, – tarė Bonė. Žvilgtelėjusi į laikrodį ji akimirkai prisilietė prie jo rankos, gulinčios ant stalo, ir atsistojo.

Iš prieblandos išniro Ketutas.

– Ačiū už skanią vakarienę, – padėkojo ji ir paspaudė Ketutui ranką.

– Turite sugrįžti. – Ketutas dirstelėjo į Harį, kuris, regis, apsimetė nesupratęs užuominos.

– Galbūt kada nors, – pažadėjo ji ir pasiėmė rankinę.

Jie žingsniavo takeliu palei ryžių lauką. Bonė dar kartą atsigręžė pasižiūrėti į Hario namą, o laikytis susikibus už rankų atrodė taip natūralu.

– Tai buvo stebuklinga popietė ir vakaras. Ačiū.

Haris padėjo jai įsėsti į automobilį.

– Tau ačiū, – padėkojo jis, jausdamasis nepaprastai išvargęs.

Haris nesuprato, kas jam užėjo, kad taip arti prisileido šią moterį, kodėl sulaužė savo paties taisyklę ir atsivežė ją į savo namus. Negana to, kad pats atsivėrė, paskui bučiavo ją lyg išbadėjęs paauglys ir skubiai parvertė į lovą it kokią mergužėlę vienai nakčiai. Žinoma, tarp jų užsimezgė įstabus ryšys, tačiau tam jis jautėsi nepasirengęs. Tikino save, kokia ji pavojinga, nuo tada, kai pirmą kartą išvydo. Negerai pasielgė. O už pasekmes sumokės vėliau, kai atsigulęs neįstengs užmigti.

O jeigu jie būtų nesisaugoję? Prieš akis ūmai iškilo vaizdas – Bonė laukiasi jo vaiko – ir baimė lyg pasiutęs šuo suleido dantis į gerklę. Pažinojo ją vos dvi dienas, o gresiančių negandų reginys buvo toks, kad niekada nepajėgs atsigauti. Ačiū Dievui, buvo protingi ir saugojosi. Abu.

Smarkiai pasisekė, kad Bonė netrukus įlips į lėktuvą ir išskris. Dar nebuvo sutikęs į ją panašaus žmogaus. Neįtikėtina, kaip vieną minutę ji gali būti tokia tiesmuka, netgi žiauri, o kitą – nedvejodama atsiduoti. Gal todėl, kad duodama negalvojo apie save, ir tai sukrėtė Harį. Pasiaukojantis Bonės dosnumas.

Grįžtant atgal į viešbutį nepavyko išvengti įprastinio neilgo stoviniavimo eismo spūstyje, tačiau vis tiek neįtikėtinai greitai Bonė jau sukosi į jį, saujoje laikydama kambario raktą.

– Dėkoju, kad parvežei mane namo, Hari.

Ką jis galėjo atsakyti? Per keturiasdešimt aštuonias valandas ji apvertė jo gyvenimą aukštyn kojomis.

– Dėkoju, kad sutikai praleisti su manimi šiek tiek laiko.

Bonė puolė jam į glėbį ir dabar buvo Hario eilė užsimerkti, kai priglaudė ją prie savęs. Akimirką įrėmė smakrą jai į viršugalvį ir įkvėpė vanilės aromato, sklindančio nuo plaukų – jis jau buvo skaudžiai pažįstamas. Mėgavosi jausmu, užplūdusiu jai prigludus jam prie krūtinės: minkšta, bet lanksti, gal šiek tiek per daug liesa – ir jau skausmingai brangi. Jis išprotėjo – stovi čia pasiruošęs įskaudinti, vos tik ji atsitrauks.

Bonė atšlijo ir pažvelgė jam į veidą. Tada pasistiebė ir pabučiavo. Lengvu, greitu bučiniu... kaip ji pati.

– Labanaktis, Hari. Pasirūpink savimi. – Tada apsisuko ir greitai nužingsniavo tolyn.

– Tu taip pat, – atsakė Haris jos nugarai.

Kitą rytą Bonei tereikėjo užsegti lagaminus, o iki autobuso, turinčio nuvežti į oro uostą, buvo likusios dar dvi valandos. Prakaito srovelė vinguriavo per nugarą, kai vilkėdama sarongą ir maudymosi kostiumėlį įsitaisė prie baseino su knyga rankoje, stengdamasi atsikratyti minties sugalvojus kokią nors dingstį dar kartą pamatyti Harį. Būtų tik blogiau.

Akies kampučiu pastebėjo kažkokį judesį, tarsi į laimės šulinį metamos monetos švystelėjimą, šviesos blyksnį verčiant romano puslapį. Bonė sumirksėjo ir apsižvalgė nesuvokdama, kas dedasi – gal kas nors numetė žaislą arba pažiro purslai plaukikui nėrus, tačiau nerimas privertė sviesti knygą ir skuosti prie baseino krašto pažiūrėti.

Lenktas šešėlis gulėjo baseino dugne visai nejudėdamas ir Bonei skaudžiai nudiegė paširdžius. Tą pačią akimirką, kai pasigirdo moters riksmas, ji nėrė į baseiną su visu sarongu ir akiniais nuo saulės.

Kai išplaukė su glebia mergyte rankose, jau laukė susispietusi minia. Kažkas paėmė vaiką, paslaugios rankos ištraukė Bonę iš baseino.

– Kas nors iškvieskite greitąją pagalbą.

Paėmusi mažylę moteris pažvelgė į atmerktas jos akis, nejudantį kūnelį ir jos žvilgsnyje Bonė pastebėjo švystelint paniką. Jos veidas persikreipė, ji įspraudė mergaitę Bonei į rankas ir skubiai pasišalino, palikdama ją tvarkytis vieną.

Bonė apsižvalgė. Akimirką atrodė, kad mato Harį, bet pagyvenęs vyras žengtelėjo priekin, todėl nusprendė, jog jai tik pasirodė, aplink nebuvo matyti norinčių padėti.

Bonė su vaiku rankose atsiklaupė ant žemės ir užgniaužė paniką, kuri viską tik apsunkintų. Užuot tikrinusi pulsą, ji pasilenkė ir į mergaitės plaučius įpūtė du nedidelius gurkšnius oro. Tada atsitiesė ir pradėjo daryti dirbtinį kvėpavimą Tyliai skaičiavo stengdamasi nekreipti dėmesio į susigrūdusius žmones, kurie tik dėbsojo, bet nepadėjo.

Pagyvenęs džentelmenas atsiklaupė šalia gniauždamas venų išvagotas drebančias rankas.

– Nežinau, kaip padėti. Ką reikia daryti?

– Ar galite pūsti jai į burną? Po nedaug. Aš darysiu dirbtinį kvėpavimą – tai svarbiausia. Stebėkite mane. Parodysiu. – Bonė skubiai pasilenkusi dukart nesmarkiai įpūtė oro, maža krūtinė pakilo ir nusileido. – Gal čia yra gydytojas? – paklausė dirstelėjusi į šalia stovinčius žmones. – Nejaugi nė vieno?

Ji vėl pradėjo garsiai skaičiuoti, pirštais apčiuopusi mažylės krūtinkaulį ėmė spaudyti krūtinės ląstą darydama širdies masažą. Kai niekas neatsišaukė, Bonė papurtė galvą.

– Dvidešimt aštuoni, dvidešimt devyni, trisdešimt... – Ji sustojo, atsitiesusi du kartus papūtė mergaitei į burną. Nedidelė krūtinė pakilo ir nusileido, tada Bonė žvilgtelėjo į senuką. – Ar galite taip daryti?

Vyro akys priplūdo ašarų.

– Nemanau.

– Tada būkite geras, stebėkite už mane laikrodį. – Bonė vėl ėmėsi dirbtinio kvėpavimo.

Hario smegenys rėkte rėkė, kad reikia padėti, bet jis neįstengė pajudėti. Bet tada, kai žilagalvis vyras papurtė galvą, Haris ėmė irtis per minią. Brovėsi ne tik pro žmones, stengėsi įveikti ir baimės sieną, išsiurbusią iš krūtinės orą. Sukaupęs jėgas išsilaisvino iš milžiniškų plieninių gniaužtų, įkalinusių jį nuo pat pirmos sekundės, kai suvokė, kas vyksta – prisiminimai apie kitą negyvą kūdikį, kurį mėgino sugrąžinti į gyvenimą, buvo dar pernelyg gyvi.

Jo nepaklusnios kojos nepajudėjo nė per žingsnį, nors smegenys ir ragino, o širdis taip dunksėjo krūtinėje, lyg ruoštųsi sprogti. Kiek palengvėjo, kai pagyvenęs džentelmenas prisidėjo prie Bonės. Nebebuvo reikalo painiotis. Jie susitvarkys.

Tačiau po kelių akimirkų Haris išvydo, kaip vyriškis purto galvą, o Bonė, vėl likusi viena, pakėlė nevilties sklidinas akis. Galų gale Haris įstengė sutraukyti kojas varžančius pančius, jis prasibrovė į priekį. Vylėsi, kad dar ne per vėlu.

Bonė jautė, kaip ją vėl apima panika, nes mergytė suglebusi gulėjo priešais ją. Ūmai Haris, vienas iš visos minios, puolė ant žemės jai padėti.

– Darysiu širdies masažą. Aš moku.

Jis ėmė spaudyti mergaitės krūtinę. Nedvejodamas, tiksliai, nei per daug, nei per mažai, o tai bylojo apie daugybės metų patirtį, bet Bonė atidėjo netikėtai iškilusius klausimus vėlesniam laikui. Ji ėmė melsti Dievą, kad toks tikslus darbas priverstų širdutę atgyti ir deguonis pasiektų smegenis. Tą akimirką, kai laikas, regis, sustojo ir ją apėmė siaubas dėl vaikui gresiančios mirties, Haris palietė mergaitės krūtinę – Bonę pribloškė jo rankų vaizdas, rankų, kurioms ji vylėsi galinti patikėti gyvybę.

Laikrodžio rodyklei baigus skaičiuoti trisdešimt sekundžių ji du kartus įpūtė oro.

– Tu medikas?

– Gydytojas. – Haris nežiūrėjo į ją. – Turbūt matei, kaip ji įkrito. Ar ilgai išbuvo po vandeniu?

– Dvidešimt aštuoni, dvidešimt devyni, trisdešimt. – Bonė nutilo, porą kartų įpūtė, maža krūtinė pakilo, paskui nusileido, o ji dirstelėjo į senuką. – Kiek laiko praėjo? – Ji vėl pradėjo skaičiuoti.

– Pusantros minutės.

Ar ilgai Haris čia stovėjo? Nors tai nesvarbu. Kodėl mažylė nereaguoja?

Dar pusė minutės praslinko skausmingai lėtai. Trisdešimt krūtinės paspaudimų, du įpūtimai. Tada vėl trisdešimt sekundžių.

– Nagi, – sumurmėjo Haris, kai Bonė dar du kartus įpūtė, ir vėl spustelėjo, ūmai smulkutė mergaitė lėtai sumirksėjo, suraukė veidelį, tada sukosėjo ir ėmė bejėgiškai verkti.

Bonė pajuto gerklę smaugiančią raudą, netikėtą ašarų karštį, sumišusį su baseino vandeniu, vis dar varvančiu nuo plaukų per veidą, ir nenumaldomas drebulys nuvilnijo nugara žemyn. Ji pažvelgė į Harį – jo akyse, be jokios abejonės, atsispindėjo toks pat palengvėjimas kaip ir jos.

Stengiantis užgniaužti raudą, grynų gryniausias skausmas galugerklyje pagaliau išaugo iki aštrios uolos dydžio, Bonė pasitraukė į šalį, o Haris paguldė mažylę ant šono, kad atsigautų.

Lėtai kiūtindama šalin Bonė girdėjo jį sakant: Ačiū Dievui. Kodėl jis delsė? Tuo metu paklaikusi motina puolė ant žemės prie dukters ir apsipylė ašaromis. Pasigirdo tolimas greitosios pagalbos automobilio sirenos kauksmas.

Bonė traukėsi atgal, paskui niekieno nepastebėta priėjo prie krėslo pasiimti rankinės. Jos sarongas buvo suplyšęs, šlapias audinys lenkiantis varžė judesius, o ji pati troško vienintelio dalyko – kur nors pasislėpti ir susirietus gulėti po šio košmaro, kuris vos nesibaigė tragedija. Bonė sukando ranką, stengdamasi numaldyti dantų kalenimą, kai kiek atsigavusią po sukrėtimo ją supurtė vidinis drebulys.

Nedrąsiai prisiartinusi balietė padavėja padavė jai akinius nuo saulės.

Bonė pažvelgė jai į akis. Jos irgi buvo pasruvusios ašaromis dėl patirto siaubo ir galiausiai užplūdusio palengvėjimo, kai mergaitė atgavo sąmonę.

– Ačiū, – šiaip ne taip išspaudė smulkutė padavėja. – Netekus vaikelio mūsų sielos būtų palaužtos amžiams.

Bonė įkvėpė oro.

– Mums visiems labai pasisekė.

Padavėja nulenkė galvą.

– Visa laimė, kad buvote jūs ir tas gydytojas.

Jos abi pažvelgė tolyn, kur akmeniniu veidu stovėjo Haris su mergyte ant rankų. Jis pakėlė akis tarsi sakydamas, kiek nedaug trūko.

Pamačius sielvartą jo veide, gumulas gerklėje vėl ėmė dusinti Bonę. Ji pastebėjo tai nuo pat pradžių. Tik ar tikrai? Tačiau perkračiusi galvoje visą vaizdą Bonė suprato, kad neklysta. Kodėl Haris iškart nepuolė jai padėti? Kodėl paliko ją vieną, kai taip jo reikėjo? Kodėl per šias dvi dienas neužsiminė esąs gydytojas? Vyras, su kuriuo taip įsimintinai praleido laiką, stebėjo kūdikio gimimą, mylėjosi. Taip elgiasi melagiai.

– Turiu grįžti į savo kambarį. – Bonė pabandė nusišypsoti padavėjai, bet mąstė tik apie tai, kad reikia kuo greičiau dingti, kitaip palūš.

Ji matė, kad Haris žiūri jos pusėn, perskaito kančią jos akyse. Jam taip pat buvo skaudu, tačiau Bonei tai nerūpėjo. Jis paliko ją vieną galynėtis su sunkumais. Melavo nuo pirmos pažinties akimirkos. Toks vaizdas įsirėžė jos galvoje aklai pėdinant į kambarį.

Kaip ir paskutinis vyras, kurį išdrįso pamilti.

Taip, ji labai apsidžiaugė, kai Haris pabaigoje puolė padėti, tačiau niekaip nesupras, kodėl jis delsė. Buvo gydytojas, o jau ne kartą pamelavo.

Kai po pusantros valandos Haris išėjo iš ligoninės Denpasare, skausmas varstė daugybę jo kūno vietų, apie kurias spėjo pamiršti. Bet tai buvo ne fizinis skausmas.

Važiuodamas greitosios pagalbos automobiliu išliko gana ramus. Mažoji Džindžer atgavo sąmonę ir išliko stabilios būsenos, nors visą laiką krenkštė, tačiau Haris nepajėgė jos palikti, saugiai palydėjo iki ligoninės ir palaukė, kol apžiūrės patyrę specialistai.

Tačiau kai pro ligoninės duris išėjo į lipnų Balio karštį, prisiminimai parbloškė jį lyg turistų pilnas automobilis.

Šiandien jam pavyko, daugiausia Bonės dėka, bet kaip jis gyvens toliau su nepakeliama kalte, kad delsė jai padėti?

Taip nutiko, kai susidūrė su pirmu kritiniu atveju po Klaros mirties. Jo bendradarbiai ramino, kad tai savaime suprantamas dalykas, liepė duoti sau laiko, tačiau jis išsigando ir nuleido rankas. Buvo vyras, kuriuo negalima pasitikėti. Gydytojas, neįstengiantis susitvarkyti netikėtai iškilus sunkumams. Žmogus, padaręs gėdą savo profesijai, kuri jam buvo visas gyvenimas. Todėl ir paspruko į Balį.

Jis vengė bet kokio sąlyčio su medicina. Ir plaukė pasroviui. Plaukė, kol per tą užsispyrėlę akušerę atsidūrė tokioje pat padėtyje, nuo kokios bėgo.

Jis prisiekė nebenorįs būti atsakingas už kitų žmonių gyvenimus. Ypač kūdikių. O jeigu mažylė šiandien būtų mirusi?

Todėl ir važiavo drauge į ligoninę. Per visą tą sumaištį neatsiprašė Bonės, kad nepuolė į pagalbą anksčiau. Prastai skambėtų pasiteisinimas, jog sustingo iš baimės ir leido kitiems daryti tai, ką pats būtų atlikęs geriau. Nieko keista, jei Bonė jį niekina. Nors nieko tokio. Jis ir pats save niekino. Žinojo, kad toli gražu nėra tobulas. Tik nesuvokė, kaip jam toli iki tos tobulybės.

Vis dėlto iškamuotų Hario smegenų kertelėje blykstelėjo mintis, kad dar galima rasti progą pasiaiškinti. Jei dabar išvažiuotų, pavytų Bonę oro uoste, nors nenumanė, ką pasakytų ją suradęs. O ar galėtų leisti jai išskristi nieko nepasakęs? Ji turėtų jį išklausyti, nors ir trumpai. Haris gerai žinojo, kas nutinka, jei to nepadarai.

Galiausiai pati Bonė surado Harį. Jis stovėjo išvykimo salėje atsišliejęs į koloną, kai ji pražingsniavo pro šalį tempdama lagaminą.

Bonė apsidairė, pamatė jį, nežymiai truktelėjo rankinę, tarsi svarstydama, sustoti jai ar ne, kai Haris atsitiesė.

– Sveika, Bone. – Viešpatie, kokia ji jam graži. Atrodė įsitempusi – nieko nuostabaus. Nusiminusi – dėl to kaltas jis. Ir sutrikusi, nes nesumojo, džiaugtis ar ne jį išvydus. Haris spėjo, kad turėtų būti jai dėkingas ir už tai. Jų žvilgsniai susidūrė. – Nežinau, ką ir pasakyti.

Bonė tvirčiau suėmė rankinę.

– Laimei, Hari, tai tavo bėda, ne mano.

Jis delnu persibraukė plaukus ir atsiduso.

– Atsiprašau, Bone.

Ji pakėlė galvą.

– Už ką? Kad dvi pastarąsias dienas melavai ar kad nepadėjai gelbėti vaiko gyvybės, kol vos per plauką nebuvo per vėlu?

Jis to nusipelnė.

– Už viską. Galiu paaiškinti, kodėl abu kartus taip elgiausi.

Bonė pakratė galvą. Be žodžių atstūmė jį.

– Geriau nevark, nes to neįmanoma paaiškinti. – Ji dirstelėjo aukštyn į laikrodį. – Man reikia suspėti į lėktuvą, jau ir taip vėluoju. – Pakėlusi rankas nusisegė grandinėlę. – Man jos nereikia. – Įmetė sidabrinį kūdikėlį su grandinėle jam į delną ir truktelėjo lagaminą. Staiga žodžiai išsprūdo patys, atrodė, ji nepajėgia jų sustabdyti. – Kaip drįsai man meluoti?! Visą laiką.

Haris sugniaužė tarp pirštų pakabutį ir atsiduso.

– Aš netekau žmonos. Ir negimusio kūdikio. Nebegaliu dirbti gydytoju. Nepajėgiu apie tai kalbėti.

Bonė atmetė plaukus.

– O gal vertėtų, nes slapstymasis, atrodo, tau neišėjo į gera.

– Taip nusprendžiau.

Jos akys it trapūs šalti smaragdai rūsčiai pervėrė jį.

– Nemanau, kad reikėjo tai daryti. Žmonės miršta, Hari. Dievas nevadovauja medicinai. Mes darome viską, ką galime, vis dėlto kartais to nepakanka. Sunku, bet kas būtų, jei kiekvienas prityręs gydytojas, kiekvienas išsilavinęs specialistas užsisklęstų nuo tikrovės? Jeigu jie visi savanaudiškai nusigręš nuo savo profesijos, kaip darai tu čia slapstydamasis? Kiek dar šeimų turės išgyventi netektį, kol tu atskubėsi į pagalbą?

Bonė krestelėjo galvą ir Haris jos akyse išvydo skausmą.

– Šiandien vos nenukentėjo dar viena šeima. Kaip dabar jautiesi?

Jam nereikėjo čia važiuoti. Tai ne į naudą nė vienam iš jų.

– Aš negaliu į tai veltis. Negaliu kaip tu išlikti ramus.

Šie žodžiai atvėsino Bonės įniršį. Haris matė, kaip jos pyktis atlėgsta, o jį pakeičia gailestis. Gailesčio jis nenorėjo.

– Nematei, kaip mane supykino, kai nuo baseino grįžau į savo kambarį. Tada neatrodžiau tokia rami.

Haris girdėjo, ką ji pasakė, vis dėlto tai buvo ne tas pats. Bonė žaibiškai reagavo ir puolė padėti. Jis savimi taip nepasitikėjo.

– Tu išlikai rami, kai reikėjo, ir vien dėl to motina neprarado vaiko.

Tada Haris išvydo kažką Bonės akyse. Jos pačios abejonę, baimę dėl to, kas įvyko, ir tai mažai skyrėsi nuo jo jausmų, tik Bonė jiems nepasidavė.

Tai, ką suvokė Haris, smogė jam lyg žaibas. Bonė nusprendė neparodyti baimės, nors nežinojo, ar pajėgs išgelbėti mergaitę. Viena atsidūrusi kritinėje padėtyje nepasidavė bejėgiškumui. Kaip ir jis. Juk anksčiau jis taip nesielgdavo. Visada pirmas pasirodydavo įvykio vietoje ir puldavo į pagalbą. Auksinis Karališkosios skraidančių gydytojų tarnybos berniukas. Kuo aukščiau jie iššoka, tuo skaudžiau krenta.

Dabar jis nuvylė Bonę. Dar kartą nuvylė pats save.

Bonė pakėlė galvą.

– Gal žinai, kaip laikosi mergaitė?

Pats svarbiausias jos klausimas. Bent jau į tai jis galėjo atsakyti.

– Kol kas nematyti pražūtingų pasekmių. Aš ką tik iš ligoninės.

– Gerai! – Bonė iš palengvėjimo net nusišypsojo, bet ne jam, o į orą, ir Haris apsidžiaugė. Dėl to buvo verta stovėti čia, nors jautėsi it pragare. Jos šypsena tai patvirtino. – Man reikia eiti, – tarė ji ir visai netikėtai Haris pajuto vienatvės smūgį. Galų gale, jis bent mėgino pasiaiškinti. Bonė šiek tiek stumtelėjo lagaminą į priekį, tada sustojo. – Turėtum dar kartą pamėginti būti gydytoju, Hari. Gal medicina šįkart tau bus išsigelbėjimas, o ne pragaras. Niekada negali žinoti. Tačiau jei kada nors užsimanysi apie tai pasikalbėti, nevažiuok ir manęs neieškok.

