Мейл Питер

Metai Provanse

Iš anglų kalbos vertė

Ina Jakaitė

Turinys

SAUSIS

VASARIS

KOVAS

BALANDIS

GEGUŽĖ

BIRŽELIS

LIEPA

RUGPJŪTIS

RUGSĖJIS

SPALIS

LAPKRITIS

GRUODIS

Jennie,

su meile ir dėkingumu

SAUSIS

Metai prasidėjo pietumis.

Mes visada manėme, kad Naujųjų metų išvakarės ir visi vienuoliktos valandos kraštutinumai bei lemtingi sprendimai yra tik liūdna proga priverstinėms linksmybėms ir vidurnakčio tostams bei bučiniams. Kai išgirdome, jog už kelių kilometrų, Lakosto kaime, „Le Simiane“ savininkas savo mieliems klientams siūlo šešių patiekalų pietus su rožiniu šampanu, mums tai pasirodė daug linksmiau pradėti ateinančius dvylika mėnesių.

Pusę pirmos mažas restoranas iš akmenų sumūrytomis sienomis buvo sausakimšas. Čia galėjai pamatyti keletą rimtų valgytojų — ištisos šeimos embonpoint (storulių), kuriais tampama kiekvieną dieną dvi ar tris valandas stropiai praleidžiant prie stalo, nuleidus žemyn akis ir tyloje atsidėjus mėgstamiausiam Prancūzijoje ritualui. Restorano šeimininkas, vyras, kuris, nepaisant įspūdingo stoto, buvo ištobulinęs plevenimo meną, tą dieną aksominį smokingą ir pasirišęs buvo varlytę. Jo pomada sutepti ūsai virpėjo iš susižavėjimo deklamuojant: foie gras (žąsų kepenėlės), omarų putėsiai, jautienos kepsnys en croûte (trapioje tešloje), puikiu aliejumi užpiltos salotos, rinktiniai sūriai, stebuklingo lengvumo desertai, digestifs (likeriai). Šią gastronominę ariją jis traukdavo prie kiekvieno staliuko, bučiuodamas pirštų galiukus taip dažnai, kad jo lūpos turėjo nueiti pūslėmis.

Paskutinis bon appétit (gero apetito) nutildavo ir maloni ramybė įsivyraudavo restorane, idant maistas sulauktų deramo dėmesio. Mano žmona ir aš valgydami mąstėme apie buvusias Naujųjų metų sutiktuves, kurių didžiąją dalį praleidome po nepermatomais Anglijos debesimis. Sunku buvo susieti saulės šviesą ir ryškiai mėlyną dangų su sausio pirmąja, bet, kaip visi mums sakė, tai yra visiškai normalu. Mes juk buvome Provanse.

Anksčiau dažnai lankydavomės čia kaip turistai, aistringai trokštantys metinės dviejų ar trijų savaičių tikros kaitros ir ryškios šviesos dozės. Kaskart, išvažiuodami su besilupančiomis nosimis ir gailesčiu, žadėdavome sau, kad vieną dieną čia apsigyvensime. Kalbėdavomės apie tai ilgomis pilkomis žiemomis ir drėgnomis žaliomis vasaromis, su priklausomybės ligomis sergančiųjų ilgesiu žiūrėdami į kaimo turgų bei vynuogynų nuotraukas ir svajodami pabusti nuo įstrižų saulės spindulių, pro lankus žvelgiančių į miegamąjį. Dabar, net patys tuo stebėdamiesi, tai padarėme. Atlikome. Nusipirkome namą, ėmėme mokytis prancūzų kalbos, pasakėme „sudie“ ir atsiplukdę du savo šunis tapome užsieniečiais.

Tai įvyko greitai, beveik impulsyviai, tik dėl namo. Pamatėme jį vieną popietę, o mintimis persikėlėme į jį jau per vakarienę.

Namas stovėjo pakilus kaimo keliuku, vingiuojančiu tarp dviejų viduramžiškų kalnų miestelių Menerbo ir Bonjė, suplūkto tako tarp vyšnių ir vynuogynų gale. Tai buvo mas1 (sodyba), arba vienkiemis, pastatytas iš vietinio akmens, kuris du šimtus metų vėjo ir saulės gairinamas įgijo blyškią medaus ar šviesiai pilką spalvą. Namas pradėjo gyvenimą aštuonioliktame amžiuje turėdamas vieną kambarį. Jis plėtėsi atsitiktine tvarka, būdinga kaimo statiniams, padarydamas vietos vaikams, senelėms, ožkoms ir žemės ūkio inventoriui, kol tapo netaisyklingu triaukščiu pastatu. Viskas jame buvo tvirta. Sraigtiniai laiptai, kylantys iš vyno cave (rūsio) iki viršutinio aukšto, buvo nutašyti iš masyvių akmens plokščių. Sienos, kai kurios metro storio, pastatytos atsilaikyti nuo mistralių, kurie, kaip sakoma, gali nupūsti asilui ausis. Už namo buvo uždaras kiemas, dar toliau — plaukimo baseinas iš baltų akmenų. Čia buvo trys šuliniai, augo pavėsingi medžiai ir liekni kiparisai, vešėjo rozmarino gyvatvorės ir milžiniškas migdolmedis. Kai švietė popiečio saulė, namui su medinėmis, pusiau nuleistomis, lyg mieguisti akių vokai, langinėmis negalima buvo atsispirti.

Be to, jis buvo nepaliestas, kiek tik namas gali būti, besikeičiančių savininkų užgaidų. Prancūzai turi silpnybę statydintis jolies vilias (gražias vilas), kur tik leidžiama, o kartais ir ten, kur draudžiama, ypač ligi šiol nenuniokotose gražiose kaimo vietovėse. Matėme jas, išplitusias aplink senąjį Apto miesto turgų, dėžutes, pastatytas iš specialaus tamsiai rožinio cemento, kuris išlieka toks pat bet kokiomis oro sąlygomis. Tik nedaugelis kaimiškų Prancūzijos vietovių yra saugios, bent jau kol saugomos oficialiai. Vienas didžiųjų mūsų namo pranašumų, kad jis yra prie nacionalinio parko, priklausančio Prancūzijos paveldui, ribų, ir nepasiekiamas betono maišyklėms.

Luberono kalnai stūkso tuoj pat už namo, aukščiausia jų viršukalnė siekia beveik 3500 pėdų. Kalnai išraižyti gilių griovų, besidriekiančių beveik keturiasdešimt mylių iš vakarų į rytus. Kedrų, pušų ir ąžuolų tankynės amžinai žaliuoja ir suteikia prieglobstį šernams, triušiams ir medžiojamiems paukščiams. Laukinės gėlės, čiobreliai, levandos ir grybai auga tarp uolų ir po medžiais, o nuo viršukalnės giedrą dieną matyti Žemosios Alpės iš vienos pusės, Viduržemio jūra — iš kitos. Didžiąją metų dalį galima vaikštinėti aštuonias ar devynias valandas ir nepamatyti automobilio ar žmogaus. Tai lyg 247 000 akrų dydžio sodas, rojus šunims ir nuolatinė barikada, ginanti nuo nekviestų kaimynų antpuolio iš užnugario.

Supratome, jog kaimynai kaime turi tokią reikšmę, kurios nė iš tolo nėra mieste. Jūs metų metus galite gyventi savo bute Londone ar Niujorke ir beveik nesikalbėti su žmonėmis, kurie gyvena už šešių colių nuo jūsų, už sienos. Kaime, gyvenant gal už šimtų jardų nuo artimiausio namo, kaimynai tampa jūsų gyvenimo dalimi, o jūs — jų. Jeigu jūs dar ir užsienietis, dėl to esate laikomas kiek egzotišku, būsite stebimas daugiau, nei paprastai susidomėjus. O jei įsigijote nuostabų seną ūkį, greitai pastebėsite, kad jūsų laikysena ir sprendimai tiesiogiai veikia kitų šeimų gerovę.

Savo kaimynams buvome pristatyti poros, iš kurios nusipirkome namą, per penkių valandų vakarienę. Kad ir kiek per ją stengėmės, mums sekėsi sunkiai. Kalbama buvo prancūziškai, bet tai nebuvo ta prancūzų kalba, kurios mokėmės iš vadovėlių ar klausėmės iš kasečių; tai buvo turtinga, vingri patois (šnekta), kylanti iš gerklės gilumos, išvingiuojanti eilę nosinių pasažų ir pagaliau išsiliejanti kaip kalba. Vos žinomi garsai galėjo būti neaiškiai atpažįstami kaip žodžiai pro Provençal (Provanso tarmė) sūkurius ir vingrybes: demain (rytoj) tapo demang, vin (vynas) tapo vangy maison (namas) tapo mesong. Vien tai dar ne bėda, jei tik žodžiai būtų tariami normaliu greičiu ir be kitokių pagražinimų, tačiau jie lėkė lyg kulkos iš kulkosvaidžio, dažnai su papildomomis balsėmis, pridurtomis prie galūnės. Taigi pasiūlymas paimti dar duonos — pirmas puslapis prancūzų kalbos pradedantiesiems vadovėlyje — pasigirsdavo kaip vientisas pro nosį ištartas klausimas: Encoredupanga (encore du pain — vert.)?

Laimė, gera kaimynų nuotaika ir žavumas buvo akivaizdūs net ir tuomet, kai jų žodžiai liko paslaptimi.

Henrietė — rusvaplaukė, graži, nuolat besišypsanti moteris — su sprinterio entuziazmu stengėsi pasiekti kiekvieno sakinio finišo liniją per rekordinį laiką. Jos vyras Fostenas — ar Fostanas, daugelį savaičių mes manėme, kad jo vardas yra tariamas taip — buvo didelis ir malonus, neskubių judesių ir atitinkamai lėtos šnekos. Jis gimė slėnyje, praleido čia visą savo gyvenimą ir mirs slėnyje. Jo pépé (tėvukas) Andrė, gyvenantis netoli sūnaus, būdamas aštuoniasdešimties metų nušovė savo paskutinį šerną, nustojo medžioti ir ėmėsi dviračio. Du kartus per savaitę jis numindavo į miestelį bakalėjos prekių ir paskalų. Jie atrodė patenkinta šeima.

Žinoma, jie buvo susidomėję mumis, ne tik kaip kaimynais, bet ir kaip būsimais partneriais, ir pro mare (vynuogių degtinės) upes ir juodo tabako rūką bei dar tankesnį akcento šydą mes pagaliau supratome esmę.

Didžioji dalis šešių akrų žemės, kurią mes nusipirkome kartu su namu, buvo apsodinta vynuogynais ir metų metus prižiūrima pagal tradicinę métayage (žemės nuomos iš pusės) sistemą: žemės savininkas apmoka pagrindines išlaidas už naujų vynuogienojų įveisimą ir tręšimą, o fermeris atlieka laistymo, skynimo ir apkarpymo darbus. Sezono pabaigoje jis pasiima du trečdalius pelno, o savininkas — vieną. Jei žemės savininkas pasikeičia, susitarimas yra peržiūrimas — tai ir rūpėjo Fostenui. Buvo gerai žinoma, kad didžioji dalis Luberono žemės buvo nupirkta kaip résidences secondaires (užmiesčio viloms) ir naudojama tik savaitgaliais ar pramogoms, dirbama žemė pavirto įmantriais sodais. Buvo ir visiškos šventvagystės atvejų, kai vynuogynai būdavo iškertami ir taip padaroma vietos teniso kortams. Teniso kortai! Fostenas net krūptelėjo iš pasidygėjimo kilsteldamas pečius ir antakius, vertindamas neįtikėtiną idėją pakeisti vertingus vynuogynus abejotinu malonumu kaitroje ten ir atgal svaidyti mažą baltą kamuoliuką.

Jam nevertėjo jaudintis. Mes mėgome vynuogynus, jų taisyklingumą priešais besidriekiančius kalnus ir tai, kaip vynuogynai mainosi nuo šviesiai žalios spalvos į tamsesnę, o iš jos į geltoną ir raudoną, kai pavasarį ir vasarą pakeičia ruduo. Tuos mėlynus dūmus per karpymo sezoną, kai deginamos nuokarpos ir kaip žiemą nukarpyti kelmeliai kyšo tuščiuose laukuose — vynuogynai tiesiog privalėjo čia būti, o teniso kortai ir landšaftiniai sodai — ne. (Net ir mūsų baseinas, nors jį įrengiant bent jau nereikėjo iškirsti vynuogynų.) Beje, juk dar yra ir vynas. Pasirinkome pasiimti savo pelno dalį grynaisiais arba buteliais ir vidutiniškai gerais metais mūsų derliaus dalis bus apie tūkstantis litrų gero raudono ir rožinio vyno. Kiek mokėdami aiškiau savo netvirta prancūzų kalba pasakėme Fostenui, kad labai džiaugsimės galėdami pratęsti jau esantį susitarimą. Jis nušvito. Pamatė, jog mes visi puikiai sutarsime. Vieną dieną galbūt net galėsime pasikalbėti.

„Le Simiane“ savininkas palinkėjo mums laimingų Naujųjų metų ir luktelėjo tarpdury, kol mes stovėjome siauroje gatvelėje žiūrėdami į saulę.

— Neblogai, ką? — pasakė jis mosteldamas viena aksomu apvilkta ranka link miestelio, markizo de Sado rūmų bei kalnų panoramos ir giedro, skaidraus dangaus virš jų. Tai buvo nerūpestingas savininko gestas, lyg jis rodytų mums savo asmeninio dvaro kampelį. — Kai kam tenka laimė gyventi Provanse.

Taip, pamanėme, iš tiesų, kai kam tenka tokia laimė. Ir žiema čia tokia, kad mums nevertėjo temptis visų tų bjauraus oro reikmenų: batų, paltų ir colio storumo megztinių, kuriuos atsivežėme iš Anglijos. Jausdamiesi sočiai ir šiltai važiavome namo lažindamiesi, ar greitai galėsime pirmą kartą per metus išsimaudyti, ir jausdami gilią užuojautą tiems vargetoms atšiauresnio klimato zonose, kuriems tenka kęsti tikrą žiemą.

O tuo metu už tūkstančio kilometrų šiaurėje, Sibire, gimęs vėjas vis stiprėjo prieš paskutinę savo kelionės dalį. Buvome girdėję pasakojimų apie mistralius, varydavusius iš proto žmones ir gyvūnus. Kriminalinių nusikaltimų bylose jie būdavo švelninanti aplinkybė. Mistraliai pūsdavo penkiolika dienų iš eilės su šaknimis raudami medžius, apversdami mašinas, daužydami langus, nublokšdami senutes į griovius, išversdami telegrafo stulpus; jie švilpdavo kiaurai namus lyg šalti, niūrūs vaiduokliai, sukeliantys la grippe (gripą), rietenas namuose, tinginystę, dantų skausmą, migreną — visas Provanso problemas, kuriomis nebuvo galima apkaltinti politikų, sukeldavo sacré vent (baisųjį vėją), apie kurį provansiečiai kalbėdavo su tam tikru mazochistiniu pasididžiavimu.

Tipiškas prancūziškas perdėjimas, manėme mes. Jei jiems tektų kęsti nuo Lamanšo atūžiančias audras ir beveik horizontaliai į veidą kliokiantį lietų, tuomet jie gal ir žinotų, kas tai — tikras vėjas. Klausydavomės jų istorijų ir norėdami suteikti pasakotojui malonumo vaizdavome, kad mums tai daro įspūdį.

Taigi buvome beveik nepasiruošę, kai pirmieji metų mistraliai kaukdami atlėkė į Ruanos slėnį, pasuko kairėn ir trenkė į vakarinę namo sieną. Jų jėgos pakako stogo čerpėms nublokšti į baseiną ir sudaužyti langą, kuris nerūpestingai buvo paliktas atviras. Per parą temperatūra nukrito dvidešimčia laipsnių. Iš pradžių buvo nulis, paskui šeši laipsniai žemiau nulio. Marselyje atliekami matavimai parodė vėjo greitį — 180 kilometrų per valandą. Mano žmona virtuvėje gamino maistą apsivilkusi paltą. Aš bandžiau spausdinti apsimovęs pirštines. Liovėmės kalbėję apie savo pirmąsias maudynes ir išmintingai ėmėme galvoti apie centrinį šildymą. Tuomet vieną rytą pasigirdo traškančių šakų garsas ir vienas po kito, nuo vandens, užšalusio per naktį, spaudimo, sprogo vamzdžiai.

Vamzdžiai atitrūko nuo sienos sustorėję ir pilni ledo, ir ponas Menikučis tyrinėjo juos profesionalia santechniko akimi.

— Oh là là (ojojoi), — pasakė jis. — Oh là là. — Paskui pasisuko į savo jaunąjį padėjėją, kurį vadino tik jeune homme (jaunuoju vyru) ar tiesiog jeune (jaunuoliu). — Ar matai, ką čia turime, jeune. Atvirus vamzdžius. Visai neapšiltintus. Žydrojo kranto vandentiekis. Kanuose, Nicoje taip gali būti, bet ne čia...

Jis paniekinamai caktelėjo liežuviu ir pamojavo pirštu po jeune (jaunuolio) nosimi pabrėždamas, koks skirtumas tarp švelnių pakrantės vėjų ir geliančio šalčio, kuriame mes dabar stovėjome, ir kruopščiai užsimaukšlino vilnonę kepurę ant ausų. Menikučis buvo neaukštas ir tvirtai sudėtas, tiesiog gimęs būti santechniku, kaip jis pasakytų, nes galėjo įlįsti į ankštas vietas, kurios stambesniam vyrui būtų nepasiekiamos. Laukdamas, kol jeune (jaunuolis) pastatys litavimo lempą, ponas Menikučis skaitė pirmą iš visos eilės paskaitų ir rinktinių pensées (minčių), kurių aš vis linksmiau klausysiuos per visus ateinančius metus. Šiandien jis dėstė geofizinę teoriją apie vis atšiauresnius Provanso vėjus.

Trejus metus iš eilės žiemos buvo daug šaltesnės, nei kas nors galėjo prisiminti — tiesą sakant, pakankamai šaltos, kad pribaigtų senuosiuos alyvmedžius. Tai buvo pagal Provanso posakį, kuris pasigirsta, kai tik pateka saulė, — pas normale (nenormalu). Bet kodėl? Prieš išdėstydamas savo teiginius ponas Menikučis davė man dvi sekundes pamąstyti apie šį fenomeną, o paskui vis baksteldavo į mane pirštu, lyg norėtų įsitikinti, kad aš klausausi.

Aišku, pasakė jis, kad vėjai, kurie atpučia šalčius iš Rusijos, atlekia į Provansą didesniu greičiu nei anksčiau, jiems reikia mažiau laiko tikslui pasiekti ir todėl jie mažiau sušyla kelyje. O taip yra dėl to — ponas Menikučis padarė trumpą, bet dramatišką pauzę, — jog keičiasi Žemės plutos konfigūracija. Mais oui (betgi taip). Kažkur tarp Sibiro ir Menerbo Žemė tapo plokštesnė ir dėl to vėjas lekia tiesiai į pietus. Tai visiškai logiška. Nelaimei, antra paskaitos („Kodėl Žemė tapo plokštesnė“) dalis buvo nutraukta dar vieno sprogusio vamzdžio ir mano mokymą nustūmė į šalį virtuoziškas darbas prie apsaugos nuo vėjo.

Vėjo poveikis Provanso gyventojams buvo greitas ir akivaizdus. Jie kasdien laukė saulėto oro ir jų nuotaika subjurdavo kaskart, kai to nenutikdavo. Jie žiūrėjo į lietų lyg į asmeninį įžeidimą, kavinėse, vis papurtydami galvas, jie užjausdavo kits kitą labai įtariai vis žvilgteldami į dangų, lyg skėrių debesys būtų leidęsi ant žemės ir ropotų per balas. Jei nutiks kas nors blogiau nei lietinga diena, pavyzdžiui, kaip tas atšalimas žemiau nulio, rezultatas bus pritrenkiantis — didžioji gyventojų dalis prapuls.

Kai sausio viduryje šaltukas ėmė žnaibytis, miesteliai ir kaimai aptilo. Savaitiniai turgūs, paprastai pilni spūsties ir triukšmo, sunyko iki skeletiškos minios neįbauginamų gyvulių augintojų, kurie, trypdami kojomis ir gurkšnodami iš gertuvių, buvo pasirengę geriau apšalti, bet gauti pajamų. Pirkėjai sukdavosi labai greitai, nusipirkdavo ir eidavo sau, vos stabteldami paskaičiuoti grąžos. Barai sandariai uždarė duris, langus ir tęsė verslą aitrioje tvankybėje. Įprasto slampinėjimo gatvėmis nebeliko nė ženklo.

Mūsų slėnis apsnūdo ir man ėmė trūkti garsų, žymėjusių kiekvienos dienos eigą beveik taip pat tiksliai kaip laikrodis: Fosteno gaidžio rytmetinės giesmės, mažų „Citroen“ variklių pašėlusio traškėjimo — lyg riešutai ar varžteliai bandytų išbyrėti iš skardinės, — tomis mašinytėmis fermeriai parvažiuodavo pietauti, viltingų medžiotojų šūvių popietinio „patruliavimo“ vynuogynuose kitoje kalvos pusėje metu, tolimo grandininio pjūklo džeržgimo miške, fermerių šunų sutemų serenadų. Dabar tvyrojo tyla. Valandų valandas slėnyje buvo visiškai tylu ir tuščia, ir mums pasidarė įdomu. Ką gi visi veikia?

Žinojome, jog Fostenas keliavo po kaimynų fermas kaip kviestinis skerdikas, pjaudamas triušių ir kiaulių gerkles ir nusukinėdamas ančių ir žąsų sprandus, kad jie galėtų būti paversti į virtos mėsos paštetus, kumpius ir confits (konservus). Manėme, kad tai netinkamas užsiėmimas švelnios širdies vyrui, lepinančiam savo šunis, bet akivaizdu, kad jis buvo pakankamai vikrus ir greitas, ir, kaip kiekvienas tikras kaimietis, neblaškomas jausmingumo. Mes galėjome auginti triušį kaip naminį gyvūnėlį ar emociškai prisirišti prie žąsies, bet mes juk atvykome iš miestų ir prekybos centrų, kur mėsa yra visiškai nepanaši į jokią gyvą būtybę. Supakuoti į polietileno plėvelę kiaulienos kotletai yra higieniški, abstraktūs dalykai, neturintys nieko bendra su šiltu mėšlinu kiaulės kūnu. Tačiau čia, kaime, nebuvo galima nepastebėti tiesioginio ryšio tarp mirties ir pietų, o ateityje dar bus daug progų, kai jausimės dėkingi Fostenui už jo žiemos darbą.

O ką veikė kiti? Žemė buvo sušalusi, vynuogynai apkarpyti ir užsnūdę, o medžioti buvo per šalta. Gal jie visi išvyko atostogų? Ne, žinoma, ne. Čia negyveno tie fermeriai džentelmenai, kurie leidžia žiemas slidinėdami kalnuose ar buriuodami Karibuose. Atostogaujama buvo namuose rugpjūtį: persivalgoma, džiaugiamasi siestomis ir ilsimasi prieš ilgas vendange (vynuogių derliaus nuėmimo) dienas. Tai buvo mįslė, kol pastebėjome, kiek daug vietinių gyventojų yra gimę rugsėjį ar spalį, taigi galimas, bet nepatikrintas atsakymas atėjo pats savaime: jie darbavosi namuose darydami vaikus. Provanse yra visokių darbų sezonai, o pirmieji du metų mėnesiai tikriausiai buvo skirti dauginimuisi. Tačiau niekada nedrįsome to paklausti.

Šaltas oras atnešė ir ne tokių intymių malonumų. Be aplinkui tvyrančios ramybės ir tuštumos, buvo ir savotiškas Provanso žiemos kvapas, kurį paryškina vėjas ir švarus, sausas oras. Vaikščiodamas po kalvas dažnai galėdavau užuosti namą dar jo nepamatęs, o tik pajutęs dūmų kvapą, kylantį iš nematomo kamino. Tai vienas iš pirmapradiškiausių gyvenimo kvapų, visiškai išnykęs daugelyje miestų, kur priešgaisrinės taisyklės ir vidaus įranga pavertė židinius užmūrytomis skylėmis ar droviai rusenančiomis „architektūrinėmis detalėmis“. Provanse vis dar naudojami židiniai — virti, sėdėti aplinkui, kojas šildyti ir akis palepinti, — ugnis užkuriama anksti rytą ir kūrenama visą dieną pakišant žemaūgių Luberono ąžuolų ar bukų nuo Mon Vantų kalvų pliauskų. Temstant pareidamas namo su šunimis, visada sustodavau pažvelgti į slėnį, į ilgus išsirangiusius dūmų kaspinus, kylančius nuo fermų ir besisklaidančius palei Bonjė kelią. Tai buvo ženklas, priversdavęs mane prisiminti šiltą virtuvę bei gerai ištroškintą mėsą ir nenustodavęs žadinti apetito.

Įžymusis Provanso maistas yra vasariškas: moliūgai ir persikai, šparagai ir cikorijos, baklažanai, pipirai, pomidorai, aioli (česnakinis padažas), žuvienė ir nuostabios salotos su alyvuogėmis, ančiuviais, kietai virtais kiaušiniais ir supjaustytomis ankstyvosiomis bulvėmis, sudėtomis ant spalvotų salotų lapų, blizgančių nuo aliejaus, švieži ožkos sūriai — tai prisiminimai, kurie sugrįždavo kankinti mūsų kiekvieną kartą, kai žiūrėdavome į menką ir susiraukšlėjusį asortimentą Anglijos parduotuvėse. Mums nebuvo kilusi mintis, kad čia dar yra ir žiemos meniu, visiškai kitoks, bet taip pat labai skanus.

Provanse šaltuoju metų laiku gaminami patiekalai yra sunkūs. Jie padaromi tokie, kad įsiremtų į šonkaulius, palaikytų šilumą, suteiktų jėgų ir leistų nueiti miegoti pilnu skrandžiu. Jie nėra gražūs ta prasme, kaip dailios ir meniškai paruoštos porcijos, patiekiamos madinguose restoranuose, bet šaltą naktį, pučiant aštriems lyg skustuvas mistraliams, su jais niekas negali susilyginti. Temstant vienas kaimynas pakvietė mus vakarienės, buvo gana šalta ir netolimą kelią į jų namus teko pabėgėti.

Įėjus pro duris mano akiniai aprasojo nuo karščio, sklindančio nuo židinio, kuris užėmė tolimosios kambario sienos dalį. Kai migla išsisklaidė, pamačiau, kad didelis, languota staltiese užtiestas stalas buvo padengtas dešimčiai žmonių; draugai ir giminaičiai ruošėsi atvykti mūsų pasižiūrėti. Televizorius plepėjo viename kampe, radijas jam antrino iš virtuvės, o įvairiausi šunys ir katės buvo išvejami už durų, kai tik atvykdavo koks svečias, o su kitu — vėl sugrįždavo atgal. Buvo atnešti padėklai su gėrimais: aperityvu vyrams, karštu, saldžiu muskatiniu vynu moterims, ir triukšmingi svečiai surengė mums kryžminę apklausą apie orą. Ar Anglijoje jis toks pats blogas kaip čia? Tik vasarą, pasakiau aš. Jie rimtai sužiuro į mane, kol kažkuris išgelbėjo iš nemalonios padėties pradėdamas juoktis. Gerokai pagudravus dėl vietų, — nebuvau tikras, ar norint sėdėti šalia mūsų, ar kuo toliau, — susėdome prie stalo.

Tai buvo neužmirštama vakarienė, tiksliau sakant, keletas neužmirštamų vakarienių iškart, nes tai peržengė mūsų bet kokias gastronomines ribas ir dėl kiekybės, ir dėl trukmės.

Vakarienė prasidėjo nuo naminės picos, ne vienos, bet trijų: su ančiuviais, grybais ir sūriu — kiekvienos paimti po gabalėlį buvo privaloma. Po to lėkštės buvo išdažytos duonos gabaliukais, atkneibtais nuo dviejų pėdų ilgio kepalų, gulinčių stalo viduryje, ir atneštas naujas patiekalas. Tai buvo pâtés (pyragai) su kiškiena, šerniena ir strazdiena. Be to, rupus, daugiausia iš kiaulienos, virtos mėsos paštetas, užpiltas mare (vynuogių degtine), saucissons (dešrelės) su juodųjų pipirų grūdeliais, plonyčiai saldieji svogūnai, marinuoti su šviežių pomidorų sultimis. Lėkštės vėl buvo išdažytos ir patiekta antis. Atnešti magret (kepsnio) gabalėliai buvo išdėstyti kaip vėduoklės ir apsupti dailiu padažo ežerėliu — tai buvo subtilus naujo kulinarijos meno patiekalas. Mes gavome po visą šlaunelę, visą šlaunelę, užpiltą tamsiu, pikantišku padažu ir apibarstytą miško grybais.

Kai laimingi, kad sugebėjome pabaigti, atsilošėme, šiek tiek panikuodami ėmėme stebėti, kaip lėkštės buvo dar kartą išdažytos ir milžiniškas, garuojantis dengtas puodas buvo pastatytas ant stalo. Tai buvo firminis mūsų šeimininkės patiekalas — prašmatnus, tamsiai rudas triušio civet (troškinys) — silpni mūsų prašymai duoti mažas porcijas buvo ignoruojami su šypsena. Mes ir tai suvalgėme. Suvalgėme žalias salotas su duonos gabaliukais, pakepintais česnakiniame aliejuje, suvalgėme storus apvalius crottins (sūrelius) iš ožkos pieno, suvalgėme su migdolais ir kremu gâteau (pyragą), kurį paruošė šeimininkų duktė. Tą naktį mes valgėme gindami Anglijos garbę.

Patiekus kavą, atkimštų butelių skaičių papildė vietinių digestifs (alkoholinių gėrimų po valgio) rinkinys. Man širdis būtų nusmukusi, jei būtų likę vietos jai nusmukti, bet nebuvo galima prieštarauti primygtinai šeimininkams prašant. Aš privalėjau paragauti vieną gėrimą, paruoštą pagal vienuolikto amžiaus Žemosiose Alpėse gyvenusių vienuolių, nevengusių alkoholio, receptą. Kai gėrimas buvo pilamas, manęs paprašė užsimerkti, o man atsimerkus pilnas tiršto geltono skysčio bokalas buvo pastatytas priešais mane. Beviltiškai apsižvalgiau aplinkui. Visi stebėjo mane ir nebuvo jokių šansų atkišti tai šuniui ar nepastebimai nuvarvinti į batą. Atsirėmęs į stalą viena ranka, kad būtų tvirčiau, paėmiau bokalą kita, užsimerkiau, pasimeldžiau šventajam virškinimo sutrikimų globėjui ir užsiverčiau.

Nieko neatsitiko. Geriausiu atveju tikėjausi nusvilusio liežuvio, o blogiausiu — sudegintų skonio receptorių, bet nepajutau nieko, išskyrus orą. Tai buvo stiklo apgaulė ir pirmą kartą per savo suaugusiojo gyvenimą man labai palengvėjo, kad neteko išgerti. Nutilus kitų svečių juokui, iškilo tauriųjų gėrimų grėsmė, bet mus išgelbėjo katė. Persekiodama kandį ji nušoko nuo savo stebėjimo vietos ant didelės armoire (spintos) ir užlėkė ant kavos puodelių bei butelių, stovėjusių ant stalo. Tai buvo tinkamas metas išeiti. Keliavome namo sunkiai nešdami pilvus, užmiršę šaltį, praradę kalbos dovaną, o miegojome kaip užmušti.

Net ir Provanso standartais, tai nebuvo kasdienis pasivaišinimas. Žmonėms, kurie dirba žemę, daug valgo vidurdienį, o vakare menkiau, toks įprotis yra sveikas ir išmintingas, bet mums gana netinkamas. Atradome, jog niekas geriau už sočius priešpiečius nesužadina noro suvalgyti pietų. Tai kėlė nerimą. Reikia kažką daryti su tuo naujuoju gyvenimu tarp tokios gausybės skanėstų, tarp vyrų ir moterų, kurių susidomėjimas maistu tampa manija. Pavyzdžiui, mėsininkas nepasitenkins tik paprasčiausiai pardavęs jums mėsos. Jis labai išsamiai papasakos kol už jūsų susidarys eilutė, kaip ją išvirti, patiekti, su kuo valgyti ir kuo užgerti.

Pirmą kartą taip nutiko, kai mes nuvažiavome į Aptą nusipirkti veršienos provansietiškam troškimui, vadinamam pebronata (aštriu troškiniu). Mus nusiuntė pas mėsininką senojoje miesto dalyje, turėjusį meistro reputaciją, be to, très sérieux (labai rimto). Jo parduotuvė buvo mažutė, abu su žmona stambūs ir iš mūsų keturių jau susidarė būrelis. Jis įdėmiai klausėsi, kol mes aiškinome norį pasidaryti tą ypatingą patiekalą, galbūt jis yra apie aną girdėjęs.

Mėsininkas pasipiktinęs švilptelėjo ir pradėjo galąsti didelį peilį taip energingai, kad žengtelėjome atgal. Ar mes suvokiame, paklausė jis, kad žiūrime į ekspertą, galimas daiktas, į geriausią pebronata (aštraus troškinio) žinovą Vokliūze? Jo žmona susižavėjusi linktelėjo. Nes, pasakė jis, mosuodamas dešimčia colių išgaląstos geležies prie mūsų veidų, jis parašė apie tai knygą — tam tikrą knygą, — kurioje yra dvidešimt pagrindinio recepto variantų. Jo žmona linktelėjo dar kartą. Ji buvo lyg garsaus chirurgo vyriausioji medicinos sesuo, paduodama jam pagaląsti švarius peilius prieš operaciją.

Matyt, mes atrodėme pakankamai įtikinti, nes tuomet jis išpjovė dailų gabalą veršienos, o jo tonas tapo profesoriškas. Mėsininkas supjaustė mėsą, sukapojo kubeliais, sudėjo į mažą maišelį su susmulkintais žalumynais, pasakė, kur nueiti nusipirkti geriausių saldžiųjų pipirų (keturis žalius ir vieną raudoną, spalvų kontrastas būtinas estetiniais sumetimais), ir du kartus pakartojo receptą norėdamas įsitikinti, kad mes nepadarysime bêtise (kvailystės), ir patarė tinkamą „Côtes du Rhône“. Tai buvo puikus spektaklis.

Provanso žemėje gurmanų tanku, o išminties perlai kartais atrandami mažiausiai tam tinkamoje vietoje. Jau apsipratome su tuo, kad prancūzai yra labai susižavėję maistu taip, kaip kitos tautos sportu ar politika, bet net ir žinodami tai nustebome išgirdę, kaip ponas Banjolas, valytojas, nagrinėja trijų žvaigždučių restoranų trūkumus. Jis užsuko iš Nimo, kad ištrintų smėliu akmenines grindis, ir iš pat pradžių buvo aišku — šis žmogus nesielgia lengvabūdiškai su savo skrandžiu. Kiekvieną dieną, lygiai dvyliktą valandą jis nusivilkdavo savo kombinezoną ir dviem valandoms išeidavo į vieną vietinį restoraną.

Ponas Banjolas įvertino jį kaip neblogą, bet žinoma neprilygstantį „Beaumaniėr“ Le Bo mieste. „Beaumaniėre“ turi tris „Michelin“ žvaigždutes ir 17 balų iš 20 „Gault-Millau“ vadove. Čionai, kaip pats sakė, jis suvalgė tikrai ypatingą jūros ešerį en croûte (tešloje). Matote, „Troisgros“ Ruane taip pat buvo puiki įstaiga, nors ji įsikūrusi priešais stotį ir vieta nebuvo tokia graži kaip Le Bo. „Troisgros“ turi tris „Michelin“ žvaigždutes ir 19,5 balo iš 20 „Gault-Millau“ vadove, ir taip toliau. Kai jis užsimaukšlindavo kelių apsaugas ir toliau gramdė grindis, tapdavo asmeniniu gidu po penkis ar šešis prabangiausius restoranus Prancūzijoje, kuriuos ponas Banjolas buvo aplankęs savo kasmetinių išvykų metu.

Kartą jis yra buvęs Anglijoje ir valgęs keptą ėriuką Liverpulio viešbutyje. Maistas buvo bespalvis, apyšiltis ir beskonis. Suprantama, pasakė ponas Banjolas, juk gerai žinoma, kad anglai žudo ėriuką du kartus: pirmą kartą pjaudami, o antrą gamindami. Dėl tokio bandymo paniekinti mano tėvynės virtuvę aš išėjau ir palikau jį toliau gramdyti grindis ir svajoti apie savo kitą apsilankymą Bokiūze.

Oras vis dar buvo šaltas, geliantis, tačiau naktys buvo nepaprastai žvaigždėtos, o saulėtekiai vaizdingi. Vieną ankstyvą rytą saulė atrodė nepaprastai didelė ir kabėjo žemai, o viskas aplinkui akinamai spindėjo ar skendėjo tamsiame šešėlyje. Šunys linksmai bėgo priekyje ir aš išgirdau jų lojimą daug anksčiau, nei pamačiau, ką jie rado.

Mes atėjome į tą miško dalį, kur šlaitai leidžiasi žemyn ir susidaro gili įduba. Prieš šimtmečius kažkoks nevykęs fermeris joje pasistatė namą, kuris beveik visą laiką skendėjo tamsiame aplink augančių medžių šešėlyje. Praeidavau pro čia ne kartą. Langai visada buvo su uždarytomis langinėmis, ir vienintelis ženklas, rodantis, kad name gyvena žmogus, buvo iš kamino kylantys dūmai. Priekiniame sodelyje du dideli susivėlę vilkšuniai ir juodas mišrūnas nuolat lakstė pirmyn atgal, kaukė ir tampė savo grandines stengdamiesi pagriebti kiekvieną praeivį. Šie šunys garsėjo piktumu; vienas iš jų atsirišo ir įsikabino seneliui Andrė į koją. Mano šunys, kupini narsos, kai susitinka drovias kates, protingai nutarė neprieiti pernelyg arti prie trijų priešiškų nasrų ir išsiugdė įprotį apibėgti namą lankstu per nedidelę stačią kalvą. Dabar jie buvo viršuje ir lojo taip nervingai, kaip šunys, bandantys padrąsinti save, kai susiduria su kuo nors netikėtu įprastoje aplinkoje.

Užlipau į kalvos viršūnę, saulė švietė tiesiai į akis, bet aš pastebėjau tarp medžių iš nugaros apšviestos figūros siluetą, kuriai aplink galvą tvyrojo dūmų nimbas, šunys saugiu atstumu triukšmingai jį tyrinėjo. Kai priėjau arčiau, vyriškis ištiesė šaltą, sudiržusią ranką.

— Bon jour (laba diena). — Jis ištraukė cigaretės nuorūką iš burnos kampučio ir prisistatė: — Maso, Antuanas.

Atrodė, kad jis pasirengęs karui. Dėmėtas maskuojamasis švarkas, karinė džiunglių kepurė, šovininė su šoviniais ir pneumatinis šautuvas.

Jo veidas buvo įgavęs greitai iškepto žlėgtainio spalvą ir struktūrą, o smaili nosis kyšojo virš nušiurusių, nikotinu dvokiančių ūsų. Blyškios žydros akys žvelgė pro vešlią rusvai gelsvų antakių raizgalynę, o jo išpuvusi šypsena būtų sukėlusi neviltį net pačiam optimistiškiausiam stomatologui. Nepaisant to, jis skleidė kažkokį beprotišką draugiškumą.

Paklausiau, ar jo medžioklė buvo sėkminga.

— Lapė, — pasakė jis, — bet pernelyg sena, kad būtų galima valgyti. — Jis trūktelėjo pečiais ir prisidegė dar vieną storą „Boyards“ cigaretę, susuktą į geltoną kukurūzinį popierių ir dvokiančią lyg naujas laužas rytmety. — Bet, — pasakė, — ji nebelodys mano šunų ištisomis naktimis, — jis linktelėjo į namo dauboje pusę.

Pasakiau, kad jo šunys atrodo žiaurūs, ir jis išsišiepė. Tik žaismingi, atsakė. Bet kaipgi dėl to karto, kai vienas iš jų pabėgo ir užpuolė senuką? A, tai. Jis pakratė galvą norėdamas atsikratyti skausmingų prisiminimų. Reikalas tas, kad niekada nereikia atsukti nugaros žaismingai nusiteikusiam šuniui, tokia ir buvo to senioko klaida. Une vraie catastrophe (tikra katastrofa). Pamaniau, kad jis apgailestauja dėl seneliui Andrė padarytos žaizdos, nes jam buvo perkąsta kojos vena ir reikėjo lankytis ligoninėje dėl injekcijų ir siūlių, bet aš klydau. Iš tiesų Maso nusiminė, nes buvo įpareigotas nusipirkti naują grandinę, o tie plėšikai iš Kavajono užsiprašė už ją 250 frankų. Tai įkando skaudžiau nei dantys.

Norėdamas apsaugoti jį nuo tolesnių kančių, pakeičiau pokalbio temą ir paklausiau, ar jis iš tiesų valgo lapes. Jis atrodė nustebęs dėl tokio kvailo klausimo, minutę ar dvi žiūrėjo į mane nieko neatsakydamas, lyg manytų, kad aš iš jo šaipausi.

— O argi Anglijoje nevalgomos lapės? — prieš akis man iškilo Belvuar Hunto nariai, besiskundžiantys „The Times“ ir kolektyviai gaunantys širdies smūgį dėl tokios neteisingos ir grynai užsienietiškos idėjos.

— Ne, Anglijoje niekas lapių nevalgo. Vienas apsirengia raudonu paltu, o kitas lekia paskui jį raitas ir lydimas kelių šunų, o paskui nupjaunama uodega.

Maso nustebęs iškėlė galvą.

— Ils sont bizarres, les Anglais (keisti tie anglai). — O paskui su pasimėgavimu ir gana bjauriais judesiais jis nupasakojo, ką civilizuoti žmonės daro su lapėmis.

Civet de renard à la façon Maso

(lapės troškinys pagal Maso)

Susekite jauną lapę ir pasistenkite šauti tiesiai jai į galvą, nes galva neturi jokios kulinarinės vertės. Jei stambūs šratai patenka į valgomas lapės dalis, gali lūžti dantys — Maso parodė man du iš jų — ir sutrikti virškinimas.

Lapės kailį nulupkite, nupjaukite jos parties (lyties organus). Čia Maso iliustruodamas procesą padarė kertantį judesį ranka sau per kirkšnį ir pratęsė sudėtingais rankos sukinėjimais ir tempimais, rodančiais, kad išimami viduriai.

Palikite nuvalytą kūną švariame tekančiame vandenyje 24 valandas, kad dingtų goût sauvage (aštrus skonis). Nusausinkite, susukite į maišą ir pakabinkite lauke per naktį, geriausiai, jei šąla.

Kitą rytą įdėkite lapę į dengtą geležinį puodą ir užpilkite ją kraujo bei raudonojo vyno mišiniu. Pridėkite žolelių, svogūnų, česnako galvučių ir virinkite dieną ar dvi. (Maso atsiprašė, kad negali pasakyti tiksliai, bet paaiškino, jog laikas skiriasi atsižvelgiant į lapės dydį ir amžių.)

Seniau šis patiekalas buvo valgomas su duona ir virtomis bulvėmis, bet dabar, dėkui progresui ir gruzdintuvės išradimui, galima pasitiekti pommes friles (skrudintų bulvyčių).

Maso buvo nusiteikęs kalbėtis. Gyveno vienas, pasakė jis man, ir žiemą kompanijos turėjo menkai. Visą savo gyvenimą jis praleido kalnuose, bet galbūt dabar atėjo laikas persikelti į kaimą, kur galėtų būti tarp žmonių. Žinoma, būtų tikra tragedija palikti tokį gražų namą, tokį ramų, tokį apsaugotą nuo mistralių, suteikiantį puikų pavėsį nuo vidurdienio kaitros, vietą, kurioje jis praleido tiek daug laimingų metų. Tai sudaužytų jam širdį, nebent — jis įdėmiai pasižiūrėjo į mane, blyškios jo akys buvo kupinos nuoširdumo — nebent galėtų pavesti man surasti kokį savo draugą, kuris nusipirktų jo namą.

Pasižiūrėjau žemyn į šešėlyje riogsantį apgriuvusį statinį, į tris šunis, nuolat lakstančius pirmyn atgal su surūdijusiomis grandinėmis, ir pagalvojau, kad visame Provanse būtų sunku surasti mažiau viliojančią vietą gyventi. Jos nepasiekdavo saulės spinduliai, nebuvo jokio vaizdo, jokio erdvės pojūčio, o vidus tikriausiai yra šaltas, drėgnas ir baisus. Pažadėjau Maso, kad turėsiu tai mintyje, ir jis mirktelėjo man.