Haris lydėjo Bonę žvilgsniu, kol ji pradingo išvykimo salėje, tada pasisuko eiti, bet jos kaltinimai jį persekiojo. Kaltinimai, apie kuriuos nenorėjo mąstyti. Ar jis savanaudis egoistas? Pats pasakytų, kad stengiasi apsisaugoti. O gal nenoras gydyti žmones pastūmėjo viską neigti?

Gerai, kad iki Bonės skrydžio nebuvo likę laiko, nes jis nežinojo, ką būtų daręs, kaip įkalbinėjęs ją pasilikti truputį ilgiau. Pamėginęs viską paaiškinti.

Ką Bonė sakė? Ką reiškia jos žodžiai? Kad kas nors turėjo jam padėti, kai neteko kūdikio? Tačiau nepadėjo, kaip ir jis atsuko nugarą? Kaip pasielgė su Stivu atsisakęs imtis to laikino darbo Erso Uoloje?

Jis negali jo imtis. O gal gali? Atgaivino mergaitę, nors nedaug trūko. Ar jis gali vėl pradėti diagnozuoti ligas ir klysti, o vėliau vėl save kaltinti?

Ir vis dėlto – ar tikrai negali? Šią akimirką gyvenimas atrodė velniškai tuščias.

Važiuodamas atgal į Ubudą Haris pastebėjo daug senai nematytų dalykų. Tai, į ką džiaugsmingai atkreipė jo dėmesį Bonė.

Jis regėjo šeimas, susigrūdusias ant motociklų, vaikus, sėdinčius ant krepšių su grūdais tėvams už nugarų, mamas vairuojančias dvirates transporto priemones taip, lyg motociklu vežti stalą būtų normaliausias pasaulyje dalykas.

Įprastas vaizdas, nes šeima įstengdavo nusipirkti motociklą, o automobilio – ne. Ūmai Hariui pasirodė visiškai nepriimtina matyti kūdikius, sūpuojamus nesaugiai sėdinčių motinų, įsispraudusių ant motorolerių tarp vyrų ir kitų vaikų.

Matė nedidelius sunkvežimiukus su priekabomis, sausakimšai prisigrūdusiomis darbininkų; indonezietiški ženklai ir mojančios palmės staiga tapo ryškesnių spalvų. Ir jis, apsimetantis esąs viso to dalis, nors iš tikrųjų yra paprasčiausias stebėtojas. Atsiskyrėlis, pernelyg išsigandęs gyventi savame pasaulyje, kur jam ir vieta.

Hario pasaulyje kilo sąmyšis ir dėl to kalta Bonė. Bonė ir mažoji mergaitė, dabar saugi savo motinos glėbyje.

Bonė ten buvo, kai mintyse jis rėkė: Šis kūdikis irgi mirs, o įvykio vieta net virpėjo nuo emocijų. Aplinkybės, kurių jis vengė, susiklostė neprašytos, o kur jis atsidūrė dabar? Gal susimąstyti privertė ne tik nepajudinama Bonės ramybė papuolus į kritinę padėtį, bet ir silpnas mažametės kvėpavimas, faktas, kad jis su Bone turi gebėjimų išgelbėti gyvybę.

Gal pati Bonė traukte traukia tokias nelaimes? Pastaraisiais metais jam pavyko jų išvengti. O per tris dienas drauge juodu susidūrė su dviem tokiais atvejais.

Haris regėjo savo gyvenimą Balyje, kai tingios dienos keičia viena kitą, o jis dėmesį sutelkia tik į nereikšmingus dalykus, nesusimąstydamas apie svarbiausius, nes jie priverstų suprasti, ko jis atsisakė bijodamas vėl likti įskaudintas.

Gal jam reikėjo dozės Bonės Makenzi tikrovės, kad sugrįžtų į ankstesnes vėžes? Bonė tikrai neleistų jam snūduriuoti, tačiau Haris neišdrįso svarstyti minties apie darbą ligoninėje, net ir šiek tiek ramesnėje, įsikūrusioje Darvine, kur jis nepasiduodamas emocijoms skubėtų nuo vieno paciento prie kito. Jis nepasirengęs būti bendrosios praktikos gydytoju.

Karališkoji skraidančių gydytojų tarnyba nuolatos ieškojo darbuotojų, tačiau net ir apimtas tokios nuotaikos Haris suprato, kaip būtų sunku visur skraidyti spėliojant, kada atsidurs Ulure ir susitiks su ta žodžio kišenėje neieškančia akušere.

Štai kur šuo pakastas. Reikia įsitikinti, ar jo įtarimai teisingi. Reikia pamatyti, ar Bonė – raktas į normalų gyvenimą. Tik tiek, nes daugiau nemėgins kurti šeimos. To tikrai nebus. Bet yra daugybė dalykų, kuriais jie galėtų dalytis. Jei tik tai Bonę domintų.

Tik ar ji nudžiugs išvydusį jį, nusileidusį iš dangaus Centrinėje Australijoje, Ulure? Haris žinojo, kad Stivas apsidžiaugtų. Jeigu dar nerado kito darbuotojo.

Lėktuvo ratai atsiplėšė nuo žemės ir didėjant greičiui Bonė kone prilipo prie sėdynės. Ji užsimerkė, tačiau tuoj vėl pravėrė akis ir pažvelgė į apačioje nusidriekusį kraštą. Geriau drąsiai susidurti su tikrove, nes juk ir jos šiurkštūs žodžiai Hariui padarė tokį pat poveikį.

Bonė pažvelgė pro langą. Ten turbūt Džimbarano įlanka, ji beveik užuodė paplūdimyje nuo kepsninių kylančius dūmus.

Haris Sent Kleras. Dar vienas melagis. Gydytojas, besislapstantis nuo pasaulio melų voratinklyje. Bonė nepajėgė patikėti, kad atvėrė jam širdį.

Tikra tiesa. Kaip nutiko, kad tuo metu tai atrodė neišvengiama? Tačiau negalėjo paneigti: netikėčiausiomis akimirkomis tarp jų būta tikro ryšio. Vis dėlto ji neatiduos širdies vyrui, kuriuo nevalia pasitikėti, o Haris amžiams sunaikino šią galimybę. Ji susilopys savo širdį, kad ir kiek tai kainuotų.

Visokie hariai sent klerai nepasirengę akistatai su pasauliu, o ji pasiruošusi.

Dabar privalo išsižadėti drauge praleisto laiko ir negalvoti apie salą, liekančią kažkur lėktuvo apačioje. Balis visada bus vieta, sauganti prisiminimus, įstabias akimirkas ir vyrą, kuris pasirodė esąs ne toks, kaip ji manė. Bonė abejojo, kad kada nors pajėgs pamiršti Harį. Tačiau čia niekada nebegrįš.

Pakaks. Laikas daryti tai, ką ji sugeba geriausiai. Gyventi toliau.

Šeštas skyrius

Bonė pasiekė Uluru likus valandai iki tamsos. Kiti automobiliai, rodės, masiškai traukė iš miestelio, jo gyventojai troško pamatyti saulėlydį kaip ir turistai, skubantys į paplūdimį Balyje. Žinoma, mintys apie saulėlydį pažadino nesmagius prisiminimus apie aukštą našlį ir paskutinį saulėlydį Ubude. Nejau tai buvo vos prieš dvi dienas?

Bonė atitraukė mintis nuo Indonezijos ir prisiminė, kaip bičiulė Darvine pasakojo apie saulės palydas Ulure.

Priešais Bonės automobilį staiga išniro motoroleris ir ji metėsi į šalį, kad neatsitrenktų į įtartinai jauną aborigenų porą, vėluojančią į puikiausią gamtos pasirodymą. Vaikinas pamojavo ir nusišypsojo, o Bonė pamatė, kad jo mergina nėščia, jau netrukus gimdys, ir tai vėl priminė jai Balį. Grėsmingai perkrautas motoroleris ir įžūliai laimingi veidai.

– Prilėtink, drauguži, kitaip prarasi ne vien saulėlydį, – burbtelėjo Bonė, tačiau jos mintys atkakliai laikėsi įsikibusios prisiminimų, apie žolės kuokštus įsivėlusius į vandeninio buivolo kailį.

Ji pažadėjo sau, kad nesigailės susidėjusi su Hariu Sent Kleru, bet tai nebuvo taip lengva. Pasinėrė į apmąstymus stačia galva ir visą laiką skrisdama atgal stengėsi suvokti, kada ją apleido sveikas protas. Ar dar nepasimokė? Ji nuolat susižavi vyrais, kuriais negalima pasitikėti. Gal ji turi kokį automatinį taikiklį, pritraukiantį nepataisomus melagius?

Tačiau ne viskas taip blogai, jos nė karto neužplūdo liūdesys ir bejėgiškumas, kaip tada, po Džeremio pabėgimo ir išdavystės. Nes dabar ji smarkiai pyko.

Nors ir sutiko dar vieną vyrą, kuris ją nuvylė, kažkuriuo metu toje maišatyje ji atgijo – gal tai kažkaip susiję su Balio žmonių tikėjimu, tačiau Bonė jautėsi gyva. Pikta, bet gyva.

Haris išdavė pats save ir kol to nesuvoks, nesusitaikys su savimi. Ji negali jam padėti, reikia susikaupti ir padėti pačiai sau.

Bonės automobilis neskubėdamas riedėjo keliu pro viešbutį. Ji sulėtino greitį, kai žvilgsnį patraukė atsivėręs vaizdas į raudono smėlio kalvas ir didingą monolitą tolumoje.

Tarsi miegantis dinozauras, tik milijonus metų senesnis, Uluru savo amžių atskleidė akmeninėse raukšlėse, kurios pagriebė ir įkalino paskutinius saulės spindulius šviesiai ir tamsiai oranžinėmis linijomis. Bonė pajuto, kaip pašiurpo oda, netikėtai primityviai reaguodama į dvasingą gamtos grožį.

To ji nesitikėjo.

Atrodė, staiga vėl pajuto žemę po kojomis, pajėgė džiaugtis pirmojo saulėlydžio grožiu ir kiekviena nauja vieta, nes pastaraisiais metais pernelyg skubėjo ir buvo įsitempusi slaugydama lėtai merdėjančią senelę.

Bonė atsikratė praeitin nuklydusių minčių ir su pasimėgavimu siurbė į save naujų apylinkių, kurias galės apžiūrėti, grožį.

Ji truputį padidino greitį važiuodama pro prabangų penkių žvaigždučių viešbutį su milžiniškais baltais skėčiais, stūksančiais virš erdvaus marmurinio įėjimo. Tokiose vietose mėgo apsistoti visokie šio pasaulio hariai.

Tada pravažiavo bungalus, atvirą prekybos centrą, galiausiai pasiekė švarų ir tvarkingą sveikatos centrą, įsikūrusį atskirame korpuse šalia nedidelio greitosios pagalbos punkto ir policijos nuovados – visi pastatai atrodė tarsi iš kokio vaikiško žaidimo.

Nemažai padirbėta planuojant gyvenvietę, traukos centrą Australijos viduryje, mąstė Bonė sukdama į stovėjimo aikštelę.

Ji išjungė variklį ir sėdėdama pajudino pečius. Kelionė iš Alis Springso šalutiniu keliu užtruko, bet ji pasimėgavo vaizdais. Neskubėdama grožėjosi Goso Blafo krateriu, matė Karališkąjį kanjoną, susižavėjusi žvelgė į plokščią Konerio kalną.

Kai ilga diena perėjo į vėlyvą popietę, ji vos nesusidūrė su porele suaugusių kengūrų – pasisekė, kad savo apdaužytu visureigiu saugiai pasiekė Uluru.

Pravėrus biuro duris šaltas kondicionuojamo oro gūsis palietė veidą lyg vėsi kempinė ir Bonės nuotaika nejučia dar labiau pasitaisė.

Nauji darbai jai visada tapdavo iššūkiu, bet šiandien tiesiog nenustygo vietoje, taip troško gardžiuotis šiuo jauduliu. Ypač šiandien. Trys mėnesiai Australijos centre žadėjo intriguojančią patirtį, įrašą gyvenimo aprašyme ir tobulą priešnuodį sudaužytoms atostogų iliuzijoms.

– Kuo galėčiau padėti?

Smulkutė, nepriekaištingai atrodanti moteris prie rašomojo stalo nelabai derėjo prie kambaryje į eilę sustojusių pacientų, daugiausia tamsiaodžių aborigenų, vyrų ir moterų, bei saujelės įraudusių turistų.

Administratorė vilkėjo nėriniuotą palaidinę, apnuoginančią tvirtas, šiek tiek įdegusias rankas – tokius drabužius prieš dvi dienas Balyje Bonė regėjo visur, ir pati vilkėjo atsisveikindama su Hariu ir skubėdama į

lėktuvą.

Bonė nuvijo šią mintį šalin. Viskas gerai. Ji atsigavo.

– Esu Bonė Makenzi, naujoji slaugytoja. Rytoj pradedu darbą.

– Sveika atvykusi. Aš – Vikė. – Moteris mostelėjo į savo ženkliuką. – Administratorė. – Tada parodė siaurą praėjimą į koridorių. – Mano vyras Stivas vadovauja šiam centrui. – Vikė atsistojo. – Labai džiaugiamės, jog čia dirbsi. Ačiū, kad atvažiavai porą dienų anksčiau. Stivas vis dar stengiasi surasti gydytoją laikinam darbui, bet aš jau imu nuogąstauti, ar kada nors sulauksime nuolatinio darbuotojo. – Vikė patraukė pečiais ir užvertė akis. – O slaugė, su kuria dirbsi, turėjo anksčiau išeiti, nes susirgo kažkas iš šeimos. Tikiuosi, kitą savaitę sugrįš. – Vikė apgailestaudama vėl gūžtelėjo pečiais. – Užeik, o aš surasiu Stivą.

Bonės veidas liko ramus, tačiau drąsa mažumėlę apleido. Nepanašu, kad bus nuodugniai supažindinta su darbu, jei medicinos darbuotojai išsilakstę kas sau. Vis dėlto greitosios pagalbos personalas šalia, o centro vadovas turi būti išklausęs pirmosios pagalbos kursą. Priimk kaip iššūkį, – priminė sau Bonė ir ryžtingai nutaisė džiugią šypseną.

– Stivai, naujoji slaugė atvažiavo. – Vikė pamojo atletiškam vyrui, gal porą metų vyresniam už Harį, žvelgiančiam tokiomis geromis akimis, kokių Bonė jau seniai nebuvo mačiusi. Staiga ji pasijuto geriau.

Bonė linktelėjo, nes netikėtai prisiminė, kad žmonės Australijos glūdumoje mieliau linkteli galva, skirtingai nei jų kolegos miestiečiai, įpratę liesti vienas kitą sausakimšose gatvėse.

– Malonu susipažinti, Stivai.

– Man taip pat, Bone. – Jis meiliai žvilgtelėjo į žmoną. – Ar Vikė minėjo, kad šiuo metu ieškome darbuotojų?

– Minėjo. Neabejoju, kad galėsiu padėti, kai tik apsidairysiu. Žmones visada galima išsiųsti kitur.

– Kalbi kaip atsidavusi darbuotoja. – Stivas mostelėjo jai sekti jam iš paskos ir nuėjo siauru koridoriumi. – Aprodysiu patalpas.

Pastatas buvo mažas, tačiau sumaniai įrengtas: du gydytojo kabinetai, ilgas slaugytojos stalas priešais keturias lovas už užuolaidų, sterilizacijos ir vaistų kambarys. Kompiuteriai – tikri technologijos stebuklai, o praktiniai patarimai iškabinti gerai matomoje vietoje. Viskas atrodė gana pažįstamai.

Bonė pagal paskyrimą buvo dirbusi Kununuroje ir Brume Vakarų Australijoje, taip pat dviejose nedidelėse aborigenų bendruomenėse, o pastaruosius keturis mėnesius Darvine daugiausia dirbo akušere.

– Kiek žmonių dirba greitosios punkte netoliese?

Stivas su Vike susižvalgė.

– Nė vieno. Važinėsi tik tu, kol grįš kita slaugė. Galbūt ir gydytojas, kai tokį rasime. Jei tektų būti prie paciento automobilio salone, mes su Stivu važiuosime tau padėti.

O vargeli, – liūdnai pagalvojo Bonė. Jau įsivaizdavo, kaip dumia naktį į avarijos vietą greitosios pagalbos automobiliu įsijungusi sireną. Vienui viena kažkur dykumoje. Kilo noras paskambinti draugėms, kad jos atvažiuotų drauge su ja pasilinksminti.

– Jei pasiseks, sulauksi pastiprinimo, nors gydytojus kalbiname dirbti tik darbo valandomis. Taip sunku juos čia prisišaukti, kad privalome tausoti.

Vargšeliai gydytojai. Bonė iš visų jėgų stengėsi susivaldyti, kad antakiai nepašoktų iki plaukų linijos. Abejojo, kad pavyko. Vadinasi, slaugės labiau apkraunamos darbu. Hmm.

– O kas konsultuoja šiuos žmones laukiamajame?

– Mes, – atsakė Vikė. – Jie čia dėl kraujo tyrimų: vartojantys hepariną, insuliną ir panašius vaistus. Mudu su Stivu paimame kraujo, atliekame pagrindinius tyrimus, o paskui popietiniu lėktuvu mėginius išsiunčiame nuodugnesniems tyrimams.

– Vadinasi, atliekate paprastus kraujo tyrimus nuolatiniams pacientams, kurie vartoja gydytojo paskirtus vaistus?

– Teisingai. Atsakymai perduodami skraidančiam gydytojui, jeigu būtina, jis pakeičia vaistus.

Atrodė, viskas gerai apgalvota ir šiuo metu Vikei su Stivu ji nereikalinga. Tada geriau susiras lovą ir įsikurs, o rytoj griebsis darbo.

– O kur aš gyvensiu?

– Viešbučių, klinikų ir net turizmo įmonių darbuotojai, tokie kaip lakūnai ir gidai, gyvena personalo kaimelyje. Jei važiuosi tuo keliu, kuriuo atvykai, kaimelį rasi už trečios sankryžos kairėje pusėje. Gyvensi Dykumų žirnio viloje, antrame kambaryje, o gydytojas – šalimais. Kita slaugė, Kleo, apsistojusi kambaryje antrame aukšte, o mudu su Stivu penktame kambaryje, truputį paėjus koridoriumi.

Viskas atrodė labai paprasta. Gyvens gal ir per arti vienas kito, ypač jei kuris nors mėgsta privatumą ir nori turėti bent kiek erdvės, tačiau ji susidoros.

Naktį smarkiai lijo. Neįprastas reiškinys Ulure. Tūkstančiai kriokliukų, srūvančių nuo milžiniškos uolos, užpildė lomas. Kriokliai suformavo nedidukes balutes ir nemažus vandens klanus kalvotame paviršiuje atsiradusiose daubose.

Bonė pabudo prieš aušrą ir pirmas dalykas, kurį išvydo ant lubų virš galvos, buvo driežas, jis vėl priminė jai Balį.

Nuostabu! Ji nusimetė apklotus ir atsisėdo, prisivertė pėdomis apčiuopti vėsias grindis, taip sugrąžindama save į dabartį – kuo toliau nuo prisiminimų apie vakarienę Džimbarano paplūdimyje ir pasivažinėjimą ryžių laukais su besišypsančiu Hariu.

Praėjusią naktį niekaip neįstengė užmigti ir galvoje iškilo sumanymas: prieš saulėtekį pasivaikščioti Uluru papėde. Ji bus pasiekiama telefonu, o išvyka praskaidrins galvą visai dienai. Dabar sumanymas atrodė dar geresnis. Bonė apsivilko drabužius.

Kol nuvažiavo iki automobilių stovėjimo aikštelės šalia uolos, dangus palengva šviesėjo, pasidarė pilkas, galiausiai jį nudažė neryškūs rausvai geltoni gaisai, kitoje uolos pusėje žadantys įspūdingą saulėtekį. Aišku, iš šios vietos ji to nepamatys, nes šis didžiulis nerangus monolitas įsiterpė tarp jos ir saulėtekio. Bet šįryt Bonė troško prieiti prie jo arčiau ir netgi paliesti. Svajojo apie tai visą naktį, o ta mintis žadėjo vidinę ramybę, kurios taip troško.

Kirsdama automobilių stovėjimo aikštelę Bonė su pagarbia baime žvelgė į išties statų taką, vedantį uolos viršūnėn. Plieniniai stulpai ir grandinės buvo beveik vertikaliai pritvirtintos išraižytame paviršiuje, kylančiame į rausvėjantį dangų. Bonė pakratė galvą. Nenuostabu, kad kai kurie kopiantieji puola į neviltį. Uola atrodė gąsdinanti ir vieniša, tik ji be jokių turistų, kitoje pusėje laukiančių saulėtekio.

Vis dėlto ji baisiai įspūdinga ir graži. Oho. Po Bonės kojomis girgždėjo žvyruotas keliukas, kol perėjo apleistą kiemą ir nužingsniavo iki papėdės. Šio gigantiško monolito šešėlyje buvo vėsu.

Bonė laikėsi kairės ir galiausiai takas išniro šalia plikų uolų, kurias buvo galima paliesti. Uždėjo delną ant grublėto paviršiaus, norėdama pajusti ramų uolos širdies plakimą. Staiga pagalvojo apie Harį ir ar jis tai matė. Ar jautė. Ką pajustų būdami čia drauge?

Prietaringas bailumas vertė spėlioti, ar amžinybės įsikūnijimas, iškilęs prieš akis vaizdu, žadinantis jausmus ir siunčiantis virpesius, pagydytų ir Harį, nes jos viduje subyrėjo paskutinės sienos, smulkiomis dalelėmis jos pažiro į dulkes aplinkui. Tada ji privertė jo vaizdinį išnykti ir jis dingo, išbyrėjo it smėlis tarp pirštų, nes kėlė grėsmę jos naujai atrastai ramybei. Penkiolika minučių Bonė klaidžiojo palei miegantį milžiną, kol galiausiai patraukė prie automobilio.

Į uoloje išskaptuotus vandens duburius atskrisdavo ir vėl išskrisdavo gražūs paukšteliai skaisčiai raudonomis pasparnės plunksnomis, geriausiai matomomis jiems išskleidus sparnus. Ugniauodegės amadinos. Atpažino jas, nes virš lovos kabėjo blizgi nuotrauka, joje šie paukščiai buvo nufotografuoti iš arti.

Bonė troško, kad šalia kas nors būtų, – pavyzdžiui, Haris, pasiūlė maištingas vidinis balsas, – ir ji galėtų pasidalinti įspūdžiais. Ne... geriau nereikia. Būtų visai smagu šiose apylinkėse atpažinti ne tą vieną paukščių rūšį – Bonė nusprendė nusipirkti knygą apie šių apylinkių fauną. Argi tam reikia draugijos?

Ūmai ji pajuto nenumaldomą norą kibti į darbą ir nuskubėjo prie automobilio.