— Milijonas frankų, — pasakė jis. — Tiesiog veltui. — O tuo tarpu, kol jis dar nebus apleidęs savo mažojo rojaus kampelio, jei aš ką norėčiau sužinoti apie gyvenimą kaime, jis patars man. Čia Maso pažįsta kiekvieną miško centimetrą, žino, kur auga grybai, kur laukinis šernas ateina atsigerti, kurį šautuvą pasirinkti, kaip išdresuoti skaliką, — nėra nieko, ko jis nežinotų, ir jis visas savo žinias perduos man. Aš padėkojau. — Gest normai (tai normalu), — atsakė Maso ir nušleivojo žemyn, link savo milijono frankų vertos rezidencijos.

Kai pasakiau draugui iš kaimo, kad susipažinau su Maso, jis nusišypsojo.

— Ar jis papasakojo tau, kaip išsivirti lapę?

Linktelėjau.

— Ar jis bandė parduoti savo namą?

Linktelėjau.

— Senas blagueur (pagyrūnas). Vėjo pamušalas.

Man tai nerūpėjo. Man Maso patiko ir aš jaučiau, kad jis gali būti turtingas jaudinančios ir nepaprastai reikalingos informacijos šaltinis. Jis supažindintų mane su malonia kaimiška veikla, o ponas Menikučis užsiimtų kiek moksliškesniais dalykais. Viena, ko man dar reikėjo, buvo vedlys, lydėsiantis mane per tamsius prancūzų biurokratijos vandenis, kurie savo daugeriopais subtilumais ir neatitikimais nedidelį reikaliuką gali paversti į kalnus žlugusių vilčių nuolaužų.

Turėjome būti įspėti dėl komplikacijų, susijusių su namo įsigijimu. Mes norėjome nusipirkti, savininkas norėjo parduoti, dėl kainos buvo susitarta, viskas buvo aišku. Bet tuomet nenoromis tapome nacionalinio popierių rinkimo sporto dalyviais. Gimimo liudijimų buvo pareikalauta kaip įrodymo, jog mes egzistuojame; pasų — kad mes britai; santuokos liudijimų — kad negalėtume nusipirkti namo savo meilužiams; nesamas skyrybų dokumentas turėjo įrodyti, jog mūsų santuokos liudijimas tebegalioja; prireikė įrodymų, kad turime adresą Anglijoje (mūsų vairuotojų teisės su puikiausiais adresais buvo pripažintos kaip nepakankamos; ar mes neturime kitokių gyvenamosios vietos įrodymų, pavyzdžiui, senų sąskaitų už elektrą?). Tarp Prancūzijos ir Anglijos keliavo popieriai — kiekvienas informacijos trupiniukas, išskyrus kraujo grupę ir pirštų atspaudus, — kol pagaliau vietinis teisininkas sukišo mūsų gyvenimus į bylą. Tuomet pirkimas-pardavimas galėjo vykti toliau.

Mus pavertė savo sistemos dalyviais, nes buvome užsieniečiai, perkantys mažytę Prancūzijos dalį. Savaime suprantama, kad nacionalinis saugumas turėjo būti garantuotas. Ne toks svarbus reikalas, be abejonės, turėjo įvykti greičiau ir pareikalauti mažiau popierių. Nuvykome pirkti mašinos.

Tai buvo standartinis deux chevaux (dviejų arklio jėgų) „Citroën“ modelis, kuris labai mažai pasikeitė per pastaruosius dvidešimt penkerius metus. Dėl to atsarginių dalių buvo galima rasti kiekviename kaime. Techniškai jis nėra sudėtingesnis nei siuvimo mašina ir kiekvienas kiek gabesnis kalvis gali jį pataisyti. Mašina yra pigi ir turi gana nedidelį pagrindinį greitį. Nors pakaba padaryta iš „drebučių“ ir dėl to tai yra vienintelis automobilis pasaulyje, galintis sukelti jūros ligą, „Citroën“ — nuostabi ir praktiška mašina. O mašinų salone jie dar turėjo vieną.

Pardavėjas pasižiūrėjo į mūsų vairuotojų teises, galiojančias Bendrosios rinkos šalyse dar gerokai po 2000 metų. Ir su nepaprasto gailesčio išraiška veide papurtė galvą ir pakėlė akis.

— Non (ne).

— Non?

— Non.

Pateikėme savo slaptą ginklą — du pasus.

— Non.

Ėmėme kuistis po savo popierius. Ko jis gali norėti? Mūsų santuokos liudijimo? Senos angliškos sąskaitos už elektrą? Pasidavėme ir paklausėme, ko dar, išskyrus pinigus, reikia norint nusipirkti automobilį.

— Ar turite adresą Prancūzijoje?

Padavėme ir jis labai kruopščiai užrašė jį ant pardavimo dokumentų, nuolat pasitikrindamas, ar trečia kopija po kopijavimo popieriumi yra įskaitoma.

— Ar turite įrodymų, kad tai jūsų adresas? Telefono sąskaitą? Sąskaitą už elektrą?

Paaiškinome jam, kad dar nesame gavę sąskaitų, nes tik neseniai persikėlėme. Tuomet jis paaiškino, kad adresą būtinai reikia išrašyti į carte grise (pilkąją kortą) — mašinos savininko dokumentą. Nėra adreso, nėra carte grise (pilkosios kortos). Nėra carte grise — nėra automobilio.

Laimei, pardavėjo instinktas nugalėjo pomėgį biurokratinėms priekabėms ir jis pasiūlė tokią išeitį: jei mes atnešime savo namo pirkimo dokumentus, tai visas šis reikalas gali baigtis greitai ir gerai; mes galėsime gauti mašiną. Pirkimo dokumentai buvo notarų kontoroje, už penkiolikos mylių. Nuvažiavome jų pasiimti ir pergalingai paklojome juos jam ant stalo kartu su čekiu. Ar dabar jau galime gauti mašiną?

— Malheureusement, non (deja, ne). — Dar turime palaukti, kol čekis bus patikrintas, tai užtruks keturias ar penkias dienas, net jeigu jis yra išrašytas vietiniame banke. Ar negalėtume kartu nueiti į banką ir patikrinti jį tuoj pat? Ne, negalime. Jau pietų metas. Du dalykai, kurie viską valdo Prancūzijoje, — biurokratija ir kulinarija — susijungė, kad mums būtų parodyta mūsų vieta.

Tai tapo lyg kokia paranoja ir kelias savaites mes neišeidavome iš namų be šeimyninio archyvo fotokopijų, mosavome pasais ir gimimo liudijimais kiekvienai darbuotojai prekybos centre ar senukui kooperatyve, kraunančiam į mašiną vyną. Į dokumentus visada būdavo smalsiai pasižiūrima, nes čia jie buvo šventi ir verti pagarbos dalykai, bet neretai mūsų paklausdavo, kodėl nešiojamės juos su savimi. Ar žmonės Anglijoje yra verčiami taip gyventi? Koks tai turėtų būti keistas ir nuobodus kraštas. Vienintelis trumpas atsakymas buvo tiesiog patraukti pečiais, įpratome trūkčioti pečiais.

Šaltis išsilaikė iki paskutiniųjų sausio dienų, tuomet pasidarė kiek šilčiau. Tikėjomės pavasario ir man norėjosi Išgirsti eksperto nuomonę. Nutariau pasikonsultuoti su Išminčiumi iš miško.

Maso susimąstęs timpčiojo savo ūsus. Yra ženklų, pasakė. Žiurkės gali pajusti šiltesnį orą anksčiau už bet kokius sudėtingus palydovus, o žiurkės ant jo stogo jau kelias dienas buvo neįprastai aktyvios. Tiesą sakant, jos neleido užmigti vieną naktį ir jis keletą kartų šovė į lubas norėdamas jas nuraminti. Eh, oui (o, taip). Taigi artėja jaunatis, paprastai šiuo metų laiku atnešanti permainų. Remdamasis šiais dviem reikšmingais ženklais, jis išpranašavo ankstyvą, šiltą pavasarį. Nuskubėjau namo norėdamas pamatyti, ar nėra kokių pumpurų ant migdolmedžio, ir pamąsčiau, jog reikia valyti baseiną.

1 Provanso tarmė (vert past.).

VASARIS

Mūsų vietinio laikraščio „Le Provençal“ pirmasis puslapis paprastai skiriamas vietinės futbolo komandos laimėjimams, pagyrūniškoms vietinių politikų kalboms, kvapą gniaužiantiems reportažams apie prekybos centrų plėšimus Kvajone — le Chicago de Provence (Provanso Čikagoje) — ir atsitiktiniems, kraugeriškiems pranešimams apie staigias mirtis keliuose, sukeltas mažų „Renaults“ vairuotojų, kurie stengiasi varžytis su Alanu Prostu.

Vieną rytą vasario pradžioje šį tradicinį kratinį nustūmė į šalį pirmame puslapyje pasirodžiusi istorija, kuri neturėjo nieko bendro su sportu, kriminalais ar politika: PROVANSĄ UŽKLOJO SNIEGAS! — rėkė antraštė, o apačioje pateiktame rašinyje buvo džiūgaujama žadant daugiau istorijų, kurios neabejotinai atsiras dėl nesezoninių gamtos išdaigų. Bus pasakojama apie motinas ir kūdikius, stebuklingai išgyvenusius naktį užsnigtose mašinose; senukus, per plauką išvengusius nušalimų įsikišus visuomeniškai nusiteikusiems ir sunerimusiems kaimynams; alpinistus, sraigtasparniu nurinktus nuo Mon Vantų šlaitų; laiškininkus, nepaisant visų negandų, atnešančius sąskaitas už elektrą; kaimo senolius, prisimenančius buvusias katastrofas, — medžiagos pakaks dienų dienoms, ir pirmosios istorijos autorių buvo beveik galima įsivaizduoti trinantį rankas to besitikint, kai jis darydavo pauzę tarp sakinių, ieškodamas, kur padėti dar daugiau šauktukų.

Dvi nuotraukos iliustravo šventinį tekstą. Viena vaizdavo eilę baltų sniegu nuklotų palmių šalia Anglų bulvaro Nicoje. Kitoje apsimuturiavusi figūra Marselyje tempė už virvės per sniegą šildytuvą ant ratukų — atrodė, lyg žmogus būtų išsivedęs pasivaikščioti kampuotą ir užsispyrusį šunį. Nebuvo jokių nuotraukų iš apsnigtų kaimų, nes kaimai buvo nepasiekiami; artimiausias sniego valytuvas buvo šiauriau Liono, už trijų šimtų kilometrų, ir Provanso vairuotojas, — netgi bebaimis žurnalistas, — išaugęs ant tvirtos asfaltuoto kelio dangos, siaubingo valsavimo ant ledo geriausiai galėjo išvengti likęs namuose ar pasislėpęs artimiausioje kavinėje. Be to, tai negalėjo būti ilgam. Tai tik nukrypimas, trumpalaikis klimato pokytis, antros café crème (kavos su grietinėle) ir gal ko stipresnio pateisinimas, kad širdis nenustotų plakus rizikingai išeinant laukan.

Šaltomis sausio dienomis mūsų slėnyje buvo ramu, o dabar dėl sniego tapo dar tyliau, lyg visa erdvė būtų buvus nepralaidi garsui. Luberonas liko vien tik mums, nykus ir gražus, mylių mylios balto sniego, ant kurio matėsi tik pavienės voverių ir triušių pėdos, kertančios takus tiesiomis ir iš anksto numatytomis linijomis. Čia nebuvo kitų žmonių pėdsakų, tik mūsų. Medžiotojai, gerai matomi šiltesniu oru, su ginklais, saliamiu, ilgais batonais, alumi, „Gauloisses“ ir kitais būtinais dalykais, reikalingais praleisti dieną lauke ir narsiai susiremti su gamta, pasiliko savo slėptuvėse. Garsai, kuriuos laikėme šūviais, buvo tik šakos, lūžtančios nuo didžiulio sniego svorio. Be to, buvo taip tylu, kad, kaip vėliau pastebėjo Maso, galima išgirsti, kaip pelė gadina orą.

Arčiau prie namų privažiavimo keliukas pavirto vientisa pusnimi, nes čia vėjas supūtė sniegą į kelius „kalnų“ virtines, o vienintelis būdas ištrūkti buvo pėstute. Išėjimas nusipirkti kepalėlio duonos tapo beveik dvi valandas trunkančia ekspedicija — į Menerbą ir atgal, nepamačius nė vienos judančios transporto priemonės, tik baltus gūbrius pastatytų mašinų, stovinčių kantriai lyg avys šalia kalvos prie miestelio. Kalėdinius atvirukus primenantis oras paveikė ir gyventojus, kuriuos labai pralinksmino jų pačių pastangos sėkmingai pravažiuoti užsnigtomis ir klastingomis gatvėmis arba rizikingas svyrinėjimas einant į priekį ar dar rizikingesnis loštelėjimas atgal, nes pėdos buvo statomos su nerangiu apsinešusio riedutininko apdairumu. Vietinė valytojų komanda — du vyrai su šluotomis — išvalė kelius prie pagrindinių vietų: mėsinės, duonos parduotuvės, épicerie (bakalėjos) ir kavinės, nedideli kaimiečių būreliai stoviniavo saulėkaitoje sveikindami vieni kitus nelaimės akivaizdoje parodžius narsą. Vyras su slidėmis pasirodė iš Mairie (rotušės) pusės ir žavingai neišvengiamai susidūrė su kita vienintele judančia transporto priemone — vyru, čiuožiančiu senovinėmis rogutėmis. Gaila, kad čia nebuvo žurnalisto iš „Le Provençal“ ir jis to nepamatė: SNIEGAS KALTAS DĖL SUSIDŪRIMŲ AUKŲ, — galėtų parašyti stebėdamas viską iš garų pilnos jaukios kavinės.

Šunys priprato prie sniego, lyg jauni lokiai jie įsirausdavo į pusnis ir išlįsdavo baltais ūsais arba milžiniškais, lengvais šuoliais lakstydavo po laukus. Be to, jie išmoko čiuožinėti. Baseinas, kurį aš tik prieš keletą dienų planavau išvalyti ir paruošti ankstyvoms pavasario maudynėms, pavirto į žydrai žalio ledo luitą, sukėlusį šunų susižavėjimą. Ant ledo jie statydavo abi priekines letenas, paskui atsargiai trečią ir galiausiai nuleisdavo likusią leteną. Minutę šunys mąstydavo apie įdomų pasaulį, kai vieną dieną gali ką nors lakti, o kitą dieną — jau stovėti ant to daikto. Paskui uodega pradėdavo virpėti iš susižavėjimo ir galima buvo judėti toliau. Aš visada maniau, jog šunys yra sudaryti pagal keturių varančiųjų ratų transporto priemonių principą, su vienoda varomąja jėga, einančia iš kiekvienos kojos, bet atrodo, kad jėga yra sukoncentruota užpakalinėje dalyje. Taigi priekinė čiuožinėjančio šuns dalis gali norėti judėti tiesiai, bet užpakalinė dalis yra visiškai nekontroliuojama, slidinėja iš vienos pusės į kitą, kartais grėsmingai užlėkdama ant priekinės.

Naujas dalykas leisti dienas lyg negyvenamojoje saloje viduryje tapybiškos jūros suteikdavo didžiulį malonumą. Vaikštinėdami nueidavome ištisas mylias, kapodavome malkas, suvalgydavome milžiniškus pietus ir mums būdavo šilta. Bet naktimis, net ir palikus degančią ugnį, apsivilkus megztinius ir dar daugiau prisivalgius, šaltis smelkėsi pro akmenines grindis ir sienas, stingdydamas kojų pirštus ir visus raumenis. Dažnai eidavome gulti devintą valandą, o ankstyvais rytais, kaip mes kvėpuojame, buvo matyti iš debesėlių, kylančių virš pusryčių stalo. Jei Menikučio teorija buvo teisinga ir mes gyvename plokštesniame pasaulyje, visos ateities žiemos bus tokios kaip ši. Atėjo laikas liautis vaidinus, kad mes esame poatogrąžių klimate, ir įsitaisyti centrinį šildymą.

Paskambinau ponui Menikučiui, jis neramiai manęs pasiteiravo apie vamzdžius. Pasakiau, kad visi jie laikosi puikiai.

— Malonu girdėti, — pasakė jis, — nes dabar penki laipsniai žemiau nulio, keliai pavojingi, o man — penkiasdešimt aštuoneri metai. Aš lieku namie, — jis luktelėjo ir pridūrė: — Man reikia groti klarnetu. — Tai jis darė kiekvieną dieną, kad pirštai išliktų vikrūs, o mintys atitoltų nuo santechnikos bėdų. Iškilo tam tikrų sunkumų kreipiant pokalbį nuo jo minčių apie baroko kompozitorius link paprasto reikalo apie mūsų šaltą namą. Pagaliau mes susitarėme, kad užsuksiu pas jį, kai tik keliai bus nuvalyti. Savo namuose jis turi visų rūšių įrangos: dujinės, kūrenamos skystu kuru, varomos elektra, o jo paskutinis pirkinys — besisukiojanti saulės šilumos plokštė. Jis visa tai parodys man, be to, aš galėsiu susipažinti su ponia, jo žmona, turinčia tobulą soprano balsą. Akivaizdu, kad šalia radiatorių ir užsukamų čiaupų manęs laukia ir muzikos valandėlė.

Viltis sušilti paskatino mus galvoti apie vasarą ir pradėjome planuoti, kaip paversti uždarą kiemelį už namo svetaine gryname ore. Viename kampe ten jau stovėjo kepsninė ir baras, bet trūko didelio, tvirto, nuolatinio stalo. Stovėdami šešių colių storio sniege bandėme įsivaizduoti pietus rugpjūčio vidury ir ant akmeninių plokščių pažymėjome penkių pėdų kvadratą, pakankamai didelį, kad prie jo susėstų aštuoni įdegę basi žmonės ir stalo viduryje dar liktų daugybė vietos didžiuliams salotų, pâtés (makaronų) ir sūrio dubenims, šaltiems pakepintiems saldiesiems pipirams, alyvuogių duonai ir atšaldytiems vyno buteliams. Mistralio šuoras nusirito per sodą ir ištrynė pėdsaką sniege, bet mes jau buvome nutarę — stalas turi būti kvadratinis, ant vienintelės akmeninės kojos.

Kaip ir daugeliui į Luberoną atvykstančių žmonių, mums padarė įspūdį vietinio akmens įvairovė ir universalumas. Tai gali būti pierre froide (šaltas akmuo) iš Tavelio akmenų skaldyklos, lygus, smulkių grūdelių, smėlinės spalvos, ar pierre chaude (šiltas akmuo) iš Lakosto, šiurkštesnis, minkštesnis, ne visai baltas; arba vienas iš dvidešimties pavidalų ir tekstūros variantų. Yra akmens, skirto ugniavietėms, baseinams, laiptams, sienoms ir grindims, sodų tvoroms ir virtuvės kriauklėms. Jis gali būti grubus ar poliruotas, aštriais ar apvaliais kampais, išpjautas kvadratais ar lengvomis vingiuotomis formomis. Jis yra naudojamas ten, kur Britanijoje ar Amerikoje statybininkai naudoja medį, geležį ar plastiką. Vienintelis mūsų atrastas šio akmens trūkumas buvo tas, kad žiemą jis nelaiko šilumos.

Tikras siurprizas buvo kaina. Kvadratinis metras akmens buvo pigesnis nei linoleumo ir mes labai apsidžiaugėme šiuo greičiau klaidinančiu atradimu, nes neįvertinome akmens pristatymo kainos. Nutarėme nepaisyti oro sąlygų ir nuvykti į akmens skaldyklą nelaukdami pavasario. Draugai rekomendavo vyrą vardu Pjero, Lakosto miestelyje; jis dirbo gerai, o kainos buvo tinkamos. Jis mums nupasakojo kaip un original (originalą), savotiško būdo žmogų. Susitikimas su Pjero buvo sutartas pusei devynių ryte, kai akmens skaldykloje dar bus tylu.

Pasukome pagal rodyklę iš šalutinio kelio už Lakosto ir keliuku tarp krūminių ąžuolų nuvažiavome tolyn į krašto gilumą. Tai visai nebuvo panašu į kokią pramoninę zoną ir mes jau rengėmės sukti atgal, bet vos neįvažiavome į skaldyklą — milžinišką duobę, išraustą žemėje ir priverstą akmens blokų. Dalis jų buvo neapdoroti, kai kurie jau paversti antkapiais, paminklais, milžiniškomis sodų urnomis, sparnuotais angelais bauginamai aklomis akimis, mažomis triumfo arkomis ir neaukštomis, apvaliomis kolonomis. Toli kampe stovėjo trobelė, jos langus buvo visiškai uždengusios šimtametės akmens skaldyklos dulkės.

Pasibeldėme ir įėjome, Pjero buvo viduje. Tai buvo gauruotas, su pasišiaušusia juoda barzda ir tankiais antakiais vyras. Atrodė lyg piratas. Jis pakvietė mus užeiti nubraukdamas dulkes nuo dviejų kėdžių nuspurusia fetrine skrybėle, kurią jis paskui kruopščiai padėjo ant stalo, virš telefono.

— Anglai, ar ne?

Mes linktelėjome ir jis draugiškai pasilenkė prie mūsų.

— Turiu anglišką mašiną, senovinę „Aston Martin“. Magnifique (nuostabi).

Jis pabučiavo savo pirštų galiukus baltai išsitepdamas barzdą ir ėmė raustis po popierius ant stalo, nuo kiekvienos šūsnies pakeldamas debesis dulkių. Kažkur turėjo būti nuotrauka.

Gergždžiančiai suskambo telefonas. Pjero ištraukė jį iš po savo kepurės ir vis rimtėjančiu veidu klausėsi, o paskui padėjo ragelį.

— Dar vienas antkapis, — pasakė jis. — Tai vis dėl to oro. Seni žmonės neištveria šalčio. — Jis apsižvalgė ieškodamas skrybėlės, nusitraukė ją nuo galvos ir vėl uždengė telefoną paslėpdamas blogas naujienas.

Pjero grįžo prie mūsų reikalo.

— Draugai pasakė man, kad jūs norite stalo.

Aš buvau padaręs detalų mūsų stalo piešinį stropiai pažymėdamas visus išmatavimus metrais ir centimetrais. Žmogui, turinčiam penkiamečio meninius sugebėjimus, tai buvo tikras šedevras. Pjero trumpai į jį žvilgtelėjo, stabtelėjo prie matmenų ir papurtė galvą.

— Non (ne). Tokio dydžio akmens luitas turi būti du kartus storesnis. Be to, jūsų pagrindas sugrius — pouf (babakšt)! — per penkias minutes, nes viršutinė plokštė svers.... — jis užrašė kažkokius skaičiavimus ant mano piešinio, — ... nuo trijų iki keturių šimtų kilogramų. — Pjero apvertė popierių ir ėmė piešti kitoje pusėje. — Štai. Štai ko jums reikia. — Jis pastūmė brėžinuką mums per stalą. Šitas stalas buvo daug geresnis nei mano, čia buvo nupieštas dailus monolitas, paprastas, kvadratinis, taisyklingų proporcijų.

— Tūkstantis frankų, įskaitant pristatymą.

Mes sukirtome rankomis ir pažadėjome, jog sugrįšime šią savaitę su čekiu. Man vėl atvažiavus, tai buvo darbo dienos pabaigoje, pamačiau, kad Pjero pakeitė spalvą. Nuo fetrinės skrybėlės viršaus iki batų jis buvo visiškai baltas, apdulkėjęs visut visutėlis, lyg būtų voliojęsis miltiniame cukruje — tai vienintelis mano matytas vyras, kuris paseno dvidešimt penkeriais metais per vieną darbo dieną. Mūsų draugai pasakojo, nors aš nevisiškai jais pasitikiu, kad jo žmona dulkių siurbliu nusiurbia jį kiekvieną vakarą, kai jis pareina namo, ir kad visi baldai jo namuose nuo krėslų iki bidė yra akmeniniai.

Tačiau tada tuo buvo gana lengva patikėti. Dėl gilios žiemos Provanse susidarė įdomi, ypatinga atmosfera, o tyla ir tuštuma sukeldavo jausmą, kad esi atskirtas nuo viso pasaulio, nepriklausantis normaliam gyvenimui. Galėjome įsivaizduoti, jog miške sutinkame trolius ar mėnulio pilnaties šviesoje matome dvigalves ožkas. Toks Provansas mums buvo daug mielesnis už tą, kurį buvome pažinę per vasaros atostogas. Tačiau kitiems žiema reiškė nuobodulį, depresiją ar dar blogiau. Mums pasakojo, kad Vokliūze savižudybių skaičius yra didžiausias Prancūzijoje ir tai neatrodė vien tik statistika išgirdus, jog pasikorė vyras, gyvenęs už dviejų mylių nuo mūsų namų.

Dėl mirties čia atsiranda mažų, liūdnų pranešimų, kurie yra kabinami parduotuvių ar namų languose. Bažnyčios varpas ima gausti ir neįprastai oficialiai apsirengusi procesija lėtai juda į kapines, kurios neretai yra ant aukščiausios miestelio kalvos. Vienas senukas paaiškino mums, kodėl taip yra.

— Mirusieji turi turėti gražią panoramą, — pasakė jis, — juk jie ten yra tokiam ilgam laikui. — Ir taip sukrizeno iš savo paties pokšto, kad jį ištiko kosulio priepuolis, ir aš ėmiau nerimauti, ar tik ir jam neatėjo eilė prisijungti prie tų ant kalnelio. Kai papasakojau senoliui apie kapines Kalifornijoje, kur už kapą su vaizdu reikia mokėti daugiau nei už kuklesnę vietą, jis visiškai nenustebo.

— Kvailių yra visur, — pasakė jis, — ir tarp mirusių, ir tarp gyvų.

Dienos bėgo, bet nebuvo jokio atlydžio ženklo, tik keliuose dabar jau matėsi juodų žemės juostų, čia fermeriai su traktoriais jau buvo išvalę didumą sniego padarydami pravažiavimą pro pusnis. Tai išjudino dalį prancūzų vairuotojų, kurių aš niekada nesitikėjau pamatyti, jie buvo kantrūs, ar tiksliau, užsispyrusiai atkaklūs ir tai labai skyrėsi nuo įprasto jiems Gran Pri verto elgesio prie vairo. Stebėjau juos keliuose aplinkui miestelį. Viena mašina atsargiai važiuoja per švarią vidurinę juostą ir susitinka kitą, judančią priešinga kryptimi. Mašinos sustoja, buferis prie buferio. Nė vienas neduoda kelio pavažiuodamas atgal. Jie negali ir prasilenkti, nes rizikuoja įstrigti pusnyje. Stebeilydamiesi pro priekinius langus vienas į kitą vairuotojai laukia tikėdamiesi, kad už jų atvažiuos dar viena mašina, tai sudarys aiškią force majore (nepaprasto įvykio) padėtį ir privers vienišą mašiną trauktis, kad didesnis mašinų skaičius galėtų pravažiuoti.

Taigi lengvai spausdamas akseleratorių, aš atvažiavau pas poną Menikučį, į jo šildymo įrangos lobius slepiančius namus. Jis pasitiko mane prie įėjimo į sandėliuką, jo vilnonė kepurė buvo užsmaukta taip žemai, kad dengė ausis, šalikas apvyniotas iki smakro, ant rankų pirštinės, su batais — vaizdas žmogaus, kuris sprendė mokslinę šilumos palaikymo užduotį asmeninėmis priemonėmis. Mes pasidalijome komplimentais apie mano vamzdžius bei jo klarnetą ir jis nusivedė mane į vidų, kad pamatyčiau pedantiškai sudėliotą vamzdžių vamzdelių, vožtuvų, drūtgalių ir paslaptingų mašinų, kiūtančių kampuose, kolekciją. Menikučis, lyg vaikščiojanti enciklopedija, greitai bėrė šildymo koeficientus ir terminus, kurie man buvo tokie tolimi, kad beliko tik kvailai linksėti galva po kiekvieno naujo teiginio.

Pagaliau litanija baigėsi.

— Et puis voilà (ir štai tau), — pasakė Menikučis ir klausiamai pasižiūrėjo į mane, lyg dabar centrinio šildymo pasaulis gulėtų man po kojomis, o aš galėčiau protingai ir gerai pasirinkti. Nesugalvojau nieko kito, tik paklausiau, kaip jis šildo savo paties namą.

— A, — pasakė jis baksnodamas sau į kaktą lyg didžiuodamasis, — nekvailas klausimas. Kokią mėsą valgo mėsininkas? — Ir šiam paslaptingam klausimui neatsakytam tvyrant ore pro kitas duris įėjome į namą. Čia buvo tikrai šilta, beveik tvanku, ponas Menikučis surengė ištisą spektaklį nusiimdamas du ar tris sluoksnius viršutinių drabužių, teatrališkai nusibraukdamas prakaitą nuo veido ir pataisydamas savo kepurę taip, kad matytųsi ausys.

Jis nuėjo prie radiatoriaus ir patapšnojo jo viršų.

— Palieskite, — pasakė jis, — kalta geležis, o ne tas merde (mėšlas), kuris šiandien yra naudojamas radiatoriams.

Ir boileris, jums reikia pamatyti boilerį, bet attention (dėmesio), — jis staiga sustojo ir bakstelėjo į mane pirštu lyg koks lektorius, — jis nėra prancūziškas. Tik vokiečiai ir belgai žino, kaip gaminti boilerį. — Nuėjome į boilerio kambarėlį ir aš pareigingai žavėjausi senoka mašina su surūdijusiomis skalėmis, kuri šnypšdama ir prunkštaudama stovėjo prie sienos.

— Jis palaiko dvidešimt vieną laipsnį šilumos visuose namuose, net kai temperatūra lauke yra šeši laipsniai žemiau nulio, — Menikučis atidarė lauko duris, kad tinkamu metu įleistų kiek minus šešių laipsnių oro. Jis turėjo neabejotiną mokytojo dovaną, kur tik įmanoma, iliustruoti savo pastabas praktiniais pademonstravimais, lyg kalbėtų su menkapročiu vaiku. (Mano atveju, kalbant apie vandentiekį ir šildymą, tai buvo gana pateisinama.)

Susipažinus su boileriu, sugrįžome į namus ir buvau pristatytas poniai — smulkutei moterytei skambiu balsu. Ar norėčiau tisane (nuoviro), ar migdolinių sausainių, o gal taurę „Marsala“? Ko aš iš tikrųjų norėjau, tai pamatyti poną Menikučį, su kepure grojantį klarnetu, bet tai turėjo palaukti kitos dienos. O tuo tarpu man reikėjo apie daug ką pagalvoti. Kai nuėjau prie mašinos, pasižiūrėjau į sukiojamą saulės baterijos šildymo plokštę ant stogo ir pamačiau, kad ji visiškai prišalusi, staiga pajutau troškimą turėti namą, pilną kaltos geležies radiatorių.

Parvažiavęs namo pamačiau, kad už garažo atsirado tikras Stounhendžo modelis. Buvo atvežtas stalas — penkių pėdų ilgio, penkių colių storio kvadratas su masyviu kryžiaus formos pagrindu. Atstumas nuo ten, kur jį padėjo, iki ten, kur jį reikėjo pastatyti, nesudarė daugiau nei penkiolikos jardų, bet lygiai taip pat tai galėjo būti ir penkiasdešimt mylių. Įėjimas į uždarą kiemelį buvo per siauras bet kokiam mechaniniam transportui, o aukšta siena ir čerpėmis dengtas pavėsingas stogelis neleido panaudoti krano. Pjero pasakė mums, kad stalas sveria nuo šešių iki aštuonių šimtų svarų. Atrodė sunkesnis.

Tą vakarą Pjero paskambino.

— Ar jūs patenkinti stalu?

Taip stalas yra nuostabus, bet yra problema.

— Ar jūs dar jo nepastatėte?

Ne, tai ir yra problema. Gal jis turėtų kokių patarimų?

— Kelios poros rankų, — atsakė jis, — prisiminkite piramides.

Žinoma. Viskas, ko mums reikia, yra penkiolika tūkstančių egiptiečių vergų ir viskas bus padaryta per akimirką.

— Na, jeigu jus apims visiška neviltis, tai aš pažįstu Karkasono regbio komandą. — Jis ėmė juoktis ir padėjo ragelį.

Nuėjome dar kartą pasižiūrėti į tą monstrą ir pabandėme paskaičiuoti, kiek žmonių gali prireikti tempiant jį į sodelį. Šešių? Aštuonių? Jį reikėjo balansuoti ant šono norint prastumti pro duris. Mums ėmė vaidentis sulaužyti kojų pirštai bei daugybė išvaržų ir mes pavėluotai supratome, kodėl ankstesnis namo savininkas pastatė lengvą, sudedamą stalą toje vietoje, kurią mes pasirinkome savo monumentui. Beliko ieškoti vienintelio tinkamo būdo ir mes ėmėme laukti įkvėpimo sėdėdami su taure vyno priešais židinį. Nebuvo panašu, kad per naktį kas nors pavogtų stalą.

Kaip pasirodė, neilgai trukus susilaukėme pagalbos. Prieš savaitę buvome nutarę perstatyti virtuvę ir praleidome naudingai daugybę laiko su mūsų architektu, kuris mus supažindino su prancūziškais statybos terminais: su coffres (dėže) ir rehausses (keltuvais), faux-plafonds (dirbtinėmis lubomis) ir vide-ordures (šiukšlių vamzdžiais), plâtrage (tinkavimu) ir dallage (plytelių klojimu), poutrelles (sėjelėmis) ir coins perdus (kampuočiais). Mūsų susižavėjimas kiek sumažėjo, kai darbų planai tapo vis sudėtingesni, o dėl vienos ar kitos priežasties virtuvė taip ir liko nepaliesta. Gaišome dėl oro: tinkuotojas išvažiavo slidinėti, maçon (mūrininkų) vadovas susilaužė ranką žaisdamas motobolą, be to, vietinius tiekėjus buvo apėmusi žiemiška apatija. Mūsų architektas, paryžietis tremtyje, įspėjo mus, kad statybos Provanse yra labai panašios į pozicinį karą — su ilgais nuobodulio periodais, pertrauktais aktyvios ir triukšmingos veiklos. Mes jau turėjome tiek daug pirmosios dalies patirties, kad ėmėme nekantriai laukti antrosios.

Pagaliau kurtinamai bildėdami atvyko puolamieji būriai, nors rytas dar tik brėško. Išėjome į lauką apsiblaususiomis akimis, kad pamatytume, kas gi nukrito mums ant galvos, bet įžiūrėjome tik sunkvežimio, prikrauto medžiagos poliams, kontūrus. Kažkas nuo vairuotojo sėdynės linksmai suriaumojo:

— Ponas Meilas?

Pasakiau jam, kad jis pataikė.

— Ah bon (gerai). On va attaquer la cuisine (na, pulsime į virtuvę). Allez (pirmyn)!

Sunkvežimio durelės atsidarė ir iššoko kokerspanielis, o paskui jį išlipo trys vyrai.

Pasklido nelabai malonus odekolono po skutimosi kvapas, kai maçon (mūrininkų) vadovas knežino man ranką ir prisistatė pats bei pristatė savo komandą: Didjė, pavaduotojas Erikas ir jaunesnysis, stambus jaunuolis, vardu Klodas. Kalė Penelopė pabaigė formalumus gausiai nusilengvindama priešais namą ir mūšis prasidėjo.

Mes niekada nebuvome matę tokio statybininkų darbo. Viskas buvo daroma dvigubai greičiau: statybiniai pastoliai buvo sukalti ir apkalti lentomis dar saulei nespėjus patekėti, virtuvės langas ir kriauklė dingo po minutės, o 10 valandą mes stovėjome ant paskutinio grindų skaldos sluoksnio, kai Didjė bendrais bruožais išdėstė griovimo planus. Jis buvo greitas ir tvirtas, trumpai kirptais plaukais ir tiesia karininko nugara; galėjau įsivaizduoti jį rikiuotės instruktoriumi Užsieniečių legione, varinėjantį savo jaunus tinginius ristele, kol jie nepradės maldauti pasigailėjimo. Jo kalba buvo smarki, pilna garsų pamėgdžiojimo žodžių, tokių kaip tok (trakšt) ar crak (brakšt) ar boum (bumt), kuriuos prancūzai vartoja, kai pasakoja apie kiekvieną susidūrimą ar gedimą — pas mus abiejų tų dalykų buvo pakankamai. Lubos buvo nuplėštos, grindys išlaužtos ir visa esama armatūra išlindo lauk. Tai buvo ištvermės reikalaujantis darbas, visa virtuvė buvo išraustyta ir iškeliavo — chut (švyst)! — pro skylę, kuri anksčiau buvo langas. Buvo prikalta siena iš polietileno lakštų, kad skirtų remonto vietą nuo likusio namo, o apsirūpinimo maistu operacijos perkeltos į kepsninę sode.

Nuostabu buvo matyti bei girdėti, kaip linksmai ir nuožmiai trys mūrininkai kalvių kūjais viską trynė į miltus. Jie smūgiavo, švilpavo, dainavo ir prakaitavo tarp krintančių plytų ir linkstančių sijų, 12 valandą sustodami (man pasirodė, šiek tiek nenoriai) papietauti. Pietūs buvo naikinami su tokia pat energija, kaip ir skaldomos sienos — ir tai buvo ne kuklūs pakeliai sumuštinių, bet dideli plastikiniai lauknešėliai su dangčiu, pilni vištienos, dešrelių, choucroute (kiaulienos su bulvėmis ir rūgščiais kopūstais), salotų ir duonos kepalų, su fajanso indais ir stalo įrankiais. Mūsų džiaugsmui, nė vienas negėrė alkoholio. Girti ir mažai atsakingi už keturiasdešimties svarų kūjį mūrininkai gąsdina. Jie ir blaivūs pakankamai pavojingi.

Tikras pragaras užvirė po pietų ir truko beveik iki septintos valandos vakaro, be jokios pertraukos. Aš paklausiau Didjė, ar jis visada dirba po dešimt, vienuolika valandų per dieną. Tik žiemą, atsakė jis. Vasarą išeina dvylika ar trylika valandų, šešias dienas per savaitę. Jis pralinksmėjo, kai papasakojau apie anglų statybininkų įprotį darbą pradėti vėlai, o baigti anksti bei daryti daug arbatos pertraukėlių. Une petite journée (dienelė) — taip jis šitai pavadino ir paklausė, ar nepažįstu kokio anglų mūrininko, kuris norėtų padirbėti su juo patirčiai įgyti. Negalėjau įsivaizduoti, kad norinčių būtų daug.

Mūrininkams dirbant, apsirengėme lyg piknikui Arktyje ir pradėjome ruošti mūsų pirmuosius pietus laikinoje virtuvėje. Čia buvo kepsninės ugniavietė ir šaldytuvas. O kriauklė ir dvi dujinės kaitvietės stovėjo baro gale. Virtuvėje buvo visa būtina įranga, išskyrus sienas, o temperaturai vis dar esant žemiau nulio, sienos būtų buvusios ne pro šalį. Bet vynuogienojų ūglių nuokarpomis kūrenama ugnis degė kaitriai, ėriuko žlėgtainių ir rozmarino kvapas tvyrojo ore, o raudonas vynas darė savo garbingą darbą atstodamas centrinį šildymą, ir mes jautėmės esą tvirti, pasirengę nuotykiams. Ši iliuzija tęsėsi per visus pietus, kol neatėjo metas eiti į lauką plauti indų.

Tikra pirmoji užuomina apie artėjantį pavasarį buvo ne ankstyvas sužydėjimas ar lengvabūdiškas žiurkių elgesys ant Maso namo stogo, tai buvo žinia iš Anglijos. Praėjus sausio tamsumai, londoniečiai ėmė planuoti atostogas ir tikrai nuostabu, kiek daug žmonių į tuos planus įtraukdavo Provansą. Mums rengiantis pietauti telefonas dabar imdavo skambėti vis reguliariau — skambintojai pasižymėjo visišku laiko skirtumo tarp Prancūzijos ir Anglijos nepaisymu — ir linksmas, vos prisimenamas tolimo pažįstamo balsas klausinėjo, ar mes jau maudomės. Visada bandydavome išsisukti. Atrodė, nemandagu sugriauti jų iliuzijas pasakius, kad sėdime amžino įšalo žemėje su pro skylę virtuvės sienoje švilpiančiais mistraliais, bandančiais suplėšyti polietileno uždangą, kuri yra vienintelė mūsų apsauga nuo stichijų.

Skambučiai kartojosi lyg pagal planą, kuris greitai tapo nuspėjamas. Iš pradžių mūsų paklausdavo, ar mes planuojame būti namuose per Velykas, ar gegužės mėnesį, ar tuo metu, kuris tikdavo skambintojui. Kai mes patvirtindavome, pasigirsdavo sakinys, kurį greitai ėmėme sapnuoti — „Mes planuojame aplankyti jus tuo metu...“ — buvo pranešama ir įsivyraudavo kupinas vilčių, ilgas nors menkutės svetingos reakcijos laukimas.

Buvo sunku džiaugtis šiuo staigiu entuziazmu lankyti mus, snaudusiu metų metus, kai gyvenome Anglijoje, ir buvo sunku suvokti, kaip pasielgti. Nėra storžieviškesnių žmonių nei saulėkaitos ir nemokamos nakvynės mėgėjai; normalūs išsisukinėjimai nieko nepadėjo. Ta savaitė pas jus jau užimta? Nesijaudinkite, mes atvyksime kitą. Jūsų namai pilni statybininkų? Nesvarbu, mes gi ilsėsimės prie baseino. Jūs baseine auginate barakudas, o ant privažiavimo keliuko pasistatėte tanketę? Tapote vegetarais blaivininkais? Įtariate, kad jūsų šunys susirgo pasiutlige? Buvo visai nesvarbu, ką mes sakėme, niekas nevertino to rimtai. Meilikaujamai, bet ryžtingai buvo siekiama atvykti, nepaisant jokių kliūčių, kurias mes pajėgdavome išgalvoti.

Mes pasikalbėjome apie šią grėsmę su kitais žmonėmis, persikėlusiais į Provansą — visi buvo su tuo susidūrę. Pirmąją vasarą, pasakė jie, neišvengiamai bus pragaras. Po to jūs išmoksite pasakyti ne. Jei nepajėgsite, greitai pamatysite, kad tapote mažo, bet pasiutusiai nepelningo viešbutuko, veikiančio nuo Velykų iki rugsėjo pabaigos, šeimininkais.

Teisingas, bet neviltį keliantis patarimas. Nerimaudami laukėme kito telefono skambučio.

Gyvenimas pasikeitė, statybininkai pakeitė jį. Jei atsikeldavome iki pusės septynių, papusryčiauti galėdavome ramiai. O jei vėliau, tai dėl garsų iš virtuvės negalėdavome nė pasikalbėti. Vieną rytą, kai grąžtai ir kūjai įsismarkavo visu garsumu, pamačiau, kad juda mano žmonos lūpos, bet neišgirdau nė vieno žodžio. Tuomet ji perdavė man raštelį: „Gerk savo kavą, kol ji dar švari.“

Bet pažanga jau matėsi. Sunaikinę virtuvę iki karkaso mūrininkai pradėjo, taip pat triukšmingai, atstatinėti atsinešdami visas reikalingas medžiagas storų lentų trapu ir pro lango dydžio skylę, išmuštą dešimt pėdų virš grindų. Jų ištvermė buvo nepaprasta, Didjė — pusiau vyras, pusiau sunkvežimis su keltuvu — kažkaip sugebėdavo bėgioti po pastolius stumdamas karutį su skystu cementu, cigaretė smilko viename jo lūpų kamputyje, o jis dar turėjo pakankamai kvapo švilpauti kitu. Aš niekada nesuprasiu, kaip jie trise sugebėjo dirbti uždaroje erdvėje, šaltyje, sudėtingomis sąlygomis ir visą laiką išlikti tokios nekintamai geros nuotaikos.

Pamažu virtuvė įgavo formą ir atėjo kita brigada apsižiūrėti bei suderinti savo darbų. Čia buvo tinkuotojas Ramonas, su savo tinku padengtu radijo aparatu ir krepšininko sportbačiais, Mastorinas — dažytojas, Trufelis — plytelių klojėjas, Zachis — dailidė, ir pats vyriausiasis santechnikas, lydimas jeune (jaunuolio) per du žingsnius už savęs — ponas Menikučis. Dažnai šeši ar aštuoni iš jų, visi kalbėdami vienu metu, tarp nuolaužų ginčijosi dėl terminų ir darbų, o architektas Kristianas buvo teisėju.