Kol sugrįš, nusipraus ir papusryčiaus, bus pats laikas traukti į tarnybą. Rytas buvo kupinas įspūdžių, diena, žinoma, irgi pažers daugiau įdomybių.

Viskas klojosi puikiai. Rytą beveik neliko laiko mąstyti ir leistis į prisiminimus. Vienas po kito keitėsi ligoniai – tai šilumos smūgis, tai nubrozdintas kelis – jį reikėjo nuplauti ir išvalyti žaizdą, tai lūžęs riešas ar smėlio pripilta akis. Paskutinė Bonės pacientė šį rytą buvo išblyškusi ponia Airisė Vilson, kuri jau spėjo nualpti laukiamajame.

Airisės nedžiugino gyvenimo sąlygos Australijos glūdumoje.

– Aš nepratusi prie tokio karščio. O ypač prie musių. – Ji vos regimai sudrebėjo ir atrodė vėl pasirengusi nualpti. – Siaubingai bijau, kad kokios nepraryčiau.

Bonė padėjo jai atsisėsti, bet nespėjo užduoti klausimo, nes Airisė jau bėrė toliau:

– Vienas tų bjaurių vabzdžių įskrido tiesiai man į burną. Nespėjau nė susivokti, o jis dingo. Mano viduje. Mane pykina, man silpna. Taip ir įsivaizduoju, kaip šiuo metu jis užkrečia mane kokia nors siaubinga liga.

– Musės įkyrios, – sutiko Bonė, – tačiau neabejoju, kad ir joms yra skirta vieta pasaulyje.

– Tik ne mano skrandyje, – piktai atkirto Airisė.

– Ne, žinoma, ne. – Bonė sukaupusi visas jėgas užgniaužė troškimą nusikvatoti. – Musės sunaikina atmatas ir netgi pačios yra daugelio kitų gyvūnų maistas. O jūsų skrandžio rūgštys iškart sudoros bet kokius mikrobus, papuolusius su ta nelemta muse. – Ji atsinešė kraujospūdžio matuoklį. – Vis dėlto atrodote išbalusi ir aš norėčiau pamatuoti jūsų kraujo spaudimą. Ar nualpusi nesusitrenkėte galvos?

– Hmm. – Aiškiai neįtikinta Airisė papurtė galvą. – Man reikia ne slaugės, o gydytojo konsultacijos.

– Tai kebloka, bet visiškai įmanoma. – Bonė švelniai nusišypsojo. – Tik jums teks važiuoti į Alis Springsą. Ten yra itin moderni ligoninė.

– Turbūt taip ir padarysiu. – Nedidukė dama ištiesino pečius. – Kaip ten patekti?

Bonė dirstelėjo į laikrodį.

– Automobiliu užtruktumėte penkias valandas, tačiau girdėjau, kad yra autobusas, išvykstantis nuo prekybos centro.

Airisė pakreipė galvą ir rūsčiai nužvelgė Bonę.

– O kaip greitosios pagalbos automobilis?

Bonė suspaudė lūpas.

– Deja, esu vienintelė, galinti vairuoti tą automobilį, o man reikia dirbti čia.

Airisės įkarštis akivaizdžiai atslūgo ir Bonė panoro patapšnoti jai per petį. Bet tik pamėgino nuraminti.

– Kartą ir aš buvau prarijusi musę. Išskyrus užgautą savigarbą, daugiau nieko neskaudėjo. Neabejoju, kad jums viskas bus gerai. Tačiau pamatuosiu kraujo spaudimą ir paprašysiu, kad kas nors palydėtų namo – turėtumėte pagulėti ir pasijusite geriau.

Vargšė nelaimingoji Airisė linktelėjo, sušnarpštė, leido Bonei apjuosti raištį ir pripūsti oro, bet atrodė nepatenkinta.

Baigusi matuoti Bonė paglostė Airisės ranką.

– Jūsų kraujo spaudimas žemokas, todėl būtinai gerkite daug skysčių. Kai organizmui jų trūksta, spaudimas dar labiau krenta. Ar vartojate kokius nors vaistus?

– Nė nesiruošiu ką nors vartoti. – Airisė atsiduso. Netikėtai ji susmuko kėdėje Bonei prieš akis ir šiai suspaudė širdį. – Atsiprašau. – Airisė šnirpštelėjo. – Buvau nemandagi ir nedėkinga. Turbūt mažumėlę supanikavau. – Ji nusibraukė žilus plaukus nuo akių ir atsitiesė. – Žinote, kadaise buvau bebaimė, tačiau kai netekau šeimos, mano nervai, regis, pakriko. – Senutė vėl atsiduso. – Jau seniai norėjau pamatyti Erso uolą, vis dėlto vienai nėra taip smagu, kaip maniau. – Airisė pasukiojo pečius, pasiėmė rankinuką ir nedrąsiai pakilo.

Bonė priėjo prie jos ir atsistojo šalia. Pati nežinojo, kodėl taip daro, tačiau ištiesė rankas, ir kai mažoji ponia prigludo trumpam apsikabinimui, Bonei palengvėjo.

– Airise, aš tikiu, kad buvote bebaimė, nes panorėjusi dar ir dabar galite kitiems įvaryti baimės. – Jos nusišypsojo viena kitai. – Manau, kad netrukus pasijusite geriau.

Airisė atsitraukė, nusišypsojo virpančiomis lūpomis ir Bonė pajuto, kaip jai šiek tiek užspaudė gerklę. Airisei reikėjo draugijos. Visiems to reikia.

– Girdėjau, restoranas Tylos garsai – puiki vieta susipažinti su kitais keliauninkais, – tarė Bonė. – Pagalvokite, ar nevertėtų jums šįvakar ten nueiti pavakarieniauti. Esu įsitikinusi, kad patiks. Net jei būsite viena.

Bonė nusekė paskui Airisę į laukiamąjį ir apsidžiaugė pamačiusi, kad visos kėdės galiausiai tuščios – Stivas, Vikė ir ji smagiai pasidarbavo.

– Vike, gal galėtum ko nors paprašyti, kad palydėtų Airisę į jos kambarį, jai reikia pagulėti?

– Žinoma. – Vikė padėjo Airisei įsitaisyti laukiamajame ant kėdės. – O kol kas užplikysiu jums puodelį arbatos. – Ji atsigręžė į Bonę. – Gal užeitum pas Stivą, mieloji? Jis turi naujienų.

Kai Bonė įėjo į kabinetą, Stivas atsipalaidavęs sėdėjo prie kompiuterio, jis pasuko galvą ir plačiai jai nusišypsojo.

– Turime gydytoją. Atvažiuoja šiandien popiet. Kaip tik jo aš ir norėjau. Iš pradžių atsisakė, bet paskui persigalvojo.

– Gera žinia. – Bonė nudžiugo, kad dar vienas žmogus galės padėti, kai kam nors prireiks greitosios pagalbos. – Tu jį pažįsti?

– Senas draugas, kartu užaugome. Jis kurį laiką niekur nesirodė. Neteko žmonos ir kūdikio, jie mirė per nesėkmingą gimdymą, o jis nieko negalėjo padaryti. Tada vyras nuleido rankas.

Bonės širdis ūmai ėmė smarkiai daužytis, ji priglaudė delną prie krūtinės. Stengėsi neparodyti, kaip ją paveikė ši žinia, ir jai beveik pavyko. Apsilaižiusi lūpas jau ketino užduoti Stivui klausimą, bet šis šnekėjo toliau:

– Hariui visada puikiai sekėsi prisikasti prie esmės, o čia – tai privalumas, nes susidūrę su nelaime turime pasikliauti tik savimi. Ypač kai mūsų pacientai yra aborigenai. Hariui su savimi susitvarkyti buvo kiek sunkiau. Jis kurį laiką gyveno atsiskyręs. Nors gal mes visi panašiai elgiamės, kai reikalai pašlyja.

To negali būti.

– Kalbi apie Harį Sent Klerą? – Na, ji patarė Hariui išsilaisvinti iš savo vidinio kalėjimo, tik nesitikėjo, kad tai įvyks taip greitai ir jis atsidurs taip arti jos. – Maniau, jis Balyje.

Stivas pakėlė akis.

– Teisingai. Paveldėjo ten namą. Ilgai su juo susirašinėjau, kai anas gydytojas išėjo iš darbo. Prieš porą dienų mano paprašytas vienas bičiulis buvo susitikęs su Hariu ir stengėsi jį įkalbėti imtis šio darbo. Jau maniau, kad nieko nebus, bet vakar jis paskambino. – Stivas jai nusišypsojo. – Vadinasi, tu irgi jį pažįsti. Nuostabu.

– Nuostabu, – pakartojo Bonė spėliodama, ar jos išblyškęs veidas išduoda, kokie jausmai šėlsta viduje.

Dabar tai jau buvo ne vien nuotykis, kurį ji troško pamiršti. Haris bus šalia ir nuolat primins, kokia kvaila ji buvo. Tai – visiška katastrofa, ir mielai būtų pritrenkusi Harį, kad įstūmė ją į tokią padėtį.

Septintas skyrius

Haris jautė, kaip kyla įtampa, kai sausros iškamuotas raudonas kraštovaizdis įsirėžia į smegenis.

Prisiminė kitą skrydį, be jokios blogos nuojautos, laukiančiųjų veidus, tragediją, kuri galbūt niekada nebūtų nutikusi, jei būtų sugebėjęs įtikinti žmoną važiuoti į didesnį miestą tada, kai dar buvo laikas.

Jei nebūtų leidęsis užliūliuojamas jos noro kiek ilgiau pabūti namie.

Bonė buvo teisi. Jam reikėjo stoti akis į akį su gyvenimu ir liautis slapstytis nuo praeities; vaizdiniai kabinosi į jį vis dar draskydami širdį, vis dėlto atrodė, kad jie tapo kiek švelnesni nei anksčiau.

Kai jie nusileido Uluru oro uoste, išlipus iš lėktuvo troški kaitra smogė veidan it karštas laikraštis, perdžiūvęs ir traškantis – Haris mėgavosi ta drėgmės stoka, čia buvo visiškai kitaip negu Balyje.

Ne taip jau blogai sugrįžti. Kol kas.

Stivas pamojo nuo vartų, Haris atsakydamas kilstelėjo ranką. Na, kadangi jau atvyko, teks kaip nors suktis. Nusipirkęs bilietą puolė prie knygų vildamasis, kad mokslas sustiprins pasitikėjimą savimi, galbūt išvaikys šmėklas. Tiesiog privalo tikėti, kad viską prisimins susidūręs su pirmuoju komplikuoto gimdymo atveju.

Hariui išties nekildavo sunkumų dirbant skubiosios medicininės pagalbos srityje, tačiau iš gimdyvių ir jų kūdikių buvo galima tikėtis visko. Be abejo, Bonė – tikra meistrė, bet jis padarė išvadą, kad ji iš tikrųjų pritraukia sudėtingus gimdymo atvejus nelyg žvilgantis masalas žuvį.

Labai ačiū, bet tam jis nepritars.

– Vis dėlto atvažiavai. – Stivas pasitrynė delnus ir Haris nusišypsojo matydamas draugo entuziazmą.

– Stivai, neprivalai aplink mane šokinėti. Pabūsiu čia mėnesį.

Stivas čiupo Hario lagaminėlį.

– Vis dar tas pats lagaminas, kaip matau. Vikė irgi sveikina tave. Jiedvi su Bone dirba už visus. – Haris vylėsi, kad jo veidas nerodo jokių emocijų, matyt, jam pavyko, nes Stivas tauškė toliau: – Su mūsų slaugytoja. Ji sakė, kad tave pažįsta.

Ar jis bent truputį ją pamiršo? Abejojo.

– Bonė Makenzi. Aukšta, pernelyg laiba, žaliaakė?

– Na, kokios jos akys, aš nežinau... – Stivas dirstelėjo į jį. – Bet ta pati.

Haris jautė, kad ateina laikas rimtiems klausimams ir atsakymams, todėl pamėgino nukreipti dėmesį.

– Kur tavo automobilis? Turiu pasiimti dar vieną dėžę su daiktais. Atvežiau tau alaus.

– Už tai dėkui. – Stivas patrynė delnus. – Alaus dykumoje visada trūksta. Na, tai kada susipažinai su Bone?

– Balyje. – Ir viskas. Haris tikėjosi, kad tuo kalba ir baigsis.

Bonė buvo jau įpusėjusi siūti trikampę plėštinę jauno vyruko rankos žaizdą. Ji atpažino vaikiną – motociklininkas, kurį matė važiuodama stebėti pirmojo saulėlydžio.

– Tai nukritai nuo motociklo, Berni?

– Ne-a. – jis vyptelėjo. – Tvojau į šiukšliadėžę, nes mergina ant manęs supyko.

Bonė dar kartą atidžiau pažiūrėjo į vieną po kito perrėžtus krumplius ir pamėgino įsivaizduoti, kaip viskas vyko. Kvailas vaikiščias.

– Pasijutai geriau?

Tamsiame veide blykstelėjo balti dantys.

– Aha. Taip nukreipiau mintis nuo savo bėdų.

– O kaip šiukšliadėžė?

– Taaip, jai labiau pasisekė nei man.

Bonė palingavo galvą.

– Keisti tie vyrai.

Sulig tais žodžiais įėjo Haris. Bonė pažvelgė į jį, bet nė nešyptelėjo, pabandė nutaisyti kuo abejingesnį veidą. O ką daugiau galėjo daryti? Jis atrodė baisiai gražus ir gluminančiai pažįstamas.

Iš paskos atsekė visas švytintis Stivas.

– Bone, atvyko Haris. Judu jau pažįstami. – Stivas buvo patenkintas. Ir to neslėpė. Jis rado gydytoją, kuris buvo dar ir draugas. Jam gyvenimas atrodė gražus. – Einu, surasiu Vikę ir pasakysiu, kad grįžome.

Bonė galėjo kaltinti tik save, kad iš kiauto nusprendęs išlįsti Haris patraukė jos kryptimi. Jai derėjo prisiminti, jog labai gerai, kad jis priėmė tokį sprendimą. Kartą jis ją apmovė, bet daugiau ji neužkibs ant jo melagysčių.

– Sveika, Bone.

Haris nusišypsojo savo žudančia šypsena ir ji iš visų jėgų stengėsi nuslėpti instinktyvią savo kūno reakciją – nesvarbu, ką ji galvojo, kūnas džiaugėsi pajutęs jo artumą.

– Sveikas, Hari. – Bonė linktelėjo ir įbedė akis į tašką sienoje šalia jo galvos. – Nejaugi Australija tokia maža?

– Matyt, taip.

Akies kampeliu Bonė pastebėjo, kad Haris atrodo absurdiškai laimingas ją matydamas. Gal jį ištiko trumpalaikė amnezija? Jie išsiskyrė toli gražu ne draugiškai ir ji neapsimes, kad yra kitaip. Akivaizdu, jog ji tikrai nesupranta vyrų, todėl vėl nukreipė akis į Bernio ranką.

Deja, vien būdama tame pačiame kambaryje su Hariu Bonė jautė šilumą, prasiskverbiančią į ją tarytum šilti saulėtekio spinduliai, slenkantys siena.

Haris žengtelėjo artyn ir pažvelgė į jos skrupulingą darbą.

– Siuvi irgi neprastai, – pagyrė.

Bonė baigė paskutinį dygsnį ir užveržė siūlą.

– Kai kuriose mano darbo vietose niekas daugiau to nemokėjo. – Ji išpakavo tvarstį ir užlipdė ant žaizdos. – Stenkis nesušlapinti, Berni. Ateik pasirodyti po penkių dienų. Tada apžiūrėsiu ir išimsiu siūlus. – Bonė pamerkė vaikinui ir nusišypsojo. – Gerai?

– Gerai, ponia. – Bernis pasiėmė savo kaubojišką skrybėlę ir užsimaukšlino ant galvos. – Einu susitikti su savo mergina.

– Tik prisimink, kad privalai ja pasirūpinti. Ji jaučiasi išsipūtusi ir nerangi. Pasakyk, kad tau ji vis tiek graži.

Bernis nusišypsojo.

– Aišku, kad graži. – Jis mirktelėjo. – Jūs taip pat.

– Kurgi ne. – Bonė nepriėmė pagyrimo už gryną pinigą. – Ir nelakstyk taip tuo savo motociklu. Nenorėčiau tavęs krapštyti nuo kelio.

Bernis išdūmė lauk, o Haris nusikvatojo.

– Užkariavai širdį. – Jis nepaprastai šiltomis akimis nužvelgė Bonę nuo galvos iki kojų. – Dar vieną.

Bonė nusiplovė rankas ir šluostėsi ilgiau nei reikėjo. Būtų dariusi bet ką, kad tik atitolintų akimirką, kai vėl reikės į jį pažvelgti.

– Kas galiausiai tave pastūmėjo priimti pasiūlymą?

– Kažkas pasakė, kad turėčiau vėl gydyti žmones. Tai ir atvažiavau pažiūrėti, kas iš to išeis.

Bonė palaukė, kol jis sunkiai atsiduso. Ir nusprendė nebetylėti.

– Nesakiau, kad turi dirbti šalia manęs.

Haris išrietė antakius.

– Nenori, kad aš čia dirbčiau?

– Taip būtų pernelyg trumpas atsakymas. – Ar ji apgailestavo, kad Haris čia? O taip, apgailestavo. Ir net labai, nes atrodė jis velniškai puikiai, o jos pečių oda dilgčiojo prisiminus Hario rankos svorį. – Gal būčiau priėmusi kitokį sprendimą, jei būčiau žinojusi, kad netrukus dirbsime drauge. – Pavyzdžiui, būtų pavariusi jį iškart po Džimbarano.

Tyla užsitęsė, jie abu apie tai mąstė, galiausiai Haris pareiškė:

– Aš čia tik keturioms savaitėms.

– Žinau. Šiandien jau kelis kartus sau tai priminiau, – santūriai atsakė Bonė. Ir pagaliau ryžosi pažvelgti jam į akis. – Hari, aš daugiau tavimi nepasikliausiu. Nesitikėk jokių nuolaidų.

Bonė nežinojo, ko tikėjosi taip sakydama, bet pamačius pritarimą Hario žvilgsnyje ėmė peršėti akis.

– Žinoma, aš tave suprantu, Bone. Tai, kas nutiko Balyje, buvo pagrįsta mano melu, dėl to atsiprašau. Gal vieną dieną suprasi, kodėl tai nutiko. Tačiau dabar tai, kas buvo Balyje, tegu ten ir lieka. Aš viską suprantu.

Kaip lengva dabar kalbėti. Bet priežastys, kurioms pasidavė leisdama sau permiegoti su šiuo vyru, sugrįžo atgal ir tvojo per galvą. Tos priežastys toli gražu nebuvo geros. Paraustų iš gėdos net pasibučiavusi ir pasilaikiusi su juo už rankų, o juk ji artimai susipažino su kiekvienu šio nuostabaus kūno centimetru.

Kaip baisu.

Štai tau ir atostogų romanas, neturintis jos persekioti. Tikra kvailė. Šiluma toliau plūdo kaklu aukštyn, kai Bonė prisimerkusi žvelgė į Harį stengdamasi suprasti, ar jis kalba rimtai. Iki šiol ji tinkamai neįvertino jo gebėjimo apmauti.

– Gerai. – Bonė nenoriai ištiesė ranką. – Mūsų santykiai bus griežtai platoniški.

– Aš už platoniškumą.

Retas žodis, todėl vargu ar pavyks laikytis pažado, o lengvabūdiškai ištarti žodžiai priminė Bonei, kad ji į visa tai žiūri rimčiau negu jis. Kaip netikėta.

Tačiau kai Haris paėmė jos ranką ir skubiai paspaudė, pakako to trumpo prisilietimo ir Bonė suvokė: viską, kas susiję su šiuo vyru, lydės jausmai ir jaudulys.

Bonė ištraukė ranką ir atsuko nugarą. Velnias. Po velnių su visu tūkstančiu velnių.

Paskui Haris leido laiką su Stivu ir Vike. Ačiū Dievui. Gerai, kad jie parengė darbo grafiką, aptarė darbus. Jie dažnai juokdamiesi prisimindavo senus laikus, ir nors Vikė tik retkarčiais mestelėdavo kokį žodelį Bonei, ji nesijautė pašalinė. Tikrai. Nuoširdžiai.

Dienai baigiantis Bonė vos laikėsi ant kojų, jautėsi mirtinai nuvargusi – ir ne tiek dėl nenuoseklaus darbo krūvio, kiek dėl to, kad jausdama Harį netoliese išvaistė daug dvasinės energijos. Įveiktų ir sunkesnę darbo dieną, kad tik būtų kur nukreipti mintis. Tačiau teko ieškoti priežasčių, kodėl neturėtų pasiduoti Hario žavesiui, kuriuo jis, rodos, užbūrė visus. Tik ne ją. Tikrai ne ją. Ji pasimokė.

Bonė pasijuto nesmagiai prisiminusi, kad Hario kambarys visai šalia, bet eidama miegoti jo nesusitiko. Jis vis dar šnekučiavosi su Stivu ir Vike. Laikrodis rodė po vienuolikos, kai ji pagaliau su tuo susitaikė – buvo tokia išsekusi, kad vos atsipalaidavo padėjusi galvą ant pagalvės, iškart kietai užmigo.

Rytą Bonė pabudo užtinusiomis akimis ir susipainiojusi paklodėse, todėl nusprendė vėl nuvažiuoti prie Erso uolos pasisemti ramybės.

Deja, sustabdžiusi automobilį priekyje pamatė Harį. Jis pastebėjo ją anksčiau, negu ji spėjo apsisukti ir grįžti atgal.

Dabar jau buvo per vėlu jo išvengti, nes jis sustojo ir akivaizdžiai laukė, kad pasivytų. Bonė nenoriai nusekė jo pėdomis raudoname smėlyje, kol susigretino su juo.

– Matau, džiaugiesi mane matydama, ar ne?

Jis neatrodė sutrikęs, o Bonė nebuvo nusiteikusi meluoti.

– Ne.

Haris nusišypsojo.

– O žinai, vos tavo lėktuvas pakilo, man ėmė trūkti tavo komplimentų.

– Hari, neerzink manęs. Šiuo metu mano humoro jausmas kažkur dingo manęs nė neperspėjęs.

– Gerai. Mėgaukimės vaizdu. – Jis pakėlė akis į priešais stūksantį monolitą ir išrietė antakius. Uolos šonas vis dar skendėjo šešėlyje, tamsesni plotai atrodė it gyvi, jie bylojo apie praeitį ir atrodė galintys papasakoti begalę istorijų. – Oho. Įspūdinga.

Bonė apsižvalgė ir prisiartinusi palietė grublėtą uolos paviršių. Atsiduso. Uola buvo vėsi ir rami, sugėrusi daug pasaulio išminties ir patirties. Bonė jautė, kaip ramybė skverbiasi į ją.

– Labai.

Haris teisus. Ji atvyko čia gydyti žaizdas, o ne ginčytis. Nujautė, kad jis taip pat. Jie privalo dirbti kartu.

Pasiūlymui taikiai pasivaikščioti Bonė neatsispyrė. Nuvijo šalin nuogąstavimus, susikišo rankas į džinsų kišenes, kad mojuodama netyčia neprisiliestų prie Hario pirštų, ir žengė pirmyn.

Už poros šimtų metrų tylioje ankstyvo ryto vėsoje trepinėjo šiltais treningais aprengta maža mergaitė. Ji nuklydo nuo mamos, tetų ir senelių, kurie ruošė pusryčius turistams. Svirduliavo smėliu it vėjo gainiojama žolės sėkla ir lėtai kepurnėjosi prie didingo monolito, palikdama mažučius pėdsakus, panašius į gėlių įspaudus.

– Leila! – motinos balsas atsklido prie uolos ir mažylė sukluso jį išgirdusi, bet paukštelis nutūpė priešais ir ji netvirtai puolė prie jo.

Prisiartinus prie uolos papėdės suviliojo vandens duburys. Jis šypsojosi jai ir mirguliavo masindamas besimainančiais šešėliais ir plūduriuojančiais lapais. Leila ištiesė rankutę, norėdama sugriebti vytelę jo pakraštyje.

Bonė su Hariu vos neužkliuvo už mergaitės, beveik nematomos žolėje prie vieno telkinio, prisipildžiusio praėjusią naktį. Prisiminimai iš Balio pervėrė juos abu tą pačią akimirką. Šįkart to neturėjo nutikti.

Bonė staigiai ištiesė ranką ir čiupo mergaitę už švarkelio kaip už gelbėjimosi lyno, Haris akimoju atsirado šalia, jie stengėsi elgtis ramiai, kad neišgąsdintų vaiko arba neperduotų juos abu apėmusios baimės. Jų žvilgsniai susitiko. Mažylė jokiu būdu neturėjo suprasti, kas dedasi jų galvose.

Haris apsidairė ieškodamas motinos ir staiga tylą perskrodė klaikus šauksmas:

– Leila!

– Gražus, – prabilo mergaitė rodydama į driežą.

– Taip, gražus, – sutiko Bonė ir ištiesė ranką. – Bet eidama čia turi atsivesti ir mamytę. – Mažylė įspraudė pirštukus jai į delną. – Leila, eime ieškoti mamytės. – Ji atsistojo ir pakėlė mergytę ant rankų, o Haris sudėjo delnus aplink burną.

– Ji čia! – suriko.

Jie pažvelgė vienas į kitą ir Bonė suprato, kad abu prisiminė aną mergaitę. Bonė nusuko akis, kurios netikėtai ėmė dilgčioti nuo ašarų prisiminus vos neištikusią tragediją. Tai buvo vienintelė priežastis apsiašaroti.

– Jai nieko nenutiko! – šūktelėjo Haris. – Ji ant takelio prie uolos! Su slaugytoja!

Leilos motina išpuolė iš krūmų, jos kakta buvo šlapia nuo prakaito, akys paklaikusios iš baimės. Bonė perdavė mažylę jai į rankas.

– Ji sėdėjo prie duburio, – paaiškino Haris.

Motina žiūrėjo į juos su tokiu palengvėjimu veide, kad Bonė vėl pajuto, kaip akys priplūdo ašarų. Ji nesunkiai įsivaizdavo, kaip išsigando ta moteris.

– Ačiū. Nenumanau, kaip ji pabėgo, bet išsiaiškinsiu. – Ji prispaudė Leilą prie krūtinės. – Vaikuti, daugiau taip nedaryk. Išgąsdinai mamą. – Tada vėl pažvelgė į Bonę. – Paspruko, kol ruošėme pusryčius.

Bonė linktelėjo.

– Žinau, vaikai tokie greiti. Man regis, ji štai čia stebėjo driežiuką.

– Taip arti vandens. – Motina sudrebėjo. Jie matė, kaip driežas nuvinguriavo tolyn, ir Leilos mama nusišypsojo gyvūnėliui it kokiam draugui. – Ar žinote, kad tas ngiyari sugeba gerti vandenį pėdutėmis? Vanduo nuo pėdų atiteka iki snukučio grioveliais odoje. Labai protingas driežiukas. Bet mano mažulei čia ne vieta. – Ji suspaudė dukrą ir mažylė patenkinta pasimuistė. – Dar kartą jums dėkoju.

Bonė žvilgtelėjo į dangų – kažin ar kitoje Erso uolos pusėje saulė jau patekėjo? Tuoj reikės važiuoti.

– Aš – Bonė, naujoji klinikos slaugytoja ir akušerė, o čia – gydytojas Sent Kleras. Gal dar kada nors susitiksime.

– Aš – Šėja. Tikrai netrukus pasimatysime. Mano mažylę laikas skiepyti.

Bonė nusišypsojo.

– Būsiu švelni.

Kai moteris nuėjo, Bonė su Hariu dar penkiolika minučių pasivaikščiojo palei papėdę, stengdamiesi pasisemti uolos ramybės, bet ji buvo dingusi. Paskendo atsiminimuose apie kitą, vos nenuskendusį vaiką ir meluose vyro, kuris žingsniavo šalia. Bonė pajėgė galvoti tik apie tai, kad Haris vos nepaliko jos vienos tokią sunkią minutę. Ir kad jis melavo jai.

Ir kam jai viso to reikia? Bonė apsisuko ir skubiai nužygiavo prie automobilio. Haris suprato kodėl.

Diena slinko gana ramiai. Keli pacientai buvo smarkiai nudegę saulėje, vienas pargriuvęs susilaužė skruostikaulį. Ir Leilą reikėjo paskiepyti.

Bonė nusišypsojo išvydusi mamą su dukra. Taip greitai jas vėl sutikusi pasijuto čia sava.

– Pamaniau, jeigu jau prisiminiau, ateisiu, – tyliai pasakė Šėja. – Mano tetulė liepė ją šiandien atvežti.

Bonei pavyko nukreipti Leilos dėmesį, kol įbedė adatą, ir Šėja išeidama šypsojosi.

– Ne taip blogai, kaip tikėjausi, – prisipažino ji. – Pasakysiu draugėms, kad puikiai tvarkotės su mažaisiais.

Baigiantis pamainai Bonė jautėsi pavargusi. Nusikamavo matydama, ką kiekvieną mielą dieną kiekvieną minutę veikia Haris, kur jis stovi, su kuo šnekasi. O kai pagavęs jos žvilgsnį jis nusišypsojo, Bonei pasidarė dar blogiau. Tą naktį prireikė visos amžinybės, kol užmigo, tačiau miegoti teko neilgai.

Telefonas suskambėjo vidurnaktį. Bonė sapnavo, kaip įkyriai, erzinamai čirškia jos telefonas, kol pabudusi suprato, kad jis iš tikrųjų skamba.

Viešbučio registratūros naktinės pamainos durininkas skubiai atsiprašė ir išbėrė:

– Viena viešnia pranešė, kad jos vyrui smarkiai skaudėjo krūtinę, o dabar jis visas pamėlęs. Kad būtų greičiau, apsauginis pristatys jus ir gydytoją greitosios pagalbos automobiliu. Jis atvažiuos po minutėlės ir nuveš į vietą.

Bonė nusimetė antklodę.

– Žinoma. Ar kas nors daro širdies masažą?

– Ten yra naktinis portjė. Jis moka suteikti pirmąją pagalbą. To vyro žmona daro dirbtinį kvėpavimą.

Nuostabu.

– Puiku. Tuoj atvyksime.

Nusivilkusi naktinius marškinius Bonė užsitempė laisvas kelnes ir megztinį. Naktį dykumoje šalta, nors neabejojo, kad sušils nuo adrenalino, jau plūstančio kūnu. Įšokusi į batus nustraksėjo prie durų ir išgirdo, kaip prasiveria Hario kambario durys. Bonė atlapojo savąsias kaip tik tuo metu, kai jis pakėlė ranką belsti.

– Gerai, – tarė jis ir Bonė koridoriumi nusekė paskui jo šmėžuojančią nugarą iki greitosios pagalbos automobilio, kuris privažiavo jiems išėjus.

Pasirodė, kad Haris šauniai sukasi, kai nusprendžia ką nors daryti. Bent jau dėl to neteks nerimauti. Jie lėkė per tamsą, apsauginis vežė vingiuotais šalutiniais keliais tarp bungalų, ir Bonė dirstelėjo Hariui į veidą.

Sunkus išbandymas jau pačią pirmą naktį. Jis atrodė ramus ir susikaupęs, nors tai – pirmas skubus iškvietimas sugrįžus į darbą. Ši mintis grąžino Bonę į tą dieną, kai reikėjo gelbėti daug mažesnę pacientę – Haris galų gale ryžosi padėti. Ji nubloškė prisiminimus ir sukryžiavo pirštus, melsdama tokios pat geros baigties ir dabar susirgusiam vyrui bei jo šeimai.

Bungalo durys buvo atlapotos ir Haris nulėkė pirmyn, o Bonė čiupo defibriliatorių. Ji matė, kad portjė atsiklaupęs daro širdies masažą, o liekna šviesiaplaukė moteris, suspaudusi tarp alkūnių didžiulę deguonies pompą, laiko kaukę uždėjusi savo vyrui ant veido. Trisdešimt kartų spustelėjus krūtinės ląstą ji du kartus paspausdavo pompą.

Lempa palubyje apšvietė suprakaitavusią portjė kaktą. Bonė su Hariu atvažiavo kaip galėdami greičiau, bet ir penkios minutės šiems vargšams žmonėms atrodė kaip ištisa valanda.

Haris priklaupė šalia portjė ir perėmė iš jo darbą.

– Jūs viską darote gerai. Tuojau jus pakeisiu, – tarė moteriai Bonė.

Ji pritūpė ir greitai atsagstė paciento pižamos švarką. Pamačiusi, kad vyro krūtinė apžėlusi tankiais plaukeliais, kurie trukdys pritaisyti elektrodus, čiupo skustuvą ir žaibiškai nuskuto du plotelius.

– Kad juos kur, tuos plaukuotus vyrus, – tyliai suniurnėjo Bonė.

Pritvirtinusi elektrodus ji perėmė iš moters deguonies pompą, o ši susmukusi prie lovos stebėjo, kaip baigęs daryti širdies masažą Haris žiūri į nediduką ekraną. Bonė matė, kaip ji prispaudė krumplius prie burnos, ir užjaučiamai linktelėjo.

– Laikykitės.

– Nelieskite paciento. Paspauskite šoko mygtuką, – pasigirdo monotoniškas balsas iš aparato.

– Jau galima, – pranešė Haris ir apsidairęs paspaudė šoko mygtuką.

Vyro kūnas kilstelėjo nuo grindų ir vėl suglebo.

Bonė išgirdo, kaip vyriškio žmona aiktelėjo, ir užjaučiamai dirstelėjo per petį.

– Jis nieko nejaučia. Yra be sąmonės.

Ir labai gerai, kad be sąmonės. Dar porą minučių jie iš naujo darė širdies masažą, kol ekrane pasirodė elektrokardiograma. Širdis palengva ėmė plakti, bet to nepakako išgyventi. Aparatas pakartojo savo nuorodas ir Haris vėl paspaudė šoko mygtuką. Dar po poros minučių nelaimėlis pradėjo judėti ir dejuoti, o Bonės krūtinėje sukirbėjo mažytė viltis.

Šį kartą širdies ritmas buvo gyvybingesnis, ligonio veidas atgavo spalvą.

Bonė uždėjo deguonies kaukę pacientui ant veido. Padėjusi pompą ant grindų padavė Hariui intraveninį vamzdelį, kad jis įbestų iš savo pusės, kol ji tai darė iš savosios.

Praėjus penkioms minutėms nuo jų atvykimo vyro būklė stabilizavosi. Keliamas ant greitosios pagalbos neštuvų ir gabenamas į medicinos centrą jis jau buvo atgavęs sąmonę.

Haris mobiliuoju telefonu susitarė, kad Karališkoji skraidančių gydytojų tarnyba nuskraidins pacientą į Alis Springsą. Net ir labiausiai prityrę medikai būtų pasakę, kad jis sukasi vikriai.

Bonė pažvelgė į Harį, kuris sušvirkštė dar vieną vaistų dozę. Be jokios abejonės, jie abu gerai padirbėjo, tačiau didžiausios padėkos nusipelnė žmonės, nuo pat pradžių teikę pagalbą.

Vairuodama greitosios pagalbos automobilį atgal į medicinos centrą Bonė juto, kad šią transporto priemonę stebėtinai lengva valdyti. Salone Haris prijungė prie ligonio širdies ritmo monitorių. Jo žmona sėdėjo priekyje šalia Bonės ir nervingai gniaužė rankas skreite.

Galų gale Bonė galėjo skirti šiek tiek dėmesio ir moteriai.

– Ar gerai jaučiatės? – paklausė ji pažvelgusi į Klinto žmoną. – Jūsų vyrui labai pasisekė, kad žinojote, ką daryti.

Dona, smulkutė penkiasdešimtmetė šviesiaplaukė skausmo perkreiptu veidu, sugniaužė rankas ir nurijo ašaras.

– Taip. Ačiū. – Ji dirstelėjo į saloną ir skaidrios ašaros nuriedėjo skruostais. – Ačiū jums abiem. Visiems jums. Nuostabiajam portjė, kuris man padėjo. Tas krūtinės spaudymas... – Dona sudrebėjo. – Buvau visai nusikamavusi, kai jis atbėgo.

– Mums atvažiavus jis taip pat atrodė šiek tiek pavargęs, vis dėlto judu puikiai padirbėjote, kad nenutrūktų kraujo ir deguonies apytaka.

Dona ranka persibraukė per veidą ir nusišluostė ašaras.

– Nenorėčiau, kad vėl tektų tai daryti. Ačiū Dievui, jūs atvažiavote. Tie nešiojamieji defibriliatoriai nepamainomi, tiesa?

Bonė suprato, kad Donai būtina išsikalbėti. Reikėjo atsikratyti nervinės įtampos, kurią moteris stebėtinai atlaikė. Ji pasirodė puikiai. Štai kur tikroji didvyrė.

– Jie labai parankūs. Ir veiksmingi. – Bonė pagalvojo apie plaukuotą Donos vyro krūtinę. – Deja, ant Klinto krūtinės liko du išskusti plotai. Kaip dvi didžiulės akys. Ir ne itin dailios.

– Jis ištvers. Galėsiu pati vašku pašalinti tuos plaukus, jei vėl neteks sąmonės, – virpančiomis lūpomis pajuokavo Dona. – Paruošiu kitam kartui.

Bonė atitraukė ranką nuo vairo ir patapšnojo Donai per petį.

– Tikėkimės, kad gydytojas pastatys jį ant kojų ir kito karto nebus. Tačiau jūs laikotės pagirtinai.

Bonė matė, kaip Donos akys vėl priplūsta ašarų.

Ką gi, kartais užuojauta nepadeda. Turėjo suprasti. Bonė skubiai pakeitė pokalbio temą.

– Sveikatos sistema čia labai veiksminga. Yra visa šiuolaikinė įranga. – Bonė įvažiavo į medicinos centro kiemą.

Dar kelių minučių prireikė nunešti ligonį į palatą, paguldyti į lovą ir prijungti prie sienoje įmontuoto širdies monitoriaus. Pasirūpinusi Klintu Bonė grįžo pas Doną, kuri telefonu kalbėjosi su savo suaugusiais vaikais.

– Vaikai be galo dėkingi. Ir sužavėti, – pasakė Dona. – Manau, Klintas daugiau šansų išgyventi turėjo čia nei bute Sidnėjuje, jei širdies smūgis jį būtų ištikęs ten.

Bonė nusišypsojo.

– Gal jūs ir teisi. Nors baigtis daugiausia priklauso nuo to, ką kiti žmonės padaro per pirmąsias lemiamas minutes. Jūs pasišaukėte į pagalbą portjė ir ėmėtės gaivinti. Viską darėte teisingai. – Ji šyptelėjo. – Jūs stulbinanti. Vadinasi, Klintui dar ne laikas iškeliauti.

– Tikrai ne. – Dona dirstelėjo į savo vyrą, lyg norėdama įsitikinti, kad jis dar čia. – Visą gyvenimą sunkiai dirbome, jis užsidirbo pensiją, todėl turi ja pasinaudoti. Aš pasirūpinsiu, kad mano vyras tinkamai maitintųsi ir mankštintųsi. Aš irgi mankštinsiuosi su juo.

Prie jų priėjo Haris.

– Geras sumanymas. Mums visiems reikėtų mankštintis.

Bonė mostelėjo į jį ranka.

– Haris, gydytojas Sent Kleras. O čia Dona, ji Klinto žmona.

– Malonu, Dona. Neturėjome kada pasišnekučiuoti, tiesa? Naktinis portjė užsiminė, kad iki jam pasirodant neįtikėtinai šauniai padirbėjote gaivindama vyrą.

– Ačiū, gydytojau. Tikiuosi, daugiau niekada neteks to daryti, bet, kaip minėjau Bonei, neketinu dabar jo prarasti. Smagių akimirkų kartu patyrėme, vaikų susilaukėme, sukūrėme bendrą savo gyvenimo istoriją, – Donos balsas suvirpėjo tariant pastaruosius žodžius.

Bonė pajuto, kaip nuo ašarų ir jai sudilgčiojo akys. Istorija. Ar ji kada nors su kokiu vyru sukurs tokią istoriją? Ar neliks vien apmaudūs prisiminimai apie trumpus jausmingus romanus su melagiais ir netikėliais?

Bonė matė, kaip Haris užsisklendė. Lyg būtų nenorėjęs klausytis apie kitų bendrą gyvenimą, vaikus ir žmonas, kurios praranda vyrus, arba atvirkščiai. Gal ji suprastų geriau, jei žinotų, kokiomis aplinkybėmis jis neteko artimųjų, bet klausti Stivo arba Vikės nenorėjo. Haris turi pats papasakoti, o jeigu mano, kad jai nebūtina žinoti, ji su tuo susitaikys. Galų gale, tai ne jos reikalas. Tegu taip ir lieka.

Jau beveik švito, kai Klintas buvo išskraidintas. Haris su Bone palydėjo Doną į jos kambarį, kurį viešbučio kambarinė jau buvo sutvarkiusi, Bonė ją paguldė ir apkamšė.

Haris lūkuriavo prie durų.

– Pamiegokite porą valandų. Viešbučio administratorius užsakys bilietą į lėktuvą, išskrendantį ryte. Prireiks nemažai laiko, kol Klintas atsidurs ligoninės palatoje, tada jam atliks tyrimus, o iki to laiko ir jūs atskrisite. Pasistenkite pernelyg nesijaudinti.

Grįžtant namo Haris paėmė Bonę už rankos ir nepaleido.

– Puikiai padirbėta, Bone.

Ji daugiau su juo neprasidės! Bonė ištraukė ranką ir tarė ramiu balsu:

– Turėtum sakyti: Komanda puikiai padirbėjo. Iš tikrųjų... – Ūmai šovė mintis ir Bonė sustojo, Haris taip pat. – Įsivaizduok, jei būtum nusprendęs nevažiuoti, aš būčiau likusi tik su portjė...

Haris suraukė antakius, lyg sakydamas: Na ir kas?

Bonė papurtė galvą dėl tokio jo nesupratingumo.

– Būtent apie tai aš ir kalbėjau Denpasaro oro uoste. Hari, aš negaliu ligoniui duoti kai kurių iš tų vaistų be gydytojo nurodymo. Ilgokai užtruks, kol Klintas pasieks ligoninę, tikrai abejoju, kad jis būtų išgyvenęs.

Bonė matė, kad Haris pradeda suprasti.

– Galbūt, – sutiko jis vis dar nenoriai, tačiau suvokdamas, kur Bonė lenkia. Galiausiai linktelėjo. – Taip. Džiaugiuosi, kad buvau čia. Kad padėjau Klintui. – Jis žvilgtelėjo į ją. – Ir tau. Bone. Nenorėčiau, jog tau vienai reikėtų gelbėti ligonį tokiu rimtu atveju.

– Žmonėms tenka, jei neatsiranda pagalbininkų. Ir tu taip darei prieš mesdamas gydytojo darbą.

Haris susiraukė. Jie pasiekė Dykumų žirnio vilą ir Haris atidarė Bonei duris. Jis nieko neatsakė į jos žodžius.

Ir neatsakys. Kodėl tai turėtų ją stebinti? Bonė nusižiovavo.

– Gaila, nebeteks pamiegoti.

Haris užvertė galvą į šviesėjantį dangų.

– Tu griūk lovon. Jei nori, miegok iki pietų. Aš vis tiek neužmigsiu. Paskambinsiu, jeigu būsi reikalinga. Gal galėsi pakeisti mane po pietų, kai nusivarysiu nuo kojų.

Bonė dirstelėjo į Harį – jis atrodė įsitempęs. Artimiausiu metu tikrai nesudės akių. Spėjo, kad turi apie ką pamąstyti. Na, o ji soti apmąstymų.

– Labai jau demokratiškas pasiūlymas. Labanaktis.

Haris žiūrėjo, kaip Bonė uždaro duris, ir vieną akimirką apėmė noras sekti iš paskos ir niekada jos nebepaleisti, bet nusigręžė. Sudegino tiltus į jos kambarį. Geriau pasivaikščios po sodą, leis ryto gaivai nuslopinti įtampą. Grįžęs paskambins į Alis Springsą ir sužinos, ar Klintas sėkmingai nuskraidintas.

Jis pamankštino pečius. Na, pastarosios kelios valandos gal kiek sutrikdė, tačiau teko pripažinti, kad šiuo metu yra tinkamiausioje vietoje. Bent jau neišsigando iškviestas pirmą darbo dieną.

Vėliau tą rytą Haris nusprendė, kad greičiausiai nebūtų pasisiūlęs dirbti klinikoje, jei būtų žinojęs, jog šiandien moterų konsultacijos diena. Aišku, šaunu, nes pradėjo drąsiau jaustis sugrįžęs į senas vėžes, bet nėščios moterys pernelyg artimai susijusios su jo skaudžia patirtimi.

Kai apie vienuoliktą valandą pasirodė Bonė, Haris jau buvo atgavęs pusiausvyrą, tačiau jo veidas vis tiek nušvito jai įėjus.

– Bone, tu galėtum man padėti.

Bonė nusišypsojo išvydusi, kas susirinko.

– Sveiki.

Akinamai balta Bernio šypsena nutvieskė kambarį ir jis niuktelėjo savo merginai.

– Čia slaugytoja, apie kurią pasakojau.

Haris išsišiepė regėdamas Bernio pasigėrėjimą.

– Ką tik sakiau Tamikai, kad turėtų apsispręsti, kada apsigyvens Alis Springse prieš gimdymą. Tiesą sakant, jai liko tik penkios savaitės, todėl jau gali ruoštis.

Bonė matė, kaip apniuko abiejų jaunuolių veidai, ir žvelgdama į juos suprato, kad be diplomatijos neišsisuks.

– Paprastai moterys palaukia, kol iki gimdymo lieka dvi savaitės, tada kraustosi į miestą.