Mums atėjo į galvą, kad jei ta energija būtų užlaikyta valandai ar panašiai, tai mums pakaktų kūnų ir raumenų akmeniniam stalui į kiemelį nustumti. Kai aš tai pasiūliau, sekundei įsivyravo sutarimas. Kodėl nepadarius to dabar, paklausė jie. O iš tiesų, kodėl gi ne? Mes išsiropštėme pro virtuvės langą ir susirinkome aplink stalą, kuris buvo padengtas baltu, pasišiaušusiu šerkšnu. Dvylika rankų sugriebė plokštę ir ėmė stengtis ją išjudinti. Nepasimatė nė menkiausio judesio. Susimąsčius sucaksėta liežuviu ir visi apėjo aplink stalą žiūrėdami į jį, kol įsiterpė Menikučis. Akmuo yra porėtas, pasakė jis. Jis pilnas vandens lyg kempinė, vanduo sušalo, akmuo sušalo ir prišalo prie žemės. Voila (štai)! Jis yra nepajudinamas. Reikia palaukti, kol atšils. Dar buvo padrikų kalbų apie litavimo lempas ir laužtuvus, bet Menikučis sustabdė jas paniekinamai tardamas patati-patata (ir taip toliau, ir taip toliau), supratau, kad tai turbūt reiškia „nesąmonės“. Grupė išsisklaidė.

Namai buvo pilni triukšmo ir dulkių šešias dienas per savaitę, dėl to sekmadienis tapo dar laukiamesnis nei paprastai. Galėjome pagulėti net iki pusės aštuonių, kol šunys nepradėdavo reikalauti pasivaikščiojimo, turėjome galimybę kalbėtis neišeidami į lauką ir pasiguosti mintimi, kad jau esame vieną savaitę arčiau chaoso ir sugriovimo pabaigos. Ko mes negalėjome daryti dėl apribotų valgio ruošimo sąlygų, tai švęsti sekmadienių, kaip jie turi būti švenčiami Prancūzijoje: su ilgais ir kruopščiai paruoštais priešpiečiais. Taigi turėdami laikiną virtuvę kaip pateisinamą priežastį, mes noriai įpratome sekmadieniais valgyti ne namuose.

Apetitui sužadinti pavartėme kulinarijos knygas ir pasidarėme vis labiau priklausomi nuo „Gault-Miliau“ vadovo. „Michelin“ vadovas yra neįkainojamas ir niekas negali keliauti po Prancūziją be jo, bet šioje knygoje yra pateikti tik pliki faktai apie kainas, žvaigždutes ir specialius patiekalus. O „Gault-Millau“ vadovas nevengia ir detalių. Čia jums bus papasakota apie vyriausiąjį virėją: ar jis jaunas, kur mokėsi, ar jau įsitvirtino, ar jis miega ant praeities laurų, ar vis dar sunkiai dirba. Sužinosite ir apie vyriausiojo virėjo žmoną: ar ji svetinga, ar glaciale (atšiauri). Rasite nuorodų ir apie restorano stilių, ar ten yra gražus vaizdas, o gal jauki terasa. Bus pakomentuotas aptarnavimas ir klientai, kainos ir atmosfera. Be to, dažnai labai smulkiai išdėstomas patiekalų ir vynų meniu. Tačiau ir šioje knygoje pasitaiko klaidų, žinoma, ji nėra visiškai neprieštaringa, bet linksma ir visada įdomi, o dėl to, kad parašyta šnekamąja prancūzų kalba, tai geras vadovėlis tokiems kalbos naujokams kaip mes.

1987 metų vadove, gana pompastiškame ir gerai sudarytame tome, yra aprašyti 5 500 restoranų ir viešbučių. Vartydami knygą mes aptikome vienos vietinės įstaigos aprašymą, kuriam nebuvo galima atsispirti. Tai buvo restoranas Lambesko miestelyje, maždaug už valandos kelio nuo mūsų. Vyriausioji virėja buvo moteris, apibūdinta kaip Vune des plus fameuses cuisinières de Provence (viena iš garsiausių Provanso virėjų), jos restoranas įsikūręs perstatytame malūne, o patiekalai — pleine de force et de soleil (sotūs ir šilti). Tokios rekomendacijos būtų užtekę savaime, bet dar labiau suintrigavo virėjos amžius. Jai buvo aštuoniasdešimt metų.

Buvo pilka ir vėjuota diena, kai mes atvykome į Lambeską. Vis dar jausdavome kaltę, jei likdavome namuose gražią dieną, bet tas sekmadienis buvo niūrus ir nykus, gatvės nuklotos senu sniegu, o gyventojai skubinosi namo iš kepėjo su prie krūtinės prispausta duona ir dėl šalčio pakeltais pečiais. Toks oras puikiausiai tiko priešpiečiams.

Mes atėjome anksti ir didžiulė skliautuota salė dar buvo tuščia. Ji buvo apstatyta gražiais provansiškais senoviniais baldais: sunkiais, tamsiais ir labai išblizgintais. Stalai buvo dideli ir taip gerai išdėstyti, kad stovėjo gana toli vieni nuo kitų, tokia prabanga paprastai nebūdinga dideliems ir rimtiems restoranams. Balsai ir padažo keptuvės tarškinimas sklido iš virtuvės, kažkas gardžiai kvepėjo, bet mes aiškiai atėjome kelios minutės iki atidarymo. Ant pirštų galų ėmėme tipenti lauk, tikėdamiesi išgerti kavinėje.

— Kas jūs esate? — paklausė balsas.

Senas vyras pasirodė iš virtuvės ir žiūrėjo į mus prisimerkdamas nuo šviesos, sklindančios pro duris. Pasakėme jam, kad esame užsisakę vietas pietums.

— Na, tada sėskitės ten. Nevalgysite gi stovėdami. — Jis plačiai mostelėjo į tuščius staliukus. Paklusniai atsisėdome ir laukėme, kol jis lėtai atnešė du valgiaraščius ir prisėdo prie mūsų.

— Amerikiečiai? Vokiečiai?

— Anglai.

— Tai gerai, — pasakė jis. — Aš kariavau kartu su anglais.

Pajutome, jog išlaikėme pirmąjį testą. Dar vienas teisingas atsakymas, ir mums bus leista pasižiūrėti į valgiaraščius, kuriuos vis dar laikė senis. Aš paklausiau, ko jis galėtų pasiūlyti.

— Visko, — atsakė jis. — Mano žmona viską gamina puikiai.

Jis padavė valgiaraščius ir paliko mus, nes nuėjo pasisveikinti su kita pora, ir mes ėmėme linksmai rinktis tarp ėrienos daube (troškinio) su žolelėmis, veršienos su trumais ir nepaaiškinto patiekalo, pavadinto fantaisie du chef (virėjo fantazija). Senis sugrįžo ir atsisėdo klausydamasis užsakymo ir linksėdamas.

— Visada tas pats, — pasakė, — visada atsiranda norinčių fantaisie (fantazijos).

Paprašiau pusės butelio baltojo vyno prie pirmojo patiekalo, o raudonojo vėliau.

— Ne, — atsakė jis, — jūs klystate. — Jis pasakė, ką mums vertėtų gerti, tai buvo „Côtes du Rhône“ iš Vizano. — Geras vynas ir geros moterys yra iš Vizano, — pasakė jis. Paskui atsistojo ir atnešė butelį iš didžiulio tamsaus bufeto.

— Štai, jums patiks. (Vėliau mes pastebėjome, kad ant visų lankytojų staliukų stovėjo tas pats vynas.)

Ir seniausias pasaulyje padavėjas nuėjo į virtuvę, kad perduotų mūsų užsakymus galbūt seniausiam dirbančiam virėjui Prancūzijoje. Mums pasirodė, kad virtuvėje pasigirdo dar ir trečias balsas, bet čia nebuvo jokio kito padavėjo ir ėmėme stebėtis, kaip du žmonės, kurių amžių sudėjus išeitų daugiau nei šimtas šešiasdešimt metų, sugeba susitvarkyti su ilgomis darbo valandomis ir sunkiu darbu. Bet, net ir kai restorane padaugėjo lankytojų, nebuvo nei gaišaties, nei nesutvarkytų staliukų. Savo neskubia ir didinga maniera senasis vyras suko ratus kartkartėmis vis prisėsdamas paplepėti su klientais. Kai užsakymas būdavo paruoštas, ponia paskambindavo varpeliu virtuvėje ir jos vyras tariamai susierzinęs pakeldavo antakius. Jeigu jis tęsdavo pokalbį, varpelis suskambėdavo dar kartą, nekantriau, ir jis išeidavo murmėdamas j’arrive, j’arrive (einu, einu).

Maistas buvo lygiai toks, kokį aprašė „Gault-Millau“ vadovas, o senasis padavėjas pasirodė esąs teisus dėl vyno. Mums jis patiko. Atėjus laikui jis patiekė mums dailučius rutuliukus iš ožkos sūrio, pamarinuoto su žolelėmis ir alyvų aliejumi; mes jį visą suvalgėme. Paprašiau dar pusbutelio, jis įtariai pažiūrėjo į mane.

— Kas vairuos?

— Mano žmona.

Padavėjas vėl nuėjo prie tamsiojo bufeto.

— Pusbutelių nėra, — pasakė, — galite gerti iki čia. — Jis pirštu užbraukė įsivaizduojamą liniją per naujo butelio vidurį.

Virtuvės varpelis nustojo skambėti ir atėjo pati ponia, besišypsanti, raudonu nuo krosnių kaitros veidu, ji norėjo paklausti, ar mes gerai pavalgėme. Atrodė ji lyg šešiasdešimties metų moteris. Jie stovėjo kartu, jo ranka ant žmonos peties, kai ši pasakojo apie senovinius kraitinius baldus, jis vis įsiterpdavo. Jie buvo laimingi būdami vienas su kitu ir mėgo savo darbą. Išėjome iš restorano jausdami, kad senatvė ne toks jau blogas dalykas.

Tinkuotojas Ramonas gulėjo aukštielninkas ant netvirtų pastolių, per ištiestos rankos nuotolį iki virtuvės lubų. Aš padaviau jam alaus ir jis atsigulė ant šono pasiremdamas alkūne, kad galėtų atsigerti. Ta poza atrodė nepatogi nei gerti, nei dirbti, bet Ramonas pasakė, kad yra pratęs.

— Be to, — pasakė jis, — neįmanoma stovint ant grindų užmesti medžiagų ant lubų. Tam, kuris tapė „Siksto kapelos“ lubas — na, žinote, tam italui — jam teko gulėti ant nugaros ištisas savaites.

Ramonas pabaigė alų, jau penktą per dieną, nuleido žemyn tuščią butelį, lengvai atsiraugėjo ir sugrįžo prie darbo. Jis dirbo lėtai ir ritmingai, tepdamas tinką ant lubų mentele, o išlygindamas riešu. Jis sakė, kad kai baigs, viskas atrodys lyg padaryta prieš šimtą metų. Ramonas nepasitikėjo ritinėliais ir purškikliais ar kitokių rūšių įrankiais, išskyrus savo mentelę ir akis, kurios, kaip jis sakė, niekada neklysdavo. Vieną vakarą, kai jis jau buvo išėjęs, aš patikrinau jo paviršius su gulsčiuku. Jie visi buvo tikslūs, be to, buvo padaryti rankomis, o ne mašina. Tas vyras buvo tikras menininkas, visiškai vertas suvartojamo alaus kiekio.

Lengvas vėjelis ėmė pūsti per skylę virtuvės sienoje ir buvo jis beveik šiltas. Išgirdau kažką lašant. Kai išėjau į lauką, pamačiau, kad pasikeitė metų laikas. Nuo akmeninio stalo tekėjo vanduo — buvo atėjęs pavasaris.

KOVAS

Migdolas palengva skleidėsi. Dienos tapo ilgesnės, dažnai jos baigdavosi nuostabiais vakarais, kai dangus nusidažydavo rožine spalva. Medžioklės sezonas baigėsi, medžiokliniai šunys ir ginklai šešiems mėnesiams buvo pamiršti. Vynuogynai vėl buvo pilni žmonių, darbštūs fermeriai gydė savo vynuogienojus, o labiau apsileidę kaimynai skubinosi juos apkarpyti, nors tai turėjo padaryti dar lapkritį. Provanso žmonės sveikino pavasarį su neįprastu vikrumu, lyg kiekvienam gamta būtų padariusi po gyvybinių jėgų injekciją.

Turgūs staiga pasikeitė. Ant prekystalių žvejybos reikmenis, karinius diržus, vandeniui atsparius batus ir ilgakočius šepečius su plieniniais šeriais kaminams mėgėjiškai valyti pakeitė nuožmiai atrodantis žemės ūkio inventorius: mačetės, kastuvai, dalgiai, kauptukai su aštriais, lenktais dantimis ir purškimo įranga, garantuojanti, kad sukels mirtiną lietų kiekvienai piktžolei ar vabalui, beprotiškai drąsiam lįsti į vynuogynus. Visur buvo išdėliotos gėlės ir kiti augalai, tarp jų gležnutės naujojo sezono daržovės. Kavinių staliukai ir kėdės vėl pasirodė ant šaligatvių. Aktyvumas ir viltys tiesiog tvyrojo ore, o batų parduotuvėse vienas ar du optimistai jau pirko batus iš spalvotų virvučių.

Kitaip nei šis bruzdesys, darbas prie namo sustojo. Statybininkai dingo veikiami kažkokios pirmykštės pavasarinės būtinybės. Jie paliko mus su keliais praimtais gipso maišais ir smėlio krūvomis — tai buvo lyg įrodymas, kad vieną dieną jie ketina sugrįžti ir pabaigti tai, ką jau buvo bebaigią. Dingstančių statybininkų fenomenas yra gerai žinomas visame pasaulyje, bet Provanse ši problema turi savo vietinių subtilybių, be to, pasižymi aiškiu sezoniškumu.

Tris kartus per metus: per Velykas, rugpjūtį ir per Kalėdas vasarnamių savininkai bėga iš Paryžiaus ir Ciuricho, Diuseldorfo ir Londono norėdami porą dienų ar savaičių pasimėgauti paprastu kaimišku gyvenimu. Prieš atvykdami jie visada prisimena ką nors, kas gali nulemti atostogų sėkmę: porą Kurežo bidė, prožektorių baseine, naujomis plytelėmis perdengtą terasą ar naują stogą tarnų patalpoms. Kaip gi jie galės džiaugtis savo atostogomis kaime be šių esminių dalykų? Apimti panikos jie skambina vietiniams statybininkams ir meistrams. Padarykite tai — tai turi būti padaryta — iki mums atvykstant. Šių raginimų besąlygiškumas yra suprantamas, nes jei darbas bus padarytas laiku, bus sumokėtas dosnus atlygis. Greitis čia svarbiausia, ne pinigai.

Tai pernelyg vilioja, kad būtų galima atsisakyti. Kiekvienas prisimena, kaip buvo, kai pirmą kartą į valdžią atėjo Miteranas: turtinguosius ištiko finansinis paralyžius ir jie „atsisėdo“ ant savo pinigų. Tuomet Provanse labai sumažėjo statybų, o kas gi gali žinoti, kada vėl ateis blogi laikai? Taigi tų darbų yra imamasi, o mažiau triukšmingi klientai staiga pastebi esą palikti su nedirbančiomis betono maišyklėmis apleistuose, nebaigtuose kambariuose. Esant tokiai situacijai yra dvi išeitys. Nė viena iš jų neduos rezultatų tuojau pat, bet viena iš jų sumažins nemalonią būklę, o kita — tik padidins.

Mes išbandėme abi. Pirmiausia padarėme aiškią pažangą siekdami, jog mūsų požiūris į laiką būtų filosofiškesnis, sugaištas dienas ir savaites stengėmės vertinti provansietiškai — džiaugtis saulės šviesa ir liautis galvojus kaip miesto žmonės. Šį mėnesį, kitą mėnesį — koks skirtumas? Išgerk aperityvo ir atsipalaiduok. Tai gerai veikė vieną ar dvi savaites, o paskui pastebėjome, kad statybines medžiagas už namo apdengė žaluma — ant jų užaugo pirmosios pavasario piktžolės. Nutarėme pakeisti savo taktiką ir išgauti kokių nors tikslių terminų iš savo mažo meistrų būrelio. Tai buvo naudinga patirtis.

Sužinojome, kad Provanse laikas yra labai neapibrėžtas dalykas, net jei jis yra nusakomas aiškiais ir tiksliais terminais. Un petit quart d’heure (netrukus) reiškia kažkurią valandą šiandien. Demain (rytoj) reiškia kada nors šią savaitę, o labiausiai neapibrėžta laiko atkarpa iš visų — une quinzaine (dvi savaitės) gali reikšti tris savaites, du mėnesius ar kitus metus, bet niekada, niekada tai nereiškia penkiolikos dienų. Mes taip pat išmokome suprasti gestų kalbą, kuri lydi kiekvieną diskusiją apie terminus. Kai Provanso gyventojas žiūri jums į akis ir sako, kad jis pasirengęs pradėti darbą ir tikrų tikriausiai belsis į jūsų duris ateinantį antradienį, jo rankų judesiai yra visų svarbiausi. Jei plaštakos ramiai sudėtos ar patvirtinamai tapšnoja jūsų ranką, galite laukti jo antradienį. Jei viena ranka yra krūtinės aukštyje, delnu žemyn ir svyruoja iš šalies į šalį — pridėkite dar ir trečiadienį ar ketvirtadienį. Jei svyravimas perauga į mojavimą, tai iš tiesų jis kalba apie kitą savaitę ar, dievai žino, kada — viskas priklausys nuo aplinkybių, kurios nuo jo nepriklauso. Šie nežodiniai atsakymai, kurie, atrodo, yra nesąmoningi ir dėl to pasako daugiau nei kalba, pagal aplinkybes yra sustiprinami magišku žodžiu normalement (paprastai), ypač daugiareikšmio žodžio, verto draudimo poliso. Normalement — su sąlyga, jei nelis, su sąlyga, jei sunkvežimis nesulūš, su sąlyga, kad giminaitis nepasiskolins įrankių dėžės — tai lyg Provanso statybininkų vartojamas galutinio antspaudo sutartyse atitikmuo ir mes ėmėme žiūrėti į tai be galo įtariai.

Bet nepaisant baisios statybininkų paniekos punktualumui ir visiško vengimo naudotis telefonu, kad praneštų, kada jie atvyks ar neatvyks, mes niekada negalėjome ilgai ant jų pykti. Jie visada nuginkluodavo mus linksmumu, kai būdavo pas mus, dirbdavo ilgai ir sunkiai, beje, dirbo puikiai. Tiesą sakant, jų vertėjo laukti. Taigi po truputį mes vėl tapome filosofiški ir prisiderinome prie Provanso laiko. Nuo šiol, pasakėme sau, suprantame, kad niekas nebus padaryta tuomet, kai mes tikimės, bet tai bus padaryta; esmė ta, kad įvyks, ir to turi pakakti.

Fostenas elgėsi įdomiai. Dvi ar tris dienas su savo traktoriumi jis bildėjo pirmyn ir atgal, vilkdamas keistą aparatą iš metalo, kuris spjaudė trąšas į kiekvieną pusę tarp vynuogienojų eilių. Fostenas vis sustodavo, išlipdavo iš traktoriaus ir nueidavo pasivaikščioti po dabar tuščią ir apžėlusį lauką, kuriame ankščiau buvo auginami moliūgai. Jis patyrinėdavo lauką viename gale, sėsdavo į traktorių, apipurkšdavo dar eilę vynuogienojų ir sugrįždavo tyrinėti kito galo. Fostenas žingsniavo, kažką svarstė, kasėsi galvą. Jam išvažiavus namo priešpiečių nuėjau žemyn pasižiūrėti, kas jį ten taip sudomino, man tai atrodė kaip bet koks kitas suartas moliūgų laukas — kelios piktžolės, kelios draiskanos polietileno plėvelės, kuria buvo uždengtas praeitų metų derlius, taigi tuščia pusė akro. Svarsčiau, gal Fostenas įtarė čia užkastą lobį, nes arčiau namų mes jau buvome iškasę dvi auksines Napoleono laikų monetas ir jis mums pasakė, kad jų čia galbūt dar daugiau. Bet valstiečiai neslepia savo aukso viduryje dirbamos žemės lauko, kai jį galima daug saugiau paslėpti kur po akmeniu ar šulinyje. Tai buvo keista.

Tą vakarą Fostenas apsilankė pas mus kartu su Henriete, kaip paprastai jis buvo pasipuošęs — su baltais batais ir oranžiniais marškiniais, buvo dalykiškas ir atnešė pasivaišinti naminių triušienos pâté (pašteto) konservų. Gerdamas savo pirmąją aperityvo taurelę, jis suokalbiškai pasilenkė į priekį. Ar mes žinome, kad vynas, gaminamas iš mūsų vynuogynų — „Côtes du Luberon“ — gali gauti Appellation Contrôlée (pavadinimo patvirtinimo) statusą? Fostenas atsilošė ir linguodamas galva kelis kartus pratarė „Eh oui“ (o taip), kol mes virškinome šią žinią. Akivaizdu, pasakė jis, kad vynas taps brangesnis, o vynuogynų savininkai uždirbs daugiau pinigų. Aišku, kuo daugiau vynuogynų žmogus turi, tuo daugiau jis uždirbs.

Dėl to nebuvo ko ginčytis, taigi Fostenas ėmėsi antros taurelės — jis gėrė greitai, nepastebimai ir visada ištuštindavo taurelę greičiau, nei aš to tikėjausi — ir tęsė savo pasiūlymą. Jam atrodė, kad mūsų moliūgų lauką galima panaudoti daug geriau. Jis vėl gurkštelėjo aperityvo, kol Henrietė iš savo rankinės traukė dokumentus. Tai buvo droit d’implantation (teisė sodinti), suteikianti mums teisę sodinti vynuoges, privilegija suteikta mums pačios vyriausybės. Kol mes žiūrėjome į dokumentą, Fostenas toliau griovė beprasmę idėją auginti moliūgus, niekinamai jis vis mosteldavo taurele: moliūgams auginti reikia pernelyg daug laiko ir vandens, jie visada labai pažeidžiami dėl laukinių šernų, kurie nusileidžia nuo kalnų vasarą, antpuolių. Vien tik praeitais metais Fosteno brolis Džekis prarado trečdalį savo moliūgų derliaus. Juos suėdė šernai! Pelnas prapuolė laukinių kiaulių pilvuose! Fostenas pakratė galvą dėl šių skausmingų prisiminimų ir turėjo pasiguosti trečia didele aperityvo taure.

Ta proga, pasakė, jis jau padarė paskaičiavimus. Mūsų lauke galima pasodinti 1300 naujų vynuogienojų vietoj tų varginančių moliūgų. Mes su žmona susižvalgėme. Vienodai žavėjomės ir vynu, ir Fostenu, kuris akivaizdžiai siekė progreso ir įtakos kitiems. Sutikome, kad pasodinti daugiau vynuogių yra gera idėja, bet jam išėjus daugiau apie tai negalvojome. Fostenas yra lėtapėdis, jam nebūdingi greiti veiksmai ir, be to, Provanse niekas nevyksta greitai. Galbūt ateinantį pavasarį jis vėl apie tai prašneks.

Kitą rytą septintą valandą traktorius ėmė arti moliūgų lauką, o po dviejų dienų atvyko sodintojų komanda: penki vyrai, dvi moterys ir keturi šunys, vadovaujami chef des vignes (vynuogynų darbų vadovo) pono Bošjė, vyro, turinčio keturiasdešimties metų vynuogynų sodinimo Luberone patirtį. Jis pats valdė traktoriaus traukiamą plūgą, tikrindamas, kad linijos būtų tiesios, o atstumas tarp jų — tinkamas. Ponas Bošjė, apsiavęs drobiniais batais, kėblino pirmyn ir atgal, jo sudiržęs veidas buvo susikaupęs. Kiekviename gale į vagas buvo įbestos bambukinės kartys ir ištemptos ilgos virvės. Dabar laukas buvo sužymėtas juostomis ir paruoštas virsti vynuogynu.

Naujieji vynuogienojai, mano nykščio dydžio, aptepti raudonu vašku, buvo kraunami iš furgonų, o ponas Bošjė tikrino savo sodinimo įrangą. Maniau, kad sodinama bus mechanizuotai, bet viskas, ką mačiau, tebuvo keli tuščiaviduriai plieniniai vamzdeliai ir didelis medinis trikampis. Sodintojų komanda susirinko aplinkui ir jiems buvo paskirstytos pareigos, paskui visi netvarkingai sustojo į rikiuotę.

Ponas Bošjė ėjo priekyje nešinas mediniu trikampiu, kurį jis naudojo kaip įrankį, o jo kampais darė vienodai nutolusias žymes žemėje. Paskui jį sekė du vyrai su plieniniais vamzdeliais, jie kišo juos į žymes ir padarydavo skylutes vynuogių sodinukams, kuriuos pasodindavo kiti nariai. Dvi moterys, Fosteno žmona ir duktė, dalijo sodinukus, patarinėjo ir mados požiūriu komentavo vyrų dėvimas skrybėles, ypač Fosteno naująją, kiek dabitišką buriavimo kepurę. Šunys linksminosi landžiodami visiems tarp kojų, išsisukdami nuo stumtelėjimų ir įsipainiodami virvutėje.

Įdienojus sodintojai pasklido plačiau, Bošjė dažnai būdavo jau už dviejų šimtų jardų nuo darančiųjų duobutes, bet atstumas nekliudė pokalbiui. Tai atrodė kaip ritualo dalis, kad ilgiausi pokalbiai užsimegzdavo tarp dviejų, labiausiai vienas nuo kito nutolusių žmonių, o tuo metu tarp jų esantys komandos nariai plūdo šunis ir ginčijosi dėl linijų tiesumo. Tokia triukšminga procesija judėjo lauku pirmyn ir atgal iki vidurdienio, kai Henrietė atnešė du didelius krepšius ir darbas sustojo provansietiškai kavos pertraukėlei.

Būrelis susėdo ant žole apaugusio pakraščio šalia vynuogių ir atrodė lyg scena iš Kartjė-Bresono albumo. Visi puolė krepšių turinį. Ten buvo keturi litrai vyno ir nežmoniško dydžio apcukruotos, pakepintos, tamsaus medaus spalvos ir traškaus, gardaus skonio duonos, vadinamos tranches dorées (auksinėmis riekėmis), riekelių krūva. Senelis Andrė atėjo patikrinti, kas buvo padaryta. Matėme jį kritiškai baksnojant žemę savo lazda ir linksint galva. Jis priėjo arčiau išgerti stiklo vyno ir, lyg koks geraširdis senas driežas, pasišildyti saulėkaitoje. Kasydamas šuniui pilvą žemėtos lazdos galu, jis klausinėjo Henrietės, kas bus vakarienei. Senukas norėjo pavalgyti anksčiau, kad galėtų pasižiūrėti savo mėgstamą serialą „Santa Barbara“.

Visas vynas buvo išgertas. Vyrai išsitiesė, nusišluostė trupinius nuo burnos ir grįžo prie darbo. Vėlų vakarą jis buvo baigtas ir senas nušiuręs moliūgų laukas dabar tapo pavyzdinis. Saulei leidžiantis mažyčiai naujų vynuogienojų sodinukai buvo vos įžiūrimi. Sodintojai susirinko mūsų kiemelyje ištiesti nugarų ir išgerti po taurelę aperityvo kelionei, o aš pasivedėjau Fosteną į šalį ir paklausiau jo dėl užmokesčio. Mes tris dienas naudojomės traktoriumi ir dešimtimis samdomo darbo valandų. Kiek turime jiems sumokėti? Fostenas taip nekantravo paaiškinti, kad net pastatė savo taurelę. Mes turime užmokėti už sodinukus, pasakė jis, o likę dalykai priklauso sistemai, kuri yra priimta slėnyje: kiekvienas dirba už dyka, kai reikia apsodinti didelius plotus. Galiausiai visų indėlis susilygina, pasakė jis, tai leidžia išvengti dokumentų tvarkymo ir varginančių derybų su les fiscs (mokesčių inspekcija). Jis nusišypsojo ir patapšnojo sau per šnervę, o paskui, lyg tai būtų buvęs mažytis reikaliukas, vos vertas paminėti, Fostenas paklausė, ar mes neleistume pasodinti 250 šparagų tuo metu, kai dar galime naudotis traktoriumi ir žmonėmis. Taip ir buvo padaryta kitą dieną. Tai tiek liko iš mūsų teorijos, jog Provanse niekas nevyksta greitai.

Pavasari Luberoną apsupo kitokie garsai. Paukščiai, kurie slapstėsi visą žiemą, išlindo iš slėptuvių ir dabar, kai medžiotojų nebebuvo, jų giesmės skambėjo vietoj šūvių. Vienintelis ausį rėžiantis triukšmas, kurį aš girdėdavau, kai vaikštinėjau taku, vedančiu į Maso rezidenciją, buvo pašėlęs daužymas kūju ir aš stebėjausi, ar tik jis nesumanė prikalti lentelės „Parduodama“, taip pasirengdamas turistų sezonui.

Radau jį ant takelio už namo, medituojantį prie šešių pėdų mieto, kurį jis įkalė į žemę miško aikštelės pakrašty. Surūdijęs skardos gabalas buvo prikaltas mieto viršuje, ant jo baltais dažais buvo užtepliotas vienintelis piktas žodis: PRIVÉ (privatu)! Dar trys stiebai su užrašais gulėjo ant takelio, kartu su akmenų krūva. Akivaizdu, kad Maso planavo užsibarikaduoti. Jis suniurnėjo „labas rytas“ ir pakėlęs dar vieną mietą ėmė kalti jį į žemę taip, lyg tas ką tik būtų įskaudinęs jo motiną.

Paklausiau, ką jis daro.

— Noriu nubaidyti vokiečius, — atsakė ir pradėjo ridenti akmenis į tarpą tarp mietų.

Gabalas žemės, kurį jis žymėjo, buvo kiek nutolęs nuo jo namo toje takelio pusėje, kur augo miškas. Tai negalėjo priklausyti jam, pasakiau, kad, mano manymu, tai yra nacionalinio parko dalis.

— Tiesa, — pasakė jis, — bet aš prancūzas. Taigi ji labiau mano nei vokiečių. — Jis pajudino dar vieną riedulį. — Kiekvieną vasarą jie atvyksta čionai, statosi savo palapines ir paskleidžia merde (mėšlą) po visą mišką.

Jis išsitiesė ir prisidegė cigaretę numesdamas tuščią pakelį į krūmus. Paklausiau jo, ar jis nepagalvojo, kad vienas iš tų vokiečių galėtų nusipirkti jo namą.

— Vokiečiai su palapinėmis neperka nieko, išskyrus duoną, — pasakė jis paniekinamai sušnypšdamas. — Turėtumėte pamatyti jų mašinas, prikimštas vokiškų dešrelių, vokiško alaus ir skardinių su raugintais kopūstais. Jie viską atsiveža su savimi. Šlykštu, ar ne? Jie yra tikri pissevinaigres (mižniai).

Maso, imdamasis savo naujojo kaimo gynėjo ir turizmo ekonomikos žinovo vaidmens, pradėjo aiškinti Provanso valstiečių problemas. Jis sutiko, kad turistai — net ir vokiečių — palieka čia pinigų ir kad žmonės, kurie nusiperka namus, suteikia darbo vietiniams statybininkams. Bet tik pažiūrėkite, ką jie padarė su nekilnojamo turto kainomis! Tai tikras skandalas. Nė vienas fermeris neįstengia tiek mokėti. Mes taktiškai išvengėme diskusijos apie paties Maso bandymus spekuliuoti nuosavybe ir jis tik giliai atsiduso dėl visos šios neteisybės. Paskui pralinksmėjo ir papasakojo man istoriją apie vieno namo pirkimą, kuri, jo manymu, pasibaigė kuo puikiausiai.

Gyveno kartą kaimietis, metų metus troškęs nusipirkti savo kaimyno namą; ne dėl paties namo, kuris buvo beveik sugriuvęs, bet dėl aplink jį buvusios žemės. Jis pasiūlė nupirkti nuosavybę, bet kaimynas siekdamas naudos iš greitai kylančių kainų už namus priėmė geresnį pasiūlymą, pateiktą paryžiečio.

Žiemą paryžietis išleido milijonus frankų namui atstatyti ir plaukimo baseinui įrengti. Pagaliau darbai buvo baigti, ir paryžietis su savo prašmatniais draugais atvyko ilgam gegužės pradžios savaitgaliui. Jie žavėjosi namu ir šaipėsi iš keisto seno kaimiečio, gyvenančio kaimynystėje, ypač iš jo įpročio eiti gulti aštuntą valandą vakaro.

Paryžiečio namus ketvirtą valandą ryto prikėlė Karolis Didysis, didelis ir triukšmingas valstiečio gaidys, kuris nenustodamas giedojo dvi valandas. Paryžietis pasiskundė kaimiečiui. Tas tik trūktelėjo pečiais. Čia kaimas. Gaidys turi giedoti. Tai normalu.

Kitą ir dar kitą rytą Karolis Didysis nubusdavo ir užgiedodavo ketvirtą valandą ryto. Svečių kantrybė ėmė sekti ir jie anksti sugrįžo į Paryžių nors kiek pamiegoti. Paryžietis vėl pasiskundė kaimiečiui, o šis vėl tik patraukė pečiais. Buvo priešiškai apsižodžiuota.

Rugpjūtį paryžietis sugrįžo su būriu draugų. Kiekvieną rytą Karolis Didysis juos žadino lygiai ketvirtą valandą. Mėginimus numigti po pietų sugriaudavo valstietis, kuris savo namuose imdavosi darbų naudodamas kūjį ir triukšmingą betono maišyklę. Paryžietis ėmė reikalauti, kad valstietis nutildytų savo gaidį. Valstietis atsisakė. Po kelių karštų ginčų paryžietis patraukė valstietį teisman reikalaudamas įsakymo nutildyti Karolį Didįjį. Nuosprendis buvo palankus valstiečiui ir gaidys tęsė savo ankstyvo ryto serenadas.

Lankymasis tuose namuose pasidarė toks nepakenčiamas, kad paryžietis nutarė jį parduoti. Valstietis, veikdamas per savo draugą, sugebėjo nusipirkti didžiąją dalį žemės.

Atėjo pirmasis sekmadienis po pirkimo, valstietis ir jo draugas atšventė jį nepaprastai sočiais priešpiečiais, kurių pagrindinis patiekalas buvo Karolis Didysis, paverstas skaniu coq au vin (gaidžiu, troškintu vyne).

Maso manymu, tai puiki istorija — paryžietis pralaimėjo. Pergalė, daugiau žemės ir puikūs priešpiečiai teko valstiečiui — čia buvo viskas, ko reikia. Paklausiau, ar tai tiesa. Žįsdamas nušiurusių savo ūsų kamputį jis pažiūrėjo pro šalį, o ne į mane.

— Nereikia kliudyti valstiečio, — tik tiek jis tepasakė ir aš pagalvojau, kad jei būčiau vokietis stovyklautojas, šią vasarą verčiau keliaučiau į Ispaniją.

Kiekvieną, dieną orui vis šiltėjant viskas ėmė augti ir žaliuoti, o vienas iš labiausiai žaliuojančių lopinėlių buvo mūsų plaukimo baseinas, kuris nuo saulėkaitos tapo akį rėžiančios smaragdinės spalvos. Atėjo laikas skambinti Bernarui pisciniste (baseinų prižiūrėtojui), turinčiam dumblių valymo įrangą, kol augmenija dar nepradėjo ropštis lauk ir lįsti į namus.

Toks darbas Provanse niekada nėra atliekamas paprastai, tik paskambinus telefonu ir žodžiu viską paaiškinus. Pirma, būtinas pirminės apžiūros vizitas, kai pavaikščiojama aplink problemą, išmintingai palinksima galva, išmetama burnelė ar dvi ir atsisveikinama iki kito pasimatymo. Tai lyg tam tikra mankštos rūšis, kuri yra praleidžiama tik labai skubiais atvejais.

Vieną vakarą Bernaras atvažiavo pasižiūrėti baseino, tuo metu aš gramdžiau žalių maurų girliandas, kurios augo ant baseino sienelių virš vandens. Jis kelias minutes stebėjo mane, paskui pritūpė ir pamojavo pirštu man po nosimi.

— Non (ne), — pasakė, — negramdykite. Palikite ramybėje. Aš atsinešiu priemonių. — Palikome žalius maurus ir nuėjome į namą išgerti. Bernaras paaiškino man, kodėl negalėjo atvykti anksčiau. Jam skaudėjo dantį, bet jis negalėjo rasti vietinio dantisto, kuris būtų sutikęs jį gydyti dėl keisto jo įpročio kandžioti dantistus. Jis negali savęs suvaldyti. Tai nepagydomas refleksas. Tuo metu, kai Bernaras pajunta pirštą, tyrinėjantį jo burną — tak (kapt)! — ir jis įkanda. Jis jau sukandžiojo vienintelį Bonjė dantistą, keturis Kavajono, ir buvo priverstas vykti į Avinjoną, kur tarp dantistų jo dar niekas nepažįsta. Laimei, jis surado dantistą, kuris panaudojo nuskausminimą, visiškai apsvaiginusį Bernarą tam laikui, kai buvo taisoma. Paskui dantistas jam pasakė, kad jo burna pilna kuo puikiausių dantų.

Puikiausių ar ne, bet juodos Bernaro barzdos fone, kai jis juokėsi ar kalbėjo, dantys atrodė labai balti ir sveiki. Tai buvo labai žavus žmogus, nors gimęs ir užaugęs Provanse, jis nebuvo netašytas kaimietis. Bernaras gėrė škotišką viskį (kuo senesnis, tuo geriau) mieliau nei aperityvą ir vedė merginą iš Paryžiaus, kuri, kaip mes įtarėme, buvo pridėjusi ranką prie jo drabužių spintos turinio. Ne jam buvo drobiniai batai ir senos mėlynos kelnės bei nudėvėti, išblukę marškiniai, kuriuos buvome įpratę matyti Provanse; Bernaras buvo puošniai apsirengęs: nuo minkštos odos batų iki didelio dizainerių sukurtų saulės akinių asortimento. Susidomėjome, kuo gi jis apsirengs dirbdamas chloravimo ir polipų gramdymo darbus, kad baseinas būtų paruoštas žmonėms.

Pavasarinio valymosi diena atėjo ir Bernaras pakilo mūsų namo laiptais dėvėdamas saulės akinius, pilką kostiumą iš flanelės bei sportinį megztinį ir sukinėdamas skėtį, pasiimtą tam atvejui, jei lietus, kurį žadėjo orų prognozės, iš tiesų prapliuptų. Paskui jį ėjęs sunkiai besivelkantis, mažas, netvarkingas žmogelis, sulinkęs nuo chloro statinaičių, šepečių ir siurblinės pompos svorio, atskleidė nesikeičiančios Bernaro elegancijos paslaptį. Žmogelis buvo vardu Gastonas, jis, vadovaujamas Bernaro, ir turėjo atlikti visą darbą.

Kiek vėliau tą rytą nuėjau pasižiūrėti, kaip jie laikosi. Prasidėjo dulksna ir sušlapęs Gastonas galynėjosi su siurbiančia žarna, o Bernaras, su nerūpestingai ant pečių užmesta striuke, vadovavo jo veiksmams sėdėdamas po skėčiu. Štai žmogus, pagalvojau, kuris supranta, kaip paskirstyti darbus. Jei kas ir gali padėti mums nuvilkti akmeninį stalą į sodą, tai tik Bernaras. Atitraukiau jį nuo jo pareigų prie baseino ir mes nuėjome ištirti padėties.

Stalas atrodė didesnis, sunkesnis ir dar labiau suaugęs su jį puošiančiomis piktžolėmis nei anksčiau, bet Bernarui tai nepadarė įspūdžio.

— C’est pas méchant (nieko tokio), — pasakė jis. — Pažįstu žmogų, kuris galėtų viską padaryti per pusvalandį. — įsivaizdavau prakaituotą milžiną, kuriam didžiulių akmenų kilnojimas tik pramoga po laimėtų virvės traukimo varžybų rungiantis su arklių kinkiniu, bet reikalas buvo paprastesnis. Tiesiog Bernaro pažįstamas ką tik įsigijo mašiną, vadinamą un bob (krautuvu), pakankamai siaurą, kad pravažiuotų pro kiemo vartus. Voilà (štai)! Viskas atrodė paprasta.

Le bob (krautuvo) savininkui buvo paskambinta ir jis atvažiavo po valandos. Jis labai norėjo išbandyti savo naująją mašiną darbe. Vyras pamatavo vartelių plotį ir įvertino stalo svorį. Jokių problemų; bob (krautuvas) gali tai padaryti. Tik reikėjo truputį pataisyti, kas buvo būtina čia ir ten, bet mūrininkas su tuo susitvarkys. Reikės nuimti virš vartelių esančią sąramą — tik penkioms minutėms, kad būtų padaryta pakankamai aukščio kroviniui perkelti. Pasižiūrėjau į sąramą. Dar vienas akmens gabalas: penkių pėdų pločio, devynių colių storio ir giliai įmūrytas į namo šoną. Sunki užduotis net ir žiūrint mano, nespecialisto, akimis. Stalas liko ten, kur buvo.

Nepasisekęs reikalas tapo dienos nesėkme. Juk šiltas oras ir valgymo lauke sezonas jau buvo čia pat — dienos, apie kurias mes svajojome dar Anglijoje ir ištisą žiemą, o mes neturime kur pasistatyti alyvuogių dubens, nė nekalbant apie penkių patiekalų pietus. Rimtai ėmėme svarstyti, ar nepaskambinus Pjero į akmens skaldyklą ir nepaprašius supažindinti mus su Karkasono regbio komanda, bet tuo metu apvaizda aplankė mus cypiančių stabdžių ir dulkino kokerspanielio pavidalu.

Didjė dirbant name kitoje Sen Remi pusėje prie jo priėjo uniformuotas gendarme (žandaras) ir pasiteiravo, ar jam nebūtų įdomu gauti sunkiasvorį akmenį: seną, kerpėmis apaugusį daiktą, kuris naujai sienai sudarytų senovinį įspūdį. Taip jau nutiko, kad vienas iš ilgo Didjė darbų sąrašo punktų buvo pastatyti sieną priešais mūsų namą ir jis pagalvojo apie mus. Tvarkos sergėtojas norėjo gauti už tai au noir (kyšį), grynaisiais, bet tokį akmenį nėra lengva surasti. Ar mums jis tiktų?

Mes būtume džiugiai sutikę ir su puse tonos paukščių mėšlo, jei tai reikštų, kad vėl gauname Didjė ir jo palydą; dažnai pagalvodavome apie juos, kaip apie akmens judintojus, dar iki jų išnykimo ir tai atrodė lyg Dievo pirštas. Taip, mes norėtume gauti akmenį, bet ar jis negalėtų padėti mums dėl stalo? Didjė pasižiūrėjo į jį ir šyptelėjo.

— Reiks septynių vyrų, — pasakė. — Atvažiuosiu šeštadienį su dviem ir atvešiu akmenį, jei galite, raskite likusius. — Sukirtome rankomis, greitai mes jau turėsime stalą. Žmona pradėjo planuoti mūsų pirmuosius šiais metais pietus atvirame ore.

Prisiviliojome tris daugiau ar mažiau tvirtai sudėtus jaunus vyrus pažadėdami jiems pavalgyti ir išgerti. Kai atvažiavo Didjė su padėjėjais, visi užėmė savo vietas aplink stalą ir pradėjo delnų paspjaudymo ritualą bei aptarimą, kaip geriausiai įveikti penkiolikos jardų kelią. Tokiomis aplinkybėmis kiekvienas prancūzas yra ekspertas, todėl atsirado įvairiausių idėjų: stalas turi būti ridenamas per rąstus; ne, jis turi būti stumiamas ant medinių plokščių; nesąmonė, didžiąją kelio dalį jį turi stumti sunkvežimis. Didjė kiekvienam leido pasisakyti, o paskui liepė pakelti stalą, po du žmones iš kiekvienos pusės — savo pusę jis laikė vienas.

Nenoriai šliurkštelėjęs akmens luitas išlindo iš žemės ir mes nusvirduliavome pirmus penkis jardus, kraujas sunkiai tvinksėjo venose, o Didjė nepaliovė komentuoti ir nurodinėti. Dar penki jardai, ir mes turėjome sustoti bei pasisukti taip, kad stalas pralįstų pro vartelius. Svoris buvo siaubingas, nuo mūsų žliaugė prakaitas, skaudėjo visą kūną ir mažiausiai vienas iš mūsų manė, kad jis jau kiek per senas tokios rūšies darbams, bet stalas dabar stovėjo ant šono ir buvo paruoštas nuridenti į kiemelį.

— Dabar — pasakė Didjė, — linksmiausia dalis. — Prie luito laikyti svorį vietos buvo tik dviem vyrams, o kiti stums ir trauks. Dvi milžiniškos austinės juostos buvo pakištos po stalu, delnai buvo dar kartą paspjaudyti, o mano žmona dingo name, nes negalėjo žiūrėti, kaip bus traiškomos kojos ir keturi vyrai vienu metu gaus išvaržą. — Kad ir kas nutiktų, — tarė Didjė, — tik nenumeskit. Allez (pirmyn)! — Lydimas keiksmų, nubrozdintų krumplių ir kriokimo, panašaus į dirbančio dramblio, stalas lėtai persirito per slenkstį ir gerokai pasistūmėjo į kiemą.