Gydytojui tai įspūdžio nepadarė.

– Nesutinku. – Tai pabrėždamas Haris papurtė galvą. – Neturime nė menkiausio supratimo, kada gims kūdikis, nes Tamikai tai pirmas gimdymas, o čia gimdyti nesaugu, nes arti nėra ligoninės.

Bonė stengėsi neparodyti, kokie jausmai ją užplūdo, ir jai šiaip ne taip pavyko. Žvelgiant į šį nejautrų žąsiną ir jai, kaip tiems dviem jaunuoliams, kilo noras susiraukti.

Ji pabandė prieiti prie reikalo iš kitos pusės, vildamasi, kad Haris supras užuominą.

– Tamika, ar tu turi pas ką apsistoti?

Mergina tik papurtė galvą ir išpūtusi akis pažvelgė į Bernį. Vaikinas prabilo už ją.

– Ji nerimauja, kad ilgėsis namų, nes aš negalėsiu su ja pasilikti. Dirbu čia, vedžioju po apylinkes ekskursijas. Iš ryto nuo penkių iki vienuolikos. Jai dar nereikia važiuoti. Be to, tai tik penkios valandos kelio.

Bonė kilstelėjo antakius ir pasistengė praskaidrinti nuotaiką.

– Būtų įdomu, jei tektų kentėti sąrėmius ant motociklo.

– Ne-a. – Bernis vyptelėjo. – Mano pusbrolis turi automobilį. Jis mus nuveš, kai Tamika pradės gimdyti.

Haris pakratė galvą.

– Negalima laukti, kol ji pradės gimdyti. – Jis pasisuko į Bonę ir be garso ištarė: Būk gera, įkrėsk jiems proto, o garsiai pridėjo: – Pažiūrėsiu, ką galima padaryti. – Ir išėjo palikęs Bonę.

– Kokia širšė jam įkando? – paklausė Bernis pasišalinus Hariui.

– Na, jis visą naktį nemiegojo, nes buvo skubiai iškviestas pas ligonį, bet Tamikai ir jūsų kūdikiui trokšta tik paties geriausio. – Bonė mintyse nusikeikė. Tiek triukšmo dėl nieko.

Jeigu jie išsiųs Tamiką per anksti, išsiilgusi namų ji vis tiek grįš atgal. O tada teks velniškai pasistengti, kad laiku suspėtų į Alis Springsą, kol dar neprasidėjo tikrasis gimdymas. Dirbdama nuošaliose klinikose Bonė nuolatos susidurdavo su tokiomis bėdomis. Mojuodamas bizūnu nieko nepasieksi.

Nejaugi Haris nesupranta, kaip siaubingai jaučiasi jauna moteris viena išsiųsta į didžiulį miestą gimdyti? Na, Bonė padarys viską, kad to nenutiktų, tik vylėsi, jog pati nenudegs nagų. Gyvenimas turbūt nuvylė Harį smarkiau, nei ji manė.

Haris išėjo jausdamas, kaip stingsta pečių raumenys nuo jį užplūdusios panikos.

Viskas klojosi puikiai, kol suvokė, kad Tamika nėščia tiek pat laiko, kiek ir jo žmona, kai mirė. Trisdešimt penkias savaites.

Klaiki paralyžiuojanti baimė stvėrė jam už gerklės, Haris troško įkelti jaunąja moterį į lėktuvą ir nugabenti ten, kur saugu. Kuo toliau nuo jo galvos. Ir nuo atsakomybės. Tegu medikai Alis Springse priima jos gimdymą, kad motina su kūdikiu galėtų sveiki grįžti namo.

Bet tai absurdiška. Tamika turbūt nepagimdys dar bent keturias savaites. Bonė teisi. Vis dėlto Haris suprato: žmogus, bijantis natūralaus gimdymo proceso, neturėtų rūpintis nėščia moterimi. Jis – ne išimtis.

Nereikalingas kišimasis, netgi pernelyg ankstyvas nėščiosios išsiuntimas kitur niekam ne į naudą. Jeigu Tamika sugrįžtų ir atsisakytų vėl išvažiuoti, kiltų naujų pavojų: dažnai vežiojama ji galėtų papulti į automobilio avariją arba susirgti pogimdymine depresija, kad buvo atskirta nuo šeimos, tad viską reikia įvertinti.

Haris nežinojo, ką daryti. Dabar jau gailėjosi čia važiavęs.

Aštuntas skyrius

Pirmajai savaitei baigiantis Bonė drauge su turistais restorano Tylos garsai aikštelėje laukė autobuso. Abejojo, kad pati būtų taip greitai išsiruošusi, bet Klintą išskraidinus, Dona jai su Hariu atidavė bilietus, kuriais nebegalėjo pasinaudoti. O durininkas apsidžiaugė gavęs butelį škotiško viskio, kurio, anot Donos, dabar Klintui vis tiek neteks atidaryti.

Buvo keista puoštis vakarienei ant smėlio kopos, tačiau Vikė su Stivu atkakliai tvirtino, kad tai prisidės prie vakaro nuotaikos. O dar keisčiau Bonė pasijuto priminusi sau, kas ją lydės vakarienės.

Kai Haris pasirodė vilkėdamas juodas kelnes ir baltus marškinius, kurie akinamai švietė prie įdegusios odos, kitos drauge laukiančios moterys atsisuko pasigėrėti. Bonė kreivai vyptelėjo supratusi, kad juos laiko pora. Visai kaip Balyje.

– Atrodai nuostabiai, – pagyrė Haris, o tai, kaip ją nužvelgė, priminė Bonei, jog jis sugeba ją apakinti. Prisiminė – pirmą kartą išvydusi sulygino jį su švyturiu.

Juokinga, kad per akimirką pamiršo besivaržančias dėl jo dėmesio moteris ir netgi kaip gerai pažįsta šį vyrą. Iš tikrųjų pamiršo viską, išskyrus tai, kaip stipriai jis traukia ją – lyg koks vandenis, viliojantis laivą link savo pragaištingų uolų. Saugokis tų uolų, – liepė sau Bonė.

Ta diena, kai Haris užkalbino ją prie baseino, rodės nuslinko toli į praeitį, o jųdviejų santykiai tapo itin sudėtingi. Ji nelaikė savęs viena iš jo haremo gerbėjų.

Bent jau darbe Haris neskleidė savo apžavų.

O gal būnant su pacientais įsijungdavo jos jėgos laukas, nes po dienos ar dviejų Bonė išmoko vieną nuo kito atskirti – prie to, žinoma, labai prisidėjo nemenka problema – pasitikėjimo Hariu stoka.

Vis dėlto šį vakarą Bonė jautė, kaip apleidžia jėgos. Apgailėtina moteris.

– Dėkoju, tu taip pat atrodai galantiškai.

Haris suėmė ją už alkūnės ir nusivedė prie atvykstančio autobuso, o jo pirštų šiluma persmelkė visą Bonės ranką. Ir vėl tas pats. Jaudulio bangos žnaibė odą, o papilvę degino stiprus karštis. Viešpatie brangus, šis vyras tikrai sugeba priversti ją suprasti, kad yra gyva.

Haris pasilenkė ir sušnabždėjo Bonei į ausį, kad kiti negirdėtų:

– Kokia tikimybė, kad šią naktį nebus iškvietimo?

Sunku klausytis, kai yra tokia įsiaudrinusi. Kaip gera vėl liestis šonais. Gera jausti Hario delną ant savo rankos ir veidą taip arti jos.

Bonė atsitraukė trokšdama šiek tiek erdvės.

– Menka. Bet mėgausiuosi kiekviena akimirka. Čia dirbusi mano draugė iš Darvino jau ausis išūžė apie šitą restoraną. – Dabar jau ji pradėjo vapalioti. Juk turi būti kažkoks aukso vidurys.

Haris padėjo Bonei užlipti autobuso laiptukais ir palydėjo iki sėdynės prie lango. Jis priglaudė prie jos šlaunį, kai autobusas pajudėjo kopų kryptimi. Aplinkui gaudė džiaugsmingas vakarieniauti važiuojančių žmonių šurmulys.

Bonė jautė prie savęs Hario koją kaip ir tą dieną autobuse, kai susirengė į žygį dviračiais. Tačiau neabejojo, kad neatsidurs nuoga jo glėbyje kaip anuomet. Ji nuraudo. Geriau jau neatsidurtų. Būtų nepalyginamai sunkiau nuslėpti žalą, kurią patirtų vėl pasielgusi patikliai.

Bonė su neviltimi pažvelgė pro langą į oranžinius ir raudonus besileidžiančios saulės atspalvius. Ten stūkso Erso uola, – su palengvėjimu pagalvojo ji ir tarsi skęstantis šiaudo griebėsi įstabaus reginio.

Bonė siurbė į save šiuos pačius tikriausius burtus lyg priešnuodžius. Po truputį atgavo savitvardą. Reginys užvaldė jos sąmonę ir Bonė įstengė akimirksniui išmesti iš galvos Harį, tarp jų kilusius nesklandumus, ir paprasčiausiai mėgautis motinos Žemės didybe.

– Žavinga, – tarė sukdamasi į Harį ir pamatė, kad jis stebi ją, tyrinėja jos profilį tarsi nepajėgdamas kažko suprasti. Bonė pajuto, kaip kaista kaklas, nors iš visų jėgų stengėsi nepasiduoti ir nenurausti.

– Mano nosis suodina ar ką?

Haris nelinksmai nusijuokė.

– Jei ir suodina, aš nematau.

Bonė dėbtelėjo į jį. Daugiau taip negalima. Dirbti kartu ir toliau kelti šitokį jaudulį. Ji jau žiojosi nusprendusi pasiūlyti strategiją, padėsiančią tai įveikti, bet prisiminė, kad yra tarp svetimų žmonų.

Keista, kad būnant su Hariu pasaulis, rodos, susitraukia iki jų dviejų.

Galiausiai tai nesvarbu, nes staigiai sutrūkčiojęs autobusas sustojo dykumos viduryje tarp dviejų didingiausių Centrinės Australijos simbolių: vienišo Uluru milžino ir Kata Tjuta, kitaip vadinamo Olgos kalnu – neaprėpiamos milžiniškų riedulių sankaupos.

Išlipusi iš autobuso Bonė nežinojo, į kurią pusę žiūrėti: stebėti saulėlydį, atsispindintį Erso uoloje, ar išsibarsčiusias Olgos kalno uolas, ir tai kėlė pagarbią baimę.

Haris mostelėjo į teritoriją atitveriančias šilkines virves ir pasiūlė sekti paskui svečius šlaitu aukštyn į kopos viršūnę. Ten laukė smokingu vilkintis padavėjas su sidabriniu padėklu ir šampanu krištolinėse taurėse.

Visa aplinka pranoko bet kokius Bonės lūkesčius.

– Ačiū, – padėkojo ji, paėmė artipilnę taurę ir lėtai nusigręžė pasigėrėti nuo kopos viršūnės atsiveriančiu vaizdu. Paskui nuėjo prie baro ir jai paprašius padavėjas pripylė taurę iki viršaus gazuoto vandens. Haris padarė tą patį ir Bonė jam nusišypsojo. – Stengiesi pelnyti mano simpatijas?

– Nesąžininga leisti tau vienai laukti iškvietimo.

Bonė niekada nemanė, kad Haris nėra dėmesingas, bet geriau jau jis elgtųsi taip, kad būtų lengviau, o ne sunkiau išlaikyti atstumą.

Jie vėl nusisuko į Erso uolą. Abu tylėjo, o raukšlėtas milžino paviršius vis labiau mainėsi. Gumbuotos uolos su erozijos pėdsakais nusidažė auksiniais ir įvairiausiais rožiniais atspalviais, kurie vis labiau žėrėjo. Pernelyg gražu. O fone plytėjo tamsiai raudona dykuma, ąžuoliukai kerojo kur ne kur ant banguotų nedidelių kopų, savaip nurausvintų ir spindinčių.

– Su kengūriena, krokodiliena arba Tasmanijos lašiša, – padavėja pasiūlė vieno kąsnio užkandžių su trapučiais, puoštų pipirnėmis, ir Bonė sumirksėjo išsisklaidžius kerams.

Ji dirstelėjo į Harį netikėtai apimta ramybės. Jautėsi daug geriau. Tvirtesnė ir labiau atsipalaidavusi su juo. Jai pavyks neapsikvailinti.

Nuo minties, kad galėtų valgyti kengūrytę, Bonė suraukė nosį, o štai krokodilai neretai paragauja žmogienos, todėl atrodė teisinga atsilyginti jiems tuo pačiu.

– Dėkoju. – Bonė pažvelgė į Harį, paslaptingai patrauklų ir stebintį ją. Apsimetė, kad jos netrikdo tokia įdėmi apžiūra. Gana drąsiai atlaikė jo žvilgsnį. – Po luvakų kavos galiu paragauti bet ko. – Ji paėmė servetėlę, traputį su krokodiliena ir atsikando. Štai, ji net mėto užuominas apie praėjusį kartą. Kokia stipri. Buvo gana keblu neapsitrupinti ir išlikti moteriškai, bet Bonė neprarado šaltakraujiškumo.

Jos žongliravimas užkandžiu greičiausiai atrodė pavojingas, nes Haris šypsodamasis paėmė dar vieną servetėlę.

– Gal valgykime pakaitomis: kol vienas valgys, kitas galės palaikyti taurę – visai kaip seniai vedusi pora.

Haris ištarė žodį iš V raidės. Dieve mano. Tačiau neatrodė perdėm laimingas. Bonė nusuko akis į šalį.

– Tokių čia nedaug. Smagu keliauti drauge. Klintas su Dona turėtų čia būti. Jie iškart pritaptų.

Haris nesuraukė nosies, bet pasisukęs pečiais užstojo bet kokį laimingai susituokusių porų vaizdą.

– Eime prie suoliuko, galėsime atsisėsti ir atsipalaidavę pasimėgauti vaizdu.

Hario antipatija santuokai ir laimingoms poroms jau ėmė pabosti. Bonei nebuvo sunku gėrėtis kitų žmonių santykiais.

Jie rado vietos ant paprasto sutrūnijusio rąsto. Likusi tuščiomis rankomis Bonė pastebėjo Airisę, žilaplaukę moterį, su kuria susipažino pirmą darbo dieną – tada ji buvo prarijusi musę – ir pamojavo.

Kai Airisė, pasidabinusi šifonais ir perlais, atskubėjo prie jų ir atsitempė paskui save džentelmeną spindinčiomis akimis, Haris kilstelėjo antakį. O ji prisiartinusi pakštelėjo Bonei į skruostą.

– Labas, brangioji. – Airisė visa švytėjo. – Kaip gera tave matyti. – Ji dirstelėjo per petį į savo kavalierių. – Fergusas našlys. Susipažinome vakar. Taip šauniai praleidome laiką, kad Fergusas šįvakar pakvietė vėl atvažiuoti.

Bonė paspaudė vyriškiui ranką.

– Smagu girdėti, Airise. Labas vakaras, Fergusai. O čia – Haris, gydytojas, su kuriuo dirbu.

– Labai malonu, Hari. – Fergusas nusišypsojo ir paspaudė jam ranką.

Bonė mostelėjo į padėklą, kurį pro šalį nešė besišypsanti padavėja.

– Ragavote krokodilienos?

Airisė sukikeno.

– Sakiau Fergusui – jei galiu praryti musę, galiu valgyti ir krokodilieną. – Ji meiliai žvilgtelėjo į pagyvenusį džentelmeną, kuris linksmai pažiūrėjo į ją. – Jis galvoja, kad aš kvanktelėjusi.

– Tai netiesa. Manau, kad esi miela maža patauška. Ką gi, palikime jaunimą mėgautis vakaru, o aš tau į ausį suoksiu saldžius niekus.

Airisė pamojavo ir Bonė neištvėrusi nusišypsojo žiūrėdama, kaip jie nueina.

– Puiku. Tikrai žavingas škotas. Ji buvo labai nusiminusi, kai susipažinome šios savaitės pradžioje.

– Kokia tu švelniasielė. Rūpiniesi visais, tiesa? – tarė Haris. – Nuoširdžiai linki jiems sėkmės. Ir jiems, ir visiems kitiems. – Kiek pagalvojęs jis pakratė galvą, tarsi sakydamas, kad pats yra kitoks. – Ne visi žmonės panašūs į tave.

Bonė ištuštino taurę.

– Aš tikrai žinau, kad tu irgi toks, todėl nevaidink. Mačiau, kaip elgeisi Balyje. Su vaikais, kurie važinėjosi dviračiais tą vakarą, kai susipažinome. Netgi su žmonėmis čia. – Ji žvelgė tiesiai jam į veidą. – Toks mūsų darbas, Hari. Todėl jį ir dirbame. Vėl ėmęsis gydyti žmones galbūt lengviau surasi tą dalį savo sielos, kurios netekai. – Bonė pajuto, kaip tarp jų iškyla siena.

– Spėju, kad tau čia patinka, – nukreipė kalbą Haris ir Bonė mintyse susigūžė. Kalbėti su juo vis dar buvo tas pats, kas vaikščioti po minų lauką.

– Patinka. Aišku, norėčiau daugiau dirbti kaip akušerė, ne tik moteris iš gyvenvietės konsultuoti gimdymo klausimais, bet, kaip pats griežtai pasakei, gimdyti reikia siųsti kitur. Vadinasi, man nedažnai pasitaikys proga priimti kūdikį. Tačiau džiaugiuosi darbo įvairove.

– Stivas su Vike puikiai darbuojasi.

Eidami pro šalį jie pasiėmė dar užkandžių, o pokalbį nustelbė akį glostantys vaizdai.

Bonė linktelėjo ir džiugiai atsiduso stebėdama, kaip saulėlydis kas sekundę darosi vis įspūdingesnis. Nežiūrėdama į Harį pamėgino paliesti temą, kuri neturėjo būti jam skaudi.

– Na, o kaip tu susipažinai su Stivu?

Haris pastatė stiklinę.

– Mudu kartu užaugome Darvine. Lankėme tas pačias mokyklas, draugavome su tais pačiais draugais, vedėme tais pačiais metais.

Jis net užsiminė apie savo žmoną. Pirmą kartą.

– Tai tavo žmona irgi iš Darvino?

– Ne. – Haris atsistojo ir dirstelėjo baro pusėn. – Gal nori mineralinio? Aš atsinešiu.

Trinkt. Pokalbis baigtas.

– Žinoma. – Bonė irgi pakilo. – Ko gero, susirasiu padavėją ir paprašysiu dar vieno trapučio su krokodiliena.

Bonė kurį laiką sukiojosi tarp kitų svečių. Airisė supažindino ją su aplinkiniais. Ji užkalbino padavėjus, matytus Dykumų žirnio viloje, bet vengė žiūrėti į Harį.

Kai jie buvo pakviesti vėl praeiti pro šilkinės virvės užkardą ir nusileisti nuo kopos viršūnės į apačią, kur ant dykumos smėlio buvo padengti stalukai, Haris tučtuojau atsidūrė šalia Bonės, kad per vakarienę palaikytų jai draugiją kartu su dar šešiais žmonėmis prie apskrito stalo.

Bonė suabejojo, ar gerai viską suprato.

– Maniau, kad nuspręsi atsisėsti prie žmogaus, kuris nekaišioja nosies ne į savo reikalus.

Haris pasičiupinėjo nosį.

– Tu nekaišioji. Aš tiesiog atpratau atsakinėti į klausimus.

– Turi teisę. Atsiprašau, Hari, jei sugadinau tau nuotaiką. – Bonė pasirinko vietą ir pakišo rankinę po kėde.

Jis palaukė, kol ji atsisėdo, tada įsitaisė pats ir prieš juos už plytinčios dykumos atsivėrė didingas Olgos kalnas.

– Bone, tu nė musės nenuskriaustum. Geriau smagiai praleiskime vakarą.

Ji nudelbusi akis grožėjosi sniego baltumo staltiese, sidabriniais stalo įrankiais ir žvakių šviesoje tviskančiomis taurėmis. Geriau taip, nei jaustis globojamai, truputėlį suirzusiai ir net vienišai po tamsėjančiu nakties dangumi ir lėtai įsižiebiančiomis žvaigždėmis. Kaip kvaila.

Kiti žmonės prisistatė ir Bonė pagalvojo turinti prisiminti, kad, be Hario, čia esama ir kitų. Tai irgi jau pradėjo įkyrėti.

Bonė taip pat pasisakė kas esanti ir įsijautė į linksmybes: buvo geriamas šampanas, nors ji pati negėrė, jis atpalaidavo stalo draugus ir atlaisvino liežuvius. Paaiškėjo, kad tos trys poros, prisikabinusios prie automobilių turistinius namelius, traukė aplink Australiją.

– Mes jau trys mėnesiai kelyje, – išsišiepęs pareiškė vienas iš sutuoktinių, o jo žmona užvertė akis. Kita moteris sukrizeno.

– Mes penki, – pridėjo kitas.

Bonė su pagarbia baime klausėsi, kaip jie šnekučiuojasi apie aplankytas vietas ir netikėtus nuotykius. Ji niekaip neįsivaizdavo, kad galėtų ištisus mėnesius su vienu žmogumi praleisti automobilyje. Juo labiau neįsivaizdavo, jog tam ryžtųsi Haris. Tačiau ilgai vakarienei baigiantis, kai jų kompanionai ištuštino jau kelintą kartą raudonojo ir baltojo vyno pripildytas taures, Bonė suprato, kaip tai smagu.

Vėlai vakare, kai autobusas išleido juos prie namų, net Haris pajuto, kad į darbuotojų apartamentus grįžta labiau atsipalaidavęs, nei tikėjosi.

Jis išgirdo Bonę sakant:

– Smagiai pasilinksminau.

Ir išties buvo lengva atsakyti:

– Aš taip pat. – Prisiminė, kaip Bonė šypsojosi klausydamasi dviprasmiškų užuominų jiems lipant iš autobuso, ir ūmai pajuto nenorįs, kad naktis baigtųsi taip greitai. Nenorėjo prarasti to ryšio, kuris šįvakar sutvirtėjo. To nejautė nuo pat Ubudo, žinoma, dėl savo kaltės. – Gal norėtum puodelio arbatos? Nežinau, kaip tau, bet man vakaras, rodos, baigėsi kiek per staigiai.

– Mielai išgerčiau. – Bonė pakėlė akis į dangų ieškodama iš naujo atrastų žvaigždynų, bet nebuvo lengva, kai aplinkui tiek šviesų. Dykumoje tamsa atvėrė visą dangaus skliautą ir reginį, kurio ji niekada nepamirš.

Bonė pasisuko stengdamasi danguje atpažinti žvaigždes.

– Buvo daug lengviau, kai astronomas parodė.

Jos balsas skambėjo graudžiai ir Haris šyptelėjo. Jos akys buvo ryškesnės nei bet kuri šį vakarą matyta žvaigždė. Ji taip džiaugėsi išmokusi žvaigždynų ir pavienių dangaus kūnų pavadinimus, kai astronomas papasakojo senovės istorijų ir mitų. Haris prisiminė, kaip ji domėjosi žvaigždėmis tą naktį Džimbarane.