Mes palyginome savo gautas žaizdas ir sausgyslių traumas prieš statydami stalo pagrindą — palyginti nedidelį daiktą, sveriantį ne daugiau nei trys šimtai svarų, — paskui apliejome jo viršų cementu. Paskutinis postūmis, ir plokštė buvo uždėta, bet Didjė nebuvo patenkintas, plokštė buvo per plauką nuo reikiamo centro. Pagrindiniam padėjėjui Erikui buvo liepta keturpėsčiam palįsti po stalu. Kol stalo plokštė nebuvo padėta tiksliai centre, didžiąją dalį svorio jis laikė savo nugara, o aš svarsčiau, ar mano sveikatos draudimas padengtų jo mirties išlaidas, jei stalas sugriūtų. Man palengvėjo, kai Erikas išlindo be jokių matomų sužeidimų, tačiau, linksmai pridūrė Didjė, galimi vidiniai sužalojimai, kurie lėtina žemiškąją kelionę. Tikėjausi, kad jis juokauja.

Alus buvo paleistas ratu ir visi ėmė žavėtis stalu. Jis atrodė taip, kaip mes ir įsivaizdavome tą vasario popietę, kai piešėme linijas sniege. Stalas buvo tinkamo dydžio ir gražiai derėjo prie akmeninės kiemelio sienos. Prakaito ir kraujo dėmės greitai išdžius ir bus galima patiekti pietus.

Iš anksto džiaugėmės visais ilgo valgymo lauke malonumais, tik vienas dalykas kėlė apmaudą — jau visai ėjo į pabaigą tų bjauriai atrodančių, bet skanių, beveik aukso vertės grybų — šviežių Vokliūzo trumų — sezonas.

Trumų pasaulis yra pilnas paslapčių, bet svetimšaliai gali žvilgtelėti į jį nuėję į vieną iš kaimų aplinkui Karpantrą. Čia kavinėse smagiai prekiaujama mare (vynuogių degtine) ir kalvadosu, o tarpdury pasirodžius nepažįstamam veidui staigiai nutyla negarsūs pokalbiai. Lauke vyrai sustoja glaudžiais, susirūpinusiais būreliais žiūrinėdami, uostinėdami ir galiausiai sverdami gumbuotus, žemėtus gniužulus, su kuriais yra elgiamasi atsargiai ir rūpestingai. Paduodami pinigai, riebaluoti, nešvarūs 100, 200 ir 500 frankų banknotų pluošteliai, kurie du kartus perskaičiuojami gausiai seilinant nykščius. Svetimųjų dėmesio čia nepageidaujama.

Šis neoficialus turgus yra pradžia to proceso, kurio metu trumai patenka ant trijų žvaigždučių restoranų staliukų ir ant beprotiškai brangių Paryžiaus delikatesų parduotuvių, tokių kaip Fašono ir Hediaro, prekystalių. Bet netgi čia, niekam nežinomos vietovės viduryje, perkant tiesiai iš vyrų juodomis panagėmis, dvokiančių vakarykščiais česnakais ir važinėjančių aplamdytomis, blerbiančiomis mašinomis, nešinų senais krepšiais ar plastikiniais maišeliais vietoj dailių lagaminėlių, netgi čia kainos yra, kaip jie mėgsta sakyti, très sérieux (labai didelės). Trumai parduodami pagal svorį, standartinis vienetas yra kilogramas. 1987 metų kainomis trumų kilogramas, pirktas kaimo turguje, kainavo mažiausiai 2000 frankų, mokama grynaisiais. Čekiai nėra priimami, kvitai niekada neišduodami, nes truffiste (trumininkai) netrokšta dalyvauti beprotiškoje vyriausybės sistemoje, kurią mes vadiname pajamų mokesčiais.

Taigi pradinė kaina yra 2000 frankų už kilogramą. Po trumpos kelionės per įvairių agentų ir tarpininkų rankas, kai trumai pasiekia savo „dvasinius namus“ Bokiūzo ar Truazgraso virtuvėse, kaina greičiausiai jau būna padvigubėjusi. Pas Fašoną ji lengvai pasiekia 5000 frankų už kilogramą, bet čia jau imami čekiai.

Yra dvi priežastys, kodėl mokamos tokios absurdiškos kainos ir kodėl jos vis dar kyla — pirmoji, akivaizdi, yra ta, kad niekas pasaulyje, išskyrus šviežią trumą, nekvepia ir neturi tokio skonio kaip šviežias trumas. Antroji yra ta, kad nepaisant visų pastangų ir išradingumo, kurio griebėsi prancūzai norėdami įveikti šią problemą, jie neišmoko jų auginti. Prancūzai vis dar mėgina ir nėra neįprasta Vokliūze pamatyti trumų ąžuolais apsodintus laukus, prismaigstytus įspėjimų neiti. Bet, atrodo, trumų augimas yra nevaldomas dalykas, kurio dėsnius žino tik gamta, o tai ir prisideda prie jų retumo ir kainos, nes žmonių pastangos juos veisti nedaug davė. Kol jie tai daro, vienintelis būdas pasidžiaugti trumais neišleidžiant krūvos pinigų — surasti pačiam.

Mums pasisekė, nes gavome tris trumų ieškojimo technikos pamokas iš pas mus beveik apsigyvenusio eksperto, tinkuotojo Ramono. Per daugybę metų jis išbandė viską ir pasiekė šiokių tokių laimėjimų. Ramonas didžiadvasiškai dalijo patarimus ir lygindamas tinką ar gerdamas alų papasakojo mums, ką tiksliai reikia daryti. (Jis nepasakė mums, kur reikia eiti, to nebūtų daręs nė vienas trumų ieškotojas.)

Kaip jis sakė, viskas priklauso nuo tinkamo laiko, žinių ir kantrybės, dar reikia turėti kiaulę, ištreniruotą šunį ar lazdą. Trumai auga keli centimetrai po žeme ant tam tikros rūšies ąžuolų ar lazdyno šaknų. Sezono metu, nuo lapkričio iki kovo mėnesio, juos galima užuosti, jeigu jūs turite pakankamai jautrų uoslės organą. Geriausias trumų ieškotojas yra kiaulė, kuri iš prigimimo mėgsta tą skonį ir kurios uoslė šiuo atveju yra geresnė nei šuns. Bet čia yra viena kebeknė: kiaulė nepasitenkina tik sumosavusi uodegyte ir parodydama, kad surado trumą. Ji nori jį suėsti. Iš tiesų tiesiog trokšta jį suryti. Ir, kaip sakė Ramonas, neįmanoma ginčytis su kiaule, stovinčia prie gastronominės ekstazės ribos. Jos dėmesį nelengva atitraukti, ir kiaulė nėra tokio dydžio, kad galėtumėte viena ranka ją nustumti, o kita išgelbėti trumą. Ji tokio dydžio kaip nedidelis traktoriukas ir yra tvirtai kiauliškai pasiryžusi, todėl atsisako pasitraukti. Sužinoję apie tai mes nenustebome, kai Ramonas pasakė, kad lengvesnis ir sukalbamesnis šuo vis labiau populiarėja.

Ne taip kaip kiaulės, šunys instinktyviai neieško trumų; jie yra išmokomi. Ramonas pasisakė už saucisson (dešros) metodą. Reikia paimti gabaliuką dešros ir patrinti jį į trumą ar panardinti į jų sultis taip, kad šuo šį kvapą pradėtų sieti su puikiu skoniu. Žingsnis po žingsnio, ar šuolis po šuolio, jei šuo yra protingas ir ėdrus, jis irgi pradės trokšti trumų ir bus pasiruošęs bandymams laukuose. Jei mokymas yra kruopštus, šuns temperamentas tinka darbui ir jūs žinote, kur eiti, tai greitai jau žingsniuosite su chien truffier (trumų šunimi), kuris parodys kelią prie užkasto lobio. Tuomet, kai tik šuo pradės jį kasti, jūs nuviliojate šunį šalin su gabalėliu dešros ir iškasate tai, kas, jūsų nuomone, yra juodojo aukso gabalėlis.

Pats Ramonas progai pasitaikius naudojosi kitu metodu — lazdelės technika, kurią jis pademonstravo mums vaikščiodamas ant pirštų galų po virtuvę su įsivaizduojama lazdele, laikoma priešais save. Ir šiuo atveju reikia žinoti, kur eiti, bet dar tenka palaukti ir tam tikrų oro sąlygų. Šviečiant saulei reikia atsargiai prieiti prie tinkamai atrodančio ąžuolo ir lazdele atsargiai baksnoti palei medžio kamieną. Jei išsigandusios musės ims vertikaliai kilti nuo augalų, pažymėkite duobutę ir kąskite. Jūs galite pataikyti ant musių šeimos narių, kurių genetinė trauka yra dėti kiaušinėlius ant trumų (suteikiant je ne sais quoi (tam tikrą) skonį). Daug Vokliūzo valstiečių įvaldė šią techniką, nes vaikštinėjimas su lazda mažiau krinta į akis nei vaikščiojimas su kiaule, ir galima lengviau išlaikyti paslaptį. Trumų medžiotojai nemėgsta atskleisti savo vietų.

Trumų ieškojimas, toks rizikingas ir nenuspėjamas, ėmė atrodyti beveik nesudėtingas dalykas palyginti su tomis slėpynėmis, kurios vyksta pardavimo ir paskirstymo srityje. Lyg tyrimą atliekantis reporteris, dažnai mirktelėdamas ir palinksėdamas Ramonas papasakojo mums apie dažniausiai pasitaikančius nešvarius verslus.

Kiekviena sritis Prancūzijoje garsėja geriausiai gaminamu kokiu nors maisto produktu: geriausios alyvuogės yra iš Niono, geriausios garstyčios iš Dižono, geriausi moliūgai iš Kavajono, geriausia grietinėlė iš Normandijos. Geriausi trumai, tai visuotinai pripažinta, yra iš Perigo ir savaime suprantama, kad už juos yra mokama daugiausia. Bet kaip sužinoti, kad trumas, kurį jūs perkate Kahore, nėra iškastas už kelių šimtų kilometrų Vokliūze? Jei pažįstate ir pasitikite tiekėju, tuomet galite būti tikras, bet Ramono turimos žinios rodė, kad penkiasdešimt procentų parduodamų Perigo trumų yra užaugę kitur, o paskui „natūralizuoti“.

Dar yra ir slėpiningas verslas su trumais, kurie kažkaip priauga svorio, kai palieka žemę ir patenka ant svarstyklių. Gali būti, kad jie yra papildomai aplipinami žemės sluoksniu. Kita vertus, gali būti, kad sunkesnė medžiaga kažkaip patenka į trumo vidų — nematoma, kol pjaunant per pusę peilis pataiko ant metalo nuolaužos. Ils sont vilains, ces types! (nedorėliai tie tipai)! Netgi jei esate pasirengęs paaukoti šviežio trumo skonį ir paskanauti konservuotų iš skardinių, net ir tuomet jūs negalite būti tikras. Sklinda kalbos. Atsirado gandų, kad kai kuriose prancūziškose skardinėse su prancūziškomis etiketėmis iš tiesų buvo itališki ar ispaniški trumai. (Jei tai tiesa, tai turėtų būti vienas iš pelningiausių ir mažiausiai reklamuojamų bendradarbiavimo tarp bendrosios rinkos šalių aspektų.)

Bet, nepaisant visų tų šnabždesių apie sukčiavimus ir kainas, kurios kiekvienais metais vis kyla, prancūzai toliau pasitiki savo nosimis ir tuština kišenes. Ir mes ėmėme daryti tą patį, kai išgirdome, kad paskutiniai sezono trumai bus patiekiami viename iš mūsų mėgstamiausių vietinių restoranų.

„Chez Michel“ („Pas Mišelį“) yra baras Kabriebo miestelyje, čia įsikūrusi pagrindinė boules (rutulių) klubo būstinė, bet yra nepakankamai medžiaginių apmušalų ir pompastikos, kad labiau patrauktų Mišleno vadovo inspektorių dėmesį. Priešakyje pagyvenę vyrai žaidžia kortomis, restorano klientai puikiai pavalgo tolesnėse patalpose. Savininkas ruošia maistą, ponia, jo žmona, priima užsakymus, šeimos nariai padeda prie staliukų ir virtuvėje. Tai patogi bistrot (užeiga) kaimynystėje, be jokių akivaizdžių pastangų prisijungti prie tos kulinarijos karuselės, kuri talentingus virėjus paverčia prekiniais ženklais, o malonius restoranus — šventovėmis, pateikiančiomis didžiules sąskaitas.

Ponia pasodino mus ir atnešė gėrimų. Paklausėme, kaip laikosi trumai. Ji užvertė akis ir gana skausminga išraiška perbėgo jos veidu. Pamanėme, kad jie jau pasibaigė, bet tai buvo tik jos reakcija į vieną iš daugelio gyvenimo neteisybių, dėl kurios ji vėliau mums pasiguodė.

Jos vyrui Mišeliui patinka ruošti maistą su šviežiais trumais. Jis turi savo tiekėjus ir moka, kaip ir visi, grynaisiais, be jokių čekių. Jam tai yra didelės legalaus verslo išlaidos, kurių neįmanoma įrašyti šalia pelno, nes nėra jokių čekiais paremtų įrodymų apie patirtas išlaidas. Be to, jis atsisako pakelti kainas savo meniu, netgi kai jame yra trumai, iki tokio lygio, kuris gali įžeisti nuolatinius lankytojus. (Žiemą klientai yra vietiniai gyventojai, o jie taupo savo pinigus; didieji švaistūnai paprastai neatvyksta iki Velykų.)

Tai ir buvo problema. Ponia stengėsi ją vertinti kaip įmanydama filosofiškiau ir parodė mums varinę keptuvę, kurioje buvo kelis tūkstančius frankų kainuojančių trumų. Mes paklausėme jos, kodėl Mišelis taip daro, ir ji krūptelėjo klasikiniu Provanso būdu — kilstelėjo pečius ir antakius vienu metu, o lūpų kampučius nuleido žemyn.

— Pour faire plaisir (tik dėl malonumo), — atsakė.

Mes užsisakėme du omletus. Jie buvo nepaprastai riebūs ir purūs, su mažyčiu tamsiai juodu trumo trupinėliu kiekviename kąsnyje, tikras sodrus žiemiškas skonis. Išdažėme lėkštes duonos riekėmis ir pabandėme nuspėti, kiek toks patiekalas galėtų kainuoti Londone. Priėjome išvadą, kad pavalgėme išties labai pigiai. Lyginant su Londonu galima pateisinti bet kokį keistą poelgį Provanse.

Mišelis išėjo iš virtuvės apsižiūrėti ir pastebėjo mūsų išdažytas lėkštes.

— Ar trumai buvo skanūs? — Nepaprastai skanūs, — atsakėme mes. Jis pasakė, kad tiekėjas, kuris juos pardavė, — vienas iš senųjų šio verslo sukčių, — ką tik buvo apiplėštas. Vagis pasiėmė kartoninę dėžę, prikrautą pinigų, daugiau nei 100 000 frankų, bet tiekėjas neišdrįso paskelbti apie savo nuostolius iš baimės, kad jam gali būti užduota nemalonių klausimų apie tai, iš kur jis gavo tuos pinigus. Dabar jis visiškas skurdžius. O kitais metais jo kainos bus dar aukštesnės. C’est la vie (toks gyvenimas).

Sugrįžus namo skambėjo telefonas. Šio garso nekentėme abu ir visada laviruodavome stengdamiesi išvengti kelti ragelį. Dėl telefono skambučių mes apsigimę pesimistai. Telefonas dažniausiai skamba netinkamu metu ir visai netikėtai, be to, esate priverstas kalbėti apie tai, ko nesitikėjote. O laiškus gauti yra malonu, ir ne tik dėl to, kad jie leidžia apgalvoti atsakymą. Bet žmonės daugiau neberašo laiškų. Jie yra pernelyg užsiėmę, pernelyg skuba ar niekina tą tarnybą, kuri sugeba pristatyti sąskaitas tikrai patikimai, bet ja vis tiek nepasitiki. Mes išmokome nepasitikėti telefonu, todėl pakėliau ragelį, lyg tai būtų sugedusi žuvis.

— Kaip oras? — paklausė nepažįstamas balsas.

Atsakiau, kad oras geras. Tai turėjo būti labai svarbu, nes tuomet skambintojas prisistatė esąs Tonis. Jis nebuvo mūsų draugas ar draugo draugas, bet pažįstamo pažįstamas.

— Aš ten ieškau namo, — pasakė jis kapotu, „laikas-pinigai“ balsu, kuriuo kalba vadovai, kai automobilio telefonu bendrauja su savo žmonomis. — Taigi jūs galėtumėte man padėti. Norėčiau atvažiuoti iki Velykų sambrūzdžio, kol varlininkai dar nepakėlė kainų.

Pasiūliau jam kelių nekilnojamo turto agentų pavardes.

— Yra nedidelė problemėlė, — atsakė — aš nekalbu prancūziškai. Žinoma, galiu užsisakyti maistą, bet tik tiek. — Pasiūliau duoti dvikalbio agento pavardę, bet Toniui tai netiko. — Nenoriu susisaistyti su viena firma. Tai blogas ėjimas. Jokios veiksmų laisvės.

Pasiekėme tą pokalbio tašką, kai iš manęs buvo tikimasi, kad pasiūlysiu savo paslaugas ar bent jau pasakysiu ką nors, kas padės pabaigti šiuos beužsimezgančius santykius, kol jie neišsiplėtojo toliau, bet tas šansas man išsprūdo.

— Turiu bėgti. Negaliu plepėti visą naktį. Tam bus daugybė laiko, kai atvažiuosiu pas jus kitą savaitę. — O toliau sekė tie baisūs žodžiai, kurie palaidojo bet kokią viltį pasislėpti. — Nesirūpinkite. Turiu jūsų adresą. Surasiu.

Ir jis padėjo ragelį.

BALANDIS

Tai buvo rytas, kai ankstyva migla lyg drėgna skraistė kabo virš slėnio po giedro, žydro dangaus skliautu. Ėjome namo po pasivaikščiojimo, šunys blizgėjo nuo drėgmės, o jų ūsai spindėjo saulėje. Šunys pirmieji pamatė svetimą ir ėmė šokinėti aplink jį, lyg būtų pikti.

Žmogus stovėjo prie baseino gindamasis nuo jų dėmesio vyriška kuprine ir atsitraukdamas vis toliau. Atrodė, kad kai jis mus pamatė, jam palengvėjo.

— Su šunimis viskas gerai, ar ne? Jie nepasiutę ar šiaip? — Balsas buvo pažįstamas iš telefono skambučio. Tai buvo Tonis iš Londono, jis su savo kuprine prisidėjo prie mūsų per pusryčius. Tonis buvo didelis ir drūtas per juosmenį, su spalvotais akiniais, kruopščiai pašiauštais plaukais ir blyškių spalvų nerūpestingais drabužiais, kuriuos anglai dėvi Provanse nepaisydami oro sąlygų. Jis atsisėdo, ištraukė iš savo kuprinės išsipūtusią „Filofax“ užrašinę, auksinį parkerį, pakelį neapmokestintų „Carties“ cigarečių ir auksinį žiebtuvėlį. Jo laikrodis irgi buvo auksinis. Buvau tikras, kad auksinis medalionas kabo ant jo plaukuotos krūtinės. Tonis pranešė mums, kad dirba reklamos versle.

Jis papasakojo trumpą, bet sau labai palankią santrauką apie savo verslo istoriją. Tonis įsteigė nuosavą reklamos agentūrą, sukūrė ją — „kietas biznis, kruvina konkurencija“ — ir ką tik pardavė kontrolinį akcijų paketą už krūvą pinigų ir penkerių metų sutartį. Dabar, pasakė, jis gali atsipalaiduoti, bet iš jo elgsenos niekada nebūtumėte pamanęs, kad priešais jus vyras, kuris atsuko nugarą biuro rūpesčiams. Tonis nuolat nervinosi, žvilgčiojo į laikrodį, sudėliodamas ir vėl perdėliodamas mažmožius ant stalo priešais save, pripildydavo savo stiklą ir rūkė giliais, išsiblaškiusiais užsitraukimais. Staiga jis atsistojo.

— Nieko prieš, jei aš trumpam paskambinsiu į Londoną? Koks Londono kodas?

Mano žmona ir aš tikėjomės to, kaip neišvengiamos anglo pakvietimo į mūsų namus dalies. Anglas atvyksta, išgeria taurelę ar puodelį kavos, paskambina norėdamas patikrinti, ar jo verslas nesužlugo per kelias pirmąsias valandas jam nesant. Rutina niekada nesikeičia ir pokalbių turinys yra toks pat nuspėjamas, kaip ir pati rutina.

— Alio, tai aš. Taip, skambinu iš Provanso. Viskas gerai? Jokių žinučių? Aaa. Nieko? Ar Deividas neskambino? Ot, velnias. Klausyk, aš čia šiandien truputį pasivažinėsiu, bet tu gali susisiekti su manimi (koks čia jūsų numeris?) Supratai? Ką? Taip, oras puikus. Paskambinsiu vėliau.

Tonis padėjo telefono ragelį ir patikino mus, kad jo kompanija laikosi gerai ir kažkaip sugeba verstis be jo. Dabar jis yra pasirengęs paskirti visą savo ir mūsų energiją nuosavybės paieškoms.

Nusipirkti namą Provanse nėra taip paprasta, ir lengva suprasti, kodėl užsiėmę ir klestintys miestiečiai, pripratę prie ryžtingų sprendimų ir greitų sandėrių, pasiduoda po kelių mėnesių derybų ir susitikimų. Pirmas iš daugelio siurprizų, visada sutinkamas su išgąsčiu ir nepatiklumu, yra tas, kad visos nuosavybės kainos yra didesnės nei paskelbta. Daugiausia taip yra dėl to, jog Prancūzijos vyriausybė paima apie 8 procentus nuo visų operacijų. Be to, dar yra nemažos legalios rinkliavos. Kartais parduodama su sąlyga, kad pirkėjas sumoka agentui komisinius, nuo 3 iki 5 procentų. Laimės neturintis pirkėjas gali baigti sandėrį sumokėdamas ne tik kainą, bet dar ir papildomus 15 procentų.

Be to, yra gerai nustatytas ritualas rimtų apgavysčių, kurios yra dar patrauklesnės ir tokios brangios kiekvieno prancūzo širdžiai, nes leidžia sutaupyti pinigų ir apmauti vyriausybę. Toks yra pirkimas dviem kainomis. Štai tipiškas pavyzdys: ponas Rivarelis, verslininkas iš Ekso, nori parduoti kaime seną namą, kurį paveldėjo. Jis nori už namą milijono frankų. Kadangi tai nėra jo pagrindinis gyvenamas plotas, jis turės sumokėti mokesčius už pardavimo metu gautus pinigus, tai mintis, kuri jam kelia didelį stresą. Taigi jis nusprendžia, kad oficiali, skelbiama kaina — prix déclaré (oficiali kaina) — bus 600 000 frankų ir sukandęs dantis jis sumokės mokesčius nuo šios sumos. Ponas Rivarelis pasiguodžia tuo, kad skirtumas, t. y. 400 000 frankų, bus sumokėti grynaisiais, į kišenę. Jo manymu, tai yra affaire intéressante (įdomus dalykas) ne tik jam, bet ir pirkėjui, nes oficialios rinkliavos ir mokesčiai bus skaičiuojami nuo žemesnės deklaruojamos kainos. Voilà (štai)! Visi laimingi.

Praktiniai šio susitarimo aspektai reikalauja iš teisininko ar notaire (notaro) suderintų veiksmų ir didelio delikatumo, kai ateina laikas pasirašyti pardavimo aktą. Visos suinteresuotos pusės — pirkėjas, pardavėjas ir nekilnojamo turto agentas — susirenka notaire (notaro) biure ir pardavimo aktas yra perskaitomas garsiai, eilutė po eilutės. Kaina parašyta sutartyje — 600 000 frankų. 400 000 grynaisiais pirkėjas atsinešė, kad tiesiogiai perduotų pardavėjui, bet būtų labai nederama, jei tai nutiktų notaire (notaro) akivaizdoje. Dėl to pastarasis pasijunta turįs nueiti į tualetą, kur jis ir tupi, kol grynieji neperskaičiuojami ir nesukertama rankomis. Tuomet notaras gali sugrįžti, priimti deklaruojama kaina išrašytą čekį ir patvirtinti pasirašymo ceremoniją, nė kiek nesutepdamas savo juridinės reputacijos. Gana įžeidžiamai sakoma, kad kaimo notaire (notarui) keliami du pagrindiniai reikalavimai: būti aklu viena akimi ir diplomatiškai valdyti šlapimo pūslę.

Bet iki vizito pas notaire (notarą) gali atsirasti daugybė kliūčių, viena iš labiausiai paplitusių yra ta, kad nuosavybė turi daugybę savininkų. Pagal Prancūzijos įstatymus nuosavybę paprastai paveldi vaikai, ir kiekvienas vaikas gauna tokią pat dalį. Visi jie turi sutikti, kai jų paveldėtas turtas yra parduodamas, ir kuo daugiau yra vaikų, tuo mažiau šansų parduoti, kaip tai yra su netoli mūsų esančiu senu valstiečio namu. Jis buvo perduodamas iš vienos kartos į kitą ir dabar nuosavybę dalijasi keturiolika pusbrolių ir pusseserių, trys iš jų yra korsikiečiai, ir dėl to, mūsų draugų prancūzų manymu, su jais neįmanoma susitarti. Galimi pirkėjai pateikinėjo savo pasiūlymus, bet kad ir koks laikas būtų paskiriamas, devyni giminaičiai sutinka, du svyruoja, o korsikiečiai atsisako. Ūkis lieka neparduotas, be jokių abejonių, jis bus perduotas trisdešimt aštuoniems keturiolikos pusbrolių vaikams. Taigi ji priklausys 175 tolimiems giminaičiams, kurie nepasitiki vienas kitu.

Netgi kai nuosavybė priklauso vienam gobšiam valstiečiui, tokiam kaip Maso, nėra jokių garantijų, kad pardavimas įvyks sklandžiai. Kaimietis gali užsiplėšti kainą, kuri jam atrodo absurdiškai aukšta ir kurią gavęs jis iki dienų galo turės už ką nusipirkti išgerti ir loterijos bilietų. Pasitaikęs pirkėjas sutinka su aukšta kaina. Valstietis tuoj pat įtaria apgaulę. Nes tai pernelyg paprasta. Greičiausiai kaina yra per žema. Jis atsiima namą iš rinkos šešiems mėnesiams, kol vėl pradeda bandyti su didesne kaina.

Be to, dar būna nedidelių kliuvinių, apie kuriuos pasakoma paskutinę minutę: šalia esantis statinys yra kortomis praloštas kaimynui, senovinė kelio teisė leidžia ožkų bandoms eiti per virtuvę du kartus per metus, nuo 1958 metų neišspręstas ginčas dėl šaltinio, kurio vanduo yra kartus, ar ligotas nepasikeliantis nuomininkas, kuris yra įpareigotas numirti iki kito pavasario, — visada yra koks nors netikėtumas, ir pirkėjui būtina kantrybė bei humoro jausmas, kad toliau tęstų reikalą.

Kai važiavome į pažįstamo nekilnojamojo turto agento biurą, pabandžiau paruošti Tonį šioms vietinėms keistenybėms, bet man nevertėjo aušinti burnos. Jis buvo, kaip pats kukliai pastebėjo, gudrus ir įžvalgus derybininkas. Yra ryžtingai tvarkęsis su dideliais berniukais iš Mediso prospekto, ir prireiks daugiau nei biurokratijos ar prancūzų valstiečio, kad jį įveiktų. Aš nė neabejojau, kad neverta pristatinėti jo žmogui, kuris neturi telefono mašinoje ar asmeninio verslo vadybininko.

Agentė pasitiko mus prie savo biuro durų ir pasodino padavusi du storus aplankus su nuosavybės aprašais ir nuotraukomis. Ji nekalbėjo angliškai, o Tonis sunkiai kalbėjo prancūziškai, dėl to, jog tiesioginis pokalbis buvo neįmanomas, jis elgėsi taip, lyg jos čia iš viso nebūtų. Jam buvo būdingos ypač arogantiškos blogos manieros, kurias dar prastino tai, kad net labiausiai menkinami žodžiai gali būti vartojami negalvojant, jog bus suprasti. Taigi sutrikęs praleidau pusę valandos, kai Tonis vartė dokumentus murmėdamas: „Užsikrušk!“ ir „Jie turbūt juokauja“, o aš tuo metu varganai stengiausi išversti jo komentarus į kažkokias nesąmones apie tai, kad jis yra priblokštas kainų.

Tonis pradėjo nuo ryžtingo bandymo susirasti namą kaime be žemės. Jis pernelyg užimtas, kad rūpintųsi sodu. Bet jam bevartant namų pasiūlą mačiau, kaip mintyse Tonis pavirto į Provanso skvairą su vynuogynų ir alyvmedžių akrais. Pabaigoje jis jau jaudinosi, kur jam padėti savo teniso kortą. Mano nusivylimui, atsirado trys nuosavybės pasiūlymai, kuriuos jis tarė esant vertais savo dėmesio.

— Mes turime apžiūrėti juos popiet, — pranešė Tonis, rašydamas pastabas savo „Filofax“ ir žiūrėdamas į laikrodį. Aš maniau, kad jis rekvizuos agentės telefoną tarptautiniam skambučiui, bet jis nutarė atsiliepti į skrandžio signalus.

— Varykim į restoraną, — pasakė jis, — galėsime sugrįžti čionai apie antrą. — Agentė nusišypsojo ir linktelėjo, kai Tonis pamojo jai dviem pirštais. Palikome vargšę moterį atsigauti.

Per pietus pasakiau Toniui, kad popiet nevažiuosiu su juo ir agente. Jis nustebo, kad aš turiu svarbesnių reikalų, bet užsakė antrą butelį vyno ir pranešė man, kad pinigai yra tarptautinė kalba ir jis nemano, jog iškils kokių sunkumų. Nelaimei, kai sąskaita buvo atnešta, Tonis pamatė, kad nei jo auksinė „American gold“ kortelė, nei pluoštas kelionės čekių, kurių išsikeisti jis neturėjo laiko, nė kiek nesudomino restorano savininko. Sumokėjau aš ir pašmaikštavau apie tarptautinę kalbą. Toniui tai nepasirodė linksma.

Palikau jį apimtas sumišusių palengvėjimo ir kaltės jausmų. Neišauklėti žmonės visada yra nemalonūs, bet jei esi svetimame krašte, o jie yra tos pačios tautybės kaip ir tu, imi jausti tam tikrą atsakomybės jausmą. Kitą dieną paskambinau agentei norėdamas atsiprašyti.

— Nesirūpinkite, — atsakė ji, — dažnai paryžiečiai irgi tokie būna. Aš bent jau nesupratau, ką jis sako.

Tai, kad šiltas oras nusistovėjo ilgam, galutinai patvirtino pono Menikučio drabužiai. Jis atėjo atlikti preliminarių études (studijų) vasaros projektui — mūsų centriniam šildymui įrengti. Vilnonę kepurę pakeitė lengvas medvilninis modelis, papuoštas sanitarinės įrangos reklama, o vietoj savo terminių sniego batų jis avėjo rudais storos drobės batais. Jeune (jaunasis) padėjėjas vilkėjo partizano drabužiais ir dėvėjo džiunglių kepurę. Jie pražygiavo pro namus ir atliko matavimus, o Menikučis pasidalijo ir įvairiomis pensées (mintimis).

Pirmoji tema šiandien buvo muzika. Jis ir jo žmona ką tik buvo oficialiame amatininkų ir vandentiekininkų pobūvyje, kurio metu buvo šokama, ir tai buvo vienas iš daugelio gerų dalykų.

— Taip pone Pyteri, — pasakė jis, — šokome iki šeštos valandos. Šokau lyg aštuoniolikmetis. — Galėjau įsivaizduoti jį vikriai ir tiksliai sukiojant savo ponią po šokių aikštelę ir pagalvojau, ar jis turi specialią šokių kepurę tokioms progoms, nes buvo neįmanoma įsivaizduoti jo be kepurės. Matyt taip galvodamas aš nusišypsojau.

— Žinau, — pasakė jis, — jūs manote, kad valsas nėra rimta muzika. Bet reikia pasiklausyti didžiųjų kompozitorių kūrinių.

Tuomet jis išdėstė nuostabią teoriją, kuri atėjo jam į galvą grojant klarnetu per vieną iš tų elektros išjungimų, kuriuos Prancūzijos elektros tinklų valdymo pultas surengia reguliariais periodais. Elektra, pasakė jis, yra mokslo ir logikos pagrindas. Klasikinė muzika yra meno ir logikos pagrindas. Vous voyez (matote)? Iškart galima pastebėti sąlyčio taškus. Kai klausotės kurio nors Mocarto kūrinio tvarkingų ir logiškų sekų, išvada peršasi savaime: Mocartas galėjo tapti nepaprastu elektriku.

Nuo atsakymo mane išgelbėjo jeune (jaunuolis), kuris baigė skaičiuoti, kiek radiatorių mums reikės. Jis suskaičiavo dvidešimt. Menikučis išklausė naujienos ir susiraukė kratydamas ranką, lyg būtų apdegęs pirštus.

— Oh là là (ojojoi). Tai kainuos daugiau nei centimes (santimus). — Jis paminėjo kelis milijonus frankų, o pamatęs mano priblokštą veido išraišką sumažino iki šimtų, mat pirma paskaičiavęs senais pinigais. Netgi jei ir taip, tai buvo nemaža suma. Brangiai kainuoja kalta geležis, be to, vyriausybinės pardavimų rinkliavos, arba PVM, siekia 18,6 procento. Tai privertė jį paminėti piktinantį apmokestinimo nereguliarumą, kurį įteisino tie niekšai politikai.

— Jūs nusiperkate bidė, — pasakė jis, baksnodamas į mane pirštu, — ir mokate visą PVM. Tokį pat ir už skalbimo mašiną, ir už varžtą. Bet aš pasakysiu jums kai ką scandaleux (skandalingo) ir apskritai neteisingo. Jūs nusiperkate ikrų dėžutę ir už tai sumokate 6 procentus PVM, nes ji yra klasifikuojama kaip nourriture (maistas). Dabar pasakykite man, kas valgo ikrus? — Pasiteisinau nesąs kaltas. — Aš pasakysiu jums. Tai politikai, milijonieriai, tos grosses légumes (didelės personos) Paryžiuje — tai jie valgo ikrus. Tai pasipiktinimą keliantis dalykas. — Ir plūsdamasis dėl ikrų orgijų Eliziejaus laukuose jis išėjo patikrinti, ar jeune (jaunuolis) gerai suskaičiavo radiatorius.

Mintis, kad Menikučis okupuos namus penkioms ar šešioms savaitėms, prasigręždamas sau kelią per storas senas sienas grąžtu, kuris buvo beveik toks pat didelis kaip ir jis, ir pripildys orą dulkių bei komentarų, nebuvo maloni, tikrai nelaukiama. Tai bus purvinas ir varginantis procesas, į kurį bus įtraukta beveik kiekviena patalpa namuose. Bet vienas iš Provanso džiaugsmų, pasakėme sau, yra tai, kad kai tai vyks, mes galėsime gyventi lauke. Jau dabar dienomis būdavo beveik karšta ir artimiausio sekmadienio rytą, kai pro miegamojo langą šviečianti saulė pažadino mus septintą ryto, nutarėme pradėti gyvenimo lauke sezoną.

Kiekvieną sekmadienį vykdavome į kelionę po turgų, Kustelė būdavome aštuntą valandą. Laukas už apleistos stoties buvo pilnas senokų sunkvežimių ir mašinų, o priešais kiekvieną stovėjo stalas. Ant mokyklinių lentų buvo užrašomos šiandieninės daržovių kainos. Laukuose jau įdegę pardavėjai valgė dar šiltus, iš per gatvę esančios kepyklos atsineštus sluoksniuotos tešlos pyragėlius ir sviestines bandeles. Stebėjome, kaip vienas senukas kišeniniu peiliuku su medine rankena išilgai pjovė ilgą batoną ir tepė ant jo sluoksnį šviežio ožkos sūrio, o prieš tai įsipylė stiklinę raudonojo vyno iš litrinio butelio, kurio jam turėtų užtekti iki pietų.

Palyginus su savaitiniais turgumis Kavajone ir Apte ar Isle prie Sorgo, Kustelė turgus yra mažas ir visiškai nemadingas. Pirkėjai nešiojasi pintines, o ne kameras, ir tik liepą ar rugpjūtį galite pamatyti išdidžią moterį iš Paryžiaus, vilkinčią „Dior“ kelioniniu kostiumėliu ir nešiną mažu, nervingu šuneliu. Kitu metu, nuo pavasario iki rudens, čia pamatysi tik vietinius gyventojus ir valstiečius, kurie atvežė tai, kas prieš kelias valandas dar augo lauke ar šiltnamyje.

Lėtai žingsniavome pro prekystalius žavėdamiesi negailestingomis prancūzų namų šeimininkėmis. Ne taip kaip mes, tokia moteriškė nepasitenkina vien tik apžiūrėjusi prekę prieš nusipirkdama. Ji imasi reikalo rimtai: spaudo baklažanus, uosto pomidorus, traškina tarp pirštų degtuko storumo haricots verts (šparagines pupeles), baksnoja į drėgną žalių salotų viduriuką, skanauja sūrius ir alyvuoges, jei tai neatitinka jos asmeninių standartų, prieš nueidama pirkti kitur ji dar dėbteli į pardavėją, lyg būtų buvusi apgauta.

Viename turgaus gale vyndarių kooperatyvo furgonas buvo apsuptas vyrų, kurie susimąstę gurkšnojo naująjį rosé (rožinį vyną). Šalia moteris pardavinėjo laisvai augintų vištų kiaušinius ir gyvus triušius, greta jos prekystalio stovėjo stalai, aukštai prikrauti daržovių, mažų kvepiančių baziliko ryšelių, dar buvo ir levandų medaus statinaičių, ir didelių žalių butelių pirmojo spaudimo alyvuogių aliejaus, ir padėklų su šiltnamių persikais, ir juodojo tapenade (padažo iš juodųjų trumų, alyvuogių ir šviežių grybų) puodelių, gėlių bei žolelių, kumpių ir sūrių — ankstyvo ryto saulėje viskas atrodė labai skaniai.

Nusipirkome raudonųjų pipirų kepti ir didelių rudų kiaušinių, bazilikų ir persikų, ožkų sūrio, salotų ir raudonųjų svogūnų. Kai į pintinę jau niekas nebetilpo, nuėjome per kelią nusipirkti pusės jardo duonos — gros pain (didelio kepalo), kuria taip skanu išdažyti bet kokį lėkštėje likusį alyvuogių aliejų ar salotų padažą. Duonos parduotuvė buvo pilna žmonių ir triukšmo, kvepėjo šilta tešla ir migdolais, kuriais buvo paskaninti rytiniai pyragai. Kol laukėme, prisiminėme mums sakius, jog prancūzai išleidžia tiek pat pinigų valgiui, kiek anglai mašinoms ir garso sistemoms — tuo buvo lengva patikėti.

Atrodė, kad kiekvienas perka armijai. Viena apskrita linksma moteriškė nusipirko šešis didelius kepalus — tris jardus duonos — šokoladinių bandelių sulig kepure, visą rato didumo obuolių pyragą iš plonų obuolių griežinėlių, sudėtų koncentriškais ratais ir blizgančių nuo abrikosų padažo. Iškart prisiminėme, kad nepusryčiavome.

Pietums pasitiekėme šaltų keptų pipirų, apipiltų alyvuogių aliejumi ir apibarstytų šviežiais bazilikais, mažyčių midijų, apvyniotų bekonu ir pakeptų ant iešmo, salotų ir sūrio. Saulė kaitino, o vynas migdė. Tuomet išgirdome skambinant.

Tokia jau gyvenimo taisyklė, kad kai telefonas suskamba sekmadienį tarp vidurdienio ir trečios valandos, tai skambina anglas; prancūzui negali nė prisisapnuoti idėja sukliudyti maloniausią savaitės laiką. Leidau telefonui skambėti. Tonis grįžo iš paieškų, ir sprendžiant iš to, kad telefonas buvo pakeltas, jis buvo nepaprastai arti.

— Tik pagalvok, mes prisikasėme prie esmės. — Galėjau girdėti, kaip jis užsitraukia cigaretę ir mintyse pasakiau sau, jog reikia nusipirkti atsakiklį, kad jis susitvarkytų su tais, kurie ateityje gali užsimanyti kastis prie esmės sekmadieniais.

— Manau, kad suradau vietą. — Jis nesustojo išgirsti, kokį efektą padarė šis pranešimas, taigi neišgirdo, kaip man nusmuko širdis. — Gana toli nuo jūsų, tiesą sakant, arčiau pajūrio. — Pasakiau jam, kad esu sužavėtas; kuo arčiau pajūrio jis bus, tuo geriau. — Ten reikia padaryti daugybę darbų, todėl nemokėsiu tiek, kiek jie prašo. Dar manau atsivežti savo statybininkus, kad viską atliktų. Jie viską puikiai padarys per šešias savaites, nuo lubų iki grindų. Airiai, bet velniškai geri. Sutvarkys tą vietą per mėnesį.

Pabandžiau jį suturėti, nes brigadai airių statybininkų, kuriems atsivers statybų Provanse malonumai: saulė, pigus vynas, begalinės galimybės delsti ir savininkas, esantis pernelyg toli, kad kasdien įkyrėtų, susiklostys visos galimybės puikiam, linksmam nuotykiui. Galėjau įsivaizduoti, kaip ponas Merfis ir jo komanda nutęs darbus iki spalio, galbūt pasiims šeimas iš Donegalo atostogoms rugpjūtį ir apskritai puikiai praleis laiką. Pasakiau Toniui, kad bus geriau, jeigu jis pasamdys vietinius darbininkus ir architektą, kuris juos varinės.

— Man nereikia architekto, — atsakė jis. — Aš tiksliai žinau, ko noriu. — Tai jau tikrai. — Kodėl turėčiau mokėti jam krūvą pinigų už kelis piešinėlius? — Šitam niekas negalėtų padėti. Jis viską žino geriau. Paklausiau, kada jis grįžta į Angliją. — Šį vakarą, — atsakė ir parodė man pilnutėlius savo „Filofax“ užrašinės puslapius: susitikimas su klientu pirmadienį, trys dienos Niujorke, pardavimų konferencija Milton Keine. Jis išpyškino visa tai su apsimestiniu nepakeičiamo darbuotojo nuovargiu, nors pats džiaugėsi kiekviena tokio gyvenimo minute. — Bet kuriuo atveju, — pasakė, — susiskambinsime. Aš neįforminsiu namo pirkimo dar savaitę ar dvi, bet pranešiu, kai tik pasirašysiu.

Su žmona sėdėjome prie baseino ir stebėjomės, jau ne pirmą kartą, kodėl mums abiem taip sunku nusikratyti nejautriais ir nemandagiais žmonėmis. Tokių, reikalaujančių maisto, gėrimų, miegamųjų, pasiplaukiojimų ir nuvežimo į oro uostą, dar atvyks ir vasarą. Nemanėme esą nesocialūs ar atsiskyrėliai, bet mūsų trumpos patirties su veržliu ir dinamišku Toniu pakako, kad prisimintume, jog per ateinančius kelis mėnesius mums prireiks tvirtumo ir išradingumo. Ir atsakiklio.

Artėjančią vasarą akivaizdžiai jautė ir Maso, nes kai po kelių dienų susitikau jį miške, jis buvo užsiėmęs tolesniu savo prieš stovyklautojus nukreiptos gynybos tobulinimu. Po jau prikaltais ženklais PRIVÉ! (privatu) jis tvirtino po antrą atbaidantį, trumpą, bet niūrių užrašą: Attention! Vipères (atsargiai — gyvatės)! Tai buvo puiki baidymo priemonė — kupina grėsmės, bet nereikalaujanti regimojo patvirtinimo, kuris yra didelis kitų panašių priemonių, tokių kaip sarginiai šunys, tvoros su paleista elektros srove ar sargai su automatiniais ginklais trūkumas. Net ryžtingiausiai nusiteikęs stovyklautojas du kartus pagalvos prieš įlįsdamas į miegmaišį, kurio viduje gali būti susirangiusi kokia vietinė „gyventoja“. Paklausiau Maso, ar Luberone iš tikrųjų yra gyvačių, jis papurtė galvą — dar vienas svetimšalių nemokšiškumo ženklas.

— Eh oui (na taip), — pasakė jis, — yra tokių nedidelių, — rankomis jis parodė apie dvylikos colių atstumą, — bet jei jums įkąs, reikia suspėti pas gydytoją per keturiasdešimt penkias minutes, kitaip.... — Maso nutaisė bjaurų veidą: galva pasvirusi į vieną pusę, liežuvis kadaravo iš burnos kitoje pusėje. — Sakoma, kad kai gyvatė įkanda vyrui, jis numiršta. Bet jei gyvatė įgelia moteriai, — jis palinko į priekį ir kilstelėjo antakius, — miršta gyvatė. — Maso linksmai suprunkštė ir pasiūlė man vieną iš savo storų geltonų cigarečių. — Nė nemanykite eiti pasivaikščioti be gerų batų.

Luberono gyvatės, pasak „profesoriaus“ Maso, paprastai vengia žmogaus ir puola tik tada, kai yra išprovokuojamos. Jei tai nutinka, Maso pataria bėgti zigzagais ir geriausiai aukštyn į kalvą, nes įsiutinta gyvatė gali labai greitai šliaužti, — trumpais greitais trūktelėjimais nuo žemės, — taip greitai kaip bėgantis vyras. Aš nervingai apsidairiau, o Maso nusijuokė.

— Žinoma, visada galite išbandyti seną valstiečių triuką: sučiupti gyvatę už galvos ir spausti, kol jos nasrai plačiai prasivers. O tada stipriai durti į nasrus ir plok (blumt)! — ji nebegyva. — Jis pademonstravo tą dūrį trenkdamas vienam iš šunų per galvą. — Bet geriausia, — pasakė Maso, — yra pasiimti kartu moterį. Jos negali bėgioti taip greitai kaip vyrai ir gyvatė pasivys jas pirma. — Jis nuėjo namo pusryčiauti palikdamas mane apdairiai eiti per mišką ir pasitreniruoti durti.

Atėjo Velykų savaitgalis ir vienu metu pražydo apie trisdešimt mūsų vyšnių. Nuo kelio atrodė, kad namas plaukia šviesiai rožinėje jūroje, vairuotojai sustodavo pasidaryti nuotraukų ar nedrąsiai pasivaikščioti po privažiavimo keliuką, kol lojantys šunys priversdavo juos pasukti atgal. Viena grupė, labiau patrakusi nei kitos, su mašina šveicariškais numeriais privažiavo prie pat namų ir pasistatė mašiną ant pievelės. Nuėjau paklausti, ko jie nori.

— Mes norėtume surengti čia pikniką, — pasakė man vairuotojas.

— Atsiprašau, bet tai privatus namas.

— Ne, ne, — atsakė jis, mojuodamas man panosėje žemėlapiu. — Čia Luberonas.

— Ne, — atsakiau, — Luberonas yra tenai, — ir parodžiau į kalnus.

— Bet aš negaliu nuvažiuoti tenai savo mašina.

Galiausiai jis išvažiavo, pūškuodamas iš pasipiktinimo ir palikdamas gilius ratų pėdsakus žolėje, kurią mes bandėme paversti veja. Turizmo sezonas prasidėjo.

Velykų sekmadienį maža kaimelio mašinų stovėjimo aikštelė buvo pilna ir nė vienos mašinos nebuvo su vietiniais numeriais. Lankytojai tyrinėjo siauras gatveles, smalsiai žiūrėdami į žmonių namus ir pozuodami nuotraukoms priešais bažnyčią. Jaunas vyras, kuris praleisdavo dienas sėdėdamas ant laiptelių prie durų šalia épicerie (bakalėjos), kiekvieno einančio pro šalį prašė dešimties frankų telefonui, o gautas pajamas išleisdavo kavinėje.

„Progreso“ kavinė nuosekliai ir sėkmingai siekė nebūti tapybiška. Tai buvo tikras vidaus patalpų dizainerio košmaras, su klibančiais ir nederančiais stalais bei kėdėmis, niūriai išdažytas, su tualetu, kuris dažnai burbuliuoja ir gurguliuoja šalia nušiurusio ledų kioskelio. Savininkas čia šiurkštus, o jo šunys — neapsakomai susišiaušę. Tačiau nuo įstiklintos terasos, esančios šalia tualeto, atsiveria platus, gražus vaizdas ir tai gera vieta išgerti alaus bei stebėti šviesos žaismą kalvose ir kaimuose, kurie driekiasi į tolį Žemųjų Alpių link. Ranka rašytas skelbimas įspėja nemėtyti nuorūkų pro langą, atsižvelgiant į žemiau esančio atviro restorano klientų skundus, ir jeigu jūs laikysitės šios taisyklės — būsite paliktas ramybėje. Nuolatiniai lankytojai sėdi prie baro, terrasse (terasa) yra skirta turistams ir Velykų sekmadienį ji buvo pilna.

Čia sėdėjo olandai, drūtai atrodantys su savo kelioniniais batais ir kuprinėmis; vokiečiai, apsikarstę „Leicas“ fotoaparatais ir sunkiais juvelyriniais dirbiniais; paryžiečiai — niekinantys ir sukti, kruopščiai apžiūrintys savo stiklines, ar neras kokių mikrobų; anglai, apsiavę sandalais ir vilkintys prasegtais dryžuotais dalykiniais marškiniais, kalkuliatoriumi skaičiuojantys savo atostogų finansus, tuomet kai žmonos rašo atvirukus kaimynams į Surėjų. Šeimininko šunys uostinėjo po stalais ieškodami cukraus gabaliukų ir priversdami higieniškuosius paryžiečius atsitraukti. Ivas Montanas dainavo per radiją pralaimėdamas kovą su sanitarinio pobūdžio garsais, tušti aperityvo stikliukai buvo trankiai statomi ant baro, kai vietiniai pradėjo kilti namo pietauti.

Šalia kavinės trys mašinos suvažiavo į vieną vietą ir burzgė viena kitai. Jei viena iš jų pavažiuotų atgal dešimt jardų, jos visos galėtų prasilenkti, bet prancūzų vairuotojai mano, kad tai moralinis išsigimimas — duoti kelią, taip pat jie jaučia galį pastatyti mašiną ten, kur ji sukels daugiausiai nepatogumų, ar ima lenkti staigiame posūkyje. Prancūzai sako, kad italai pavojingai vairuoja, bet tikrai išprotėjusiam prancūzui, lekiančiam N100 autostrada, vėluojančiam ir alkanam, važiuojančiam priešais eismą, aš duodu kelią.

Važiavau namo iš kaimo ir visai prieš man privažiuojant įvyko pirmoji sezono avarija. Senas baltas „Peugeot“ įvažiavo užpakaliu į medinį telegrafo stulpą taip, kad nuo smūgio stulpas nulūžo per pusę. Nesimatė jokios kitos mašinos, o kelias buvo sausas ir nepaprastai tiesus. Buvo sunku suprasti, kaip mašinos užpakalis ir stulpas susidūrė su tokia jėga. Jaunas vyras stovėjo vidury kelio kasydamasis galvą. Man sustojus, jis išsišiepė.

Paklausiau jo, ar nesužeistas.

— Man viskas gerai, — atsakė, — bet manau, kad mašina yra foutu (sugadinta). — Pasižiūrėjau į telegrafo stulpą, kuris buvo užgriuvęs ant mašinos, bet nenuvirtęs, nes jį laikė kadaruojantys laidai. Jis taip pat buvo foutu (sugadintas).

— Turime paskubėti, — pasakė jaunuolis. — Niekas neturi sužinoti. — Jis pridėjo pirštą prie lūpų. — Ar galite pavėžėti mane iki namų? Tik trupučiuką toliau. Man reikia traktoriaus. — Jis įlipo į mano mašiną ir avarijos priežastis tapo akivaizdi — jis smirdėjo taip, lyg būtų buvęs išmirkytas „Ricard“ vyne. Jaunikaitis paaiškino, kad mašiną reikia greitai ir slaptai nuvilkti. Jei pašto tarnyba pamatys, kad jis nuvertė vieną iš jų stulpų — privers jį už tai sumokėti. — Niekas neturi sužinoti, — kartojo jis ir tai pabrėždamas kartą ar du sužagsėjo.

Išlaipinau jį ir nuvažiavau namo. Po valandos nuėjau pasižiūrėti, ar mašina jau slaptai nuvilkta, bet ji vis dar stovėjo. Šalia buvo grupelė garsiai besipiktinančių ūkininkų. Stovėjo dar dvi mašinos ir užblokavęs kelią traktorius. Kol aš stebėjau, atvažiavo dar viena mašina ir vairuotojas ėmė signalizuoti norėdamas priversti traktorių pajudėti. Traktoriaus vairuotojas parodė į nuolaužas ir trūktelėjo pečiais. Vėl pasigirdo signalas, šį kartą ilgiau, net nuaidėjo per kalnus ir turėjo girdėtis Menerbe, už dviejų kilometrų.

Sambrūzdis tęsėsi dar pusę valandos, kol „Peugeot“ pagaliau buvo ištrauktas iš šalikelės. Slaptoji mašinų kolona dingo pasukusi vietinio garažo kryptimi ir palikdama telegrafo stulpą grėsmingai girgždėti vėjyje. Jo pakeisti pašto tarnybos darbuotojai atvažiavo kitą savaitę ir užsipuolė vietinius gyventojus. Vieno kaimiečio ėmė klausinėti, kas atsitiko. Tas nekaltai trūktelėjo pečiais.

— Kas ten žino? — pasakė jis. — Gal medgręžis?

Mūsų draugas iš Paryžiaus nustebęs tyrinėjo savo tuščią taurę, lyg gėrimas būtų išgaravęs, kol jis nematė. Aš įpyliau dar vyno ir jis atsilošė kėdėje atsukdamas veidą į saulę.

— Paryžiuje šildymas dar įjungtas, — pasakė jis ir gurkštelėjo vėsaus, saldaus vyno iš Bom de Venizo. — Lyja ištisomis savaitėmis. Suprantu, kodėl jums čia patinka. Kaip manai, man tai turbūt netiktų?

Atrodė, kad jis čia puikiausiai pritaptų besišildydamas po gerų pietų, bet aš su juo nesiginčijau.

— Tu to nepakęstum, — pasakiau. — Greičiausiai gautum odos vėžį nuo saulės ir kepenų cirozę nuo didelio pigaus vyno kiekio, net jei ir jaustumeisi pakankamai gerai, tau trūktų teatro. Beje, ką gi tu veiktum dienų dienas?

Jis mieguistai pašnairavo į mane ir užsidėjo saulės akinius.

— Tikrai.

Atėjo laikas įprastai litanijai:

Ar jūs nepasiilgstate savo draugų?

Ne. Jie atvažiuoja mūsų aplankyti.

Ar jums netrūksta anglų televizijos?

Ne.

Bet Anglijoje turėjo būti kažkas, ko jums čia trūksta?

Marmelado.

Tuomet ateina eilė tikram klausimui, pateikiamam pusiau juokais, pusiau rimtai: ką jūs veikiate visą dieną? Mūsų draugas iš Paryžiaus suformulavo jį kitaip:

— Ar jums nenuobodu?

Nenuobodu. Niekada neturime laiko. Prancūzijos kaimo gyvenimo kasdienybė mums yra smagi ir įdomi. Džiaugiamės palaipsniui keisdami namą taip, kad jis derėtų prie mūsų gyvenimo. Dar yra sodas, kurį reikia sutvarkyti ir prižiūrėti, įrengti boules (rutulių) kiemelį, išmokti prancūzų kalbą, atrasti nematytus kaimelius, vynuogynus ir turgus — dienos pralėkdavo pakankamai greitai be jokių papildomų pramogų, kurių visada buvo pakankamai. Prieš savaitę iki jam atvažiuojant buvo ypač daug nutikimų.

Viskas prasidėjo pirmadienį nuo Marselio Paketėlio, mūsų laiškanešio, vizito. Jis buvo sutrikęs, ne iš karto paspaudė man ranką ir pareikalavo paaiškinti, kur aš paslėpiau pašto dėžutę. Jam reikia visus apvažiuoti, jau beveik vidurdienis, ir kaipgi aš galiu tikėtis, kad jis pristatys laiškus laiku, jeigu jam tenka žaisti cache-cache (slėpynes) su pašto dėžute? Bet mes jos neslėpėme. Kiek man buvo žinoma, ji buvo privažiavimo keliuko pradžioje, gražiai pritvirtinta prie plieninio strypo.

— Non (ne), — atsakė laiškanešys, — ji perkelta. — Nebuvo kas veikti, teko abiem kartu nueiti keliuku ir bergždžiai praleisti penkias minutes ieškant krūmuose, ar tik ji nebus kur nuvirtusi. Tačiau išskyrus mažą duobutę žemėje, pasilikusią nuo strypo, nebuvo jokio ženklo, kad čia kažkada stovėjo pašto dėžutė.

— Voilà (štai)! — pasakė laiškanešys, — yra taip, kaip aš jums ir sakiau. — Man buvo sunku patikėti, kad kažkas galėtų pavogti pašto dėžutę, bet jis žinojo geriau. — Tai beveik normalu, — pasakė, — žmonės čia mal fini (blogai baigia). — Paklausiau jo, ką tai reiškia. — Išprotėję.

Mes kartu vėl nuėjome į namus, kad atstatytume jo gerą nuotaiką gėrimu ir pasikalbėtume apie naujos pašto dėžutės pastatymą, kurią jis man mielai parduos. Sutarėme, kad ji turi būti įtaisyta į seną tvorą nustatytame 70 centimetrų aukštyje taip, kad jis galėtų įmesti laiškus neišlipdamas iš mašinos. Aišku, kad tvorą reikėjo išstudijuoti ir išmatuoti, o tada atėjo ir pietų metas. Pašto darbas bus tęsiamas po antros valandos.

Po poros dienų aš buvau pakviestas iš namų mašinos signalu ir radau šunis, sukančius ratus apie naują baltą „Mersedes“. Vairuotojas nebuvo pasirengęs palikti savo saugios mašinos, bet surizikavo pusiau nuleisti langą. Pasižiūrėjau į vidų ir pamačiau mažą rudą porelę, nervingai įsistebeilijusią į mane. Jie pasiskundė man šunų žiaurumu ir paprašė leidimo išlipti. Abu jie buvo apsirengę miestietiškai, vyras griežto stiliaus kostiumu, o jo žmona su skrybėle, apsiaustu ir lakuotos odos batais.

Kokia laimė, kad aš namuose, pasakė jie, ir koks gražus namas. Ar aš ilgai čia gyvenu? Ne? Tuomet man neabejotinai reikia kelių tikrų rytietiškų kilimų. Tai iš tikrųjų laiminga diena man, nes jie grįžta iš svarbios kilimų parodos Avinjone ir keli kilimai visai atsitiktinai nebuvo parduoti. Prieš pasiimdami juos į Paryžių — kur skonį turintys žmonės kausis, norėdami juos nusipirkti — jie nutarė užsukti į kaimą ir likimas atvedė juos pas mane. Norėdami atšvęsti šią laimingą progą, jie yra pasirengę leisti man išsirinkti iš savo rafinuočiausių brangenybių, kaip jie pasakė, labai įdomia kaina.

Kol dabitiškai apsirengęs mažas vyrukas pasakojo man šias geras žinias, jo žmona krovė kilimus iš mašinos ir meniškai juos išdėliojo prie keliuko garsiai komentuodama kiekvieno iš jų gražumą: „Ak, koks grožis! Tik pažiūrėkite, kaip spalvos atrodo saulėje! Va šitas — ak, man bus liūdna su juo išsiskirti!“ Lakuoti jos batai tviskėjo, kai ji atskubėjo ir prisijungė prie mūsų. Moterytė ir jos vyras klausiamai sužiuro į mane.

Provanse kilimų pardavėjų reputacija nėra gera, ir pasakyti apie žmogų, kad jis yra marchand de tapis (kilimų pardavėjas), reiškia turėti galvoje, kad geriausiu atveju jis yra gudrus, o blogiausiu, kad tai žmogus, galintis pavogti jūsų močiutės korsetą. Man pasakojo, kad keliaujantys kilimų pardavėjai dažnai būna žvalgais, šnipinėjančiais kraštą savo vagių gaujoms. Be to, visada galėjo būti taip, kad kilimai yra padirbti ar pavogti.

Bet kilimai neatrodė padirbti ir čia buvo vienas mažas kilimėlis, kuris man atrodė labai gražus. Padariau klaidą taip pasakydamas ir ponia pasižiūrėjo į savo vyrą gerai išmokta nustebusia veido išraiška.

— Nuostabu! — pasakė ji. — Kokią akį turi ponas. Juk tai, be abejonės, mūsų geriausias kilimas! Bet kodėl gi neįsigijus ir kurį nors didesnį? — Deja, pasakiau, aš be grašio, bet į tai, kaip į menką ir laikiną trūkumą, nebuvo atkreipta dėmesio. Visada galėsiu sumokėti vėliau, su didele nuolaida, jei mokėsiu grynais. Vėl pasižiūrėjau į kilimą. Vienas iš šunų gulėjo ant jo maloniai šnarpšdamas. Ponia uždainavo iš susižavėjimo.

— Matote, pone? Toutou (ciuciukas) parinko jį jums. — Aš pasidaviau. Po trijų mano nemokšiško derėjimosi minučių pradinė kaina nukrito per pusę ir aš nuėjau pasiimti čekių knygelės. Kai išrašinėjau čekį, jie atidžiai stebėjo ir pasakė man gavėjo grafą palikti tuščią. Pažadėję atvažiuoti ateinančiais metais, jie atsargiai apvažiavo mūsų naująjį kilimą ir miegantį šunį, ponia šypsojosi ir didingai mojavo nuo savo kilimų lizdo. Jų vizitas užtruko visą rytą.

Dėl paskutinio įvykio savaitė pasibaigė prasta gaida. Atvažiavo traktorius su žvyru ir aš stebėjau jo atbulinę eigą link vietos, kur vairuotojas turėjo išversti krovinį, kai užpakaliniai ratai staiga smigo į žemę. Pasigirdo trakštelėjimas ir sunkvežimis pasviro atgal. Aitrus ir gerai žinomas kvapas pasklido ore. Vairuotojas išlipo pasižiūrėti nuostolių ir pasakė, labai aiškiai, vienintelį šiai situacijai tinkantį žodį.

— Merde (mėšlas)! — mašina įlūžo į kanalizacijos rezervuarą.

— Taigi matai, — pasakiau savo draugui iš Paryžiaus, — čia niekada nebūna nuobodu.

Jis nieko neatsakė, aš pasilenkiau ir nuėmiau jo saulės akinius. Saulei pašvietus į akis draugas pabudo.

— Ką?

GEGUŽĖ

Gegužės pirmoji prasidėjo maloniai, gražiu saulėtekiu. Dėl to, kad tai buvo nacionalinės išeiginės, pamanėme, jog turėtume jas atšvęsti tikrai prancūziškai atiduodami duoklę vasaros sportui, ir išsitraukėme dviračius.

Tvirtesni ir rimtesni dviratininkai treniravosi ištisas savaites, apsisaugoję nuo pavasarinių vėjų storais juodais sportiniais kostiumais ir kaukėmis, bet dabar oras jau buvo pakankamai šiltas tokiems gležniems mėgėjams kaip mes, apsimovusiems šortus ir megztinius. Mes nusipirkome lengvus ir gerai valdomus dviračius iš pono vardu Eduaras Kenti Kavajono mieste — troškome prisijungti prie spalvingų vietinių dviračių klubų narių grupių, kai jie gracingai ir be jokių matomų pastangų lakstydavo aukštyn žemyn kaimo keliukais. Manėme, kad mūsų kojos po sunkių pasivaikščiojimų žiemą turėtų būti pakankamai sutvirtėjusios lengvai dešimties mylių kelionei iki Bonjė ir toliau iki Lakosto. Tik valanda lengvo prasimankštinimo, nieko, kas pareikalautų įtempti jėgas.

Iš pradžių buvo lengva, nors siauri, kieti balneliai iš karto padarė įspūdį ir mes supratome, kodėl kai kurie dviratininkai už savo šortų užsikišdavo svarą romštekso siekdami apsaugoti savo pasturgalius nuo kelionės nelygumų. Bet per pirmąsias kelias mylias neteko daryti nieko kito, tik riedėti keliu ir džiaugtis apylinkėmis. Vyšnios sirpo, žiemiški vynuogienojų griaučiai pradingo po šviesiai žalių lapų apklotu, kalnai atrodė sodrūs ir minkšti. Padangos nuolat maloniai burzgė ir vis pasitaikydavo užuosti rozmarinų, levandų ar čiobrelių dvelksmą. Važiavimas žvalino labiau nei pasivaikščiojimas, buvo ramesnis ir sveikesnis nei vairavimas, dviratis reikalavo nedaug pastangų ir tai buvo nuostabu. Kodėl mes anksčiau to nedarėme? Kodėl nevažinėjame kiekvieną dieną?

Euforija truko, kol nepradėjome kilti į Bonjė. Mano dviratis staiga pasunkėjo. Ėmiau jausti, kaip kenčia mano šlaunų raumenys, kai kilimas tapo statesnis ir mano nepratusią sėdynę ėmė skaudėti. Pamiršau gamtos grožybes ir ėmiau svajoti apie mėsgalį šortuose. Pasiekę kaimą jau sunkiai kvėpavome.

Moteris, kuriai priklausė „Clerici“ kavinė, stovėjo tarpduryje įrėmusi rankas į savo plačius klubus. Ji pasižiūrėjo į dvi raudonskruostes, orą gaudančias figūras, užgulusias ant vairų.

— Mon Dieu! (Dieve!) „Tour De France“ šiais metais anksti. — Ji atnešė alaus ir mes susėdome į patogias kėdes, pritaikytas žmogaus užpakaliui. Lakostas atrodė labai toli.

Kalva, kuri plytėjo iki markizo de Sado pilies, buvo ilga, stati ir varė į neviltį. Mes buvome pusiaukelėje ir visai nusivarę, kai išgirdome dérailleur grandinės dūzgimą ir mus pralenkė kitas dviratininkas — liesas, bet raumeningas, rudai įdegęs vyras, įpusėjęs septintą dešimtį.

— Bon jour (laba diena), — pasakė jis linksmai, — bon vélo (gerai pasivažinėti), — nuvažiavo kalva ir dingo iš akių. Žemai nuleidę galvas, degančiomis šlaunimis ir trokšdami alaus vargome toliau.

Seneliokas sugrįžo, nuvažiavo nuo kalvos, apsisuko ir ėmė važiuoti šalia mūsų.

— Courage (drąsiau), — pasakė. Jis kvėpavo visai lengvai. — C’est pas loin (netoli). Allez (pirmyn)! — Jis nuvažiavo su mumis į Lakostą, jo senos liesos kojos, glotniai nuskustos griuvimo ar nusibrozdinimo atvejui, mynė tolygiai lyg stūmokliai.

Mes nuvirtome kitos kavinės terasoje, nuo kurios vėrėsi vaizdas į slėnį. Bent jau didžioji kelio namo dalis bus į pakalnę ir mes nuvijome šalin mintį išsikviesti greitąją pagalbą. Seneliokas užsisakė pipirmėčių frappé (gėrimo) ir papasakojo mums, kad jau nuvažiavęs trisdešimt kilometrų, o iki pietų nuvažiuos dar dvidešimt. Pasidžiaugėme, kad jis toks žvalus.

— Jau nebe taip, kaip anksčiau. Man teko nustoti važinėti į Mon Vantų keliones, kai suėjo šešiasdešimt. Dabar atlieku tik šiuos trumpus promenades (pasivažinėjimus). — Dingo net ir tas lengvas pasitenkinimas, kurį pajutome užsikabaroję ant kalvos.

Kelionė atgal buvo lengvesnė, bet mums vis tiek buvo karšta ir skaudėjo, kai pasiekėme namus. Nulipome ir nesilankstančiomis kojomis nuėjome baseino link, pakeliui nusivilkdami drabužius, ir panirome į jį. Atrodė, kad būtume atsidūrę rojuje. Paskui gulėdami saulėkaitoje su taure vyno nutarėme, kad važinėjimasis dviračiu bus nuolatinė mūsų vasariško gyvenimo dalis. Tačiau turės praeiti šiek tiek laiko, kol be skausmingo krūptelėjimo galėsime pažvelgti į dviračio balnelį.

Kiekvieną dieną laukai aplink namą buvo pilni žmonių, kurie lėtai ir sistemingai judėjo ravėdami vynuogynus, tvarkydami vyšnių medžius ar kauptukais purendami smėlėtą dirvą. Niekas neskubėjo. Darbas sustodavo vidurdienį pietums, kurie buvo valgomi medžių šešėlyje, ir vienintelis garsas, pasigirsdavęs per tas dvi valandas, buvo tolimų pokalbių nuotrupos, kurį tykus oras atnešdavo šimtus jardų.

Fostenas didžiąją laiko dalį praleisdavo mūsų žemėse. Kelios minutės po septynių jis atvažiuodavo savo traktoriumi kartu su šunimi ir paprastai sugebėdavo suplanuoti darbus taip, kad jie pasibaigdavo netoli mūsų namų — pakankamai arti, kad būtų galima girdėti butelių ir taurių skambėjimą. Užsukti vienam nuplaunančiam dulkes ir leidžiančiam pabendrauti stikliukui buvo jo norma, bet jei vizitas užsitęsdavo iki dviejų — tai jau buvo susiję su verslu — kokiu nors nauju žemės ūkio kooperacijos žingsniu, kurį jis sumąstydavo per vynuogyne praleistas valandas. Fostenas niekada neišdėstydavo reikalo tiesiai, bet iš lėto ir atsargiai slinkdavo link jo.

— Ar jūs mėgstate triušius?

Pažinojau jį pakankamai gerai, kad suprasčiau, jog jis nekalba apie triušių, kaip naminių augintinių, puikumą, ir jis patvirtino tai plekšnodamas sau per pilvą bei pagarbiai murmėdamas apie civets (troškinius) ir pâtés (paštetą). Bet triušių auginimo problema, pasakė jis, yra jų apetitas. Triušiai ėda, lyg būtų be dugno, kilogramų kilogramus. Aš linktelėjau, bet niekaip nesupratau, kur siejasi mūsų interesai ir tie alkani triušiai.

Fostenas atsistojo ir pasišaukė mane prie durų į kiemą. Jis parodė į du mažus laukelius ant terasos.

— Tai liucerna, — pasakė jis. — Triušiai ją mėgsta. Nuo dabar iki rudens tuos laukus galima nušienauti tris kartus. — Mano žinios apie vietinius augalus buvo toli gražu nepakankamos ir aš maniau, kad tuose laukuose auga kažkokios vešlios Provanso piktžolės, kurias planavau sunaikinti. Tikra laimė, kad to nepadariau; Fosteno triušiai niekada man to neatleistų. Tai buvo netikėtas nemokšiško sodininkavimo triumfas. Tam atvejui, jei aš būčiau pamiršęs, apie ką kalbama, Fostenas mostelėjo taurele laukelių link ir pakartojo: — Triušiai mėgsta liucerną, — tarė jis ir ėmė čepsėti. Pasakiau jam, kad gali šienauti tiek, kiek pajėgs suėsti jo triušiai, ir jis nustojo čepsėti.

— Bon (gerai). Jei esate įsitikinęs, kad jums jos nereikia. — Misija buvo atlikta, ir Fostenas nužingsniavo savo traktoriaus link.

Fostenas lėtai atlieka daugybę dalykų, bet padėkoja visada greitai. Jis sugrįžo kitą vakarą su milžinišku šparagų ryšuliu, gražiai surištu raudonu, baltu ir mėlynu kaspinu.

Jo žmona Henrietė ėjo paskui ir nešėsi kauptuką, kamuolį virvutės ir kibirėlį, pilną levandos sodinukų. Juos jau seniai reikėjo sodinti, pasakė ji, bet jos pusseserė tik dabar atvežė sodinukus iš Žemųjų Alpių. Juos tuoj pat reikia pasodinti.

Mums atrodė, kad darbais buvo pasidalyta visiškai neteisingai. Fosteno pareiga buvo laikyti virvutę tiesiai ir gurkšnoti aperityvą, o Henrietė mosavo kauptuku padarydama duobutes koto atstumu vieną nuo kitos. Pasiūlymas padėti buvo atmestas.

— Ji prie to pripratusi, — išdidžiai pasakė Fostenas, kai jau temstant Henrietė mosavo, matavo ir sodino. Ji nusijuokė. — Aštuonios valandos tokio darbo, ir miegi lyg kūdikis. — Per pusvalandį darbas buvo padarytas. Lysvė su penkiasdešimčia daigelių, kurie per šešis mėnesius paaugs tik truputį, o per dvejus metus užaugs iki kelių, buvo sutvarkyta nepaprastai simetriškai, pažymint sandėrį dėl triušių liucernos.

Kad ir koks būtų buvęs numatytas vakarienės meniu, mes jį pamiršome ir paruošėme šparagus. Jų buvo gerokai per daug, nei reikia vienai vakarienei, daugiau, nei aš galėjau apimti abiem plaštakomis. Ant patriotinio trispalvio kaspino buvo užrašytas Fosteno vardas ir adresas. Jis pasakė mums, kad Prancūzijoje įstatymas liepia gamintojams taip žymėti savo prekes. Tikėjomės, kad vieną dieną, kai mūsų šparagai užaugs, ir mes turėsime savo kaspiną.

Blyškūs ūgliai buvo tokio storumo kaip nykščiai, savitos spalvos ir margais galiukais. Suvalgėme juos šiltus su lydytu sviestu. Be to, dar valgėme duonos, kuri buvo iškepta šią popietę senojoje boulangerie (kepykloje) Lumjere. Gėrėme lengvą raudoną vyną iš mūsų slėnio vynuogynų. Kiekvienu kąsniu rėmėme vietinius gamintojus.

Pro atviras duris girdėjome vietinės varlės kvaksėjimą ir ilgas, pratisas lakštingalos treles. Paskutinę vyno taurę išgėrėme lauke, mėnulio šviesoje grožėdamiesi naująja levandų lysve, kol šunys liucernų lauke bandė iškrapštyti pelę. Šią vasarą triušiai galės prisiėsti, ir Fostenas pažadėjo, kad žiemą visi jie bus skanūs. Pastebėjome, kad mes, kaip ir prancūzai, tampame apsėsti maisto; nuėjome į vidų pasidomėti nebaigtais reikalais su ožkos sūriu.

Bernaras, pisciniste (baseino prižiūrėtojas), atnešė mums dovaną ir labai entuziastingai ją surinko. Tai buvo plūduriuojantis baseino krėslas su skyreliu gėrimams. Jis buvo atskraidintas iš Majamio Floridoje, kuris, Bernaro nuomone, buvo pasaulinė baseino aksesuarų sostinė.

— Prancūzai tokių dalykų nesupranta, — menkinamai pasakė jis. — Čia yra kompanijų, kurios gamina pripučiamas pagalves, bet kaip gali ant jos atsigerti? — Jis prisuko paskutinę karkaso veržlę ir atsitraukė grožėdamasis kėde ir visu jos Majamio žavesiu. Tai buvo ryškus daiktas iš polistirolio, plastiko ir aliuminio. — Štai čia taurę galima įstatyti į ranktūrį. Galite ilsėtis labai komfortiškai. C’est une merveille (nuostabu). — Jis nuleido kėdę į vandenį, atsargiai, kad neapsitaškytų savo rožinių marškinių ir baltų kelnių. — Turėsite ją ištraukti kiekvieną vakarą, — pasakė jis. — Čigonai jau greitai bus čia, skins vyšnias. Jie vagia viską.

Tai priminė mums, kad jau kuris laikas rengėmės įsigyti namo draudimą, bet statybininkams darant skyles sienose negalėjau įsivaizduoti, kokia draudimo kompanija imtųsi tokios rizikos. Pasibaisėjęs Bernaras nusiėmė saulės akinius. Argi mes nežinome? Vokliūze yra aukščiausias nusikalstamumo lygis nei bet kur kitur Prancūzijoje, išskyrus Paryžių. Jis žiūrėjo į mane taip, lyg aš būčiau padaręs nežmonišką kvailystę.

— Jūs tuoj pat turite būti apsaugoti. Po pietų atsiųsiu žmogų. Likite en garde (sargyboje), kol jis ateis.

Maniau, jog tai kiek pernelyg dramatiška, bet Bernaras atrodė įsitikinęs, kad plėšikų gaujos jau tyko netoliese tik ir laukdamos, kada mes važiuosime į kaimelį pas mėsininką. Tada jos atlėks su baldų furgonais ir paliks vien tik plikas sienas. Praėjusią savaitę, pasakė Bernaras, jis rado prie paradinių durų pastatytą ir apdengtą savo mašiną su nusuktais visais keturiais ratais. Tie žmonės yra salauds (šunsnukiai).

Dar viena priežastis, šalia tingėjimo, kodėl mes apleidome draudimo klausimą, buvo ta, kad bjaurėjomės draudimo kompanijomis, jų suktais žodžiais, išsisukinėjimais, lengvinančiomis aplinkybėmis ir mažulytėmis, neįskaitomomis raidytėmis atspausdintomis išlygomis. Bet Bernaras buvo teisus. Juk kvaila pasitikėti laime. Susitaikėme su tuo, kad popietę teks praleisti su žmogumi, apsirengusiu pilku dalykiniu kostiumu, kuris pasiūlys mums pasikabinti spyną ant šaldytuvo.

Buvo ankstyvas pavakarys, kai keldama debesis dulkių privažiavo mašina. Vairuotojas aiškiai supainiojo namus.

Jis buvo Jaunas, Juodaplaukis ir gražiai atrodė apsivilkęs prašmatnų 1950 metų saksofonininko kostiumą: plačiapetį klostuotą švarką, žvilgantį blizgančiais siūlais, šviesiai žalius marškinius, laisvas kelnes, kurios siaurėjo aptempdamos Jo čiurnas, batus iš tamsiai mėlyno šilko su storais crêpe (kaučiuko) padais ir rėkiančias žydras kojines.

— Fruktus, Tjeris. Agent d’assurance (draudimo agentas). — Jis nuėjo į namą nedideliais lengvais žingsneliais. Aš beveik tikėjausi, kad jis pradės spragsėti pirštais ir pademonstruos kelis nepadorius judesius. Įveikiau savo nuostabą ir pasiūliau jam alaus, o jis atsisėdo ir leido man pasigrožėti savo ryškiomis kojinėmis.

— Une belle mesong (gražus namas). — Jis kalbėjo su stipriu Provanso akcentu, kuris keistai nederėjo prie jo drabužių, ir tai mane nuramino. Jis buvo dalykiškas ir rimtas, paklausė, ar mes gyvename name ištisus metus. Didelis plėšimų Vokliūze skaičius, pasakė jis, yra iš dalies dėl to, jog čia daug vasarnamių. Kai namai paliekami tušti dešimčiai mėnesių per metus, na... jo švarko pečiai pakilo, matyt, jis trūktelėjo pečiais. Istorijos, kurias jis yra girdėjęs užsiimdamas savo profesija, skatina stengtis gyventi lyg seife.

Bet su mumis yra kitaip. Mes esame nuolatiniai gyventojai. Be to, turime šunų. Tai gerai, jis atsižvelgs į tai, kai skaičiuos draudimo sumą. Ar jie labai pikti? Jei ne, galbūt juos galima išdresuoti. Jis pažįsta vieną vyrą, kuris iš pudelio gali padaryti mirtiną ginklą.

Draudėjas kažką užsirašė ant savo dailaus, mažo delno ir pabaigė alų. Nuėjome pasivaikščioti po namus. Jam patiko sunkios medinės langinės ir didelės senovinės durys, bet prie mažo fenestron (langelio), kurio plotas buvo mažiau nei pėda, jis sustojo ir švilptelėjo. Šiuolaikiniai profesionalūs vagys, pasakė jis, dažnai dirba taip, kaip tai darydavo Viktorijos laikų kaminkrėčiai, liepdami vaikams įlįsti į landas, kurios yra per siauros suaugusiam. Mes esame Prancūzijoje, o čia yra oficialiai nustatytas jaunų nusikaltėlių dydis; visi jie yra platesni nei 12 centimetrų ir dėl to tik siauresnė skylė yra netinkama vaikams. Kaip tai buvo apskaičiuota, ponas Fruktus nežinojo, bet langelis turėjo būti užgrotuotas, kad apsaugotų nuo anoreksiškų penkiamečių plėšikų.

Antrą kartą tą dieną klajojantys vyšnių skynėjai buvo paminėti kaip grėsmė namų saugumui. Ispanai ar italai, pasakė ponas Fruktus, dirba už varganą atlyginimą — trys frankai už kilogramą. Šiandien jie čia, o rytoj jau nebėr, tai didžiulė rizika. Negali žmogus būti pernelyg atsargus. Aš pažadėjau būti budrus, užbarikaduoti langą kiek galima greičiau ir įkalbėti šunis būti piktus. Įtikintas jis išvažiavo saulėlydžio link lydimas Briuso Springstino muzikos, griaudžiančios iš mašinos magnetofono.

Vyšnių skynėjai ėmė kelti mums baimingą susižavėjimą. Panorome pamatyti tuos ilgapirščius nenaudėlius gyvus; tikrų tikriausiai jie gali užpulti mus bet kurią dieną, nes vyšnias jau laikas skinti. Paragavome jų. Dabar pusryčiaudavome nedidelėje terasoje, užlietoje ankstyvos ryto saulės, už dvidešimties jardų nuo seno medžio, sulinkusio nuo vaisių. Kol mano žmona ruošė kavą, aš skyniau vyšnias. Jos buvo vėsios ir sultingos, beveik juodos, tai buvo mūsų pirmasis dienos patiekalas.

Kai ryte kažkur tarp namo ir kelio išgirdome grojant radiją, supratome, kad organizuotas skynimas jau prasidėjo. Šunys nubėgo ištirti — veržlūs ir triukšmingi dėl savo reikšmingumo; nusekiau paskui juos tikėdamasis rasti grupę tamsiaveidžių svetimšalių ir jų vagišių vaikų. Medžių lapai slėpė viršutinę jų kūnų dalį. Galėjau matyti tik visokias kojas, balansuojančias ant trikampių medinių kopėčių, tuomet platus rudo veido mėnuliukas su šiaudine kepure išlindo pro lapus.

— Sont bonnes, les cerises (geros vyšnios). — Jis ištiesė man pirštą, ant kurio kabojo pora vyšnių. Tai buvo Fostenas. Jis su Henriete ir įvairiausiais giminaičiais patys nutarė nuskinti uogas, nenorėdami mokėti darbo užmokesčio, kurio buvo prašoma už darbą lauke. — Kai kas užsiprašė penkių frankų už kilogramą. Jūs tik įsivaizduokite! — Aš pabandžiau įsiterpti: už dešimties valandų sunkaus darbo dieną kabant ant kopėčių ir nuolat kandant vaisinėms musėms, be to, nakvynė ant žemės ar sunkvežimyje — man tai neatrodė labai dosnus užmokestis. Bet Fostenas buvo nepalenkiamas. Tai plėšimas vidury baltos dienos, mais enfin (galų gale), bet ko gi gali tikėtis iš vyšnių rinkėjų? Jis planavo priskinti apie dvi tonas uogų ir pristatyti jas uogienės fabrikui Apte. Visą darbą atliks šeima.

Kelias dienas vaismedžių sodai buvo pilni visokios išvaizdos ir didumo skynėjų, vieną vakarą du iš jų aš pavėžėjau iki Bonjė. Tai buvo studentai iš Australijos, raudoni nuo saulės ir išsiterlioję vyšnių sultimis. Jie buvo išsekę, skundėsi darbo valandomis, nuoboduliu ir prancūzų valstiečių bjaurumu.

— Na, jūs bent jau pamatysite truputėlį Prancūzijos.

— Prancūzijos, — pasakė vienas iš jų. — Viskas, ką mačiau, tai tik raudoną vyšnios medžio vidų.

Studentams buvo lemta sugrįžti į Australiją be gerų prisiminimų apie viešnagę Provanse. Jiems nepatiko žmonės. Maistas buvo įtartinas. Nuo prancūziško alaus jie viduriavo. Netgi peizažas pagal Australijos standartus buvo menkas. Jie negalėjo patikėti, kad aš pats nusprendžiau čia gyventi. Pabandžiau jiems paaiškinti, bet mes kalbėjome apie du skirtingus kraštus. Išleidau studentus prie kavinės, kur jie praleis vakarą kamuojami namų ilgesio. Tai buvo vieninteliai vargingi australai, kuriuos teko pažinti, ir man buvo skaudu girdėti, kaip kraštas, kurį aš taip mėgau, buvo visapusiškai pasmerktas.

Bernaras pralinksmino mane. Atvažiavau į jo biurą Bonjė ir atvežiau vertimą laiško, kurį jis gavo iš kliento anglo. Bernaras juokėsi atidarydamas duris.

Jo draugas Kristianas, mūsų architektas, ką tik buvo paprašytas perdekoruoti Kavajono viešnamį. Ten reikėjo, naturellement (žinoma), įgyvendinti daugybę neįprastų pageidavimų. Veidrodžių išdėstymas buvo nepaprastai svarbus. Tam tikroms detalėms, kurių paprastai nebūna padoriuose miegamuosiuose, reikėjo rasti vietą. Bidė turi dirbti visą laiką ir funkcionuoti nepriekaištingai. Pagalvojau apie poną Menikučį ir jeune (jaunuolį), bandančius įtaisyti savo čiaupus ir kriaukles tuo metu, kai keliaujantis prekeivis iš Lilio vaikosi pusnuoges merginas po koridorius. Prisiminiau tinkuotoją Ramoną, vyrą su žiburiukais akyse, duodantį sau valią tarp filles de joie (džiaugsmo dukterų). Jis pasiliktų ten visam likusiam gyvenimui. Nuostabi perspektyva.

Nelaimei, pasakė Bernaras, nors Kristianas vertino tai kaip įdomų architektūrinį projektą, jis rengėsi atsisakyti. Įstaigai vadovaujanti ponia norėjo, kad darbas būtų padarytas kuo greičiau, ji nesiruošė uždaryti įstaigos, kol vyks remontas, o tai pareikalaus iš darbininkų neregėtų pastangų susikaupti. Be to, ji nesiruošė mokėti vyriausybinės pardavimų rinkliavos, teigdama, kad ji netaiko savo klientams pardavimo mokesčių, tai kodėl pati turėtų juos mokėti? Galiausiai ji pasisamdys porelę mūrininkų persimetėlių, kurie viską padarys greitai ir negrabiai, ir proga, kad Kavajono viešnamis bus nufotografuotas žurnalui „Architectural Digest“, bus prarastas. Liūdna diena būsimoms kartoms.

Mokėmės beveik nuolat gyventi su svečiais. Priešakinis būrys atvyko per Velykas, o kiti buvo užsisakę laiką iki spalio pabaigos. Pusiau pamiršti pakviestieji, bėgdami nuo žiemos, atvykdavo į namus trokšdami įsikurti, gerti ir degintis saulėje. Dirbanti skalbykloje mergina iš mūsų paklodžių skaičiaus nutarė, kad užsiėmėme viešbučių verslu, ir mums teko prisiminti labiau patyrusių gyventojų įspėjimus.

Kaip vėliau pasirodė, ankstyvieji atvykėliai, matyt, buvo specialiai mokęsi būti idealiais svečiais. Jie išsinuomavo mašiną, taigi nesitikėjo, kad vežiosime juos po apylinkes. Jie patys linksmindavosi visą dieną, o vakarais mes kartu vakarieniaudavome. Jie išvažiavo tuo laiku, kurį ir buvo pranešę. Jei visi bus tokie, pamanėme, vasara prabėgs labai maloniai.

Netrukus pastebėjome, jog didžiausia problema yra ta, kad mūsų svečiams buvo atostogos, o mums ne. Mes keldavomės septintą ryto. O svečiai drybsodavo iki dešimtos ar vienuoliktos valandos, kartais baigdami pusryčiauti kaip tik prieš pasiplaukiojimą ir pietus. Mes dirbdavome, o jie deginosi saulėje. Atsigaivinę po pogulio, gyventi jie pradėdavo vakare, kai juos apimdavo didžiulis noras bendrauti, o mes tuo metu iš nuovargio užmigdavome virš salotų dubens. Mano žmona yra nepaprastai svetinga, ji tiesiog negali gerai nepavaišinti svečių. Todėl ji valandų valandas praleisdavo virtuvėje, o paskui iki išnaktų mes plaudavome indus.

Sekmadieniai būdavo kitokie. Visi mūsų svečiai norėdavo nuvykti į sekmadieninius turgus, o jie prasideda anksti. Vieną kartą per savaitę mes su svečiais keldavomės tą pačią valandą. Apsnūdusiomis akimis ir neįprastai tylūs, jie snausdavo ant užpakalinės automobilio sėdynės per dvidešimties minučių kelionę iki pusryčių kavinėje, taip ir nepamatydami Islo prie La Sorgo upės.