– Eime vidun, nes apsauginis dar pagalvos, kad rezgi ką nors negero.

Bonė pasuko galvą ir pamojo vyriškiui, su žibintuvu vaikščiojančiam aplink pastatą.

– Manau, po praėjusios nakties jis mus jau pažįsta, bet eime.

Jie įžengė pro paradines duris ir patraukė į poilsio kambarį.

– Tu užplikyk arbatos, o aš prigriebsiu dėžutę saldainių iš kambario. – Bonė dingo Hariui nė nespėjus atsakyti.

Haris bendrame valgomajame uždegė šviesas ir įjungė arbatinuką. Gal jo sumanymas ne toks jau ir geras. Kiekvieną akimirką, praleistą su Bone, darėsi sunkiau nestverti jos į glėbį, jis troško atrasti ramybę, kurią žinojo ten slypint. Teisingumo jausmą, neapleidusį jo nuo magiškojo vakaro Ubude.

Su Klara irgi taip buvo, prisiminė Haris. Jis nenorėjo galvoti, kokios skirtingos Klara ir Bonė. Užtektinai graužė kaltė.

Su Klara juodu irgi patyrė magiškų akimirkų, o paskui nespėjo nė apsidairyti, kaip smogė nelaimė ir sielvartas. Daugiau to nebus. Siaubas apimdavo vien pagalvojus, kad Bonei gali grėsti pavojus. Ir būtų nesąžininga atvirai to nepasakyti Bonei. Pasakys šiąnakt.

Na, o Bonė ir toliau atsipalaidavusi mėgavosi vakaru. Haris tai matė, kai ji grįžo spausdama neatidarytą dėžutę šokoladinių saldainių.

– Mano draugės iš Darvino įdavė. Viena tikrai nesuvalgysiu. Šįvakar kaip tik tiks. – Ji nuplėšė celofaną ir atidarė dėžutę. Atrodė žaviai džiaugsminga. – Šiandien nuostabiai praleidau laiką. – Bonė įsidėjo baltą saldėsį į burną ir palaimingai atsiduso. Atsilošusi kėdėje užsimerkė.

Haris ištiesė ranką – išsirinko tamsų su riešutais ir susisukusia šokoladine spirale ant viršaus. Artėjo svarbių sprendimų metas ir smegenys ieškojo žodžių, kaip pasakyti.

– Aš taip pat. Turint omenyje, kaip elgiausi anksčiau.

Bonė tik gūžtelėjo pečiais.

– Juk nenorėjai apie tai kalbėti.

Tačiau dabar Haris norėjo.

– Vis dėlto noriu atsiprašyti.

Bonė neatsimerkė.

– Gerai. Atleidžiu. Pasikalbėkime apie ką nors kita.

Haris suprato – dabar ji nusprendė vengti nesmagių akimirkų, bet jam reikėjo, kad Bonė suvoktų, kaip jį traukia, kaip trokšta su ja praleisti daugiau laiko, jeigu ir ji to nori, tačiau be jokių įsipareigojimų ir ateities planų.

Nors Bonė to nereikalavo, o gal jo pasiaiškinimo labiau reikėjo jam negu jai, tačiau Haris jautė turįs pasakyti garsiai, kad tokio skausmo jis daugiau nenori patirti.

Virdulys užvirė, jis atsistojo, pripylė arbatinuką ir padėjo ant stalo puodelius. Juodu abu nemėgo arbatos su pienu. Bent jau tai išsiaiškino nuo tada, kai čia atvyko. Haris atsisėdo.

– Spėju, kad nekamantinėjai Stivo, kas nutiko mudviem su žmona. Dėkoju.

Bonė atsitiesė ir įsistebeilijo į saldainius dėžutėje. Haris troško, kad ji pakeltų akis ir jis galėtų suprasti, ką ji galvoja. Tačiau Bonės laikysena bylojo, kad ji nieko nenori girdėti, ir Haris nusivylė.

Po ramaus vakaro jis greičiausiai sugadins jai nuotaiką, bet ši moteris su malonumu sudirbo jį oro uoste, iki šiol buvo skaudu. Jis viską jai išklos, o tada bus galima gyventi toliau.

Bonė atsiduso, o kai pažvelgė, jos akys buvo it sielos veidrodis, Haris to ir tikėjosi. Ji pritarė pokalbiui, kurio nebuvo galima išvengti.

– Ką gi, – tyliai prabilo Bonė. – Vadinasi, su žmona susipažinai ne Darvine.

Ji prisiminė, ką jis sakė anksčiau. Aišku, kad prisiminė. Haris galėjo lažintis, kad atsiminė daug dalykų... kai kuriais jis tikrai nesididžiavo.

– Su Klara susipažinau Alis Springse. Ten ji mokėsi, o paskui susitikome Katrinoje, kai pradėjau dirbti Karališkojoje skraidančių gydytojų tarnyboje.

Bonė visai nenorėjo šito klausytis.

– Mane pykina skrendant mažu lėktuvu. Niekaip negalėčiau slaugyti ligonio skrisdama.

Vakaras buvo malonus, ji taip didžiavosi savimi, kad draugiškai elgdamasi ir domėdamasi kitais žmonėmis sugebėjo atsiriboti nuo Hario. Deja, gurkšnojant arbatą vėlyvą naktį nelabai pavyks išlaikyti atstumą. Geriau būtų pasilikusi kambaryje.

Žinodama, kad Haris kalbės apie savo netektį, Bonė jautėsi nesmagiai.

Ir kodėl jam prireikė sugadinti tokį nuostabų vakarą? Ar ji tikrai turi jį suprasti? Jau buvo pradėjusi galvoti, kad kuo mažiau žinos apie Harį Sent Klerą, tuo geriau bus jai pačiai, bet jam pradėjus kalbėti suabejojo, ar turi iš ko rinktis.

Haris pripylė į puodelius arbatos.

– Manęs niekada nepykina skrendant. Paprastai būnu pernelyg užsiėmęs pacientu, kad dar galvočiau apie skrandį, – guviai paaiškino Haris, tačiau Bonė matė, kad jo mintys kažkur klaidžioja.

Gerai. Liaukis kalbėjęs užuolankomis. Išklok viską. Bonė troško kuo greičiau viską užbaigti.

– Kiek laiko buvote vedę? – Kiek laiko buvote drauge iki jos mirties? – iš tikrųjų norėjo paklausti.

– Metus. Nors greičiausiai viską sudėjus būtų tik keli mėnesiai, visą kitą laiką praleidau darbe. Mums nereikėjo tuoktis, bent jau aš nenorėjau, kol dirbau tokį darbą ir retai būdavau namuose, tačiau susituokėme, ji netrukus pastojo, nors ir to neplanavome.

Štai kaip. Dėl to dabar jis toks ir yra.

– Hari, kas atsitiko? – tyliai paklausė Bonė.

– Amniotinio skysčio embolija. Priešlaikinis gimdymas.

Bonė pajuto, kaip širdis nusirita į kulnus. Nieko gero.

– Mes gyvenome nuošalioje vietovėje. Jai reikėjo išnešiojus kūdikį trisdešimt šešias savaites važiuoti į miestą, būti arčiau ligoninės. Manęs net pačioje pabaigoje nebuvo šalia. Nežinojau, kas vyksta. Niekas nieko nenutuokė. Viskas turėjo klotis sklandžiai. Nemanėme, kad iškilo pavojus gyvybei.

Aha. Vadinasi, Haris nepasitiki natūraliu gimdymu.

– Retas ir siaubingas atvejis, – tyliai tarė Bonė. – Toks pasitaikė Darvine, bet tada aš ten dar nedirbau. Regis, skaičiau, kad būna vieną kartą iš maždaug dvidešimt šešių tūkstančių. Neįmanoma to numatyti. Ir netgi laiku diagnozavus maža tikimybė, kad gimdyvė ir kūdikis išgyvens.

– Taip. Paprastai nustatoma atlikus skrodimą. – Hario veidas persikreipė. – Klara buvo sveika moteris, o nėštumas atrodė normalus. Bet gydytojai ištyrė, kad jos gimdoje atsirado nedidelis įtrūkimas, greičiausiai tai įgimta, amniotinio skysčio pateko į kraują ir kilo alerginė reakcija. Ji apalpo, mes skubiai atlikome Cezario pjūvį, bet neįstengėme jos išgelbėti. Aš neįstengiau jos išgelbėti. Nesugebėjome išgelbėti ir kūdikio, nors stengėmės. Šis įvykis mane beveik pražudė. Ir visiškai atėmė norą toliau dirbti gydytoju.

– Iki dabar.

Haris pakėlė galvą ir prisimerkė.

– O kas dėl to kaltas?

Ji nesiruošė prisiimti kaltės. Jokiu būdu.

– Ne aš. Niekas tavęs nevertė. Esi savarankiškas žmogus. Bet džiaugiuosi, kad grįžai. Neabejoju, jog Klintas su Dona taip pat.

Hario mintys tebebuvo Katrinos mieste, kur jis išgyveno tragediją. Nieko keista, Bonė kartais jausdavo, jog jo siela kažkur klaidžioja.

– Nežinau, kas būtų, jei vėl tektų tai išgyventi.

– Tikrai? – Bonei taip neatrodė. – Gal pasinaudotum anuomet įgytomis žiniomis. Anksčiau už kitus suprastum, kas dedasi, ir suteiktum motinai su kūdikiu šansą, kurio galbūt jie neturėtų be tavo žinių. Taip tavo žmonos ir kūdikio netektis netaptų beprasmė.

Haris pakėlė į ją iškankintas akis ir Bonė pajuto, kaip jai suspaudžia širdį. Ji apgaudinėjo pati save manydama, kad sugebės išlikti abejinga šio vyro skausmui. Jau pernelyg giliai įklimpo.

– Aš taip ir matau tą vaizdą, Bone, – vos girdimai sušnabždėjo Haris. – Jos veidas baltas kaip ligoninės paklodė. – Jis papurtė galvą. – Stingstantis mano kūdikio kūnelis. Tas vaizdas įsirėžęs mano sieloje.

Bonė jautė, kaip jai plyšta širdis. Ji atsistojo, apėjo aplink stalą ir pasilenkusi jį apkabino. Skruostu prigludo jam prie skruosto.

– Tai neįtikėtinai baisu. Ir žiauriai tave slegia. Bet gal vertėtų į tai pažvelgti kitaip, Hari. Tik pamėgink, nes aš štai ką matau. Po minutės kitos Klara su kūdikiu išsklendžia pro langą dangaus link ir pasiunčia tau oro bučinį. Jie drauge, Hari, susikibę už rankų. Ilsisi ramybėje ir tiki, kad jų meilė padės tau iškęsti skausmą. Jų nevargina skausmai, apgailestavimai nei baimė. – Bonė palinko ir pabučiavo Harį į lūpas, trokšdama numaldyti jo kančią. – Tu negalėjai jiems padėti, – ramiai ir tvirtai ji ištarė žodžius, kuriuos jis tikriausiai girdėjo tūkstančius kartų. Gal šį kartą leis sau jais patikėti.

Bonė tikėjo. Tokį reginį jai liepė įsivaizduoti senelė, kai mirė mama su tėčiu, ir tada Bonė pajuto begalinį palengvėjimą. Sielos žaizdos ėmė trauktis. Bonė norėjo, kad tai pajustų ir šis vyras, po truputį užkariaujantis jos širdį, nors ji mažiausiai troško, kad visai ją pasiglemžtų.

Viskas atsispindėjo Hario veide, kai žvelgė į Bonę. Jis susimąstęs rimtai stebeilijosi į ją ir Bonei kilo abejonė, ar ji nenuėjo per toli. Jo veidas liko neperprantamas – kančios perkreipta kaukė, pro kurią ji nepajėgė prasiskverbti, milžiniška siena tarp jų, aukštesnė nei kada nors anksčiau, lyg Erso uola už lango. Tačiau Bonė nebegalėjo susigrąžinti ištartų žodžių. Nes visa širdimi tikėjo jų teisingumu.

Tada Haris atsistojo ir išėjo. Paliko ją sėdinčią ir žvelgiančią jam įkandin, apimtą abejonių, kupiną vilties ir apgailestaujančią, kad apie tai prasižiojo.

Iš ryto Bonė pabudo anksti ir gulėdama lovoje stebėjo už lango danguje blėstančias žvaigždes. Galvoje vis dar ūžė nuo Hario išpažinties praėjusią naktį ir jo tragiškos nelaimės.

Tai buvo perspėjimas, kas laukia ateityje.

Devintas skyrius

Tamikos tetulė vilkėjo ryškiai raudoną sportinį džemperį ir oranžinius šortus. Aukšta liemeninga moteris plačiomis basomis pėdomis, murzinomis nuo kelionės, plačiu rankos mostu įstūmė suglumusius jaunuolius pro medicinos centro duris.

Buvo vėlyva popietė, pažvelgusi į susirūpinusį jaunos nėščios moters veidą Bonė ėmė dairytis Hario. Jis sprogs iš pykčio.

Mintyse ieškodama išeities Bonė mostelėjo jiems užeiti. Jie gali iškviesti skraidančiųjų gydytojų lėktuvą, jei tas nėra išskridęs į priešingą pasaulio kraštą padėti kitiems, arba vežti gimdyvę greitosios pagalbos automobiliu ir susitikti su Alis Springso greitąja kelyje po dviejų su pusę valandos.

Nors vargu ar laiku pasiektų ligoninę. Po galais, kodėl čia nėra akušerinės įrangos?

Bonė papurtė galvą ir užgniaužė savo troškimus.

– Laba diena, jūs turbūt Tamikos teta Delė. Sakė, kad būsite su ja. Aš – Bonė. – Ji nusišypsojo Tamikai ir susinervinusiam Berniui. – Užeik, brangioji. Kas nutiko Bernio pusbrolio automobiliui?

Bernis gūžtelėjo pečiais.

– Pusbrolis prieš dvi dienas dingo ir dar negrįžo.

Bonė dirstelėjo į laikrodį ant sienos.

– Tamika, kada prasidėjo skausmai?

– Neseniai.

Mergina vengė Bonės žvilgsnio – ir nieko keista, tačiau Bonės įtarimai pasitvirtino, kai lygiai po minutės prasidėjo kitas sąrėmis ir truko geras šešiasdešimt sekundžių.

– Sakiau, kad turi važiuoti. – Tetulė Delė buvo gimusi vadovauti ir greičiausiai jau visą tuziną dukterėčių lydėjo gimdyti. – O jūs ta slaugė, kuri surado Leilą, ar ne?

– Taip. Vadinasi, jūs ir Šėjos teta? – Bonė nusišypsojo. Ji nusisuko ir padėjo Tamikai atsisėsti. – Ačiū, kad ją atvežėte.

Geriau jau tetulė anąkart būtų atlydėjusi Tamiką, liūdnai pagalvojo Bonė. Nors dabar jau nesvarbu, nes gimdymas prasidėjo. Praeitis lai lieka praeityje, svarbiausia tai, kas vyksta dabar.

Staiga Bonei toptelėjo, kad tai turėtų tikti ir Hariui, bet neverta užbėgti įvykiams už akių, netrukus prisiklausys jo kalbų.

– Viskas gerai. Tu jau pas mus. Tamika, ar neprieštarausi, jei pačiupinėsiu tavo pilvuką ir paklausysiu, ką veikia tas nuostabus kūdikėlis?

Tamika atsigulė ant apžiūros stalo, prieš ją paliesdama Bonė sutiko jos žvilgsnį.

– Ar leisi man pažiūrėti, kokia kūdikio padėtis? – Tamika linktelėjo, tada Bonė atsargiai prisilietė prie tamsia oda aptraukto kauburio, užčiuopė kūdikio nugarą, užpakaliuką ir galvutę. Ir nusišypsojo. – Atrodo, tavo vaikelis žino, kaip jam išlįsti. Jis arba ji įsitaisė taip, kaip reikia.

Bonė priglaudė prie Tamikos pilvo nedidelį rankinio vaisiaus širdies monitoriaus antgalį ir patalpą pripildė kūdikio širdutės plakimas.

– Patinka man tas garsas. – Tetulė Delė palaimingai nusišypsojo.

Bonė pritariamai linktelėjo skaičiuodama dūžius.

– O gal jau per vėlu važiuoti į ligoninę? – Bernis uždavė klausimą, kuris kuo aiškiausiai atsispindėjo Tamikos akyse.

– Tada tau klius, vaikine, – nepatenkinta sumurmėjo teta Delė.

Bonė pamėgino sušvelninti padėtį.

– Kūdikiai patys nusprendžia, kada ir kur ateiti į šį pasaulį. Tačiau kol kas dar galime spėti laiku nuvežti Tamiką į Alis Springsą. Jau neteks vienai ten sėdėti ir laukti. Panašu, kad vaikelis gims šiandien, ko gero, nieko baisaus nenutiks, jeigu Bernis vieną dieną nepasirodys darbe.

– Tikrai nieko baisaus. Aš jos nepaliksiu.

– Aš taip pat. – Tetulė Delė įsirėmė rankomis į klubus.

Bonė nusišypsojo pati sau. Ji nesiruošė įkalbinėti tetos pasilikti namuose, todėl jei teks važiuoti, greitosios pagalbos automobilyje bus ankštoka.

– Kas ko nepalieka? – Įėjo Haris jam įprasta ritminga eisena ir Bonės antena pagavo jo balse slypinčią įtampą. Visa laimė, kad bent veidas, nukreiptas į jaunąją porą, nebuvo priešiškas ir Bonė leido sau mažumėlę atsipalaiduoti. Be abejo, jis atlyš. Deja, Tamika pradėjo gimdyti toli nuo ligoninės.

Merginos pilvas įsitempė ir ji užvertė akis, kai naujas stiprus sąrėmis visiems pranešė, kad reikalas rimtas.

– Kiek laiko tai tęsiasi? – Šįkart Hario akyse, žvelgiančiose į Bonę, blykstelėjo kaltinimas.

Ji matė, kad jis mielai ją apkaltintų. Suprato, jog lengviau, kai yra ką apkaltinti, o ji pasitaikė po ranka. Jau tie vyrai!

– Neilgai. Jie ką tik atvažiavo. – Ramus Bonės tonas numaldė įtampą, kuri jau ėmė tvyroti kambaryje, ir Haris dėbtelėjo į jaunąją porą.

Bonė kone regėjo, kaip Hario smegenys svarsto galimybes. Jis pervėrė Bonę žvilgsniu.

– Jau apžiūrėjai?

– Apčiupinėjau pilvą. Taisyklinga padėtis, galvutė įsistačiusi.

Jis linktelėjo.

– Tamika, norėčiau, kad Bonė pažiūrėtų, kaip toli pažengęs gimdymas. Kviesdami skraidančiuosius gydytojus turėsime pasakyti. Gerai?

Tamika sutiko, o Bernis nugurkė seiles ir įbedė akis į duris. Kai jis išėjo paskui Henrį, Bonė suprato, kad vaikinas nusprendė šį reikalą palikti moterims.

Bonė girdėjo, kaip prieš uždarydamas duris jis šnipštelėjo Hariui:

– Ji sakė, kad skauda nesmarkiai, ir aš pamaniau, jog jai tie Bakstino Ikso^1 skausmai.

Moterys viena kitai nusišypsojo iš vyriško mąstymo ir Tamika nusimovė apatinius.

Paėmusi kojūgalyje padėtą paklodę Bonė užklojo lovą. Tamika užsimerkė ir linktelėjo, kad galima pradėti apžiūrą.

Bonė užsimovė pirštines ir įsistebeilijo į sieną priešais, stengdamasi sutelkti dėmesį į tai, ką liečia.

– Gerai. Užčiuopiu vaiko galvutę – šiek tiek pasislinkusi, bet ne itin daug. Gimdos kaklelis suminkštėjęs ir prasivėręs per du pirštus. Tai beveik trys centimetrai. Kūdikio smakriukas stipriai palenktas, o tai gerai. – Bonė atsitraukė ir nusimovė pirštines. – Tavo vaikelio galvutė visai žemai, kiekvieno sąrėmio metu ji spaudžia makštį ir vis plačiau praveria gimdos kaklelį. Todėl kuo reguliaresni sąrėmiai, tuo greitesnis gimdymas.

– O kaipgi vandenys? – Tetulė Delė vėl rankomis įsisprendė į klubus.

Bonė atsigręžė. Kaip tik ruošėsi apie tai paaiškinti, bet dingtelėjo, kad Tamikai šiek tiek sunkiau suprasti jos žodžius nei tetai. Bonė nusišypsojo pagyvenusiai moteriai.

– Vaisiaus vandenys dar nenubėgo, greičiausiai Tamikai teks keletą valandų palūkėti, kol gims kūdikėlis. Gal net suspėsime nugabenti ją į Alis Springsą.

Bonė dar kartą trumpai pasiklausė vaisiaus širdies plakimo – norėjo įsitikinti, ar kūdikis nepradėjo nerimauti, kai ji palietė jo galvutę, tada nužingsniavo nusiplauti rankų.

Kai grįžo prie lovos, tetulė Delė jau buvo padėjusi Tamikai atsisėsti ir apsirengti. Bonė nužvelgė jas abi.

– Gal norite ko nors paklausti?

– Ar galiu pasilikti čia ir gimdyti dalyvaujant tetai?

Bonė irgi būtų to norėjusi, deja, be tinkamos įrangos tai buvo neįmanoma.

– Gaila, bet ne. Tačiau galime pasirūpinti, kad teta ir Bernis liktų su tavimi, kol pagimdysi.

Apskambinęs visur Haris galiausiai išsiaiškino, kad gydytojų tarnyba išskridusi į Kakadu, todėl jis nusprendė gimdyvę vežti greitosios pagalbos automobiliu. Jis nedegė noru terliotis dar ir su tetule Dele, todėl nesileido į kalbas.

– Greitosios pagalbos automobilyje mažai vietos, o ji stambi moteris. – Atrodė, kad šiandien jis nusiteikęs elgtis kaip tikras bukaprotis, ir Bonei jau ėmė trūkti kantrybės. – Neįsivaizduoju, kaip ji galėtų tilpti, – pridūrė jis.

Jie buvo išėję iš kabineto ir laukdami Stivo, kuris turėjo privažiuoti su greitosios pagalbos automobiliu, kalbėjosi pritildę balsus. Bonė vos garsiai nenusikvatojo. Niekaip neišdegs atsikratyti tetulės Delės.

– Hari, man įdomu, kam tau reikia tos vietos? Tamika – sveika moteris, jai dar tik prasidėjo gimdymas ir viskas vyksta normaliai. Jei manai, jog negalime kūdikio priimti čia, o paskui, iškilus būtinybei, pervežti į ligoninę, tai turi numatyti, kad Tamika gali pagimdyti automobilyje. Tokiu atveju sustosime šalikelėje, atidarysime užpakalines duris ir liepsime Delei išlipti.

Haris sužaibavo akimis.