Tąsyk mašiną kaip paprastai pastatėme prie tilto ir prikėlėme savo draugus. Jie, nenoriai ir vis dar energingi, nuėjo gulti antrą valandą ryto, tad ryški šviesa negailestingai veikė jų pagirias. Pasislėpę už saulės akinių jie gydėsi dideliais cafe creme (kavos su grietinėle) puodeliais. Tamsiajame baro gal e gendarme (žandaras) vogčiomis gurkšnojo aperityvą. Vyras, pardavinėjantis loterijos bilietus, žadėjo staigiai praturtėti kažkam, sėdinčiam prie stalo. Du naktį dirbę sunkvežimių vairuotojai neskustomis pasmakrėmis dorojo savo pusryčių kepsnius, pommes frites (keptas bulves) ir reikalavo daugiau vyno. Gaivus upės kvapas sklido pro praviras duris, o antys plaukiojo vandenyje laukdamos nuo terasos numetamų trupinių.

Išsiruošėme į pagrindinę aikštę aplenkdami pavojingus būrelius gelsvaodžių čigoniukių sunkiais blizgančiais juodais sijonais, pardavinėjančių citrinas ir ilgas česnakų pynes, jos lenktyniaudamos švilpė vienos kitoms. Prekystaliai prie gatvės buvo sustatyti bet kaip: sidabriniai papuošalai šalia plokščių sūdytų menkių, medinės statinės, kupinos blizgančių alyvuogių, rankomis pinti krepšiai, cinamonas, šafranas, vanilė, rasotos gubojos puokštės, kartoninė dėžė su neveisliniais šunyčiais, tragiški marškinėliai su Džonio Holidėjaus atvaizdu, lašišos spalvos korsetai, įspūdingų dydžių liemenėlės, kaimiška duona ir tamsus virtos mėsos paštetas.

Juodut juodutėlis ištįsęs senegalietis šokčiojo po aikštėje tvyrančią sumaištį, apsikarstęs girliandomis iš savo prekių: Afrikos genčių odiniais dirbiniais, padarytais Ispanijoje, ir elektroniniais laikrodžiais. Pasigirdo būgno dundėjimas. Vyras pasišiaušusia smailia skrybėle, lydimas šuns, aprengto raudonu švarku, atsikosėjo ir ėmė derinti savo nešiojamą garsiakalbį, kuris pradėjo nepakenčiamai spiegti. Vėl sudundeno būgnas: „Prix choc (gera kaina)! Ėriena iš Sisteronos! Kiaulienos gaminiai! Žarnokai! Tuoj pat eikite į Krasaro mėsinę Karno gatvėje. Prix choc (gera kaina)!“ Jis vėl pakrapštė savo garsiakalbį ir pasižiūrėjo į užrašus. Tai buvo judanti miesto žinių tarnyba — vyriškis pranešinėjo viską: nuo gimtadienio sveikinimų iki vietinio kino teatro programos, palydėdamas tai muzikiniais efektais. Juokais norėjau supažindinti jį su Toniu, jie galėtų įdomiai praleisti laiką lygindami reklamos strategijas.

Trys alžyriečiai gilių raukšlių išvagotais rudais veidais stovėjo saulėkaitoje ir plepėjo nuleistose rankose laikydami savo pietus. Gyvi viščiukai, kuriuos jie laikė už kojų, buvo fatališkai nusiteikę, lyg žinotų, kad jų valandos suskaičiuotos. Kiekvienas, kurį matėme, buvo užsiėmęs valgiu. Prekiautojai ėmė nemokamus pavyzdžius: šiltos picos gabalus, rausvo kumpio žiedelius, troškintas su žolelėmis ir paaštrintas žaliaisiais pipirais dešreles, mažyčius, dailučius nugos kubelius. Tai buvo dietologo pragaro vizija. Mūsų draugai irgi pradėjo klausinėti apie pietus.

Mūsų pietūs buvo dar tolokai, iki jų mums reikėjo apžiūrėti ne maisto prekių turgų, brocanteurs (sendaikčių pardavėjus) su jų įvairiausiomis namų istorijos detalių, išgelbėtų nuo Provanso pastogių, kolekcijomis. Islas prie Sorgo du šimtus metų buvo antikvarų miestas, prie stoties ten yra milžiniška parduotuvė, kur nuolat prekiauja trisdešimt ar keturiasdešimt tarpininkų, ir ten galima rasti viską, išskyrus pigias prekes. Bet rytas buvo pernelyg saulėtas, kad jį būtų galima leisti tamsioje parduotuvėje, ir mes nuėjome prie prekystalių, esančių lauke po platanais, kur tarpininkai, kurie mėgo būti vadinami haut bric-àbrac (rinktinių senienų pardavėjais) išdėliojo savo prekes ant stalų, kėdžių ir ant žemės ar pakabino jas ant į medžių kamienus įkaltų vinių.

Išblukę tamsiai rudi atvirukai ir seni lininiai drabužiai buvo suversti kartu su saujomis peilių ir šakučių, emaliuotomis iškabomis nudaužytais kraščiukais, reklamuojančiomis vidurius leidžiančius vaistus ir pomadą neklusniems ūsams, lygintuvais ir naktipuodžiais, art deko segėmis ir kavinių peleninėmis, pageltusiomis poezijos knygomis ir Liudviko XIV kėde, nuostabia, tik be kojos. Artėjant vidurdieniui kainos imdavo kristi ir prasidėdavo rimtos derybos. Tai buvo mano žmonos, jau priartėjusios prie profesionalių derėjimosi standartų, metas. Ji sukinėjosi apie nedidelį gipsinį Delakrua biustą. Pardavėjas įkainavo jį septyniasdešimt penkiais frankais ir žmona kibo derėtis.

— Ar tai jūsų galutinė kaina? — paklausė ji pardavėjo.

— Mano galutinė kaina, ponia, yra šimtas frankų, tačiau dabar tai skamba neįtikinamai, o pietūs artėja. Galite imti už penkiasdešimt.

Padėjome Delakrua į mašiną, kur jis susimąstęs žvelgė pro galinį langą, ir prisijungėme prie likusios Prancūzijos visai šaliai ruošiantis stalo malonumams.

Vienas iš prancūzų bruožų, kuris mums patiko ir kuriuo žavėjomės, yra jų ryžtas paremti gerą virėją, nesvarbu, kaip toli yra jo virtuvė. Maisto kokybė yra svarbesnė nei patogumai, prancūzai kelyje rydami seiles laimingi važiuos valandą ar daugiau, jei galiausiai gaus gerai pavalgyti. Tai leidžia talentingiems virėjams klestėti tokiose vietose, kurios, atrodo, yra labai nepatogios. Restoranas, kurį mes pasirinkome, buvo tokioje nuošalioje vietoje, kad pirmą kartą važiavome tenai su žemėlapiu.

Biuu yra tokio dydžio, kad net kaimu sunku pavadinti. Vietelė pasislėpusi tarp kalvų, apie dešimt mylių nuo Bonjė, čia yra senovinė Mairie (merija), moderni telefono būdelė, penkiolika ar dvidešimt išsibarsčiusių namų ir Liubo užeiga, įrengta kalvos šlaite, o apačioje driekiasi gražus slėnis. Patyrę sunkumų ir abejodami žemėlapiu, kuris vedė vis gilyn ir gilyn į tyrlaukius, suradome restoranėlį žiemą. Tą vakarą buvome vieninteliai klientai, valgę prie milžiniško ugniakuro vėjui tarškinant langines.

Vargiai gali būti didesnis kontrastas nei tarp to rūstaus vakaro ir įkaitusio gegužės sekmadienio. Eidami aplink gėlyną keliuku, vedančiu restorano link, pamatėme, kad mažytė mašinų stovėjimo aikštelė jau buvo pilna, pusę jos buvo užėmę trys arkliai, pririšti prie apdaužyto „Citroen“ buferio. Restorano katė tysojo ant šiltų stogo čerpių mąsliai žiūrėdama į kelis viščiukus gretimame lauke. Stalai ir kėdės buvo sustatytos išilgai atviro baro ir mes galėjome girdėti, kaip virtuvėje pildomi ledo kibirėliai.

Vyriausiasis virėjas Morisas išėjo į lauką su keturiomis persikų šampano taurėmis ir nusivedė mus parodyti savo naujojo pirkinio. Tai buvo sena atvira karieta su mediniais ratais ir sutrūkinėjusiomis odinėmis sėdynėmis, pakankamai didelė šešiems keleiviams. Morisas planavo organizuoti ekskursijas po Luberoną arklių traukiamomis karietomis, pakeliui sustojant, bien sûr (žinoma), gerai papietauti. Ar nemanome, kad tai gera idėja? Ar mes važiuotume? Žinoma, taip. Jis patenkintas nusišypsojo mums nedrąsia šypsena ir sugrįžo prie savo krosnių.

Jis pats išmoko ruošti maistą, tačiau visiškai netroško tapti Bokiūzu iš Biuu. Viskas, ko jis norėjo, tai turėti pakankamai stambų verslą, kad galėtų pasilikti savo slėnyje su arkliais. Restorano sėkmės paslaptis buvo kainų ir gero, paprasto maisto santykis, o ne kulinarinės fantazijos polėkis, kurią jis vadino cuisine snob (snobiška virtuve).

Čia buvo vienas meniu už 110 frankų. Mergina, kuri aptarnavo sekmadieniais, atnešė mums plokščią pintą padėklą ir pastatė jį stalo viduryje. Suskaičiavome keturiolika skirtingų užkandžių: artišokų šerdis, mažytes sardines, pakepintas tešloje, kvapnias tabouleh (salotas), sūdytas menkes, marinuotus grybus, mažų kalmarų, tapenade (juodųjų trumų, alyvuogių ir šviežių grybų padažą), mažyčius svogūnus šviežiose pomidorų sultyse, salierus ir žirnelius, ridikėlius ir mažus pomidorus bei šaltas midijas. Ant prikrauto padėklo viršaus svyrinėjo stori pâté (pašteto) griežinėliai ir agurkėliai, lėkštutės su alyvuogėmis ir pipirais. Duona buvo su puikia, traškia plutele. Ledo kibirėlyje buvo balto vyno, o butelis „Chateauneuf-du-Pape“ buvo paliktas atvėsti šešėlyje.

Visi kiti klientai buvo prancūzai, žmonės iš aplinkinių kaimų, apsivilkę švariais, tamsiais sekmadieniniais drabužiais, ir viena ar dvi prašmatnesnės poros, madingai nederančios prie aplinkos savo šviesiais modeliuotojų kurtais apdarais. Prie didelio stalo kampe trys vienos šeimos kartos krovėsi pilnas lėkštes ir linkėjo vieni kitiems bon appétit (gero apetito). Vienas vaikų, rodydamas, jog yra daug žadantis šešiametis gurmanas, pasakė, kad jam labiau patinka šis pâté (paštetas), o ne naminis, ir paklausė močiutės, koks jos vyno skonis. Šeimos šuo kantriai laukė šalia, kaip ir visi šunys, žinodamas, kad vaikas numeta daugiau maisto negu suaugusieji.

Buvo atneštas pagrindinis patiekalas — rausvos ėrienos riekės, išvirtos su česnakų galvutėmis, jaunomis žaliomis pupomis, auksinėmis bulvėmis ir svogūnų galette (džiūvėsiais). „Chateauneuf-du-Pape“ buvo atkimštas, tamsus ir sunkus „stiprus vynas“, kaip pasakė Morisas. Pamiršome savo planus apie aktyvų vakarą ir ėmėme traukti burtus, kam teks plaukiojantis Bernaro krėslas.

Sūris iš Banono buvo drėgnas ir suvyniotas į vynuogių lapus, o vėliau buvo patiektas trijų rūšių ir pavidalų desertas: citrinų šerbetas, šokoladinis pyragas ir crème anglaise (angliškas kremas), užėmęs visą lėkštę. Kava. Stiklinė mare (vynuogių degtinės) iš Žigondo. Pasitenkinimo atodūsis. Kur kitur pasaulyje, stebėjosi mūsų draugai, galima taip gerai pavalgyti tokioje paprastoje ir atpalaiduojančioje atmosferoje? Galbūt Italijoje ir dar keliose vietose. Jie buvo pripratę prie Londono ir jo gausiai dekoruotų restoranų su nusibodusiu maistu ir groteskiškomis kainomis. Draugai papasakojo mums apie Meifeiro rajone užsisakytą dubenį makaronų, kuris kainavo daugiau nei visas maistas, kurį mes dabar suvalgėme. Kodėl Londone taip sunku pavalgyti pigiai ir skaniai? Kupini popietinės išminties mes priėjome išvadą, kad anglai valgo ne namuose ne taip dažnai kaip prancūzai, o kai pastarieji valgo, grožis jiems toks pat svarbus kaip ir skonis: jie nori vyno butelių krepšeliuose, dubenėlių pirštams nusiplauti, meniu tokio dydžio kaip trumpa novelė, o sąskaitas jie gali tik pagirti.

Priėjo Morisas ir paklausė, ar patiekalai mums patiko. Jis prisėdo ir kažką užrašė ant popieriaus skiautės.

— La douloureuse (vargšė), — pasakė jis pastumdamas popierėlį per stalą. Išėjo tik 650 frankų, arba tiek pat, kiek du žmonės sumokėtų už nedidelius pietus Fulhame. Vienas iš mūsų draugų paklausė, ar Morisas negalvoja persikelti į labiau prieinamą vietą, tokią kaip Avinjonas ar netgi Menerbas. Morisas papurtė galvą.

— Ir čia gerai. Turiu viską, ko man reikia. — Jis įsivaizduoja save gaminantį čia maistą ir po dvidešimt penkerių metų, tikėkimės, kad tuomet vis dar pajėgsime atkėblinti ir pasidžiaugti.

Važiuodami namo pastebėjome, kad maisto ir sekmadienio derinys raminamai paveikė prancūzų vairuotojus. Skrandžiai pilni, dabar poilsio diena ir jie ramiai sau rieda nesistengdami karštligiškai lenkti skiriamąja juosta. Jie sustoja pakvėpuoti grynu oru ir nusilengvinti pakelės krūmuose vieni su gamta, draugiškai linktelėdami pravažiuojančioms mašinoms. Rytoj jie vėl taps kamikadzėmis, bet šiandien Provanse sekmadienis ir reikia džiaugtis gyvenimu.

BIRŽELIS

Vietinė reklamos industrija klestėjo. Kiekviena mašina, pastatyta netoli turgaus ilgesniam nei penkių minučių laikui, tapdavo klajojančių Provanso žiniasklaidos darbuotojų taikiniu. Jie puldinėjo nuo vienos mašinos prie kitos užkišinėdami mažus, jaudinančius lapukus už valytuvų. Grįžę prie savo mašinos nuolat rasdavome ją apkaišiotą skrajutėmis: kvapą gniaužiančios naujienos apie artėjančias pramogas, progas, kurių negalima pražiopsoti, maistą bei patiekalus ir egzotiškas paslaugas.

Kavajone vyks akordeonų varžybos, o papildomas malonumas bus Nuostabiai išsirengusios mielos merginos (12 paveikslų), kurios linksmins publiką tarp numerių. Prekybos centras atidarė Opération Porc (kiaulienos skyrių), kur buvo žadama pardavinėti visas kiaulės kūno dalis tokiomis žemomis kainomis, kad pirkėjai netikėdami trins savo akis. Buvo organizuojama boules (rutulių) turnyras ir bals dansants (šokiai), dviračių lenktynės ir šunų parodos, rengiamos diskotekos su dise jockeys (jų vedėjais), fejerverkų šou ir vargonų muzikos koncertai. Reklamavosi ponia Florian, aiškiaregė ir alchemike, kuri taip artimai bendrauja su antgamtinėmis jėgomis, kad garantuoja kiekvieno seanso sėkmę. Skelbėsi ir „dirbančios“ merginos: nuo Ev, kuri apibūdino save kaip nuostabią būtybę, pasirengusią lengvabūdiškiems pasimatymams, iki panelės Roz, kuri gali įgyvendinti jūsų svajones telefonu; ji išdidžiai tvirtino, kad tai paslauga, uždrausta Marselyje. Tačiau vieną dieną aptikome greitai surašytą desperatišką skelbimėlį, prašantį ne mūsų pinigų, bet kraujo.

Neaiški fotokopija pasakojo mažo berniuko, laukiančio, kada galės išvykti į Ameriką didelei operacijai, istoriją. Kol ligoninė galės jį priimti, jam reikia nuolatinių gyvybę palaikančių kraujo perpylimų.

— Venez nombreux et vite (ateikite visi ir greitai), — buvo rašoma raštelyje. Kraujo paėmimo grupė bus Gordo kaimo salėje, kitą dieną aštuntą valandą ryto.

Kai mes atvykome pusę devynių, salė buvo jau beveik pilna. Tuzinas lovų, pastatytų prie sienos, jau buvo užimtos. Iš eilės atsuktų pėdų galėjome spręsti, kad visi vietinių gyventojų sluoksniai buvo čia, tai buvo lengva nustatyti iš batų: parduotuvių savininkų sandalai ir espadrilės, aukšti jaunų namų šeimininkių kulniukai, drobiniai valstiečių batai ir jų žmonų šlepetės. Pagyvenusios moterys akylai saugojo savo pirkinių krepšius viena ranka, o tuo pat metu kita suspausdavo ir atleisdavo kumštį, kad kraujas greičiau bėgtų į plastikinius maišelius. Vyko karšta diskusija apie tai, kieno kraujas yra tamsiausias, geriausias ir naudingiausias.

Atsistojome į eilę prie kraujo testo iškart už apkūnaus seno vyro rausva nosimi, apspurusia kepure ir darbiniais drabužiais, kuris linksmai žiūrėjo, kaip seselė nesėkmingai bando pradurti sudiržusią jo nykščio odą.

— Ar man atsivesti mėsininką? — paklausė jis. Ji pabandė dar kartą, stipriau. — Merde (mėšlas). — Pasirodė kraujo lašas ir seselė gražiai perkėlė jį į ploną vamzdelį, pridėjo kažkokio skysčio ir smarkiai viską pakratė. Paskui niekinama veido išraiška pasižiūrėjo į vamzdelį.

— Kaip jūs čia atvažiavote? — paklausė ji senio.

Šis nustojo žįsti savo nykštį.

— Dviračiu, — atsakė. — Visą kelią nuo Lez Embero.

Seselė patraukė nosimi.

— Mane stebina tai, kad jūs nenugriuvote. — Ji vėl pasižiūrėjo į vamzdelį. — Medicinos požiūriu jūs esate girtas.

— Neįmanoma, — atsakė senis. — Aš išgėriau litrą raudono vyno per pusryčius, comme d’habitude (kaip įprasta), bet tai menkniekis. Be to, — pasakė jis mojuodamas savo kruvinu nykščiu jai po nosimi. — Truputis alkoholio tik praturtina kraujo kūnelius.

Tačiau seselės tai neįtikino. Ji išsiuntė senį suvalgyti priešpiečių, šį kartą su kava, ir liepė sugrįžti rytui baigiantis. Senis sunkiai išėjo bambėdamas ir laikydamas savo pradurtą nykštį lyg kovos vėliavą.

Mums pradūrė pirštus, paskelbė esant blaivius ir parodė lovas. Mūsų kraujagyslės buvo sujungtos su plastikiniais maišeliais. Stropiai sugniauždavome ir atgniauždavome kumščius. Salėje buvo triukšminga ir visi buvo gerai nusiteikę, žmonės, kurie gatvėje paprastai praeina vienas pro kitą nė nepastebėję, staiga tapo draugiški, kaip dažnai nutinka, kai svetimi žmonės susivienija darydami gerą darbą. O gal tai kažkaip buvo susiję su baru, esančiu salės gale.

Anglijoje atpildas už pilną kraujo maišelį yra arbatos puodelis ir sausainis. Bet čia, kai atjungė nuo vamzdelių, mums parodė ilgą stalą, aptarnaujamą savanorių. Ko mes norėtume? Kavos, šokolado, riestainių, bandelių, sumuštinių su kumpiu ar česnakinėmis dešrelėmis, taurės raudonojo ar rožinio vyno?

Valgykite! Gerkite! Atgaukite kraujo kūnelius! Skrandis turi būti pilnas! Jaunas medicinos brolis sunkiai dirbo kamščiatraukiu, o prižiūrintis gydytojas, dėvintis ilgą baltą chalatą, palinkėjo mums visiems bon appétit (gero apetito). Jei nuolat auganti tuščių butelių eilė už baro kažką reiškė, tai prašymas duoti kraujo tikrai buvo sėkmingas ir iš medicininės, ir iš visuomeninės pusės.

Praėjus kiek laiko paštu gavome „Le Globule“, oficialų žurnalą kraujo donorams. Tą rytą Gorde buvo surinkta šimtai litrų kraujo, bet kitos statistikos, tos, kuri mane domino — kiek litrų buvo išgerta, — niekur nebuvo galima rasti, duoklė medicininiam taktui.

Mūsų draugas teisininkas iš Londono, iš „Fin de Siècle“ kavinės Kavajone stebėjo tai, ką pats vadino varlininkų maivymusi. Buvo turgaus diena ir visa aikštė pavirto judančių žmonių maišalyne: lėtai slenkančia, besigrūdančia ir chaotiška.

— Tik pažiūrėkite tenai, — pasakė jis, kai viena mašina sustojo viduryje gatvės, nes vairuotojas išlipo apsikabinti su pažįstamu. — Jie visą laiką gniaužosi. Matote tenai? Vyrai bučiuojasi. Velniškai nesveika, jei klausiate mano nuomonės. — Jis prunkštelėjo sau į alų, jo jausmai sukilo prieš tokį iškrypėlišką elgesį, tokį svetimą garbingiems anglosaksams.

Man prireikė kelių mėnesių, kad priprasčiau prie provansiečių žavėjimosi fiziniu kontaktu. Kaip ir kiekvienas gimęs Anglijoje, aš perėmiau tam tikrus socialinius įpročius. Išmokau laikytis distancijos, verčiau linktelėti nei paspausti ranką, bučiuotis tik su moteriškos lyties giminaitėmis ir vengti viešo meilės šunims demonstravimo. Apsuptas Provanso svetingumo, tokio visapusiško ir skvarbaus, lyg oro uosto apsaugos tarnyba, iš pradžių buvau kiek priblokštas. Bet dabar man tai jau patiko, žavėjausi socialinių ritualų mielumu ir ženklų kalba, kuri yra svarbi provansiečių susitikimo dalis.

Kai susitinka du nieko nenešantys vyrai, mažiausiai ką jie padarys, tai paspaus vienas kitam rankas. Jei rankos yra užimtos, bus pasiūlyta paspausti mažąjį pirštelį. Jei rankos yra šlapios ar purvinos — atkiš dilbį ar alkūnę. Važiavimas dviračiu ar mašina neatleidžia nuo pareigos toucher les cina sardines (bendrauti), taigi galima pamatyti prancūzus pavojingai persikreipiant judriose gatvėse, kai yra grabaliojama rankomis pro automobilių langus ar per vairus ieškant vieniems kitų. Ir tai tik pirmas labai santūraus artumo lygmuo. Artimesni santykiai reikalauja daugiau demonstratyvių apraiškų.

Kaip pastebėjo mūsų draugas teisininkas, vyrai bučiuoja kitus vyrus. Jie spaudžia petį, pliaukši per nugarą, meiliai kumšteli, žnybteli į skruostą. Kai provansietis tikrai džiaugiasi jus matydamas, tikėtina, kad išsisuksite iš jo nagų su paviršinėmis mėlynėmis.

Kūno sužalojimų sumažėja, kai su tuo yra susijusi moteris, bet pradedantysis gali lengvai padaryti visuomeninę klaidą, jei supainios reikalingą bučinių skaičių. Savo pirmųjų atradimų dienomis aš pabučiuodavau tik vieną kartą, o kai atkišdavo kitą skruostą — jau būdavau atsitraukęs. Tik snobai bučiuoja vieną kartą, buvo man pasakyta, ar tie nelaimingieji, kurie kenčia nuo įgimto froideur (šaltumo). Tuomet pastebėjau tai, kas, mano manymu, yra teisinga procedūra — trigubas bučinys, kairė-dešinė-kairė, taip aš ir pabandžiau su viena paryžiete drauge. Vėl neteisingai. Ji pasakė man, kad trigubas bučinys yra prastas provansiečių įprotis ir kad civilizuotiems žmonėms pakanka dvigubo bučinio. Kitą kartą, kai susitikau kaimyno žmoną, pabučiavau ją du kartus.

— Non (ne), — pasakė ji, — trois fois (triskart).

Dabar aš atidžiai stebiu, kaip juda moters galva. Jei moteris nustoja sukioti galvą po antro bučinio, esu beveik įsitikinęs, kad mano kvota pasibaigė, bet lieku pasirengęs ir trečiam bučiniui tuo atveju, jei galva bus pasukta dar kartą.

Kitokia, bet irgi kebli problema kyla ir mano žmonai, kuri yra priimančiųjų pusėje, todėl turi nustatyti, kiek kartų pasukti galvą ir ar išvis ją reikia sukioti. Vieną rytą ji išgirdo gatvėje riaumojant ir atsisukusi pamatė, kad ją sveikina tinkuotojas Ramonas. Jis sustojo ir kruopščiai nusišluostė rankas į kelnes. Ji manė, kad jis ruošiasi paspausti jai ranką ir ištiesė savąją. Ramonas nustūmė ranką į šalį ir pabučiavo ją tris kartus su dideliu malonumu. Niekad negali žinoti.

Kai pasisveikinimas yra baigtas, prasideda pokalbis. Pirkinių krepšiai ir paketai pastatomi, šunys pririšami prie kavinių staliukų, dviračiai ar įrankiai atremiami į artimiausią sieną. Tai yra būtina, nes kiekvienam rimtam ir maloniam pokalbiui abi rankos turi būti laisvos, kad atliktų vizualiąją funkciją, pabaigtų abejotinus sakinius, pridėtų išraiškos ar paprasčiausiai papuoštų žodžius, kurie yra tik burnos judinimas ir dėl to nepakankamai svarūs provansiečiams. Todėl rankos ir iškalbingi pečiai yra gyvybiškai svarbūs pasikeisti nuomonėmis. Iš tiesų dažnai per atstumą įmanoma sekti provansiečių pokalbio esmę, nė negirdint žodžių, tik stebint kūnų bei rankų išraišką ir judesius.

Yra aiškiai nustatytas begarsis žodynas, pradedant nuo mojavimo ranka, kurį mums pirmieji pademonstravo mūsų statybininkai. Jie naudojo šį judesį kaip paneigimą to, ką kalbėjo apie laiką ar kainas, bet šio gesto prasmė yra nepaprastai plati. Jis gali apibūdinti jūsų sveikatos būklę, kaip sutariate su savo uošve, kaip sekasi jūsų verslas, kaip vertinate restoraną, arba nusako jūsų prognozes apie šių metų melionų derlių. Jei kalbama ne apie svarbius dalykus, mojavimas yra atsainus, tuo pat metu reikšmingai pakeliant antakius. Svarbesni dalykai — politika, kieno nors subtili kepenų būklė, vietinio sportininko perspektyvos „Tour de France“ lenktynėse — pabrėžiami ryškiau. Tuomet mojuojama lėtai, rankai pakilus viršutinė kūno dalis pasvyra, veide atsiranda rimto susikaupimo išraiška.

Įspėjimo ir įrodymo įrankis yra smilius, naudojamas viena iš trijų įmanomų pozicijų. Atkištas po pašnekovo nosimi, tiesus ir nejudantis jis perspėja — stebėk, attention (dėmesio), viskas ne taip, kaip atrodo. Laikomas truputį žemiau veido ir greitai judinamas į šalis lyg pašėlęs metronomas, rodo, jog kitas žmogus yra apgailėtinai blogai informuotas ar absoliučiai klysta. Tuomet yra pasakoma teisinga nuomonė, pirštas nustoja judėti į šalis ir pereina į keletą smigtelėjimų ir bakstelėjimų į pašnekovo krūtinę, jei klystantis yra vyras, o jei tai moteris — pirštas diskretiškai sustoja kelis centimetrus iki kūno.

Norint nupasakoti netikėtą išvykimą reikia dviejų rankų: kairiąja plaštaka ištiesus pirštus pliaukštelima per dešiniosios rankos delną ir toliau žemyn — sutrumpintas populiaraus ir familiaraus pliaukštetelėjimo per bicepsą variantas. (Dažniausiai matoma per vidurvasario transporto kamščius, kai besiginčijantys vairuotojai norėtų palikti savo mašinas ir suteikti sau judesių laisvę, būtiną kairės rankos smūgiui iš apačios, bet sustoja prie to pliaukštelėjimo dešine ranka per kairės bicepsą.)

Baigiantis pokalbiui ateina laikas pažadėti vėl pasimatyti ar susiskambinti. Trys viduriniai pirštai yra prilenkiami prie delno, ranka pridedama prie ausies, o nykštys ir mažasis pirštelis atlenkti imituojant telefoną. Pagaliau atsisveikinant paspaudžiamos rankos. Paketai, šunys ir dviračiai vėl paimami, kol paėjus penkiasdešimt jardų gatve visas procesas prasideda iš naujo. Visai nenuostabu, kad aerobika niekada nebuvo populiari Provanse. Žmonėms užtenka fizinių pratimų per dešimties minučių pokalbį.

Šie ir kiti kasdieniniai gyvenimiški pasilinksminimai gretimuose miestuose ir kaimuose ilgam numalšino mūsų tyrinėjimų ir nuotykių troškulį. Visai čia pat turėdami tiek daug pramogų mes nekreipėme dėmesio į garsesnes Provanso dalis, ar bent jau taip mums tvirtino draugai iš Londono. Erzinančiu visažinio tonu, būdingu užgrūdintiems, iš krėslo nepakylantiems keliautojams, jie nuolat primindavo, kaip patogu mums nuvykti į Nimą, Arlį ir Avinjoną, pasižiūrėti Kanargo flamingų ar paskanauti Marselio bouillabaisse (žuvienės). Jie atrodė nustebę ir nepatenkinti, kai mes prasitardavome, kad liekame netoli namų, jie netikėjo mūsų paaiškinimais, jog niekada neturime laiko kur nors nuvažiuoti, be to, nejaučiame potraukio grūstis į bažnyčias ar ropštis į kalnus, nenorime būti turistai. Bet buvo viena šio namisėdiško elgesio išimtis, viena kelionė, į kurią visada su malonumu leisdavomės. Mes abu mėgome Eksą.

Vingiuotas kelias per kalnus buvo pernelyg siauras sunkvežimiams ir pernelyg pavojingas skubantiems. Išskyrus vienintelio ūkio pastatus su pasišiaušusių ožkų kaimene, čia nebuvo nieko, tik šlaituotas ir tuščias pilkų uolų, žalių žemųjų ąžuolų, blizgančių nepaprastai giedro oro šviesoje, peizažas. Kelias leidžiasi žemyn pro pietinėje Luberono pusėje esančias kalvas, kol susijungia su mėgėjų Gran Pri, kasdien vykstančiu RN7, National Sept (septintame valstybiniame) kelyje, kuriame per daugelį metų žuvo daugiau vairuotojų, nei norisi prisiminti laukiant tarpelio tarp mašinų.

Kelias eina į Eksą iki gražiausios Prancūzijoje pagrindinės gatvės. Mirabo alėja yra puiki bet kuriuo metų laiku, bet gražiausia — nuo pavasario iki rudens, kai tamsiai žali platanų medžiai sudaro penkių šimtų jardų ilgio tunelį. Išsklaidyta saulės šviesa, keturi fontanai gatvės centre, puikios proporcijos laikantis da Vinčio taisyklės „gatvė turi būti tokio pločio, koks yra namų aukštis“, — erdvės, medžių ir architektūros dermė yra tokia maloni, kad vos pastebi mašinas.

Metams bėgant gražus geografinis skirtumas išsivystė tarp darbo ir malonesnių užsiėmimų. Pavėsinėje gatvės pusėje dabar daugiausia buvo bankai ir draudimo bendrovės, nekilnojamo turto agentai ir teisininkai. O kavinės įsikūrė saulėtojoje pusėje.

Man patiko beveik visos kavinės, kurias esu aplankęs Prancūzijoje, netgi tos mažos ir nušiurusios nedideliuose kaimuose, kur musių daugiau nei klientų, bet ypatingą silpnybę jaučiau kavinėms, esančioms Mirabo alėjoje, o labiausiai — „Deux Garçons“. Praėjusių savininkų kartos slėpė savo pajamas po čiužiniais ir vijo šalin visas mintis apie atnaujinimą, kuris Prancūzijoje paprastai baigiasi plastiko chaosu ir bjauriu apšvietimu; čia vidus atrodė taip pat, kaip ir prieš penkiasdešimt metų.

Lubos buvo aukštos, milijonų cigarečių dūmai nudažė jas karamelės spalva. Baras blizgėjo variu, stalų ir kėdžių patina buvo nušveista nesuskaičiuojamų sėdynių ir alkūnių, padavėjai ryšėjo prijuostes ir avėjo plokščiapadžiais batais, kaip ir turėtų visi tikri padavėjai. Čia tvyro prietema ir vėsa, tai vieta apmąstymams ir ramiam gurkšnojimui. Be to, kavinėje yra terasa, kur vykdavo šou.

Eksas yra universitetinis miestas, akivaizdu, kad mokymo plane yra kažkas tokio, kas pritraukia gražias studentes. „Deux Garçons“ terasoje jų visada pilna, pagal mano teoriją, jos čia ateina greičiau mokytis nei atsigaivinti. Jos studijuoja „kavinės fakultete“, programa yra suskirstyta į keturias dalis.

Pirma — atvykimas

Atvykti reikia taip, kad patrauktum kuo daugiau dėmesio, geriausiai ant tamsiai raudono „Kawasaki 750“ motociklo galinės sėdynės, kurį vairuoja nuo galvos iki kojų juoda oda apsitaisęs jaunuolis su trijų dienų barzdele. Nedera stovėti ant šaligatvio ir moti jam atsisveikinant, kai jis nurūksta alėja apsilankyti pas savo kirpėją. Taip daro tik gauche (nevikrios) mažos mergaitės iš Overnė. Rafinuota studentė yra pernelyg užsiėmusi, kad turėtų laiko tokiems sentimentams. Ji yra susikaupusi prie kitos dalies.

Antra — įėjimas

Saulės akinių nedera nusiimti, kol prie vieno staliuko nepastebėsi pažįstamų, bet negalima parodyti, kad ieškai kompanijos. Atvirkščiai, turi atrodyti, kad į kavinę užėjai paskambinti vienam iš savo tituluotų italų gerbėjų, kai — quelle surprise (kokia staigmena)! — pamatai draugus. Tuomet galima nusiimti saulės akinius ir atmesti plaukus, kai vienas iš draugų įtikinėja prisėsti.

Trečia — ritualiniai bučiniai

Kiekvieną sėdintį prie stalo reikia pabučiuoti mažiausiai du kartus, dažnai tris kartus, o kartais — net keturis. Tie, kuriuos bučiuoja, turi likti sėdėti leisdami naujai atvykusiai lankstytis per stalą, vis atmetant plaukus ir maišantis padavėjams ant kelio, kad visi pajustų jos atvykimą.

Ketvirta — manieros prie stalo

Atsisėdus vėl reikia užsidėti saulės akinius, kad būtų galima nepastebimai žiūrėti į savo atvaizdą kavinės languose — ne dėl narciziškumo, bet siekiant kontroliuoti svarbias technines detales: kaip užsidegama cigaretė, per šiaudelį geriamas menthe (mėtinis) „Perrier“ ar elegantiškai kramsnojamas cukraus gabaliukas. Jei visa tai yra gerai, saulės akinius galima nustumti taip, kad jie žavingai laikytųsi ant nosies galiuko ir tuomet dėmesį jau galima skirti kitiems sėdintiems prie stalo.

Šis spektaklis tęsiasi nuo ryto iki ankstyvo vakaro ir niekada nenustoja manęs žavėti. Manau, kad turi būti atitinkama akademinio darbo pertrauka šioms skubioms socialinėms studijoms, nes niekada nesu matęs vadovėlio, gulinčio ant kavinės staliuko, arba nugirdęs diskusijos apie diferencinį skaičiavimą ar politinius mokslus. Studentai buvo visiškai panirę į savo pasirodymus ir dėl to Mirabo alėja yra daug dekoratyvesnė.

Nebūtų buvę sunku didžiąją dienos dalį praleisti kavinėse, bet dėl to, jog mūsų kelionė į Eksą nedažna, jautėme malonią pareigą išspausti iš ryto kuo daugiau: pasiimti butelį eau-de-vie (degtinės) iš vyro Italų gatvėje ir kelis sūrius iš pono Polio Marselio gatvėje, pasižiūrėti, kokių naujų niekučių pasirodė parduotuvėlių vitrinose, kurių yra pilna šalia senesnių ir pastovesnių įstaigų siaurose gatvelėse už alėjos, paskui prisijungti prie minios gėlių turguje, dar kartą žvilgtelėti į mažytę gražią Alberto aikštę su grindiniu ir fontanu ir įsitikinti, kad atvažiavome į Frederiko Mistralio gatvę, kai pas Giu dar yra laisvų vietų.

Ekse yra didesnių, puošnesnių ir labiau gastronomiškai pagarsėjusių restoranų, bet nuo to laiko, kai vieną lietingą dieną užsukome pas Giu, ėmėme nuolat čia lankytis. Pats Giu prižiūri salę, tai neįprastai triukšmingas vyras plačiausiais, prašmatniausiais, vešliausiais ir pretenzingiausiais ūsais, kokius tik man yra tekę matyti, nuolat kovojančiais su Žemės trauka ir skustuvu ir nepaliaujamai bandančiais pasiekti Giu antakius. Jo sūnus priiminėja užsakymus, o nematoma moteris rūsčiu balsu — galbūt ponia Giu — sukosi virtuvėje. Klientai daugiausia buvo vietiniai verslininkai, merginos iš „Agnės B“, esančios už kampo, puošnios moteriškės su pirkinių krepšiais bei taksiais ir atsitiktinės, slapukiškos ir akivaizdžiai nesusituokusios porelės, meiliai burkuojančios ir ignoruojančios savo aioli (česnakų padažą). Vynas yra patiekiamas ąsočiuose, o padorūs trijų patiekalų pietūs kainuoja 80 frankų. Kiekvieną dieną nuo pusės pirmos visi staliukai būna užimti.

Kaip įprasta, mūsų geri ketinimai greitai ir kukliai papietauti dingo po pirmojo vyno ąsočio ir, kaip įprasta, mes pateisinome patys save sakydami kits kitam, kad šiandien yra išeiginė. Neturime reikalų, kuriuos reikia sutvarkyti ar užrašų knygelių, pilnų susitikimų. O nuo minties, kad žmonėms aplinkui teks sugrįžti prie savo darbo stalų, mums vis dar sėdint prie antrojo kavos puodelio ir svarstant, ką veikti toliau, mūsų džiaugsmas stiprėjo gėdingai nederamu būdu. Ekse yra ir daugiau dalykų, kuriuos verta pamatyti, bet pietūs nuslopina norą lankyti įžymias vietas, o mūsų sūrių krepšys važiuojant namo imsis kvapaus keršto, jei bus sugrūstas jį vežant per pavakario kaitrą. Už Ekso yra vynuogynas, kurį aš rengiausi aplankyti. Be to, vieną įdomybę pastebėjome važiuodami į miestą: lyg koks viduramžiškas šiukšlynas, užverstas masyviomis senienomis ir apdaužytomis sodo statulomis. Tikrų tikriausiai ten surastume seną akmeninį sodo suolą, kurio ieškojome. Greičiausiai jie dar ir sumokėtų mums, kad jį išsivežtume.

D’Antano senienos užima lauką tokio dydžio kaip svarbios kapinės šalia RN7 kelio. Šalyje, kur paprastai tiek daug dėmesio skiriama nuosavybės apsaugai nuo plėšikų, kad čia yra daugiausia pakabinamų spynų visoje Europoje, ši vieta buvo visiškai atvira nuo kelio — jokių tvorų; koks pasitikėjimas, pamanėme mes statydami mašiną, užsiimti verslu ir neturėti jokių būtinų apsaugos ženklų. Tuomet pastebėjome, kodėl savininkas gali sau leisti taip atsainiai žiūrėti į saugumą — nė vienas iš eksponatų nesvėrė mažiau nei penkios tonos. Būtų prireikę dešimties vyrų ir hidraulinio keltuvo norint ką nors pakelti ir mašinų vilkiko, kad tą daiktą išvežtum.

Jei mes planuotume pasistatyti Versalio kopiją, tai viską galėtume čia nusipirkti per vieną popietę. Reikia didelės vonios, išpjautos iš vientiso marmuro luito? Ten už kampo su gervuogėmis, augančiomis prie nutekamosios skylės. Laiptų prieškambariui? Ana ten yra treji, įvairių ilgių, grakščiai išlenktais papuošimais prie nudilusių akmeninių laiptelių, kiekvieni iš jų tokio dydžio kaip pietų stalas. Milžiniškos geležinės baliustrados gyvatės gulėjo šalia jų, kai kurios puoštos, o kai kurios ne, dar ir su gigantiškais ananasais. Čia buvo ištisi balkonai kartu su chimeromis, marmuriniai amūriukai tokio dydžio kaip augalotas vyras, atrodantys taip, lyg sirgtų kiaulyte, aštuonių pėdų ilgio terakotinės amforos, bet kaip suguldytos kartu su girnomis, kolonomis, architravais ir cokoliais. Viskas, ką tik galima padaryti iš akmens, išskyrus paprastą suolą.

— Bon jour (laba diena), — pasakė jaunas vyras, buvęs už padidintos sparnuotosios pergalės deivės iš Samotrakės skulptūros varianto, ir paklausė, ar negalėtų mums kuo pagelbėti. Suolo? Susimąstęs jis užlenkė savo smilių virš nosies, paskui atsiprašydamas papurtė galvą. Suolai nėra jo specializacija. Tačiau jis turi išskirtinį aštuoniolikto amžiaus bokštelį iš kaltinės geležies arba, jei mūsų sodas pakankamai didelis, tai čia yra puiki pseudoromėniška triumfo arka, kurią jis galėtų mums parodyti, dešimties metrų aukščio ir tokio platumo, kad pakaktų sustatyti du vežimus. Tokie dalykai reti, pasakė jis. Akimirką mus gundė mintis apie Fosteną, kuris galės savo traktoriumi važiuoti pro triumfo arką į vynuogyną su alyvmedžių lapų vainiku ant šiaudinės skrybėlės, bet mano žmonai tai buvo akivaizdus skuboto, 250 tonas sveriančio pirkinio nepraktiškumas. Mes atsisveikinome su jaunuoliu pažadėję sugrįžti, jei kada nusipirksime château (pilį).

Telefono atsakiklis pasveikino mus sugrįžusius namo mirksėdamas savo mažute raudona akute ir rodydamas, kad žmonės į jį prišnekėjo. Buvo trys žinutės.

Prancūzas, kurio balso aš neatpažinau, varė įtarų, vienpusį pokalbį, nekreipdamas dėmesio į tai, kad kalbasi su mašina. Mūsų įrašas, prašantis skambinančių palikti savo telefono numerius, kad galėtume jiems atskambinti, supykdė jį. Kodėl aš turėčiau duoti jums savo telefono numerį, jeigu jau kalbuosi su jumis? Jis laukė atsakymo sunkiai kvėpuodamas. Kas kalba? Kodėl jūs neatsakote? Dar keli sunkūs atodūsiai. Alio (alio)? Alio? Merde (mėšlas). Alio? Paskirta juostos dalis pasibaigė bambėjimo viduryje, daugiau jis niekada nebepaskambino.

Didjė greitai ir dalykiškai pranešė mums, kad jis su komanda yra pasiruošęs vėl imtis darbo ir kad jie kibs į du kambarius užpakalinėje namo dalyje. Normalement (žinoma), jie atvažiuos rytoj ar galbūt poryt. Be to, kiek šuniukų mes norėtume? Penelopė laukėsi šunyčių nuo gauruoto nepažįstamojo iš Gulto.

Paskui pasigirdo anglo balsas — tai buvo vyras, su kuriuo mes buvome susitikę Londone. Jis atrodė malonus žmogus, bet mes jį vos pažinojome. Tai turėjo pasikeisti, nes jis ir jo žmona rengiasi užsukti. Jis nepasakė kada ir nepaliko savo numerio. Galbūt, kaip įprasta keliaujantiems anglams, jie užsuks vieną dieną visai prieš pietus. Kol kas turėjome gana ramų mėnesį, mus aplankė vos keli svečiai ir dar mažiau statybininkų. Buvome pasirengę nedidelei draugijai.

Anglai atvyko temstant, kai mes sėdome vakarieniauti sode. Tedas ir Suzana bėrė atsiprašymus ir garsiai žavėjosi Provansu, kurį matė pirmą kartą, mūsų namu, mūsų šunimis, mumis ir tuo, kas liko. Viskas yra, kaip jie pasakė keletą kartų per pirmąsias minutes, super. Jų kvapą gniaužiantis linksmumas mus nuginklavo. Jie kalbėjo vienas paskui kitą, tai buvo vientisas dialogas, į kurį nei reikėjo, nei buvo galima įsikišti.