– Mes nepriimsime kūdikio mašinoje. Tamika jau prieš porą dienų turėjo nuvažiuoti į Alis Springsą.

– Tada ji dar negimdė. O tu negalėjai to numatyti, – Bonė kalbėjo labai tyliai ir labai ramiai. – O dabar mes jau nieko negalime pakeisti, daktarėli. – Ji nežiūrėjo į Harį, nes jis būtų supratęs, kad ji mielai ką nors sviestų jam į veidą dėl jame atsiradusio nereikalingo nerimo. Žinojo, kad jam sunku, bet šią akimirką negalėjo praskysti.

– Aš sėsiu prie vairo, jeigu nori, paskambink į Alis Springsą, kad mus pasitiktų pusiaukelėje.

Bet Haris dar buvo nebaigęs kalbėti.

– Tai – kuo puikiausias pavyzdys, kaip tu sugebi viską apsunkinti ir įtraukti mane.

– Ramiau, vyruti. – Bonei nepatiko jo kalba. – Ką aš apsunkinu, Hari? – Ji troško pirštu bakstelėti jam į krūtinę, tačiau susivaldė. Bent vienam iš jų reikėjo nepulti į paniką. – Ką verčiau tave daryti? Užmegzti trumpą romaną Balyje? Nepastebėjau, kad būtum to nenorėjęs. Tiesą sakant, tu pats mane persekiojai. Juo labiau neverčiau tavęs atvažiuoti čia padėti gimdyvėms. Bet jei jau atsibeldei, tai dirbk savo darbą.

Hariui tai nepatiko.

– Neturime laiko paistalams.

– Neturime, bet tu pradėjai, o aš baigsiu, kol pasirodys Stivas, todėl ištempk ausis ir paklausyk, – Bonė nusibraukė nuo akių plaukus ir įsmeigė į jį akis. – Taip negalima elgtis, Hari. Gimdanti moteris neturi pastebėti tavo baimės.

Jis kilstelėjo galvą.

– Ir mums reikėjo anksčiau ją išsiųsti iš čia, nes nežinau, ar ištverčiau dar kartą susimovęs.

Užsispyręs kaip asilas, – pagalvojo Bonė.

– O gal nenori to imtis, nes tektų pripažinti, kad gyvenimas juda į priekį? Hari, kodėl taip sunku atsikratyti baimės ir kaltės?

Jis papurtė galvą.

– Tai ne baimė, o atsargumas.

Bonei knietėjo atrėžti, kad jis paisto niekus. Tačiau patylėjo. Tikrai negalėjo nusileisti iki tokio vaikiško lygio.

– Atsargumas – geras dalykas, tačiau mes esame tik pagalbininkai, ne valdovai, ir negalime konkuruoti su gamta. Moterys gimdo per amžius, mes visai neseniai pradėjome kištis į šį reikalą.

– Esu įsitikinęs: niekada negali žinoti, ar viskas pavyks. Neįmanoma paneigti, kad mirtingumas sumažėjo, kai pradėjome kištis.

– Hari, mes kalbame ne apie peniciliną. – Bonė atsiduso. – Tamikai dabar mažiausiai reikia, kad šalia jos stovėtų pražūtį skelbiantis pranašas. – Ji sunkiai atsiduso, tada dirstelėjo į uždarytas kabineto duris.

– Manęs nelaimė neaplenkė. Negaliu to pamiršti.

– Sakei, padarei viską, kas įmanoma. Kodėl manai, kad aš nesuprantu? Nieko nauja netekti paciento, kai atvejis sudėtingas, o suteikti pagalbą neturi galimybių. Tu buvai šalia, tačiau neturėjai vaistų, įrangos. Net dideliame medicinos centre dauguma moterų mirtų, jeigu joms atsitiktų taip kaip tavo žmonai.

– Jei man būtų pasakę, kad elgiausi nerūpestingai, būčiau su tuo sutikęs

– Man taip ir knieti atrėžti – o kas iš to? Įsikalei tai į galvą ir pasislėpei Balyje. Nors simboliškai sugrįžai į mediciną ir ėmeisi darbo čia, prie Erso uolos, niekaip nepajėgi atsikratyti įvairiausių suvaržymų, trokšti nuo visko apsisaugoti, o tai beveik tas pats kas pabėgimas. – Bonė pakratė galvą ir žvilgtelėjo į laikrodį. – Aš negaliu įpūsti tau pasitikėjimo savimi, bet taip nusiteikę ir įsibaiminę žmonės neturėtų artintis prie nėščių moterų. O dabar manęs laukia darbas. Nuvežkime šią merginą į Alis Springsą.

Po pusvalandžio jie jau buvo už trisdešimt mylių nuo miestelio, Bonės vairuojamą greitosios pagalbos automobilį užliejo blėstančios šviesos didybė. Saulė baigė pozuoti žmonėms, o ir pats metas nebuvo pats tinkamiausias išsiruošti į kelią, kai temstant laukiniai gyvūnai išeina ieškoti maisto, tačiau Hariui, žinoma, daug pavojingiau atrodė priimti normalų gimdymą, nei partrenkti kengūrą. Bonė sugriežė dantimis ir sutelkė dėmesį į kelią.

Haris sėdėjo salone – ir labai gerai, nes Bonei itin knietėjo išsakyti dar keletą skaudžių, bet teisingų pastabų. Bernis važiavo priekyje su ja ir Bonė nenorėjo, kad vargšas vaikinas pajustų jos nusivylimą. Jam jau ir taip teko nusileisti, kai tetulė Delė pareiškė sėdėsianti salone.

Kitą pusvalandį jie porą kartų vos nekliudė kengūrų, vombatui irgi pavyko sėkmingai išsisukti, o salone garsiai kvėpuojanti Tamika priminė prekinį traukinį. Taip tau ir reikia, Hari, – negailestingai pagalvojo Bonė. – Galėjome pasilikti gražiame jaukiame medicinos centro kabinete su elektra ir įranga, jeigu prireiktų.

Po pusvalandžio lauke visai sutemo, automobiliui kelią rodė tik priekinės šviesos ir žvaigždės danguje. Reikėjo važiuoti dar valandą, kol susitiks su kita greitosios pagalbos mašina, o viską dar labiau apsunkino iš paskos prisiartinęs vilkikas. Bonė įsuko į platų dulkėtos poilsio aikštelės įvažiavimą, norėdama praleisti milžinišką sunkvežimį.

– Kas atsitiko, Bone? – iš salono atskriejo Hario klausimas.

– Tik praleisiu vilkiką.

Tada pasigirdo drebantis Tamikos balsas:

– Man reikia nusišlapinti.

Na, tokiu atveju dvi valandas tikrai neiškentėsi, – pagalvojo Bonė patempusi lūpą.

– Sustosiu aikštelėje. – Bonė pavažiavo kelis metrus ir apsuko automobilį, kad užpakalinės durys atsidarytų ne į kelią, tada išjungė variklį ir šviesas. Iššokusi nužingsniavo prie greitosios galo.

Naktis buvo rami tolumoje nuslopus vilkiko variklio gaudesiui. Pasitraukus toliau nuo kabinos, kurioje dėgė šviesa, suspindo nuostabios žvaigždės, švelniai ir magiškai nutvieskusios naktinį dangų.

Bernis pasivijo Bonę ir padėjo atidaryti užpakalines duris. Tetulė Delė prasispraudė pro šalį tarsi dantų pasta iš tūbelės ir ėmė kratyti nuo sėdėjimo sustingusias rankas ir kojas.

Tada Haris padėjo išlipti Tamikai ir šiaip ne taip išsiropštusi ji atsirėmė į Bernį.

– Nugarą taip skauda gulint, kad greitai gausiu galą.

– Žinau, mieloji. – Bonė apsidairė ieškodama atokesnio kampelio Tamikai. – Eikš čia. Turiu žibintuvėlį, jei prireiktų, bet netoliese matau tankumyną, ten gali eiti.

– Man nereikia siusinti, – sušnabždėjo Tamika. – Tik norėjau išlipti, nes beprotiškai skauda nugarą.

– Viskas gerai. – Bonė suprato: gimdyvei sunku ir nėra ko stebėtis, kad neatlaiko įtampos. – Dėl viso pikto nueik, jei jau sustojome.

Bonė nusisuko palikdama ją vieną ir stebėjo, kaip šalia greitosios pagalbos automobilio lyg būsimasis tėvas pirmyn ir atgal siuva Haris.

Tamika suaimanavo, Bonė atsigręžusi pamatė, kad ji klūpi ant visų keturių nulenkusi galvą.

Vos tik skausmai aprimo, Bonė padėjo jai atsikelti.

– Truputį stumtelėjai, brangioji?

– Aha. Ir vandenys nubėgo. Vis dar bėga. Neverskite manęs grįžti į tą mašiną.

– Eikime arčiau šviesos.

Vadinasi, prasidėjo. Bonė gūžtelėjo pečiais susitaikydama su tuo, kas neišvengiama. Tebūnie.

Haris prisiartino ir Bonė tyliai pasakė:

– Tamikai vandenys nubėgo. Ji tuoj pagimdys ir visai netrokšta vėl lįsti į automobilį. Nori gimdyti po žvaigždėmis. Tu neprieštarauji, Hari?

Jis sunkiai atsiduso – Bonė matė, kaip iškvėpus galų gale nusileidžia jo įsitempę pečiai. Haris pakėlė galvą.

– Viskas pildosi, ar ne? Kuo atkakliau stengiesi, kad kas nors nenutiktų, tuo daugiau tikimybės, jog nutiks. Tu buvai teisi. Mums būtų buvę saugiau medicinos centre. – Jis visai nelinksmai šyptelėjo. Tada liūdnai pakėlė akis į dangų. – Tačiau dabar svarbu ne aš, o Tamika. Kol galime naudotis avarinėmis šviesomis, pasistenkime parengti viską taip, kad jai būtų kuo patogiau. Paimkime patiesalų, jei skubiai prireiktų įkelti ją į automobilį. Mes keturiese, pajėgsime pakelti. – Jiems būtinai reikėjo sugalvoti, ką daryti nenumatytu atveju.

Ūmai Haris nusišypsojo. Ir kai jis liovėsi prieštaravęs, Bonė pajuto, kaip įtampa atslūgsta, lyg kas būtų nukėlęs nuo pečių milžinišką maišą bulvių. Ji nė pati gerai nesuvokė, kaip smarkiai nerimavo visą tą laiką.

Ačiū Dievui, Hari. Tu šaunus vyras. Viskas pačiu laiku.

Jie paklojo ant žemės nedidelį guolį, išjungė užpakalinius automobilio žibintus, bet paliko šviesą kabinoje.

Haris neryžtingai pasitrynė kaktą dviem pirštais ir leido sau akimirką apsiprasti. Tamika ramiai kvėpavo vakaro tyloje, tetulė Delė sėdėjo ant žemės šalia jos turkiškai susikryžiavusi kojas, o netoli jos tupėjo susikūprinęs Bernis.

Žvaigždėtas kilimas danguje mirgėjo ir švietė lyg būrys angelų sargų ir sulig kiekvienu Tamikos kvėptelėjimu Haris kažkodėl juto, kaip skausmo dūriai, taip ilgai smaigstęs odą, smigteli ir išblėsta. O dar lėčiau Haris leido į sąmonę prasiskverbti anksčiau tą dieną ištartiems Bonės žodžiams.

Tamika buvo sveika, jos kūdikis vystėsi gerai, nebuvo jokių požymių, kad gali kilti nesklandumų. Tai jis pats nuolat kūrė pačius blogiausius scenarijus.

Privertė juos leistis į kelionę ir tik įstūmė į pavojų, kai būtų buvę nepalyginamai saugiau šalia savęs turėti būtiniausią medicininę įrangą. Pasielgė neprotingai, jo baimės buvo ne į naudą jam, akušerei, o ypač motinai.

Kaip smarkiai jis pasikeitė nuo to laiko, kai dirbo gimdymo namuose Ubude. Jau nebepatiria to džiaugsmo ir nebeįžvelgia stebuklo, kuriuo žavėdavosi prieš porą metų stebėdamas normalų gimdymą.

Bonė mėgino jam tai pasakyti, bet jis atsisakė klausytis. Ir štai dabar ji sėdi nė kiek neįsitempusi, susinėrusi rankas prieš save. Pasitiesusi ant kelių rankšluostį laukia, kada reikės nušluostyti naujagimį.

Ji atrodė visiškai rami, nors tučtuojau patenkindavo net mažiausią Tamikos poreikį. Haris pavydėjo jai tikėjimo, kurį ir pats turėjo jausti savyje, vylėsi, kad tokios naktys ir Bonė padės jį atgauti.

Kadaise Haris nestokojo tikėjimo, nuo šios nakties buvo pasiryžęs vėl jį susigrąžinti. Nerimaudamas dėl savęs jis nebematė, kaip puikiai moterys susitvarko su tuo, kas joms skirta gamtos.

Bonė pakreipė jį ieškojimų keliu, tas kelias nebuvo labai patogus, tačiau pasirodė esąs teisingas. Jam buvo lemta sutikti šią moterį, Bonė prikėlė jį iš pragaištingo sąstingio, ryškiai blykstelėjo jo aptemusiame pasaulyje, pamažu nušvietė jo padangę ir palengva sušildė jį iš vidaus.

Ji išsklaidė tamsą, kurios net skaisčiausia Balio šviesa neįstengė įveikti.

Po penkiolikos minučių, vis dar šiltą ir giedrą naktį, vos juntamai pučiant vėjeliui pasirodė Tamikos kūdikio galvutė, o tada it besišypsantis angelas tolumoje dangų nušvietė krintanti žvaigždė. Dirstelėjęs į Bonę Haris pajuto akimirkos žavesį ir suvokė, kad yra neapsakomai laimingas čia būdamas.

Jis palinko ir priglaudė delną Bonei prie nugaros, o ji kilstelėjo verkšlenantį kūdikį motinai prie krūties.

– Štai ką aš vadinu gimdymu, – pareiškė tetulė Delė.

1 Netikri sąrėmiai, pavadinti britų akušerio Brakstono Hikso (1823–1897) vardu.

Dešimtas skyrius

Kaip ir reikėjo tikėtis, mama su vaikučiu jautėsi puikiai, tad jie atšaukė greitosios pagalbos automobilį iš Alis Springso. Grįžtant į Uluru vairavo Haris. Švytintis Bernis sėdėjo salone su savo šeima.

Tamika miegojo, jai ant krūtinės lyg katinėlis gulėjo kūdikis, o jo tėtis saugojo juos abu.

Tylą nutraukęs Haris nesugadino nuotaikos – niekas nebūtų įstengęs to padaryti, nes jie skendėjo euforijoje, kuri apėmė juos gimdymui pasibaigus. Vis dėlto tai, kas nutiko dieną, nepraėjo be pėdsako, Haris laukė tinkamos progos prabilti.

– Su manimi sunku dirbti, Bone.

– Nepasakei nieko naujo, – linksmai pareiškė ji. – Prilygsta dar vienam gimdymui.

– O varge. – Haris pažvelgė į Bonę jausdamas, kaip virpteli lūpos. – Regis, mes patys kuriame šiokią tokią istoriją.

Bonė teatrališkai išplėtė akis.

– Hari, ar tik neištarei žodžio iš I raidės? Dievuli brangus.

Viskas buvo gerai. Ji suprato. Hariui dingtelėjo, kad Bonė visada suprastų.

– Buvai teisi. Tamikos gimdymas vyko sklandžiai. Ji – šaunuolė.

– Taip, tikrai. Atrodo, minėjau, kad jai skirta gimdyti.

– Gerai, panele Visažine, gal ir minėjai. Tačiau kitą kartą gimdyti siųskime į medicinos centrą Alis Springse.

– Gerai, daktare, – nedrąsiai sutiko Bonė.

Haris troško bučiniu sugerti tą pagarbų toną, bet teks palaukti. Nors pasvajoti galima.

Tada lyg kūjis per galvą trenkė mintis – tekšt! – tarsi vabalas į priekinį stiklą, ir staigus aštrus suvokimas, kai gyvenimas, kurį jis pažinojo, išnyko. Jis myli Bonę.

Jis įsimylėjo. Sakė, kad daugiau nepamils, tačiau Bonė jį privertė. Atidavė jai savo širdį, nors neseniai prisiekė daugiau niekada nerizikuoti.

Manė, kad susižavėjo ja tada, kai važinėjosi drauge dviračiais, ir tas susižavėjimas iš Balio atginė jį čia, negana to, įpiršo mintį, jog reikia pasimokyti bendrauti su moterimi be jokių meilės dramų. Užmegzti paprastus santykius, paflirtuoti ir dar taip puikiai pasimylėti be jokių įsipareigojimų.

Deja, atsitiko kitaip. Buvo tikras kvailys, dabar matė tai aiškiai tarytum kometą, skriejančią dangumi. Štai ta kometa ir nušluos jį nuo žemės paviršiaus.

Tai buvo širdies troškimas išsaugoti savo gyvybę, susilaukti vaikų ir drauge numirti – visai kitoks scenarijus negu jis buvo sukurpęs, to jis prisiekė sau daugiau niekada nedaryti.

Haris dėbtelėjo pro langą į tamsos sieną ir vos atsispyrė troškimui sulėtinti automobilį, sustoti, atidaryti dureles ir išlipus paprasčiausiai dingti iš čia.

Jis papuolė į spąstus: pažado Stivui padirbėti dar savaitę, vidinių sienų, kurių saugumu pasikliovė, greta sėdinčios moters, sugriovusios tas sienas teisingais žodžiais ir atviru žvilgsniu, smingančiu tiesiai jam į širdį, – dabar jis įklimpo iki ausų.

Haris nieko negalėjo pakeisti. Ir iš karto užėmė gynybines pozicijas. Neįstengė susivaldyti. Jeigu Bonė pradės jo nekęsti, dar geriau. Keletą dienų būtinai turi nuo jos atsiriboti, kol iš čia ištrūks.

– Jei dar kartą taip atsitiks, paprašysiu kitos akušerės.

Bonė sumirksėjo, iš nuostabos jos lūpų kampučiai nusileido. Haris juokauja. O gal ne? Ji atsisuko pasižiūrėti, bet Haris dėbsojo tiesiai prieš save niauriai sučiaupęs burną, veidas šaltas ir atšiaurus lango atspindyje. Jis nejuokavo.

– Ką pasakei?

– Daugiau nerizikuosiu savo pacientų sveikata ir gyvybe. Visos nėščios moterys važiuos į Alis Springsą likus mėnesiui iki gimdymo.

Bonės mintys sukosi pasiutusiu greičiu. Kas, po paraliais, atsitiko per vieną minutę?

– Be abejo, daktare. Gal vertėtų jas išsiųsti iškart, kai patvirtinamas nėštumas? Dešimties savaičių.

Svetimas vyras, kokiu Haris ką tik tapo, atsakė:

– Daugiau nenoriu to aptarinėti. Žinai, kaip aš jaučiuosi.

Bonė pakratė vis dar svaigstančią galvą, nedaug trūko, kad pasakytų, kur jam eiti.

– Aš žinau, kaip jautėsi gydytojas, buvęs čia prieš penkias minutes, tačiau jo vietoj atsiradęs kitas vyras – tikra rakštis subinėje.

Būtų pasakiusi daugiau, nes daug ką knietėjo išrėžti, bet kitas vilkikas sustojo šalikėlėje ir vairuotojas jiems pamojo.

Gerai. Tiks bet kas, kad tik nukreiptų mintis, nes jau galvojo, kokia lėta mirtimi reikėtų pribaigti Harį.

Haris taip pat buvo patenkintas gavęs progą nukreipti dėmesį. Jis nesidžiaugė, kad jo smegenys ūmai nusprendė atstumti Bonę, bet matė, jog pavyko. Ji atrodė pasiruošusi iššokti iš automobilio.

Panašu, kad ši diena niekada nesibaigs. Haris prilėtino ir sustojo šalia vilkiko vairuotojo, o Bonė nuleido žemyn langą.

– Ar kas nors atsitiko? – paklausė ir iškart pamatė, kad vyriškis laiko dešinę ranką stipriai prispaudęs prie krūtinės.

Įtarimai pasitvirtino, kai vyras prabilo:

– Prispaudžiau pirštus galvijų aptvaro vartais. – Jo veidas persimainė. – Prastai jaučiuosi.

– Parodykite. – Haris išlipo, matė, kaip Bonė atidarė dureles paimti tvarsliavos iš salono. Delė su Berniu taip pat išsiropštė, Haris girdėjo, kaip Bonė naršo po stalčius rinkdama pirmosios pagalbos priemones.

Kai Bonė sugrįžo prie vairuotojo, Haris jau buvo pasodinęs jį ant rąsto ir pasiruošęs sutvarstyti pirštus. Jis prieš visą pasaulį apsimetinėjo, kad nieko tokio neatsitiko. Apsimetinėjo pats prieš save.

– Bone, čia Blu^2.

Kaip ir reikėjo tikėtis, Blu ant galvos buvo ryškiai raudonų plaukų kupeta, kuri švytėjo net tamsoje. Jo vardas – tipiškas kaimo pokštas, greičiausiai netgi pravardė, likusi nuo mokyklos laikų.

Haris matė, kad Blu skauda, nes jo veidas buvo išblyškęs, nubertas ryškių strazdanų. Gal ne taip jau smarkiai skaudėjo, nes pasirodžius Bonei vyriškio akys žybtelėjo ir Haris nejučia susiraukė.

– Gerą dieną, Bone. Tu tikra atgaiva pavargusioms akims, – pratisai pasisveikino Blu. Jis kilstelėjo skrybėlę ir to tvyksnio akyse nebūtum su niekuo sumaišęs. Aišku kaip dieną, kad Blu buvo mėgėjas pasmarkauti, tačiau Bonės tai, rodės, netrikdė.

Ji nusišypsojo vyriškiui gal kiek per draugiškai ir Haris suvokė, kaip giliai yra įklimpęs.

– Sveikas, Blu. Malonu susipažinti, – atsakė Bonė. – Lažinuosi, kad pirštus maudžia pasiutusiai.

Haris ją pertraukė:

– Atrodo, du susilaužei ir gerokai susižalojai nykštį. – Jis dirstelėjo į išbalusį Blu veidą. – Sprendžiant iš žaizdų, pasisekė, kad nenusikirtai.

Haris buvo patenkintas, kad atplėšęs nuo Bonės žvilgsnį Blu nebe taip linksmai linktelėjo.

– Aha. Iškart supratau. Apsidžiaugiau, kai ištraukęs iš vartų suskaičiavau visus. – Jis patraukė pečiais. – Bent jau galvijai neišsilakstė. Viena sklendė buvo atsilaisvinusi ir velniškai gerai, kad prieš prisiverdamas pirštus, iš pradžių sutvarkiau ją.

Haris greitai sutvirtino ir aptvarstė Blu pirštus, tada dirstelėjo į greitosios pagalbos automobilį.

– Tau reikia padarytį rentgenogramą ir susiūti žaizdą. Arčiausiai yra mūsų klinika Ulure. Ar sėstum su kitais į saloną?