— Ar mes atvykome netinkamu laiku? Oi, mums tai būdinga.

— Tikrai būdinga. Jūs turėtumėte bjaurėtis žmonėmis, kurie taip atvažiuoja. Mielai išgerčiau taurę vyno.

— Brangusis, pasižiūrėk į baseiną. Argi jis negražus?

— Ar žinote, kad pašto skyriuje Menerbe yra mažytis žemėlapis, kuriame parodyta, kaip jus rasti? Les Anglais (anglai), taip jie jus vadina. Jie ištraukė tą žemėlapį iš po prekystalio.

— Mes būtume atvažiavę anksčiau, bet atsitrenkėme į tą mielą senuką kaime...

— ... na, iš tiesų, į jo mašiną...

— Taip, į jo mašiną, bet jis buvo toks mielas, brangusis, argi ne, ir tai nebuvo tikras stuktelėjimas, daugiau brūkštelėjimas.

— Taigi mes nusivežėme jį į kavinę ir nupirkome jam gėrimo...

— Ne, nupirkome jam kelis gėrimus, argi ne, brangusis?

— Ir kelis tiems jo juokingiems draugams.

— Na, bet mes jau čia ir turiu pasakyti, kad čia be galo miela.

— Ir jūs tokie mieli, kad bendraujate su tokiais atsigrūdėliais kaip mes.

Jie padarė pauzę, kad išgertų kiek vyno ir atgautų kvapą, apsižiūrėtų aplinkui ir trumpais energingais šūktelėjimais vėl imtų viskuo žavėtis. Mano žmona, jautriai reaguojanti į mažiausius alkanumo požymius, pastebėjo, jog Tedas žvilgčioja į mūsų vakarienę, kuri vis dar nepaliesta stovėjo ant stalo. Ji paklausė, ar jie nenorėtų su mumis pavalgyti.

— Jei tai nesukels rūpesčių, tik duonos plutelę, gabalėlį sūrio ir galbūt dar vieną stiklą vyno.

Vis dar plepėdami Tedas ir Siuzana atsisėdo, o mes atnešėme dešrelių, sūrių, salotų ir kelias riekeles šalto omleto su daržovėmis, vadinamo crespaou (krespu), su šiltu, šviežiu pomidorų padažu. Tai buvo sutikta taip džiūgaujant, kad aš ėmiau spėlioti, kada gi jie paskutinį kartą valgė ir ką yra suplanavę valgyti ateinantį kartą.

— Kur jūs apsistosite, kol būsite čia?

Tedas prisipylė savo taurę. Na, jie nėra nieko užsisakę — „Tipiška mums, visiškai tipiška“, — bet jie mano, kad netoliese atsiras kokia maža, švari ir paprasta auberge (užeiga), nes jie norėtų apžiūrėti namą dienos šviesoje, jei mes leistume. Apylinkėje buvo apie pusė tuzino mažų viešbutukų, kuriuos mes galėjome parekomenduoti.

Bet buvo jau pusė vienuoliktos, Provanse tai laikas gultis ir visai netinkamas metas belstis į langinėmis uždarytus langus bei užrakintas duris ir lodyti sarginių viešbučių šunų. Verčiau tegu Tedas ir Siuzana pasilieka nakčiai pas mus, o ryte galės ką nors susirasti. Jie pasižiūrėjo vienas į kitą ir duetu pradėjo dėkoti, tai tęsėsi, kol jų krepšiai nebuvo nunešti į viršų. Jie sučiulbėjo paskutinį palinkėjimą geros nakties pro svečių kambario langą, o nuėję gulti vis dar girdėjome jų tauškimą. Tedas ir Siuzana buvo lyg du susižavėję vaikai ir mes pamanėme, kad būtų smagu, jeigu jie pasiliktų kelias dienas.

Šunų lojimas pažadino mus kelios minutės po trijų. Juos sudomino iš svečių kambario sklindantis triukšmas. Pakėlę galvas šunys klausėsi garsų, kurie reiškė, jog kažkas labai susirgo — dejonės kaitaliojosi su tekančio vandens šniokštimu.

Man visada sunku nuspręsti, kaip geriausia elgtis kitiems žmonėms sunegalavus. Pačiam geriau, kada sergantį mane palieka vieną, nes prisimenu, ką labai seniai yra sakęs mano dėdė: — Vemk vienatvėje, mano brangus berniuk, — sakė jis. — Niekam neįdomu žiūrėti į tai, ką tu valgei. — Bet yra ir kitokių ligonių, kuriems maloniau, kai susilaukia užuojautos.

Triukšmas nesiliovė, aš užlipau į viršų ir paklausiau, ar mes galime kuo nors padėti. Susirūpinęs Tedo veidas pasirodė tarpduryje. Siuzana kažko užvalgė. Vargšelė turi jautrų skrandį. Tai vis dėl susijaudinimo. Nieko kito negalima padaryti, tik leisti gamtai eiti savu keliu, ir netrukus iš garsų buvo galima spręsti, kad ji vėl juo pasuko. Mes sugrįžome į lovas.

Griūvančio mūro griausmas pasigirdo netrukus po septynių. Didjė atvažiavo, kaip ir buvo žadėjęs, ir pradėjo mankštelę su trumpakočiu kūju ir geležiniu smaigaliu, kai jo padėjėjai aplinkui mėtė cemento maišus ir gaivino betono maišyklę. Mūsų ligonė lėtai nusileido laiptais, raukdama kaktą nuo triukšmo ir ryškios šviesos, bet tvirtindama, kad jai pakankamai gera ir kad ji gali pusryčiauti. Tačiau ji klydo ir greitai jai teko bėgti nuo stalo atgal į vonią. Buvo puikus rytas be vėjo, be debesų ir dangus išties buvo žydras. O mes praleidome tą rytą ieškodami daktaro, kuris galėtų atvykti į namus, o paskui nuvažiavome į vaistinę pirkti žvakučių.

Per kitas kelias keturias ar penkias dienas artimai susipažinome su vaistininku. Nelaimingoji Siuzana ir jos skrandis kariavo. Nuo česnako jai išsiliedavo tulžis. Vietinis pienas, žinoma, gana įdomus skystis, suerzindavo jos žarnas. Aliejus, sviestas, vanduo, vynas — niekas jai netiko, o pabuvusi dvidešimt minučių saulėje, ji pavirsdavo vaikščiojančia pūsle. Ji buvo alergiška Pietums.

Tai nėra neįprasta. Provansas sukelia šoką šiauriečiams, viskas yra pernelyg ryšku. Temperatūrų skirtumas yra labai didelis, svyruojantis nuo daugiau nei šimto laipsnių iki dvidešimties (pagal Farenheitą — vert). Kai pradeda lyti, tai merkia taip stipriai, kad nuplauna kelius ir apsemia plentus. Mistraliai yra brutalūs, sekinantys vėjai, geliantys žiemą ir atšiaurūs bei sausi vasarą. Maistas stipriai, žemiškai kvepia ir gali sudirginti virškinimo sistemą, pripratusią prie ne tokios griežtos dietos. Vynas yra jaunas ir apgaulingas, jį lengva gerti, bet kartais jame yra daugiau alkoholio nei senesniuose vynuose, kuriais skanaujama atsargiau. Maisto ir klimato, tokio skirtingo nei Anglijoje, poveikis reikalauja laiko, kad priprastum. Provanse nėra nieko švelnaus, jis gali paveikti žmogų taip, kaip parbloškė Siuzaną. Ji su Tedu paliko mus ir išvyko sveikti nuosaikesnėje aplinkoje.

Šis vizitas leido mums suprasti, kaip mums pasisekė, jog turime tvirtą organizmą ir prie saulės pripratusią odą. Mūsų dienų rutina pasikeitė, pradėjome gyventi lauke. Apsirengti prireikdavo trisdešimt sekundžių. Buvo šviežių figų ir moliūgų pusryčiams, o reikalai būdavo sutvarkomi anksti, kol saulės šiluma nepavirsdavo į vidurdienio kaitrą. Akmeninės plokštės prie baseino buvo karštos paliesti, o vanduo dar pakankamai vėsus, kad atgaivintų mus vos tik panirusius. Pripratome ir prie siestos, tos Viduržemio regiono gyventojų privilegijos.

Kojinių mūvėjimą jau tik prisimindavome. Mano laikrodis gulėjo stalčiuje, bet pastebėjau, kad galiu daugmaž tiksliai nustatyti laiką iš šešėlių padėties sode, be to, aš retai kada žinodavau, kuri šiandien diena. Tai neatrodė svarbu. Ėmiau virsti patenkinta daržove, palaikydavau nereguliarius santykius su realiu gyvenimu kalbėdamasis telefonu su žmonėmis, sėdinčiais tolimuose biuruose. Jie visada ilgesingai klausdavo, koks pas mus oras ir nebūdavo patenkinti atsakymu. Jie save ramindavo įspėdami mane apie odos vėžį ir prastą saulės poveikį smegenims. Aš nesiginčydavau su jais; galbūt jie buvo teisūs. Bet, apsisukusia galva, susiraukšlėjęs ir galbūt būdamas potencialus vėžinis ligonis, aš niekada nesijaučiau geriau.

Statybininkai dirbo nuogi iki pusės, džiaugdamiesi oru lygiai taip pat, kaip ir mes. Jų vienintelė reakcija į karštį buvo truputį pailgėjusi pietų pertrauka, kurią minutės tikslumu kontroliavo mūsų šunys. Pasigirdus pirmajam garsui, rodančiam, kad atidengiamos pintinės ir išimamos lėkštės bei įrankiai, jie pasiutusiu greičiu bėgdavo per kiemą ir užimdavo savo vietas prie stalo taip, kaip niekada nedarydavo su mumis. Nuskriausta išraiška jie kantriai ir nemirksėdami stebėdavo kiekvieną kąsnį. Tai suveikdavo visada. Baigiantis pietums šunys nulįsdavo atgal į savo guolius po rozmarino gyvatvore, o jų žandai būdavo išdavikiškai išsipūtę nuo kamambero ar cous-cous (kuskuso). Didjė teisinosi, jog tai nukrito nuo stalo.

Darbas prie namų ėjo pagal grafiką, tai reiškė, jog kiekvienam kambariui prireikdavo trijų mėnesių laiko nuo tos dienos, kai mūrininkai įeidavo į jį, iki mes vėl galėdavome įsikraustyti. O ateityje, rugpjūtį, mūsų dar laukė Menikučis ir jo radiatoriai. Kitoje vietoje, ne tokiu puikiu oru, tai keltų depresiją, bet ne čia. Saulė buvo puikus raminamasis vaistas ir laikas prabėgdavo puikiai; ilgos, lėtos, beveik apsnūdusios dienos, kai būdavo taip gera būti gyvam, kad niekas daugiau nerūpėjo. Mums sakė, kad toks oras gali tęstis iki spalio pabaigos. Taip pat esame girdėję, kad liepą ir rugpjūtį jautresni gyventojai išvažiuoja iš Provanso į kokias nors ramesnes ir tuštesnes vietas, tokias kaip Paryžius. Bet ne mes.

LIEPA

Mano draugas išsinuomojo namą Ramatiuelyje, už kelių kilometrų nuo Sen Tropezo. Kad ir kaip siekėme išvengti blogai reguliuojamos vidurvasario eismo grūsties, mes norėjome pasimatyti. Burtai lėmė, kad važiuoti teko man. Pasakiau, jog būsiu pas jį apie pietus.

Pavažiavęs pusvalandį patekau į kitokį kraštą, kuriame pilna gyvenamųjų priekabų. Jos lingavo link jūros pabaisiškais būriais, papuoštos oranžinėmis ir rudomis užuolaidomis, o langų lipdukai priminė apie paskutines migracijas. Grupėmis priekabos ilsėjosi poilsio aikštelėse šalia plento, mirguliuojančio nuo kaitros. Jų savininkai, nevertindami atviros kaimo panoramos už savęs, pasistatė kelioninius staliukus ir kėdes taip, kad iš arti ir be trukdžių matytų pravažiuojančius sunkvežimius ir galėtų prisikvėpuoti išmetamųjų dujų. Kai išsukau iš plento link Sent Maksimo ir priekyje pamačiau dar didesnę išsipūtusių, linguojančių priekabų koloną, pamiršau bet kokią mintį apie ankstyvus pietus. Paskutinieji penki kelionės kilometrai užtruko pusantros valandos. Sveiki atvykę į Žydrąjį krantą.

Kažkada tai buvo graži ir nuostabi vieta, o daug sumokėjus dar galima rasti tokių vietelių. Bet palyginus su Luberono taikingumu ir sąlygišku tuštumu, Žydrasis krantas atrodė lyg beprotnamis, deformuotas per didelio statinių kiekio, per didelio žmonių skaičiaus, per didelės prekybos: vilos, steak pommes frites (slėgtainiai su keptomis bulvėmis), pripučiamos guminės valtys, Provansui būdingi suvenyrai iš alyvmedžių, picos, vandens slidžių pamokos, naktiniai klubai, kortų triukai — plakatai, siūlantys viską, buvo visur.

Žmonės, gyvenantys iš Žydrojo kranto, turi ribotą pajamų sezoną. Jų godulys gauti pinigų, iki ateis ruduo ir pripučiamų guminių valčių nebereikės, yra akivaizdus ir nemalonus. Padavėjai nekantrauja duodami patarimus, pardavėjai nenulipa jums nuo kulnų ir neduoda pakankamai laiko apmąstyti, o paskui atsisako priimti 200 frankų, nes yra labai daug šių banknotų klastočių. Viešbučių savininkų godumas tiesiog tvyro ore, taip pat aiškiai jaučiamas, kaip ir „Ambre Solaire“ ar česnakų kvapas. Atvykėliai automatiškai klasifikuojami kaip turistai ir elgiamasi su jais lyg su įkyruoliais, jie nužvelgiami nedraugiškomis akimis ir pakenčiami tik dėl grynųjų. Pagal žemėlapį tai vis dar buvo Provansas. Bet aš žinojau, kad tai ne Provansas.

Mano draugo namas stovėjo pušynėlyje už Ramatiuelio, ilgo privataus kelio gale, visiškai atskirtas nuo to pamišimo, kuris dėjosi už trijų kilometrų, pakrantėje. Jis nenustebo išgirdęs, kad dviejų valandų kelią įveikėme ilgiau nei per keturias valandas. Draugas prasitarė, kad norint rasti automobilių stovėjimo vietą vakarieniaujant Sen Tropeze, geriausia būti ten pusę aštuonių ryte, kelionė į pliažą yra lyg frustracijos pratimas, o vienintelis garantuotas būdas patekti į Nicos oro uostą laiku ir suspėti į lėktuvą yra skristi tenai sraigtasparniu.

Kai vakare važiavau namo paskui mašinų karavanus, svarsčiau, kas gi Žydrajame krante yra tokio, kad jis kiekvieną vasarą vis dar pritraukia tokias ordas. Nuo Marselio iki Monte Karlo keliai košmariški, o pajūris nuklotas gyvu kūnų kilimu, svylančiu po saule — aliejuotas šonas prie aliejuoto šono per mylių mylias. Savanaudiškai džiaugiausi, kad jie nori praleisti savo atostogas čia, o ne laisvose vietose prie Luberono, šalia patrauklesnių čiabuvių.

Kai kurie čiabuviai, žinoma, yra mažiau patrauklūs nei kiti. Vieną tokį sutikau jau kitą rytą. Maso buvo en colère (įsiutęs), spardydamas žemę mažytėje miško proskynoje šalia savo namų ir kramtydamas savo ūsus iš apmaudo.

— Ar matote šitai? — paklausė. — Tie salauds (niekšai). Jie atėjo lyg vagys naktį ir išėjo anksti ryte. Saloperie (kiaulystė) visur. — Jis parodė dvi tuščias dėžutes nuo sardinių ir vyno butelį, tai neginčijamai įrodė, jog priešai numeris vienas, vokiečių stovyklautojai, buvo įsibrovę į jo privačią nacionalinio parko dalį. Vien tai jau buvo pakankamai blogai, bet stovyklautojai paniekino ir jo sudėtingą apsaugos sistemą, nuridendami riedulius, pasidarydami barikadoje skylę ir — sales voleurs (šlykštūs vagys)! — pavogdami ženklus, įspėjančius apie gyvates.

Maso nusiėmė savo džiunglių kepurę ir patrynė plikę svarstydamas apie neregėtą šio nusikaltimo niekšiškumą. Jis pasižiūrėjo savo namo link vis pasistiebdamas ant pirštų galų pirma vienoje tako pusėje, paskui kitoje. Kažką suniurnėjo.

— Turėtų suveikti, — pasakė jis, — bet man teks nukirsti medžius.

Jeigu jis iškirs miškelį, augantį tarp jo namo ir proskynos, tuomet galės matyti kiekvienos taku atvažiuojančios mašinos šviesas ir kelis kartus įspėjamai iššauti pro savo miegamojo langą. Bet, iš kitos pusės, šie medžiai yra labai vertingi ir sudaro pagrindinį namo, kurį jis bando parduoti, privalumą. Iki šiol dar neatsirado nė vieno pirkėjo, bet tai tik laiko klausimas, kol kas supras, jog tai puikus pirkinys, koks jis ir yra. Medžiai gal tegul lieka. Maso pagalvojo dar kartą ir staiga nušvito. Galbūt sprendimas yra pièges à feu (ugniniai spąstai). Taip, jam tai patinka.

Aš buvau girdėjęs apie pièges à feu (ugninius spąstus), tai skambėjo gąsdinamai — paslėpti įtaisai, kurie sprogdavo, kai buvo pajudinami, lyg miniatiūrinės minos. Mintis apie į orą išlekiančius vokiečių stovyklos likučius kėlė man nerimą, bet akivaizdžiai labai linksmino Maso, kuris žingsniavo po miško aikštelę rėkaudamas boum (bumt)! kas tris ar keturis savo planuojamo minų lauko jardus.

Žinoma, jis kalba nerimtai, pasakiau aš, bet kuriuo atveju aš manau, kad pièges à feu (ugniniai spąstai) yra nelegalūs. Maso nustojo vaizduoti sprogimus ir patapšnojo sau per šnervę, gudriai ir suokalbiškai.

— Tai gali būti tiesa, — pasakė jis, — juk prieš užrašus nėra jokio įstatymo. — Jis nusivaipė ir pakėlė abi rankas virš galvos — Boum (bumt)!

Kur tu buvai prieš dvidešimt metų, pagalvojau, kai jiems tavęs reikėjo Žydrajame krante? Galbūt kaitra sustiprino antivisuomeniškus Maso instinktus. Priešpiet dažnai būdavo apie devyniasdešimt laipsnių (pagal Farenheitą), o vidurdienį žydras dangus tapdavo padūmavusiai baltas. Sąmoningai nė negalvodami apie tai, mes tiesiog prisitaikėme prie temperatūros keldamiesi anksčiau ir naudodamiesi vėsiąja dienos dalimi atlikti visų energijos reikalaujančių darbų. Nebuvo nė kalbos apie kokią nors staigią ar stropią veiklą nuo vidurdienio ir ankstyvos pavakarės; kaip šunys, mes ieškojome pavėsio, o ne saulėkaitos. Žemė suskeldėjo, žolė nustojo augti. Ilgą laiką per dieną girdėdavosi tik cigales (cikados) apie namus, bitės levandose ar į baseiną pliūkštelintys kūnai.

Išvesdavau šunis kiekvieną rytą tarp šeštos ir septintos valandos. Jie susirado naują užsiėmimą, labiau apsimokantį nei triušių ar voverių medžioklė. Tai prasidėjo tuomet, kai šunys užtiko, kaip jie manė, didelį, žydrą nailoninį gyvūną. Bėgiodami aplinkui saugiu atstumu, jie lodavo, kol tas daiktas sukrutėdavo ir pagaliau pabusdavo. Susiraukęs veidas išlįsdavo iš vieno galo, o po kelių minučių išlįsdavo ranka, siūlanti sausainį. Nuo tada tarp medžių gulinčio miegmaišio vaizdas reiškė maistą. Stovyklautojams turėjo būti neramu nubudus pamatyti du ūsuotus snukučius tik už colio, bet atsigavę nuo šoko jie būdavo pakankamai draugiški.

Gana keista, bet iš dalies Maso buvo teisus. Didžioji dalis stovyklautojų buvo vokiečiai, bet ne tie netvarkingi šiukšlintojai, dėl kurių jis skųsdavosi. Šie vokiečiai nepalikdavo jokių pėdsakų: viskas buvo surenkama į milžiniškus juodus pakus prieš tai, kai įdienojus jie išnykdavo lyg dvikojės sraigės. Remdamasis savo negausiomis žiniomis apie šiukšles Luberone, galiu teigti, kad patys prancūzai buvo labiausiai tikėtini įstatymo laužytojai, bet nė vienas iš jų niekada to nepripažins. Juk gerai žinoma, kad kiekvienu metų laiku, o ypač vasarą, dėl vienos ar kitos priežasties užsieniečiai yra atsakingi už didžiąją dalį gyvenimo problemų.

Pavyzdžiui, buvo kalbama, kad belgai kalti dėl didžiosios dalies avarijų, nes yra įpratę važinėtis kelio viduriu ir verčia garsius savo protingumu prancūzus, besistengiančius nebūti écrasé (sutraiškytus), nusiristi į griovius. Šveicarai ir nestovyklaujanti vokiečių dalis buvo kalta dėl to, jog monopolizavo viešbučius bei restoranus ir užkėlė nuosavybės kainas. O anglai — a, tie anglai. Jie garsūs savo virškinimo sistemos jautrumu ir susirūpinimu dėl kanalizacijos ir vandentiekio. „Jie turi talentą pasigauti trydą, — pastebėjo draugas prancūzas. — Jei anglas ja dar neserga, tai ieško, nuo ko galėtų susirgti.“

Pakanka tik lašo tiesos, kad šie tautų įžeidimai būtų pripažinti. Pats buvau tokio atsitikimo, kuris turėjo patvirtinti prancūzų nuomonę apie anglų jautrumą, liudininkas vienoje iš populiariausių Kavajono kavinių.

Anglų porai su savo mažu sūneliu geriant kavą, šis berniukas pasiprašė nueiti į tualetą. Tėvas pasižiūrėjo į jį pro dviejų dienų senumo „Daily Telegraph“ numerį.

— Verčiau pasižiūrėk, ar viskas gerai, — pasakė jis vaiko motinai. — Prisimeni, kas nutiko Kalė?

Motina linktelėjo ir pareigingai nuėjo į kavinės gilumą. Kai neilgai trukus grįžo, ji atrodė, lyg ką tik būtų atsikandusi citrinos.

— Ten šlykštu. Rodžeris ten neis.

Rodžeris tuoj pat užsimanė susipažinti su uždraustuoju tualetu.

— Man reikia eiti, — pasakė jis ir išmetė savo kozirį. — Antras variantas. Man reikia eiti.

— Ten netgi nėra sėdynės. Tik skylė.

— Nesvarbu. Man reikia.

— Tau teks jį nuvesti, — pasakė motina. — Dar kartą aš ten neisiu.

Tėvas sulankstė laikraštį ir atsistojo, jaunasis Rodžeris tempė jį už rankos.

— Geriau pasiimk laikraštį, — pasakė motina.

— Pabaigsiu skaityti, kai grįšiu.

— Ten nėra popieriaus, — sušnypštė ji.

— A. Gerai. Pasistengsiu išsaugoti kryžiažodį.

Laikas bėgo, ir aš ėmiau svarstyti, ar nepaklausus motinos, kas gi nutiko Kalė, kai pasigirdo garsus šūktelėjimas iš kavinės galo.

— Kaka!

Pasirodė Rodžeris, paskui jį sekė tėvas papilkėjusiu veidu, rankoje laikantis laikraščio likučius. Pokalbiai kavinėje nutilo, kai Rodžeris garsiu balsu ėmė pasakoti apie nuotykį. Patron (savininkas) pasižiūrėjo į savo žmoną ir patraukė pečiais. Tie anglai sugeba pasidaryti spektaklį iš paprasto apsilankymo wa-wa (vė cė).

Įranga, kuri Rodžeriui ir jo tėvams sukėlė tokią nuostabą, buvo toilette à la Turque (turkiškas tualetas), negilus porcelianinis lovelis su skyle per vidurį ir pakojais iš abiejų šonų. Matyt, jis buvo sukurtas Turkijos sanitarijos inžinieriaus, siekiant maksimalaus nepatogumo, bet prancūzai pridėjo ir nuosavą patobulinimą — stipraus slėgio staigią vandens srovę, kliokiančią tokia jėga, kad neįgudęs naudotojas gali likti šlapiomis kojomis. Yra du keliai, kaip nesušlapti kojų: pirmasis — nuleisti vandenį saugiu nuotoliu stovint ant sausos žemės tarpduryje, bet tai reikalauja labai ilgų rankų ir akrobato pusiausvyros, antrasis — visai nenuleisti vandens, nelaimei, taip daroma daug dažniau. Norėdamos dar labiau pabloginti padėtį, kai kurios įstaigos pastato energiją taupančių įrenginių, kurie Prancūzijoje irgi yra saviti. Į šviesos jungiklį, visuomet esantį kitoje tualeto kabinos pusėje, įtaisomas automatinis laiko skaičiavimo mechanizmas, kuris panardina lankytoją į tamsybes po trisdešimt aštuonių sekundžių. Taip taupoma elektros energija ir varomi į neviltį lankytojai.

Gana nuostabu, kad à la Turque (turkiški) tualetai vis dar gaminami ir daugelyje modernių kavinių galima rasti tuos siaubo kambarius. Kai užsiminiau apie tai ponui Menikučiui, jis šoko ginti Prancūzijos santechnikos prekes, tvirtindamas, kad kitoje šio spektro pusėje yra tokie rafinuoti ir tobuli unitazai, kad net amerikiečiui jie padarytų įspūdį. Jis pasiūlė susitikti ir aptarti du tualetus, kurių mums reikėjo namuose. Menikučis pasakė, kad turi mums parodyti kelis stebuklus ir kad mes būsime sužavėti pasirinkimo.

Jis atvažiavo su pilnu katalogų lagaminu ir iškrovė juos ant stalo kiemelyje darydamas kažkokias paslaptingas pastabas apie vertikalų ir horizontalų tuštinimąsi. Kaip jis ir sakė, pasirinkimas buvo platus, bet visi unitazai buvo agresyviai modernaus dizaino ir spalvų — žemi skulptūriški objektai tamsios burgundiško vyno spalvos ar ryškios abrikosinės. Mes ieškojome ko nors paprasto ir balto.

— Cest pas facile (tai nelengva), — pasakė jis. Šiandien žmonės nori naujų formų ir spalvų. Visa tai yra Prancūzijos sanitarinės revoliucijos dalis. Tradicinė balta spalva nėra vertinama dizainerių. Tačiau yra vienas modelis, kurį jis neseniai matęs ir kuris yra kaip tik toks, kokio mes ieškome. Menikučis pervertė katalogus ir štai — jis yra tikras — kad tas daiktas mums tiks.

— Voilà! La WC haut couture (štai aukštosios mados tualetas)! — Jis pastūmė katalogą mums, o ten, pastatytas ir nufotografuotas lyg etruskų vaza, buvo Pjero Kardeno sukurtas tualetas.

— Matote? — pasakė Menikučis. — Ant jo netgi yra Kardeno parašas. — Taip ir buvo. Visai viršuje ir pakankamai toli, saugioje vietoje. Išskyrus parašą, daiktas buvo nuostabus, dizainas gražus ir atrodė kaip unitazas, o ne kaip milžiniškos auksinės žuvelės pilvas. Mes užsisakėme du.

Tačiau po savaitės Menikučiui teko paskambinti ir liūdnai pranešti mums, kad Kardeno mados namai nebegamina tokių unitazų. Une catastrophe (katastrofa), bet jis tęs paieškas.

Prabėgo dešimt dienų ir Menikučis vėl atsirado, dabar jau triumfuodamas, jis užlipo namo laipteliais mojuodamas virš galvos kitu katalogu.

— Toujours couture (aukštoji mada)! — šaukė jis. — Toujours couture!

Kardenas gali nebekurti vonios kambariams, jo vietą užėmė galantiškasis Kurežas, kurio dizainas buvo labai panašus ir kuris buvo daug santūresnis ta prasme, kad nedėdavo savo parašo, visiškai jokio. Mes pasveikinome Menikučį ir jis atšventė savo sėkmę su kokakolos stikline:

— Šiandien unitazas, rytoj — centrinis šildymas, — pasakė jis. Mes truputį pasėdėjome 90 laipsnių saulėkaitoje, o jis pasakojo mums, kaip bus šilta ir kaip jis planuoja veikti. Sienas reikės griauti, dulkės lakios visur, o pneumatinio grąžto garsas nustelbs bites ir svirplius. Bus tik vienas geras dalykas, pasakė Menikučis, kelias savaites svečiai neis artyn. Eh, oui (na, taip).

Bet iki šio priverstinio ir kurtinančio izoliacijos periodo mes dar laukėme paskutiniojo svečio. Tokio nerangaus ir nelaimių persekiojamo vyro, tokio išsiblaškiusio, nešeimininkiško ir nuolat įsiveliančio į nelaimingus atsitikimus namuose, kad mes specialiai jo paprašėme atvažiuoti pertvarkos išvakarėse, kad jo vizito šukes būtų galima palaidoti po rugpjūčio griuvenomis. Tai buvo Benetas, artimas bičiulis, kurį mes pažinojome penkiolika metų ir kuris linksmai pripažino, jog yra blogiausias pasaulyje svečias. Mes mylėjome jį, bet nuogąstavome.

Benetas paskambino iš oro uosto po kelių valandų, kai jau turėjo būti atvykęs. Ar negalėtume atvažiuoti jo pasiimti? Iškilo nedidelė problemėlė su mašinų nuomos kompanija ir jis atsidūrė sunkioje būklėje. Radau jį „Marignane“ baro viršuje, jaukiai įsikūrusį su šampano buteliu ir prancūzišku „Playboy“ variantu. Benetui apie penkiasdešimt metų, jis liesas ir nepaprastai gražus, vilkėjo elegantišką kostiumą iš baltos medvilnės su bjauriai apdegintomis kelnėmis.

— Atsiprašau, kad ištempiau tave, — pasakė jis, — bet jie nebeturi daugiau mašinų. Išgerk šampano.

Jis papasakojo man, kas atsitiko, ir, kaip įprasta Benetui, viskas atrodė taip neįtikėtina, kad tai turėjo būti tiesa. Lėktuvas atskrido laiku, ir mašina su nuleidžiamu viršumi, kurią jis buvo užsisakęs, laukė. Mašinos viršus buvo nuleistas, oras puikus, ir maloniai nusiteikęs Benetas, prieš leisdamasis į kelią, užsidegė cigarą. Šis degė greitai, kaip būna, kai pučia stiprus vėjas, ir Benetas surūkė jį per dvidešimt minučių. Paskui pastebėjo, kad lenkiantys vairuotojai jam moja, taigi ir jis atsakydamas pamodavo, kokie draugiški pasidarė prancūzai, pamanė jis. Jau buvo nuvažiavęs keliu keletą mylių, kai pastebėjo, kad dega užpakalinė sėdynė — ją uždegė užkritusi išmesta cigaro nuorūka. Ir Benetas padarė tai, kas jo manymu, buvo sukrečiančio išradingumo išraiška — jis sustabdė mašiną, atsistojo ant priekinės sėdynės ir nusišlapino į liepsnas. Tai darant jį ir pastebėjo policija.

— Jie buvo siaubingai malonūs, — pasakė Benetas, — bet jie manė, jog man geriausia nuvairuoti mašiną atgal į oro uostą, o ten mašinų nuomos darbuotojai įsiuto ir nebenorėjo duoti man kitos.

Jis baigė šampaną ir padavė man sąskaitą. Dėl visos tos sumaišties, pasakė, jis nespėjo išsikeisti savo kelionės čekių. Buvo malonu vėl jį matyti, tokį kaip visada: žavų, neregėtai nevikrų, gražiai apsirengusį, amžinai be pinigų. Vieną kartą per kviestinę vakarienę mano žmona ir aš vaidinome, kad esame jo tarnai. Tuomet buvome taip pristigę pinigų, kad paskui pasidalijome arbatpinigius. Su Benetu visada būdavo smagu, o vakarienė tą vakarą nusitęsė iki ankstyvo ryto.

Savaitė prabėgo taip ramiai, kaip tik buvo galima tikėtis, turint omenyje, kad mūsų svečias buvo žmogus, kuris galėjo, ir jam taip dažnai nutikdavo, žiūrėdamas į laikrodį išsipilti ant savęs gėrimą, o jo švarios baltos kelnės po pirmojo vakarienės patiekalo niekada nelikdavo nesuteptos. Jis tik sudaužė vieną ar du daiktus, paskandino rankšluostį plaukimo baseine ir sukėlė paniką pastebėjęs, kad nusiuntė savo pasą į cheminę valyklą, ir privertė pasinervinti tą akimirką, kai manė, kad suvalgė širšę, — tačiau jokių rimtų problemų. Mums buvo liūdna, kai jis išvažiavo, ir tikėjomės, kad jis greitai sugrįš pabaigti nugertų kalvadoso taurių, kurias radome po jo lova, ir pasiimti apatinių kelnaičių, kurias jis paliko dekoratyviai kyboti ant skrybėlių kabyklos.

Bernaras papasakojo mums apie seną Bonjė stoties kavinę. Solidi ir rimta, taip jis mums ją apibūdino, tos rūšies šeimos restoranas, kokie anksčiau būdavo visoje Prancūzijoje, kol maistas dar nebuvo mados reikalas ir bistrots (bistro) nepradėjo patiekinėti antienos atplaišėlių vietoj daube (troškintos mėsos) ir žarnokų. Važiuokite tenai greitai, pasakė Bernaras, nes la patronne (šeimininkė) kalba apie pensiją, ir nusiteikite skaniai pavalgyti. Jai patinka, kai lėkštės lieka tuščios.

Bonjė stotis yra uždaryta daugiau nei keturiasdešimt metų, o į ją einantis kelias duobėtas ir apleistas. Iš lauko pusės restoranas nėra išvaizdus — nei iškabos, nei meniu. Mes pravažiavome pro šalį gal pustuzinį kartų galvodami, kad namas yra negyvenamas, nes nežinojome, jog perpildyta mašinų aikštelė yra pasislėpusi už medžių.

Paskui radę vietą tarp vietinės greitosios pagalbos mašinos ir subraižyto statybininkų sunkvežimio pastovėjome minutėlę klausydamiesi lėkščių skambesio ir pokalbių garsų, sklindančių pro atvirus langus. Restoranas buvo už penkiasdešimties jardų nuo stoties, kvadratinis ir nepretenzingas, su išblukusiomis, vos įskaitomomis ranka rašytomis raidėmis — „Stoties“ kavinė.

Mažas „Renault“ furgonas įriedėjo į stovėjimo aikštelę, iš jo išlipo du vyrai, vilkintys kombinezonus. Jie nusiplovė rankas prie senos kriauklės, kyšančios iš išorinės sienos, naudodamiesi geltonu bananiniu muilu, gulinčiu ant lentynėlės virš čiaupo, ir alkūnėmis atsidarė duris, nes jų rankos buvo dar šlapios. Tai buvo nuolatiniai lankytojai, jie nuėjo tiesiai prie rankšluosčio, kuris kabėjo ant kabliuko baro gale. Kai jie nusišluostė rankas, jų jau laukė dvi aperityvo taurės ir ąsotis vandens.

Restoranas buvo įsikūręs didelėje, erdvioje patalpoje, kurios priekinė dalis buvo tamsi, o užpakalinė — šviesi, nes čia buvo langai, išeinantys į priešais miglotas Luberono kalvas besidriekiančius laukus ir vynuogynus. Čia buvo apie keturiasdešimt žmonių, visi vyrai, jie jau valgė. Dar tik kelios minutės po dvyliktos, bet provansiečiai turi laikrodžius skrandyje, o pietų metas yra jų vienintelė nuolaida punktualumui. On mage à midi (valgome vidudienį), ir nė minutės vėliau.

Kiekvienas stalas buvo užtiestas balta popierine staltiese ir ant kiekvieno stovėjo po du butelius vyno be etikečių, raudonasis ir rožinis, iš „Bonnieux“ kooperatyvo, esančio už dviejų šimtų jardų nuo čia, kitoje kelio pusėje. Nebuvo jokio rašytinio meniu. Per savaitę, nuo pirmadienio iki penktadienio, ponia paruošdavo penkis kompleksinius pietus ir lankytojai valgydavo tai, ką ji buvo nutarusi, kad jie valgys. Jos duktė atnešė mums pintinėlę gardžios, rupios duonos ir paklausė, ar norėtume vandens. Ne? Tuomet, kai užsinorėsime dar vyno, turėsime jai pasakyti.

Atrodė, kad daugelis kitų lankytojų vienas kitą pažįsta, tarp staliukų buvo laidomasi energingomis ir kandžiomis pastabomis. Milžiniškas vyras buvo kaltinamas metąs svorį. Jis pakėlė akis nuo savo lėkštės ir gana ilgam nustojo valgyti, kad galėtų paniurnėti. Pamatėme savo elektriką su Briuno, dedančiu grindis iš akmeninių plokščių, kartu valgančius kampe. Atpažinome dar du ar tris veidus, kurių nebuvome matę nuo to laiko, kai namuose sustojo darbai. Vyrai buvo įdegę saulėje, atrodė stiprūs ir atsipalaidavę, lyg jiems būtų buvusios atostogos. Vienas iš jų šūktelėjo mums:

— C’est tranquille chez vous (pas jus ramu)? Ramu be mūsų?

Atsakėme tikį, kad jie atvažiuos ir darbai vėl prasidės rugpjūtį.

— Normalement, oui (paprastai taip), — pasakė jis ir mostelėjo ranka. Žinojome, ką tai reiškia.

Ponios duktė atnešė pirmąjį patiekalą ir pasakė, kad tai lengvas maistas, nes šiandien karšta. Ji pastatė ovalią lėkštę pilną saucisson (dešros) griežinėlių ir rūkyto kumpio, su mažyčiais agurkėliais, juodosiomis alyvuogėmis ir trintomis morkomis aštriame marinate. Storas gabalas balto sviesto užsitepti ant saucisson (dešros). Ir dar duonos.

Įėjo du vyrai, vilkintys švarkus ir vedini šunimi. Jie užėmė paskutinį laisvą staliuką. Kilo šurmulys, ponios duktė pasakė, kad vyresnysis yra buvęs Prancūzijos pasiuntiniu vienoje Artimųjų Rytų šalyje. Un homme distingué (neeilinė asmenybė). Jis atsisėdo tarp statybininkų, santechnikų bei sunkvežimių vairuotojų ir ėmė šerti savo šunį dešrelės gabaliukais.

Stikliniuose dubenyse buvo atnešti salotų lapai su užpilu ir dar viena ovali lėkštė. Makaronai su pomidorų padažu ir keptos kiaulienos nugarinės gabaliukai su tamsiu svogūnų padažu. Pabandėme įsivaizduoti ką gi ponia patiekia žiemą, jei tai vadina lengvais patiekalais. Tikėjomės, kad ji dar gerai pagalvos prieš išeidama į pensiją. Šeimininkė užėmė savo vietą už baro. Tai buvo neaukšta, gražaus sudėjimo moteris su vis dar tamsiais ir tankiais plaukais. Ji atrodė taip, lyg galėtų gyventi amžinai.

Jos duktė nurinko stalą, supylė raudonojo vyno likučius į mūsų stiklines ir neprašyta atnešė dar vieną butelį bei sūrio. Ankstyvieji lankytojai ėmė skirstytis atgal prie darbo, išeidami jie šluostėsi ūsus ir klausinėjo ponios, ką ji planuoja patiekti rytoj. Kai ką skanaus, atsakydavo ji.

Po sūrio man teko liautis valgyti. O mano žmona, kurios dar niekada nebuvo įveikęs meniu, gavo gabalėlį tarte au citron (citrininio torto). Patalpa pakvipo kava ir „Gitanes“, pro langus šviečianti saulė nuspalvino dūmus mėlyna spalva ir jie tvyrojo virš trijų vyrų, sėdinčių prie trigubo dydžio mare (vynuogių degtinės) taurių. Mes užsisakėme kavos ir paprašėme sąskaitos, bet sąskaitos čia nebuvo įprastas dalykas. Prieš išeidami lankytojai užtrukdavo prie baro.

Ponia pasakė mums, kiek turime sumokėti. Penkiasdešimt frankų kiekvienas už maistą ir po keturis frankus už kavą. Vynas įtrauktas į kainą. Nėra ko stebėtis, kad čia kasdien pilna.

Ar teisybė, kad ji ruošiasi į pensiją?

Šeimininkė nustojo poliruoti barą.

— Kai buvau maža mergaitė, — pasakė ji, — man teko rinktis dirbti laukuose ar virtuvėje. Net ir tais laikais aš nekenčiau laukų. Ten sunkus, purvinas darbas. — Ji pasižiūrėjo į savo rankas, jos buvo gerai prižiūrėtos ir atrodė stebėtinai jaunos. — Taigi aš pasirinkau virtuvę, o kai ištekėjau, mes persikėlėme čia. Sukuosi virtuvėje trisdešimt aštuonerius metus. Pakaks.

Pasakėme, kad labai apgailestaujame. Ji patraukė pečiais.

— Kiekvienas pavargsta. — Ji pasakė, kad ruošiasi išvažiuoti gyventi į Oranžą, į butą su balkonu, kur galės šildytis saulėkaitoje.

Buvo antra valanda ir patalpa ištuštėjo, liko tik senas vyras su baltais šeriais ant išdžiūvusių skruostų, mirkantis į kalvadosą gabalėlius cukraus. Mes padėkojome poniai už puikius pietus.

— C’est normale (tai įprasta), — atsakė ji.

Karštis lauke buvo nežmoniškas, o kelias atgal į namus pasirodė lyg ilgas miražas, vaiskus ir raibuliuojantis kaitroje. Vynuogienojų lapai nukarę, ūkių šunys nelojo, o apylinkės — bežadės ir išmirusios. Tai buvo vangi popietė, skirta baseinui, hamakui ir lengvam skaitalui, retai pasitaikantis laikas be statybininkų ar svečių.

Vakare, kai mūsų odą išbėrė nuo saulės, buvome jau pakankamai pailsėję po pietų ir galėjome pasiruošti savaitiniam sporto įvykiui. Mes buvome priėmę vienų draugų iššūkį, jie, kaip ir mes, buvo vieno iš maloniausių kada nors sugalvotų žaidimų mėgėjai. Rengėmės apginti Menerbo garbę boules (rutulių) aikštelėje.

Jau seniai, dar per atostogas, kai teko stebėti senukus Rusijone, leidžiančius linksmas ir kupinas ginčų popietes kaimo aikštelėje šalia pašto skyriaus, nusipirkome savo pirmąjį boules (rutulių) rinkinį. Pasiėmėme boules (rutulių) į Angliją, bet šį žaidimą nesmagu žaisti drėgnu oru ir rutuliai dengėsi voratinkliais pašiūrėje. Jie buvo beveik pirmas daiktas, kurį mes išpakavome atvažiavę gyventi į Provansą. Sunkūs, tvirti, spindintys rutuliai iš plieno, jie buvo nedideli ir malonūs paimti, tiko prie delno, o kai jie stukteldavo vienas į kitą, pasigirsdavo smagus cakt.

Mes išstudijavome profesionalų, kiekvieną dieną žaidžiančių prie Bonjė bažnyčios, techniką — tai buvo vyrai, kurie galėjo numesti boule (rutulius) jums ant kojos piršto iš dvidešimties pėdų atstumo — ir eidavome namo pasitreniruoti žaisti taip, kaip buvome pamatę. Pastebėjome, kad tikrieji asai pritūpia, delną laiko nukreiptą žemyn, o kai išmeta boule (rutulį), trintis nuo pirštų sukelia atbulinį sukimąsi. Buvo ir smulkesnių stiliaus elementų: kriuktelėjimų ir pasidrąsinimų, kurie lydėjo kiekvieną metimą, krūpčiojimų ir keiksmų, kai rutulys nukrisdavo per toli ar per arti. Mes greitai tapome specialistais visose srityse, išskyrus tikslumą.

Yra du pagrindiniai metimo tipai: lėtas, ridenamas metimas, kai rutulys nuliuoksi per žemę, ir aukštos trajektorijos krentantis metimas, kurio tikslas išmušti priešininko boule (rutulį) iš aikštelės. Kai kurių matytų žaidėjų tikslumas buvo stebėtinas ir šalia visų tų tupinėjimų bei niurnėjimų mums prireiks daugelio metų tikslingų pastangų, kol būsime pakviesti į tokią rimtą aikštelę, kaip Bonjė.