Blu abejodamas nužvelgė greitosios pagalbos automobilį, paskui atsigręžė į savo vilkiką. Haris teisingai suprato jo nerimą.

– Atleisk, negaliu vairuoti tavo sunkvežimio. Gal gali kam nors paskambinti, kad padėtų?

Blu gerąja ranka pasikasė galvą.

– Užtruktų dieną ar dvi, o ir galvijus reikia parduoti.

Tada į jų pašnekesį įsiterpė Bonė:

– Jei sėstum su manimi į kabiną, Blu, galėčiau nuvežti tave iki medicinos centro. O kai gydytojai apžiūrės, pats važiuotum toliau.

Bonė atsuko nugarą Hariui ir pažvelgė tiesiai į sužeistą vyriškį – iš susižavėjimo Blu akys kone išlipo ant kaktos. Haris to nepraleido nepastebėjęs.

Bonė kalbėjo toliau:

– Kai prieš šešis mėnesius dirbau Kununuroje, man teko vairuoti tokį vilkiką, nes vairuotojas pajuto skausmus krūtinėje, o mes jam negalėjome padėti. – Ji abejingai dėbtelėjo į Harį. – Gydytojas turi važiuoti greitosios pagalbos automobiliu.

Žinoma, Bonė įstengs purvinu keliu vairuoti vilkiką su trimis priekabomis. Haris irgi tikriausiai pajėgtų, jei tik norėtų. Ji su Blu smagiai leis laiką. Hariui kilo noras nusikeikti, bet susitvardė. Galų gale, juk tas vyras sužeistas. O ir jis neturi teisės taip galvoti.

– Daktare, jūs važiuokite, – paragino Bonė.

Viskas tik į gerą. Jis turės laiko sugalvoti, kaip išsinešdinti iš Uluru Bonei nežinant. Galėjo lažintis, kad Blu ja pasirūpins. Haris įkišo bato nosį į purvą ir staigiai paspyrė akmenį, kuris nuskriejo į žolę. Šaunu, kad ji sugeba vairuoti vilkiką. Tikrai.

– Tai judinkimės. – Haris dirstelėjo į Bernį, kuris paklusniai įsliuogė į saloną, o Delė stabtelėjo ir nužvelgė tuščią keleivio vietą.

– Daktare, aš atsisėsiu prie jūsų, – džiaugsmingai pareiškė tetulė Delė. – Manau, bus patogiau.

– Gerai, – iškošė Haris pro dantis.

Jie visi sulipo ir Haris užvedė automobilį.

– Žinote... – Tetulė susimąstė. – Jūs abu turėtumėte atidaryti gimdymo namus šiose apylinkėse. Tos mergiotės nenori gimdyti toli nuo savo artimųjų.

Haris vos garsiai nenusikvatojo išgirdęs pernelyg supaprastintą mintį.

– Viskas nepalyginamai sudėtingiau.

– Nieko sudėtingo pagimdyti kūdikį. O vežti merginą penkias valandas, kad spėtum laiku, tai tikrai sudėtinga.

Kitą dieną Bonė beveik nematė Hario. Jeigu įeidavo į kabinetą, jis išeidavo, nebent gydytojui būdavo būtina pasilikti, o tada jie būdavo pernelyg užsiėmę, kad nerimautų dėl kitų dalykų.

Net kai Leila, mažoji mergaitė, patį pirmą rytą sutikta prie Erso uolos, atėjo su mama ir tetule Dele skųsdamasi pilvuko skausmais, Hario dėmesys buvo nukreiptas tik į vaiką, o kad meilikaudamas privertė mažylę nusišypsoti, dar pastebimiau išryškino pasikeitusį jo požiūrį į Bonę, bent jau jai taip atrodė.

Haris paglostė švelnius mergaitės plaukus ir pažvelgė į Šėją.

– Gali tekti Leilą vežti į ligoninę Alis Springse. – Haris pakratė galvą – nužvelgęs įkritusias Leilos akutes ir papilkėjusią odą jis kaip visada nusprendė elgtis atsargiai.

Šėja metė iškamuotą žvilgsnį į tetulę Delę, toji – į Bonę, o ši užgniaužė atodūsį. Jai jau atsibodo visus užstoti.

Štai kas nutinka, kai darbuotojai traktuojami nevienodai. Haris kaltas. Jeigu nežinotų arba mėgintų įsikalbėti, kad taip nėra, galvotų, jog jis elgiasi taip nesukalbamai vien norėdamas ją įsiutinti.

Jie abu žinojo, kaip sunku moterims nukakti į Alis Springsą, o kelionė su sergančiu vaiku dar sunkesnė. Leila ne taip smarkiai sirgo, kad būtų galima kviesti skraidančiųjų gydytojų tarnybą jos pasiimti. Ją paprasčiausiai reikėjo akylai stebėti ir padaryti lašinę.

– Šėja klausia, gal galėtume Leilai čia sulašinti vaistų, – ramiai tarė Bonė. – Bent šiandien, o tada matytume, ar pagerės. – Ji nusuko akis nuo bejausmio Hario veido į motiną ir nusišypsojo sušvelnindama įtampą. – Su vaikais visko nutinka. – Šėja su palengvėjimu atsiduso ir Bonė pridūrė: – Tada Leila galėtų eiti namo, o rytoj iš ryto vėl ją apžiūrėtume.

Haris, regis, svarstė pasiūlymą.

– O jeigu jai pablogės?

– Patikrinsi prieš išleisdamas namo, o jei Šėjai kiltų įtarimas, kad mergaitei blogiau, atvežtų ją naktį, ar ne, Šėja?

Moteris energingai sulinksėjo, o tetulė Delė išraiškingai linktelėjo vieną kartą. Nagi, Hari, – pagalvojo atsidususi Bonė. – Mažylė ne taip jau smarkiai serga, beveik akyse taisosi. Galima pagydyti ją čia, medicinos centre, o ir jos šeimai pavyktų išvengti visuotinio sąmyšio.

Laimei, atrodė, kad Haris įvairovės dėlei jos klausėsi, netgi išsivadavo iš apatijos, tad sutiko, nors ir nenoriai.

– Vėliau ją apžiūrėsiu ir nuspręsiu. Prieš trečią.

Gerai.

– Šėja – vyresnioji Tamikos sesuo, – dar pridūrė Bonė.

– Tikrai? – Hario veidą suvirpino šypsnys, kurio ji nesitikėjo. – Kaip laikosi Tamika su kūdikiu? – paklausė jis.

– Labai gerai, – už dukterėčią atsakė tetulė Delė iššiepusi baltus dantis. – Bernis visiems pasakoja, koks nuostabus buvo gimdymas.

– Šaunu, – tarė Haris ir dirstelėjo į Bonę. – Tikiuosi, mūsų neapguls moterys, atėjusios gimdyti paskutinę minutę.

Bonė niūriai vyptelėjo. Pati prisiprašė. Vis dėlto atrodė, kad Hario nuotaika pasitaisė. Nors kai kabinėjasi, lengviau jo nekęsti. Malonų Harį baisiai sunku ignoruoti.

Bonė išlaikė Leilą iki vėlyvos popietės. Su vaikams būdingu gebėjimu greitai atsigauti, sulašinus papildomai skysčių mažylė jau buvo pasirengusi eiti namo su mama ir tetule Dele.

– Šėja, aš pakviesiu gydytoją, kad dar kartą ją apžiūrėtų.

Leilos mama linktelėjo. Bonė surado Harį registratūroje žiūrinėjantį dokumentus. Panašu, kad būsimųjų motinų. Kas jam dabar užėjo?

– Ar galėtum užsukti pas Leilą? Ji atrodo daug geriau.

Haris linktelėjo ir nusekė paskui ją į apžiūrų kabinetą. Mažylė jam net nusišypsojo ir Bonė pajuto, kaip jai nudiegė širdį stebint su mergaite bendraujantį Harį.

– Bone, tu buvai teisi, – pasakė jis joms išėjus. – Leilai nereikėjo važiuoti į ligoninę.

Jis mįslingai nusišypsojo ir Bonė nebežinojo, ką ir galvoti.

– Užbaigsiu šiandienos darbus, o tada norėsiu tau kai ką parodyti. Nors gal rytoj. – Haris nutilo, paskui pridūrė: – Turbūt džiaugsiesi, kai aš išvažiuosiu ir atvyks supratingas gydytojas, su kuriuo galėsi dirbti.

Jis nesuteikė jai progos atsakyti, paprasčiausiai apsisuko ir išėjo, o Bonė pakratė galvą. Tegul širdis tam ir nepritaria, bet panašu, kad taip ir bus.

Kitą rytą Bonė jautėsi nekaip. Greičiausiai užsikrėtė nuo Leilos, nes mintis apie pusryčius nuteikė nemaloniai.

Ūmai Bonė išbalo ir nuskuodė į vonią. Akivaizdu, kad pakako vien minties apie maistą.

Paskui vėl atsigulė į lovą ir nusišluostė veidą rankšluostėliu, kurį spėjo pasičiupti prie praustuvės. Ak. Dabar jautėsi geriau.

Bonė ištiesė ranką naktinio stalelio pusėn ir paėmė telefoną, norėdama pranešti Vikei, kad vėluos, kai kažkas pasibeldė į duris. Ji sudejavo. Vylėsi, kad čia ne Haris. Šiandien ne pati geriausia diena.

– Eik sau, – suniurnėjo Bonė tuščiam kambariui.

Žmogus vėl pasibeldė, ji atsiduso, atsargiai atsisėdo ir galiausiai nuslinko prie durų.

Atidariusi jas įsirėmė galva į staktą.

– Ne šįryt, Hari. Prastai jaučiuosi.

– Kas atsitiko?

– Diagnozės nenusistačiau, daktare, – atsakė ji silpnu balsu, – bet įtariu, kad užsikrėčiau nuo Leilos.

– Atrodai siaubingai. Grįžk į lovą. – Haris švelniai stumtelėjo ją atgal į kambarį ir atvertė antklodę. – Gulk.

Bonė atsigulė ir jis apkamšė ją kaip anksčiau senelė. Laimei, niurzgos gydytojo nebuvo matyti nė ženklo, ją užplūdęs jausmas buvo toks geras, kad kilo noras verkti.

Ji užsimerkė galvai palietus pagalvę, tačiau kambario kampe girdėjo bruzdesį. Tada pasirodė Haris, nešinas metaline šiukšliadėže ir stikline vandens.

– Jeigu prireiktų. – Jis užjaučiamai susiraukė. – Išgerk vandens. Netrukus grįšiu pažiūrėti, kaip laikaisi. Atnešiu limonado ar dar ko nors.

Bonė išgirdo tyliai uždaromas duris ir atsiduso. Bent jau nereiks eiti į darbą. Jautėsi visai prastai.

Dešimtą valandą sveikata pasitaisė.

– Trumpiausiai gyvavęs virusas istorijoje, – įėjusi pranešė ji Vikei.

Hario priimamojo durys atsivėrė, išleidęs pacientą Haris pamatė Bonę ir sustingo.

– Ką čia veiki?

– Pasveikau ir pasidarė nuobodu.

Jis dirstelėjo į laikrodį.

– Man arbatos pertraukėlė. Gal norėtum užvalgyti?

Jis žvelgė į ją keistu žvilgsniu ir Bonė susiraukė.

– Jei ir tu valgysi.

Hario veidas visai apsiniaukė.

– Greičiausiai.

Jis elgėsi įdomiai. Bonę nukrėtė neramus šiurpas, privertęs pakėlus antakius žvilgtelėti Vikės pusėn. Toji gūžtelėjo pečiais lyg nebyliai atsakydama: Nenumanau, kas jam užėjo.

Bonė neturėjo ką daryti, teko prasisprausti pro Harį, kuris laikė atidaręs duris.

– Iki kavinės per toli. Gal valgomajame išgertume arbatos?

– Gerai. – Kas minutę darėsi vis keičiau.

Haris nusivedė ją į tuščią valgomąjį ir įjungė virdulį. Tada pasodino ją.

– Stivas rado man pamainą. Atskrenda rytoj. O aš iškeliauju vakare.

Bonė prikando lūpą. Jai nepatiko ginčytis su Hariu, vis dėlto abejojo, ar nori, kad jis išvažiuotų. Tiesą pasakius, labai gerai žinojo, kad nenori, ir tai visai nesuprantama, nes Haris vedė ją iš proto.

– Kur važiuosi?

– Trauksiu į Katriną sutvarkyti reikalų, kuriuos reikėjo jau labai seniai užbaigti. Tada į Darviną. Susitiksiu su žmonėmis, kuriems noriu kai ką pasiūlyti.

– Ką gi, puiku, Hari. Planai neaiškūs, bet džiaugiuosi dėl tavęs.

Tada jis pasakė tai, kas buvo visiškai ne į temą:

– Praėjo penkios savaitės, kai išvykai iš Balio.

Laikas bėga. Nejaugi? Atrodė, tai buvo prieš metus.

– Tai kas?

Haris įdėmiai spoksojo į ją.

– Šįryt tave supykino.

Siaubingai. Ką jis nori pasakyti?

– Kas iš to?

– Nieko neįtari?

– Tuoj pradėsiu įtarinėti tave, Hari. Gal tu išgėręs?

– Aš nejuokauju.

– Gerai, Hari. Pakaks spėlionių. Taip, šįryt man pasidarė bloga. Tai kas? Gal apžiūrėjusi Leilą gerai nenusiploviau rankų?

– Liaukis, Bone. Tu juk akušerė.

Bonė sumirksėjo.

– Ką?.. – Tada toptelėjo, apie ką Haris kalba. – Nenusišnekėk. Ne! Buvo tik vienas kartas. – Ji pakratė galvą. – Pasakysiu vieną žodį: apsauga. Dėl to taip ir vadinama. – Bonė dar kartą papurtė galvą dėl Hario spėlionių. – Pirmą kartą tave pamačiusi pagalvojau, kad esi pasipūtęs.

Jis nudelbė akis į grindis – regis, atrodė nusivylęs. Dieve mano. Tačiau netrukus pervėrė ją žvilgsniu.

– Vadinasi, išvažiavusi iš Balio sirgai mėnesinėmis?

Dabar jau ji užsiuto. Ir šiek tiek sunerimo, nes pradėjo karštligiškai skaičiuoti.

– Baik. Gal tu ir gydytojas, bet ne mano. – Bonė atsistojo. – Linkiu tau gero skrydžio rytoj, Hari. Jei nepasimatysime, išeis tik į naudą.

Haris nulydėjo ją žvilgsniu. Na, baigėsi ne visai gerai. Ne tas žodis. Jis sėdėjo savo kabinete su paskutiniu pacientu, kai netikėtai šovė ši mintis. Ir niekas neįtikins, kad bloga Bonei pasidarė ne dėl to. Jis nesuprato, kodėl visiškai tuo neabejoja. Patikrino datas – viskas sutapo. Panaršė internete – mažai tikėtina, bet įmanoma. Tada liko išsiaiškinti, ar pati Bonė tai žino.

Ji nežinojo, tačiau Haris vis tiek neatmetė šios galimybės. O keisčiausia, kad dabar, net jeigu nutiktų blogiausia, kas gali nutikti, jis skrajojo padebesiais.

Absurdiška, tačiau neįprastai išlaisvinanti mintis. Nėra prasmės bėgti. Jei spėjimai pasitvirtins. Tiesą pasakius, tai derėjo prie jo planų, jeigu Bonė jo neatstums.

Jei nusišypsos sėkmė, jis galės stebėti mylimą moterį visą nėštumo laiką ir įveiks savo baimes. Kaip Bonė mėgo sakyti – privalės pasikliauti motina gamta.

Jis norėjo būti šalia jos. Troško matyti kiekvieną pokytį, būti kiekvieno naujo įvykio liudininku, regėti tai, ką praleido praėjusį kartą, dalyvauti normaliame gimdyme, kuriuo turės išmokti pasikliauti. Matys, kaip gimsta Bonės ir jo kūdikis.

Dabar turėjo įtikinti Bonę, kad yra blaiviai mąstantis, protingas vyras, o tai gali būti nelengva, turint omenyje jo elgesį keletą pastarųjų savaičių.

2 Blue (angl.) – žydras.

Vienuoliktas skyrius

Bonė skuodė į savo kambarį laviruodama tuščiu koridoriumi lyg per atstumą valdomas automobilis. Kol mintys sukosi it pasiutusios, ji nenutuokė, kas tą mašiną valdo.

Atidariusi duris įpuolė ir užtrenkė už nugaros. Atsirėmė į jas, tas medis vienintelis vėsino kūną. Ji įsistebeilijo į veidrodį ant sienos ir lėtai užsimerkė.

Pirštai nenoriai pamažu nuslinko žemyn, kol užčiuopė dubens kaulus. Ji laukiasi. Mėnesinių nebuvo, pykino, truputį jautresnės krūtys, kai rytą segėsi liemenėlę. Dieve brangus.

Kaip, po galais, tai galėjo nutikti ir kodėl ji nesijaučia priblokšta? Na, kaip atsitiko, aišku, tačiau stebino, kad neatrodė, jog ateina pasaulio pabaiga. Nes jo nejuto. Jautėsi apstulbusi ir šokiruota, tačiau po paviršiniais negalėjimo patikėti sluoksniais slapčia kalėsi silpni džiaugsmo daigai.

Ji laukiasi Hario kūdikio.

Ir šiomis kuo blogiausiai susiklosčiusiomis aplinkybėmis ji galės savo kūdikiui pasakyti, kad mylėjo jo tėvelį.

Tiesą sakant, būtų sveika tai pripažinti. Susitaikyti su tiesa. Liautis ją neigus. Ji myli tą ramybės neduodantį, į neviltį varantį nuostabų vyrą kiekviena savo kūno ląstele. Negana to, tomis ląstelėmis dalijosi su juo, kai kūrė šį kūdikį.

Jeigu teisingai perprato Hario reakciją, jis irgi nesijaučia priblokštas. O tai atveria duris į naujų ir nepaprastų galimybių karalystę.

Po trijų minučių Haris pabeldė į duris ir Bonė atsimerkė. Žinojo, kad čia jis. Jautė per medines duris. Jiems tikrai reikėjo pasikalbėti.

Atidariusi duris Bonė išvydo jį – stovėjo aukštas ir kone atsipalaidavęs, pirmą kartą nuo tos dienos, kai atvyko į medicinos centrą. Ji išrietė antakius. Hario šypsena buvo tokia šviesi, giedra ir jaudinanti, kad priminė jai vyriškį, kurį buvo sutikusi Balyje.

Velniai griebtų tą vyrą. Turėjo per daug gerų savybių, kurios vertė pamiršti, kaip smarkiai jis sugeba išvesti ją iš proto. Dėl visų šių priežasčių Haris galėjo ją pavergti, tačiau galutinai apsispręsti Bonę privertė klausimas jo akyse. Nuostaba, kurią kėlė savęs pažinimo stebuklas, šiluma vyro, kuris jautė pilnatvę su mylima moterimi ir norėjo, kad ji jaustųsi taip pat.

– Turiu tau dovaną. – Haris ištiesė ranką ir jo delne sublizgėjo sidabrinis pakabutis, kūdikėlis, kurį buvo įteikęs jai Balyje. – Labai norėčiau, kad jį turėtum. – Jis pažvelgė į ją. – Kartu su mano širdimi.

Bonė žinojo, kad jį myli. Mylėjo nuo tos stebuklingos nakties jo namuose Balyje, tačiau Haris nenusipelnė, kad viskas taip lengvai eitųsi.

– Ar tavo širdis tikrai priklauso man, Hari?

– Jei įsileistum, pabandyčiau tave įtikinti.

Jie susituokė tekant saulei ant raudonos smėlio kopos viršūnės, žvelgiančios į Erso uolą. Vestuvių kopos su baltomis Balio vėliavėlėmis, plevėsuojančiomis aplinkui. Bernis didžeridu3* grojo nepamirštamas aborigenų melodijas. Maža tamsiaakė mergaitė balta suknute barstė baltus rožių žiedlapius, Hario atskraidintus iš Viktorijos.

Haris parskraidino ir Bonės drauges iš Darvino, o jo bendradarbių iš Karališkosios skraidančių gydytojų tarnybos aviacinis paradas išraižė dangų baltais dūmų kaspinais.

Nuotaka ir jaunikis apsikeitė oficialiais įžadais laikydamiesi už rankų ir nenuleisdami akių vienas nuo kito, o Stivas, einantis celebranto pareigas, paskelbė juos vyru ir žmona. Vėliau Ubude jie atšvęs kitas vestuves, į kurias susirinks kitas draugų ratas.

Sužibus žvaigždėms restorano Tylos garsai astronomas papasakojo apie labai seną Svajų meto4** meilę tarp planetų, kelias romantiškas legendas apie graikų dievus, astrologiją ir skirtingų Zodiako ženklų trauką. Matydami susižavėjusius svečių veidus Haris su Bone nusišypsojo vienas kitam.

– Taip švęsti privalome kiekvienas savo sukaktuves, – sušnabždėjo Bonė. – Man patinka klausytis istorijų apie žvaigždes.

– O man patinka klausytis tavęs, – paerzino Haris. – Net jei gresia nemalonumai.

Po septynių mėnesių

Automobilis sustojo prie Uluru gimdymo centro. Bonė atsiduso praėjus sąrėmiui ir uždėjo delną Hariui ant rankos.

– Saša gali priimti vaikelį.

Haris pažvelgė į ją.

– Aš priimsiu mūsų kūdikį.

Bonė išrietė antakius.

– O kaip tai padarysi, jeigu laikysi mane už rankos?

– Viena ranka.

Bonė pradėjo kvėpuoti artinantis kitam sąrėmiui.

– Hari, noriu, kad laikytum mane už rankos.

Haris nusišypsojo moteriai, kurią mylėjo labiau už patį gyvenimą.

– Saša priims mūsų vaikelį, mano meile. Žinau, kad tavo darbais apsivertusi akušerė neleis man to padaryti.

– Juk tu neprieštarauji.

Haris pasilenkė ir pabučiavo Bonę į kaktą.

– Aš būsiu tavo vyras. Imsiuosi lengviausio darbo. Ar pastaruoju metu sakiau, kad tave myliu?

Skausmas numalšo ir Bonė mintyse pasiruošė atsistoti.

– Pastarąjį pusvalandį nesakei.

– Atsiprašau. – Haris palinko ir švelniai pabučiavo jai į lūpas. – Aš tave myliu. – Jis atidarė dureles. – Palauk, padėsiu tau.

Bonė stebėjo, kaip jis išlipa, – skubiai, bet lengvai ir grakščiai kaip visada.

– Iš aš tave myliu, – tarė ji tuščiame automobilyje ir nusišypsojo.

3 Šiaurinės Australijos aborigenų pučiamasis muzikos instrumentas.

4 Aborigenai tikėjo, kad buvo kūrimo laikas, arba Svajų metas, kai iš žemės gelmių išėjo protėviai.

Content

McArthur Fiona Dar vienas blogiukas?