Boules (rutuliai ) iš esmės yra paprastas žaidimas, kuriuo pradedantysis gali džiaugtis nuo pirmojo metimo. Mažas medinis rutuliukas, cochonnet (paršelis), yra išmetamas ant aikštelės. Kiekvienas žaidėjas turi tris boules (rutulius), pažymėtus skirtingais raštais, išraižytais ant plieno, ir tas, kurio rutulys pabaigoje atsiduria arčiausiai cochonnet (paršelio), tampa laimėtoju. Yra įvairių taškų skaičiavimo sistemų ir įvairiausių vietinių varžybų taisyklių ir variantų. Jei yra kruopščiai apgalvotos, jos gali suteikti daug pranašumo vietinei komandai.

Tą vakarą mes žaidėme savo aikštelėje, dėl to žaidimui buvo taikomos Luberono taisyklės:

1. Kiekvienas, kas žaidžia neturėdamas gėrimo, yra diskvalifikuojamas.

2. Stimuliuojančios apgavystės yra leidžiamos.

3. Ginčai apie nuotolį iki cochonet (paršelio) yra privalomi. Nė vieno žaidėjo žodis nėra paskutinis.

4. Žaidimas baigiasi, kai sutemsta, jei nėra aiškaus laimėtojo, žaidžiama patamsyje pasišviečiant fakelais arba kol nepametamas cochonnet (paršelis).

Mums iškilo problemų darant aikštelėje klaidinančias nuožulnumas ir lėkštas duobutes, kurios turėjo sutrukdyti atvykėliams. Žaidimo aikštelė dėl to pasidarė nelygi, taigi turėjome šansų parodyti geresnius sugebėjimus. Mes tyliai džiaugėmės, o aš dar turėjau papildomai pranašumo, nes man teko rūpintis aperityvu, taigi kiekvienas nuoseklaus tikslumo ženklas iš atvykėlių komandos pusės bus atremtas didesnėmis gėrimo taurėmis. Iš asmeninės patirties žinojau, kaip gėrimas paveikia tikslumą.

Priešininkų komandoje buvo šešiolikmetė mergina, kuri iki šiol nė karto nebuvo žaidusi, bet kiti trys treniravosi tarpusavyje mažiausiai šešias savaites ir jų negalima buvo nuvertinti. Kai tyrinėjome žaidimo aikštelę, jie svaidė replikas dėl to, jog trūksta taisyklingumo, skundėsi besileidžiančios saulės kampu ir reikalavo, kad šunys būtų pašalinti iš aikštelės. Seną akmeninį volą paridenome pirmyn ir atgal, kad pakeltume jiems nuotaiką. Aplaižyti pirštai buvo iškelti į orą vėjo stiprumui nustatyti ir žaidimas prasidėjo.

Yra aiškus, nors ir lėtas, žaidimo ritmas. Atliekamas metimas ir žaidimas sustoja, kol sekantis, kuriam reikia mesti, vaikštinėja norėdamas iš arčiau pamatyti situaciją ir bando nuspręsti, ar trenkti, ar pabandyti žemai, lėtai mesti, kad atsargiai prasilenktų su kitais boules (rutuliais) ir trinktelėtų į cochonnet (paršelį). Mąsliai gurkštelima aperityvo, keliai sulenkiami, ir boule (rutulys) daro kilpą ore, dunksteli į žemę ir ritasi iki savo galutinės vietos, lydimas švelnaus, girgždančio garso. Nedaroma jokių skubių judesių ir beveik nėra sportinių traumų. (Vienintelė išimtis buvo Benetas, kuris sugebėjo sudaužyti stogo čerpę ir pats sau suduoti per kojos pirštą savo pirmojo ir paskutinio žaidimo metu.)

Intrigos ir mokėjimas nugalėti lenkė sportinius sugebėjimus ir žaidėjai tą vakarą elgėsi bjauriai. Boules (rutuliai) buvo vogčiomis judinami lyg atsitiktinai bakstelėjus koja. Atsistoję mesti žaidėjai buvo blaškomi komentarais apie jų stovėseną, pasiūlymais išgerti dar aperityvo, kaltinimais peržengus metimo liniją, įspėjimais apie per aikštelę bėgančius šunis, gąsdinami įsivaizduojamomis gyvatėmis žolėje ir iš visų pusių apipilami prieštaringais, netikusiais patarimais. Praėjus pusei laiko aiškaus nugalėtojo nebuvo ir mes sustojome pasigėrėti saulėlydžiu.

Į vakarus nuo namo saulė leidosi per vidurį V formos tarpeklio, kurį suformavo dviejų kalnų viršukalnės — įspūdingas natūralios simetrijos pavyzdys. Po penkių minučių reginys baigėsi, ir mes toliau žaidėme crépuscule (sutemose) — prancūziškas žodis, apibūdinantis sutemas ir skambantis panašiai kaip odos ligos pavadinimas. Matuoti atstumus iki cochonnet (paršelio) pasidarė dar sunkiau ir kilo dar daugiau ginčų, mes jau ruošėmės sutikti su negarbingomis lygiosiomis, kai jaunoji panelė, kuriai tai buvo pirmas žaidimas, tris boules (rutulius) numetė į devynių colių zoną. Nešvarų žaidimą ir alkoholį nugalėjo jaunystė ir vaisių sultys.

Pavalgėme kieme, akmeninės plokštės po mūsų basomis kojomis buvo šiltos, žvakių šviesa žibėjo ant raudonojo vyno ir rudų veidų. Mūsų draugai rugpjūtį savo namą buvo išnuomavę anglų šeimai, o patys ruošėsi praleisti tą mėnesį Paryžiuje. Jų manymu, tuomet visi paryžiečiai, kartu su nesuskaičiuojamais anglų, vokiečių, šveicarų ir belgų būriais persikelia į Provansą. Keliuose kils spūstys, turgūs ir restoranai bus neregėtai perpildyti. Apsnūdę kaimai taps triukšmingi ir visi be išimties bus blogos nuotaikos. Mes buvome įspėti.

Iš tiesų visa tai jau buvome girdėję anksčiau. Bet liepa toli gražu nebuvo tokia siaubinga, kaip buvo pranašaujama, ir buvome tikri, kad ir su rugpjūčiu galima visai lengvai susitvarkyti. Išjungsime telefoną, atsigulsime prie baseino ir norom ar nenorom klausysimės maestro Menikučio diriguojamo pneumatinių grąžtų ir litavimo lempų koncerto.

RUGPJŪTIS

— Sklinda kalbos, — pasakė Menikučis, — kad Bridžita Bardo nusipirko namą Rusijone. — Jis padėjo savo veržliaraktį prie sienos ir priėjo arčiau, taip kad jeune (jaunuoliui) nebeliko jokių šansų nugirsti kažką daugiau apie panelės Bardo asmeninius planus.

— Ji planuoja išvykti iš Sen Tropezo. — Menikučis pirštu bakstelėjo man į krūtinę. — Ir aš nekaltinu jos. Juk žinote, — bakst bakst pirštu, — kad bet kurią akimirką bet kurią rugpjūčio mėnesio dieną penki tūkstančiai žmonių daro pipi (sisi) jūroje?

Jis nusipurtė nuo šio antisanitarinio siaubo.

— Kas bus su žuvimis?

Stovėjome saulėkaitoje užjausdami visas jūros gyvybės formas, kurios yra pakankamai nelaimingos, nes joms pasitaikė gyventi Sen Tropeze, o tuo tarpu jeune (jaunuolis) lakstė laiptais nešiodamas kaltos geležies radiatorius, girlianda varinių vamzdelių kabėjo jam aplink pečius, o Jeilio universiteto marškinėliai buvo pajuodę nuo prakaito. Menikučis pagaliau atsižvelgė į karštį ir pakeitė savo įprastas sunkias velvetines kelnes į rudus šortus, kurie derėjo prie jo drobinių batų.

Tai buvo pirmoji les grands travaux (didelių darbų) diena ir aikštelė priešais namą tapo panaši į šiukšlyną. Aplinkui pristatyta senų alyvuotų darbastalių, ant kurių buvo sudėti kai kurie mūsų centrinio šildymo sistemos elementai: dėžės su alkūninėmis jungtimis, vožtuvais, lituokliai, dujų kanistrai, metalo pjūklai, radiatoriai, grąžtai, pjovimo aparatai, veržliarakčiai ir skardinės dėžutės su kažkokiu skysčiu, panašiu į juodą sirupą. Čia buvo tik pirmieji daiktai; vandens ir degalų cisternos, boileris ir degiklis dar nebuvo atvežti.

Menikučis pasisiūlė man paaiškinti apie detales, žavėdamasis jų kokybe. — Cest pas de la merde, ça (tai ne niekai, ne mėšlas). — Tuomet jis parodė, kurias sienas yra numatęs pragręžti, ir darbai, truksiantys ištisas savaites, kupinas dulkių ir chaoso, prasidėjo. Beveik ėmiau trokšti praleisti rugpjūtį Sen Tropeze su puse milijono ten jau esančių, šlapimo nelaikančių atostogautojų.

Prie šitų dar prisidės milijonai, atvyksiantys iš šiaurės per vieną masinės migracijos savaitgalį. Dvidešimties mylių eismo košmaras, taip apibūdinamas judėjimas Bone, ir kiekvienas, kuris pravažiuoja Liono tunelį greičiau nei per valandą, yra laikomas laimės kūdikiu. Mašinos įkaista ir susierzinimas stiprėja. Techninės pagalbos automobiliams — geriausia savaitė per metus. Dėl nuovargio ir nekantrumo atsiranda eismo įvykių ir žūčių. Tai buvo tradiciškai bjauri mėnesio pradžia ir šis sunkus išmėginimas pasikartos po keturių savaičių priešinga kryptimi, per išvykimo savaitgalį.

Didžioji dalis atvykėlių pravažiuoja pro mus traukdami pajūrio link, bet tūkstančiai atvyksta ir į Luberoną, pakeisdami turgų bei kaimelių vaizdą ir suteikdami vietiniams gyventojams naujų filosofavimo temų gurkšnojant aperityvą. Nuolatiniai kavinių lankytojai dabar ištisai randa savo vietas užimtas užsieniečių ir stovi prie baro verkšlendami dėl atostogų sezono nepatogumų: kepykloje baigėsi duona, kažkam įėjimo durys buvo užstatytos mašina, lankytojai užsibūna iki vėlumos. Tačiau linksint ir dūsaujant buvo pripažįstama, kad turistai atveža į regioną pinigų. Nesvarbu, iš esmės buvo sutarta, kad tie rugpjūčio vaikai yra gana juokinga kompanija.

Jų buvo neįmanoma supainioti. Atostogautojai avėjo švariais batais, jų oda buvo balta, jie turėjo naujutėlaičius pirkinių krepšius ir mašinas be dėmelės. Jie vaikštinėdavo po Lakosto, Menerbo ir Bonjė gatves ieškodami reginių ir apžiūrinėjo vietinius, tarsi šie būtų nepaprastai keisti kaimo monumentai. Kas vakarą gamtos grožis buvo garsiai aptariamas ant Menerbo tvirtovės pylimo, man ypač patiko vienos pagyvenusios anglų poros komentaras, kai jie stovėjo žiūrėdami žemyn, į mūsų slėnį.

— Koks nuostabus saulėlydis, — pasakė ji.

— Taip, — atsakė vyras. — Labai įspūdingas tokiam mažam kaimui.

Netgi Fosteną buvo apėmusi puiki atostogų nuotaika. Jo darbas vynuogynuose ilgam buvo baigtas ir dabar nebebuvo, ką veikti, tik laukti, kol sunoks vynuogės. Taigi jis žarstė mums savo anekdotų apie anglus repertuarą.

— Kas tai, — paklausė jis manęs vieną rytą, — „keičia spalvą nuo negyvos žiurkės atspalvio iki negyvo omaro spalvos per tris valandas“? — ir Fosteno pečiai ėmė drebėti jam bandant sulaikyti juoką iki nepaprastai juokingo atsakymo — Les Anglais en vacances (anglai atostogauja), — pasakė jis, — vous comprenez (suprantate)? — Tam atvejui, jei aš iki galo būčiau nesupratęs pokšto, jis labai kruopščiai paaiškino: yra žinoma, jog anglų oda yra tokia jautri, kad net nuo menkiausio buvimo saulėje ji tampa skaisčiai raudona. — Même sous un rayon de lune (netgi per mėnesieną), — pasakė jis, kretėdamas iš juoko, — mėnulio šviesa paverčia juos rožiniais.

Ankstyvo ryto linksmuolis Fostenas į vakarą pavirto niūriuoju Fostenu. Jis girdėjo naujienas iš Žydrojo kranto, kurias papasakojo mums su nepaprastu pasigardžiavimu. Netoli Graso degė miškas ir buvo iškviesti „Canada“ lėktuvai. Jie dirbo lyg pelikanai skrisdami prie jūros ir prisisemdami vandens, kurį numesdavo ant ugnies žemėje. Jei tikėtume Fostenu, tai vienas lėktuvų pasėmė ir plaukiką ir numetė jį į ugnį, kurioje jis carbonisé (suanglėjo).

Tačiau „Le Provençal“ laikraštyje apie šią tragediją nebuvo užsiminta ir mes paklausėme savo draugo, ar jis nėra apie tai girdėjęs. Bičiulis pasižiūrėjo į mus ir papurtė galvą.

— Tai sena rugpjūčio pasaka, — pasakė jis. — Kiekvieną kartą, kai kur nors kyla gaisras, atsiranda panašių šnekų. Praeitais metais pasakojo, kad buvo pasemtas banglentininkas. Kitais metais tai bus durininkas iš „Negresco“ viešbučio Nicoje. — Fostenas iš mūsų pasijuokė.

Sunku buvo atsirinkti, kuo tikėti. Keisti dalykai įmanomi rugpjūčio mėnesį, taigi mes visiškai nenustebome, kai draugai, kurie buvo apsistoję netoli esančiame viešbutyje, papasakojo mums, jog vidurnaktį savo miegamajame jie pamatė erelį. Na, gal ne patį erelį, bet tikrų tikriausią milžinišką erelio šešėlį. Jie paskambino budinčiajam ir jis atėjo į jų kambarį ištirti.

Ar atrodo, kad erelis išskrenda iš spintos kambario kampe? Taip, pasakė mūsų draugai. Ah bon (o, gerai), pasakė vyras, paslaptis atskleista. Tai ne erelis. Tai šikšnosparnis. Jau anksčiau žmonės matė, kaip jis nuskrenda nuo tos spintos. Jis nieko nedaro. Galbūt jis nekenksmingas, pasakė mūsų draugai, bet mes norėtume miegoti be šikšnosparnio, norėtume kito kambario. Non (ne), atsakė vyras. Viešbutis pilnas. Trys žmonės stovėjo vonios kambaryje ir diskutavo apie šikšnosparnių medžioklės techniką. Viešbučio tarnautojui kilo idėja. Likite čia, pasakė jis. Sugrįšiu žinodamas, ką daryti. Jis atsirado po kelių minučių, padavė jiems didžiulį purškalą nuo vabzdžių ir palinkėjo labos nakties.

Vakarėlis buvo suorganizuotas name, esančiame už Gordo ribų. Mūsų buvo paprašyta prisijungti prie kelių šeimininkės draugų, kol rinksis kiti svečiai. Tai buvo vakaras, kurio mes laukėme kiek sumišę — buvo malonu, kad pakvietė, bet mes visiškai nepasitikėjome savo sugebėjimais išsilaikyti prancūziškų kviestinių pietų sūkuryje.

Kiek buvo žinoma, ten būsime vieninteliai angliškai kalbantys, ir tikėjomės, kad mūsų neatskirs vieną nuo kito dideliu kiekiu nutrūktgalviškų provansietiškų pokalbių. Atvykti paprašė, mūsų požiūriu, labai neįprastą devintą valandą. Važiavome į kalvas link Gordo su urzgiančiais skrandžiais, nes jiems teko taip ilgai laukti. Už namo esanti vieta automobiliams statyti buvo pilna. Šalikelėje pristatytų mašinų eilė driekėsi penkiasdešimt jardų ir pasirodė, jog visos mašinos yra su paryžietiškais 75 numeriais. Atrodo, jog mūsų bičiulės draugai ne keli žmogeliai iš kaimo. Pradėjome svarstyti, gal mums vertėjo apsirengti ne tokiais paprastais drabužiais.

Įėjome į vidų ir atsidūrėme lyg žurnale: dekoracijos iš „House and Garden“, apranga iš „Vogue“. Žvakėmis papuošti stalai stovėjo pievelėje ir terasoje. Penkiasdešimt ar šešiasdešimt žmonių, ramūs, atsipalaidavę ir apsirengę baltai, laikė šampano taures žiedais apmaustytais pirštais. Vivaldžio garsai liejosi pro atviras apšviestos pavėsinės duris. Mano žmona užsinorėjo važiuoti namo ir persirengti. Man pasidarė nepatogu dėl savo dulkinų batų. Pataikėme į soirée (pobūvį).

Šeimininkė pamatė mus anksčiau, nei mes spėjome pabėgti. Bent jau ji nuramino mus savo paprasta apranga, ji vilkėjo marškinius ir kelnes.

— Ar radote vietą mašinai pasistatyti? — Atsakymo ji nelaukė. — Truputį sudėtinga ant kelio dėl to griovio.

Pasakėme, kad tai nė kiek nepanašu į Provansą, ji trūktelėjo pečiais: „Rugpjūtis.“ Ji atnešė mums gėrimus ir paliko sukinėtis tarp gražių žmonių.

Atsidūrėme lyg Paryžiuje. Čia nebuvo rudai įdegusių, vėjo nugairintų veidų. Moterys buvo madingai išblyškusios, vyrai — kruopščiai nusiskutę ir išsipustę. Niekas negėrė aperityvo. Pokalbiai vyko, provansiečių vertinimu, pašnibždomis. Mūsų supratimas iš esmės pasikeitė. Anksčiau tai būtų buvę visiškai normalu. O dabar viskas atrodė prislopinta, prašmatnu ir jautėmės šiek tiek nepatogiai. Dėl to nebuvo jokių abejonių — mes pavirtome kaimo prasčiokais.

Nuslinkome link mažiausiai išsipuošusios poros, kokią tik pastebėjome; jie stovėjo nuošaliau nuo minios kartu su savo šunimi. Visi trys atrodė draugiškai ir mes kartu susėdome prie vieno staliuko terasoje. Vyriškis aštriu normandišku veidu papasakojo mums, kad nusipirko namą kaime prieš dvidešimt metų už 3000 frankų ir nuo to laiko atvažiuoja čia kiekvieną vasarą, pakeisdamas namus kas penkerius aš šešerius metus. Jis ką tik išgirdo, kad jo pirmasis namas vėl yra parduodamas, perstatytas ir puikiai dekoruotas dabar jis kainuoja milijoną frankų.

— Tai beprotybė, — pasakė, — bet le tout Paris (visas Paryžius), — jis linktelėjo į kitus svečius, — rugpjūtį nori būti kartu su savo draugais. Jei nusiperka vienas, tai nusiperka ir visi kiti. Ir jie moka paryžietiškas kainas.

Svečiai ėmė sėstis į savo vietas prie staliukų nuo bufeto atsinešdami vyno butelius ir padėklus maisto. Aukšti moterų kulniukai smigo į terasos žvirgždą, vis pasigirsdavo rafinuotų spygčiojimų įvertinant paprastą serviruotę ir skanius patiekalus — un vrai dîner sauvage (tikrai pašėlę pietūs) — net jei tai buvo tik nežymiai paprasčiau nei Beverli Hilse ar Kensingtono soduose.

Mistralis pradėjo pūsti staiga ir labai netinkamu laiku, kai ant stalų vis dar buvo daug nesuvalgytų krevečių salotų. Ėmė skraidyti salotų lapai ir duonos trupiniai, nublokšti nuo lėkščių jie krito ant sniego baltumo krūtinių, šilkinių kelnių ir sijonų. Staltiesės plazdėjo ir pūtėsi lyg burės nuversdamos žvakides ir vyno taures. Kruopščiai sudėtos šukuosenos ir šaltakraujiškumas buvo ištaršyti. Tai buvo truputį pernelyg sauvage (beprotiška). Visi ėmė iš ten bėgti ir vakarienė buvo patiekta po priedanga.

Atvažiavo dar daugiau žmonių. Vivaldžio muziką iš pavėsinės po kelių elektroninio šnypštimo sekundžių pakeitė vyro riksmai, lyg jam be narkozės būtų atliekama širdies operacija, tai Mažasis Ričardas kvietė mus smigti žemyn ir šokti bugį vugį.

Buvo smalsu pasižiūrėti, kokį efektą ši muzika padarys tokiam elegantiškam susibūrimui. Galėjau įsivaizduoti juos linksint galva į taktą civilizuotai melodijai ar šokant intymiai susiglaudus, kaip paprastai daro prancūzai, kai tik išgirsta Šarlį Aznavūrą, bet tai — tai buvo nežmoniškas prakaituotas spiegimas iš džiunglių. AWOPBOPALOOWORAWOPBAMBOOM (avobapolūvoravobambūm)! Užlipome pavėsinės laiptais, norėdami pamatyti, kas gi bus toliau.

Spalvoti šokių šviesų blyksniai, suderinti su būgnų gausmu ir atsimušantys nuo veidrodinių dekoracijų priešais sieną, žybčiojo ir akino. Gunktelėjęs jaunas vyras, nuo cigaretės dūmų pusiau primerktomis akimis, stovėjo už dviejų diskų grotuvų, jo pirštai spaudė dar daugiau žemų ir stiprių garsų pulto mygtukų.

GOOD GOLLY MISS MOLLY (išties gera mis Moli)! — klykė Mažasis Ričardas. Jaunam vyrui iš susižavėjimo prasidėjo konvulsijos ir jis išspaudė papildomų decibelų. — YOU SURE LOVE TO BALL (tu tikrai mėgsti suktis)! Pavėsinė vibravo ir le tout Paris (visas Paryžius) vibravo kartu su ja, rankos, kojos, sėdynės ir krūtys svyrinėjo, kratėsi ir makalavosi aplinkui. Iššieptais dantimis, užverstomis akimis, kumščiams daužant orą, nors ir su juvelyriniais papuošalais, sagoms išlakstant nuo įtempimo — elegantiškas façades (įvaizdis) nuėjo velniop, kai kiekvienas raitėsi, trūkčiojo ir smigo.

Daugelis iš jų nesivargino ieškoti partnerių. Šoko su savo pačių atspindžiais, net ir ekstazės migloje, viena akimi vis žvilgteldami į veidrodžius. Oras prisipildė šiltų ir iškvėpintų kūnų kvapo, o visas baras tiesiog ištisai trūkčiojo — knibždėte knibždantis ir siautulingas, — pro jį buvo sunku praeiti negavus alkūne ar neperlietam besisukančiais karoliais.

Ar tai buvo tie patys žmonės, kurie taip manieringai elgėsi vakarui prasidedant ir atrodė, kad jų supratimas apie laukinį laiko praleidimą nesiekia toliau nei antra šampano taurė? Jie šokinėjo aplinkui lyg amfetamino prisiriję paaugliai ir buvo pasiruošę taip praleisti visą naktį. Mes slapčiomis ir atsargiai brovėmės per besirangančią minią ir palikome juos taip darančius. Rytoj ryte mums reikia anksti keltis. Reikia vykti į ožkų lenktynes.

Pirmą kartą plakatą pamatėme prieš savaitę, priklijuotą prie tabac (tabako parduotuvės) vitrinos. Bonjė gatvėse įvyks Grande Course de Chèvres (didžiosios ožkų lenktynės), lenktynės prasidės prie „César“ kavinės. Buvo užrašyti dešimties lenktynininkų ir jų vadeliotojų vardai. Paskirta daugybė prizų, bus galima lažintis, ir plakatas žadėjo, kad renginį pagyvins didelis orkestras. Akivaizdu, jog tai bus didžiulis sportinis įvykis, Bonjė atsakas Čeltenhemo „Gold Cup“ ir Kentukio „Derby“ lenktynėms. Atvykome gana anksti prieš lenktynes, norėdami būti tikri, kad gausime geras vietas.

Devintą valandą jau buvo per karšta net ir laikrodį segėti, ir terasa priešais „César“ kavinę buvo pilnutėlė lankytojų, dorojančių savo tartines (sumuštinių) ir šalto alaus pusryčius. Priešais laiptus, vedančius žemyn į Voltero gatvę, prie staliuko buvo įsitaisiusi stambi moteris, ant kurios šešėlį metė Véritable Jus de Fruit (tikras vaisių sultis) reklamuojantis skėtis. Ji mums džiugiai šypsojosi vartydama bilietų knygelę ir tarškindama skardinėlę su pinigais. Tai buvo oficiali lažybų tarpininkė, be to, buvo dar ir vyras, prižiūrintis statymus kavinės gale, moteriškė pakvietė mus išbandyti laimę.

— Pasižiūrėkite prieš statydami, — pasakė ji. — Bėgikės yra tenai.

Žinojome, kad jos netoliese; galėjome užuosti jas ir jų spiras, kurios skleisdamos kvapą džiūvo saulėje. Pasižiūrėjome per sieną, o varžybų dalyvės pasižiūrėjo į mus savo pasiutusiomis, blyškiomis akimis, lėtai gromuliuodamos kažkokias priešlenktynines vaišes, jų smakrus puošė barzdelės. Jos būtų atrodžiusios lyg orūs kinų kunigaikštukai, jei kiekvienai iš jų nebūtų užmautos mėlynos su baltu žokėjų kepuraitės ir specialios liemenės su numeriu, atitinkančiu lenktynių sąrašą. Mes sugebėjome identifikuoti Bišu su Tizane ir visas likusias pagal vardus, bet to neužteko, norint už jas statyti. Reikėjo smulkesnės informacijos ar bent jau kieno nors pagalbos, įvertinant lenktynininkių greitį ir ištvermę. Paklausėme senuko, kuris stovėjo atsirėmęs į sieną šalia mūsų, įsitikinę, kad jis, kaip ir kiekvienas prancūzas, bus ekspertas.

— Visa esmė yra jų crottins (spiros) — pasakė jis. — Ožkoms, kurios prieš lenktynes pridaro daugiausia spirų, greičiausiai seksis gerai. Išsituštinusi ožka yra greitesnė nei pilna. Cest logique (tai logiška). — Mes stebėjome jas kelias minutes, ir Nr. 6, Totošė, privertė nemažą krūvą. — Voilà (štai), — pasakė mūsų patarėjas, — dabar turite pasižiūrėti į vadeliotojus. Išsirinkite stipriausią.

Didžioji dalis vadeliotojų gaivinosi kavinėje. Kaip ir ožkos, jie turėjo numerius ir dėvėjo žokėjų kepures, ir mes susiradome Nr. 6 vadeliotoją — raumeningą, tinkamai atrodantį vyrą, kuris rimtai gaivinosi alumi. Jis ir neseniai išsituštinusi Totošė turi reikalingų savybių, būtinų nugalėtojų komandai. Nuėjome į lažybų vietą.

— Non (ne). — Ponia lažybų tarpininkė paaiškino, kad mes turime spėti, kas atbėgs pirmas, antras ir trečias — tai sugriovė mūsų paskaičiavimus. Kaip mes galime žinoti, kokia susidarė padėtis dėl tuštinimosi tuo metu, kai buvome išėję pasižiūrėti vadeliotojų? Buvome jau ne tokie tikri, bet nutarėme, kad nugalės Nr. 6, vienintelė moteris vadeliotoja šiose lenktynėse bus antra, o ožka vardu Nenetė, kurios pakirpta barzdelė rodė tam tikrą kanopų greitumą, bus trečia. Reikalas buvo sutvarkytas ir mes prisijungėme prie sporto aistruolių mažoje place (aikštėje) prie kavinės.

Plakatuose žadėtas didysis orkestras — furgonas iš Apto su garso sistema, sumontuota galinėje dalyje — transliavo Sonį ir Šer, dainuojančius „I‘ve Got You, Baby“ (turėsiu tave, mažyte). Liesa, labai prašmatni paryžietė, kurią mes buvome matę praėjusio vakaro pobūvyje, pradėjo trepsėti elegantišku baltu bateliu apauta koja, o nesiskutęs vyras su aperityvo taure ir dideliu pilvu sukinėdamas savo įspūdingus klubus pakvietė ją šokti. Paryžietė metė į jį stingdantį žvilgsnį ir staiga susidomėjo savo „Vuitton “ rankinės turiniu. Arėta Franklin pakeitė Sonį ir Šer, vaikai žaidė „klases“ tarp ožkų spirų. Place (aikštė) buvo pilnutėlė. Mes įsispraudėme tarp vokiečio su videokamera ir pilvoto vyro, kad pamatytume, kaip ruošiama finišo linija.

Virvė buvo ištempta skersai place (aikštės), apie aštuonias pėdas virš žemės. Dideli balionai, sunumeruoti nuo vieno iki dešimties, buvo pripilti vandens ir lygiais tarpais pririšti ant virvės. Mūsų pilvotas kaimynas paaiškino taisykles: kiekvienas iš vadeliotojų turi smailų pagalį, kuris atlieka dvi funkcijas. Pirmoji — paraginti nenorinčią bėgti ožką, o antroji — pradurti savo balioną lenktynių pabaigoje ir taip paskelbti apie savo finišą. Evidemment (žinoma), pasakė jis, vadeliotojai gali nusigerti ir tada bus juokinga.

Iš kavinės išėjo vadeliotojai ir ėmė brautis pro minią, norėdami pasiimti savo ožkas. Mūsų pasirinktas Nr. 6 vadeliotojas išsitraukė kišeninį peiliuką ir ėmė smailinti abu lazdos galus — tai pasirodė geras ženklas. Kitas lenktynininkas tuoj pat ėmė skųstis organizatoriams, bet diskusija nutrūko, nes pasirodė mašina, kuri kažkaip sugebėjo pravažiuoti siaura gatvele. Išlipo jauna moteris. Ji laikė žemėlapį ir atrodė nepaprastai suglumusi. Mergina pasiteiravo, kaip patekti į autostradą.

Nelaimei, kelią į autostradą buvo užblokavusios dešimt ožkų, du šimtai žiūrovų ir muzikinis furgonas. Nesvarbu, pasakė mergina, aš pravažiuosiu. Ji vėl įsėdo į mašiną ir po colį ėmė judėti pirmyn.

Kilo triukšmas ir baisus pasipiktinimas. Organizatoriai ir kai kurie vadeliotojai apsupo mašiną trankydami per stogą, mosuodami lazdomis, gelbėdami ožkas ir vaikus nuo tikros mirties po vos judančiais ratais. Žiūrovai pasistūmėjo į priekį, kad pamatytų, kas dedasi. Mašina, įstrigusi žmonių jūroje, buvo priversta sustoti, o mergina sėdėjo žiūrėdama priešais save, kietai sučiaupusi lūpas ir įpykusi. Reculez (atsitraukite)! — rėkė organizatoriai rodydami į tą pusę, iš kurios mašina buvo atvažiavusi, ir modami miniai, kad ši padarytų vietos. Piktai džergždamas automobilis apsisuko ir nuburzgė gatvele lydimas plojimų.

Lenktynininkai buvo pakviesti prie starto linijos ir vadeliotojai ėmė tikrinti ožkų pakinktus. Pačios ožkos visiškai nesidomėjo šiais dramatiškais įvykiais. Nr. 6 bandė ėsti Nr. 7 dėvimą liemenę, o Nr. 9, mūsų trečiasis numeris, Nenetė, stengėsi atsistoti atbulai. Vadeliotojas čiupo ją už ragų, apsuko ir suspaudęs keliais stengėsi nurodyti reikiamą kryptį. Ožkos žokėjiška kepurė užsmuko jai ant vienos akies, suteikdama viliūkišką ir pašėlusią išvaizdą; klausėme savęs, kaipgi mes padarėme tokį išmintingą statymą. Tikėjomės, kad ji užims trečią vietą, bet matydama tik viena akimi ir neturėdama jokios geografinės nuojautos ožka turėjo nedaug šansų.

Visi sustojo į starto liniją. Ištisas savaites, galbūt mėnesius jie treniravosi dėl šio akimirkos. Ragas prie rago, liemenė prie liemenės ožkos laukė starto signalo. Vienas iš vadeliotojų garsiai atsirūgo ir visi pasileido.

Nubėgus penkiasdešimt jardų tapo akivaizdu, kad šios ožkos nebuvo apsigimusios atletės arba jos nesuprato įvykio tikslo. Po kelių jardų dvi iš jų visiškai užsispyrė ir jas teko vilkti pirmyn. Kita prisiminė, ką turėjo atlikti prieš pusvalandį, ir gamtos šaukiama sustojo prie pirmojo posūkio. Nenetė, galbūt dėl to, kad dėl kepurės nematė viena akimi, peršoko per posūkį ir nuvilko savo vadeliotoją į minią. Kiti lenktynininkai varė į kalvą, ragindami ožkas įvairiais būdais.

— Spirkite joms į subines! — rėkė mūsų pilvotasis draugas. Prispausta šalia mūsų paryžietė susiraukė. Tai paskatino vyriškį pasidalyti su ja savo žiniomis apie vietinius papročius. — Ar jūs žinote, — pasakė jis, — kad paskutinė finišo liniją kirtusi ožka bus suvalgyta? Iškepta ant iešmo. C’est vrai (tai tiesa). — Paryžietė nusiėmė nuo galvos saulės akinius ir užsidėjo juos ant nosies. Moteriškė atrodė prastai.

Lenktynininkai apsuko ratą aplink aukščiausią miestelio vietą — seną fontaną, kuris buvo perdarytas į vandens kliūtį su polietileno juosta, ištempta tarp šieno ryšulių. Šią kliūtį reikėjo pramušti ar perplaukti visai prieš finišo tiesiąją iki balionų priešais kavinę — šiurkštus koordinacijos ir ištvermės testas.

Pranešimus apie padėtį išrėkdavo žiūrovai, esantys prie pusiaukelės ženklo. Mus pasiekė žinia, kad Nr. 1 ir Nr. 6 kovoja dėl pirmosios vietos. Tik devynios ožkos bėgo joms iš paskos; dešimtoji disparu (dingo).

— Galbūt jai jau perpjovė gerklę, — pasakė pilvūzas paryžietei. Ši ryžtingai atsitraukė ir ėmė brautis pro minią norėdama susirasti mažiau šiurkščią kompaniją netoli finišo linijos.

Nuo fontano pasigirdo vandens pliūkštelėjimas ir kažkokia moteriškė ėmė bartis. Vandens kliūtis pareikalavo savo pirmosios aukos — maža mergaitė klaidingai įvertino gylį ir dabar stovėjo iki juosmens vandenyje, susitaršiusi ir šūkaliojanti iš nuostabos.

— Ils viennent, les chèvres (ožkos atlekia)!

Mergaitės motina puolė į neviltį nuo minties, kad jos vaiką lenktynininkai sutryps į miltus, ji pasikaišė sijoną ir šoko į vandenį.

— Kokios šlaunys! — tarstelėjo pilvūzas ir pabučiavo savo pirštų galiukus.

Kaukšėdamos kanopomis pirmaujančios lenktynininkės pasirodė prie fontano ir sustojo prie šieno ryšulių, jos visiškai netroško sušlapti. Vadeliotojai kriokė, keikėsi, tampė vadeles, galiausiai šiurkščiai nutempė savo ožkas prie vandens ir pervilko per visą kliūtį iki finišo tiesiosios. Šlapi vadeliotojų batai žlegsėjo per asfaltą, o lazdas jie laikė lyg ietis. Pusiaukelės padėtis išsilaikė, Nr. 1 ir Nr. 6, Titinė ir Totošė, pirmosios nubidzeno link balionų linijos.

Nr. 1 vadeliotojas labai stipriu smūgiu kaire ranka pirmasis susprogdino savo balioną apipildamas vandeniu paryžietę, kuri išmintingai žengtelėjo atgal ir pataikė į purslų debesį. Nr. 6, nors ir smailino savo lazdą prieš lenktynes, turėjo daugiau vargo, jis pradūrė savo balioną kitiems lenktynininkams jau priartėjus prie linijos. Vienas po kito ar šlapiomis grupėmis lenktynininkai atsikapanojo iki finišo, kol ant linijos liko kabėti vienintelis balionas Nr. 9 — aikštingoji Nenetė nepabaigė lenktynių.

— Ji teks mėsininkui, — pasakė pilvūzas.

Pamatėme ją eidami link savo mašinos. Ožka, nusiplėšusi virves ir pabėgusi nuo vadeliotojo, buvo nubėgusi aukštyn gatve ir užsikorusi į mažytį sienų apsuptą sodelį. Jos kepurė kadaravo ant vieno rago, ožka ėdė pelargonijas.

Bonjour, maçon (laba diena, mūrininke).

— Bonjour, plombier (laba diena, santechnike).

Brigada rinkosi dar vienai triukšmingai, karštai darbo dienai. Jie sveikinosi ir spaudė rankas taip oficialiai, tartum niekada nebuvo vienas kito matę ir vadino kits kitą ne vardu, o pagal métier (amatą). Architektas Kristianas, kuris dirba su jais metų metus, niekada nesikreipia į darbininkus vardais, bet gana griozdiška ir sudėtinga konstrukcija iš pavardės ir profesijos pavadinimo; taip Francis, Didjė ar Briuno pavirsta į santechniką Menikučį, mūrininką Andrė ir grindininką Trufelį. Progai pasitaikius toks „vardas“ dar pailgėdavo ir įgaudavo miglotą aristokrato titulo iškilmingumą, taip kilimų klojėjas Žanas Pjeras oficialiai buvo žinomas kaip Linksmasis grindų margintojas.

Statybininkai susirinko prie vienos iš daugelio Menikučio centrinio šildymo vamzdžiams padarytų skylių ir rimtai, kaip žmonės, kurių gyvenime vyrauja punktualumas, ėmė diskutuoti apie terminus ir planus. Privalu laikytis griežtos sekos: Menikučiui reikia pabaigti dėti vamzdžius, tuomet turi ateiti mūrininkas ir sutvarkyti ten, kur išgriauta, paskui jį eis elektrikas, tinkuotojas, plytelių klojėjas, dailidė ir dažytojas. Dėl to, kad visi jie buvo gerieji provansiečiai, nebuvo jokių šansų, kad visų tų terminų bus laikomasi, bet tai suteikdavo jiems galimybę maloniai pamąstyti.

Menikučis džiaugėsi savo, kaip labai svarbios personos, padėtimi, jo progresas diktuos visų kitų darbų grafikus.

— Matote, — pasakė jis, — man tenka iš sienų daryti gorgonzolą, bet ką jums tai reiškia maçon (mūrininke)? Tik pusdienį darbo.

— Gal dieną, — pasakė Didjė. — Bet kada?

— Tik nebandykite manęs skubinti, — atsakė Menikučis. — Keturiasdešimt metų dirbdamas santechniku išmokau, kad negalima skubėti įrenginėjant centrinį šildymą. Tai très, très délicat (labai, labai subtilu).

— Iki Kalėdų, — bandė spėti Didjė.

Menikučis pasižiūrėjo į jį ir papurtė galvą.

— Jūs juokaujate, bet įsivaizduokite žiemą. — Jis pademonstravo mums žiemą įsisupdamas į įsivaizduojamą paltą. — Yra dešimt laipsnių žemiau nulio, — jis ėmė drebėti ir užsitraukė kepurę ant ausų, — ir staiga vamzdžiai pradeda leisti vandenį! O kodėl? Nes jie buvo sudėti pernelyg greitai ir be reikiamo dėmesio. — Jis nužvelgė klausytojus, leisdamas jiems deramai įvertinti visą tą šalčio ir bėgančių vamzdžių dramą. — Kas tuomet juoksis? A? Kas tuomet tyčiosis iš santechniko?

Tikrai ne aš. Iki šiol patirtis, susijusi su centriniu šildymu, buvo tikras košmaras, kurį pakęsti buvo galima tik todėl, kad lauke praleisdavome ištisas dienas. Ankstesni remonto darbai vykdavo vienoje namo dalyje, o šitie — visur. Menikučio ir jo varinių čiuptuvų buvo neįmanoma neišvengti. Dulkės, nuolaužos ir sulamdyti vamzdžių galai žymėjo Menikučio, tarsi kokio termito su geležiniais nasrais, per dieną nueitą kelią. Galbūt blogiausia buvo tai, kad neliko jokio privatumo. Lengvai galėjome rasti jeune (jaunuolį) vonioje su litavimo lempa arba aptikti Menikučio užpakalinę dalį, kyšančią iš skylės svetainės sienoje. Vienintelė užuovėja buvo baseinas, bet netgi tenai geriausia buvo visiškai panirus, kad vanduo prislopintų nesiliaujantį grąžtų ir kūjų triukšmą. Kartais pagalvodavome, jog mūsų draugai buvo teisūs, ir rugpjūtį mums reikėjo išvažiuoti ar pasislėpti kokiame šaldytuve.

Vakarai suteikdavo tokį palengvėjimą, kad paprastai likdavome namuose gydami nuo dienos bildesio. Taigi mes praleidome didžiąją dalį socialinių ir kultūrinių įvykių, kurie buvo suorganizuoti Luberono vasarotojų malonumui. Išskyrus tą sėdynes nutirpinusį vakarą Senango abatijoje, kai klausėmės grigališkųjų choralų sėdėdami ant vienuoliškų, nepatogių suolų, o koncertas vyko prožektoriais apšviestuose griuvėsiuose prie Opedo, niekur kitur iš sodo nėjome. Pakako būti vieniems tyloje.

Vieną vakarą alkis išvijo mus iš namų, nes pamatėme, kad tai, ką planavome valgyti vakarienei, nuo gręžimų buvo nuklota storu cemento dulkių sluoksniu. Nutarėme važiuoti į paprastą restoraną Gulte, į mažą kaimelį su nematomais gyventojais, kuriame nebuvo jokių atrakcijų turistams. Bus lyg valgytume namuose, tik švariau. Nusipurtėme dulkių sluoksnį nuo drabužių ir palikome šunis saugoti skylių sienose.

Po ramios, nepaprastai karštos dienos kaime tvyrojo kaitros, asfalto, išdžiūvusių rozmarinų ir šilto žvyro kvapas. Ir žmonių. Mes pataikėme į metinės fête (šventės) dieną.

Tą tai turėjome prisiminti, nes kiekvienas kaimas vienaip ar kitaip švęsdavo rugpjūtį: boules (rutulių) turnyrais ar asilų lenktynėmis, ant grotelių keptais kepsniais ar muge su spalvotomis lempelėmis apkarstytais platanais ir šokių aikštelėmis, sukaltomis iš medinių lentų, sudėtų ant pastolių, su čigonais ir akordeonininkais, suvenyrų pardavėjais ir roko grupėmis, atvykusiomis iš tokios tolybės kaip Avinjonas. Tai buvo triukšminga, linksma šventė, bet ne mums, nes mes jautėmės šiek tiek apsvaigę per dieną, praleistą statybų aikštelėje. Bet buvome čia ir troškome vakarienės, kurią mintyse jau manėme užsisakę. Ką reiškė keli papildomi žmonės palyginus su malonumu gauti salotų, pagamintų su šiltais moliuskais ir bekonu, imbieru apibarstytu viščiuku, lipniu ir nuostabiu šokoladiniu pyragu?

Bet kuriuo kitu metų laiku daugiau nei tuzinas žmonių kaimelio gatvėse rodytų, kad nutiko nepaprastas įvykis: laidotuvės, o galbūt kainų mažinimo kova tarp dviejų mėsininkų, turinčių gretimas parduotuves už kelių jardų nuo kavinės. Bet tai buvo išskirtinė naktis; Gulte svečiavosi visas pasaulis ir jis akivaizdžiai buvo toks pats alkanas kaip ir mes. Restorane nebuvo laisvų vietų. Vilčių kupinos porelės tykojo šešėliuose po medžiais, laukdamos laisvų staliukų. Padavėjai atrodė išvargę. Savininkas Patrikas atrodė pavargęs, bet patenkintas. Vyras, laikinai turintis aukso kasyklą.

— Jums reikėjo paskambinti, — pasakė jis. — Sugrįžkite dešimtą valandą ir aš pažiūrėsiu, ką galima padaryti.

Netgi kavinė, kuri buvo pakankamai didelė, kad joje tilptų visi Gulto gyventojai, galėjo pasiūlyti tiktai stovimas vietas. Nusinešėme savo gėrimus per kelią, kur tuščiame skvere aplink monumentą, šlovinantį vyrus iš šio kaimo, kurie kovėsi ir krito karuose už Prancūziją, buvo pastatyti prekystaliai. Kaip dauguma kapo memorialų, kuriuos esame matę, ir šitas buvo gerai sutvarkytas, su puokštele iš trijų naujų tricolore (trispalvių) vėliavėlių, ryškių ir švarių priešais pilką paminklo akmenį.

Namų aplinkui skverą langai buvo atviri ir žmonės svėrėsi laukan pamiršę savo mirgančius televizorių ekranus, stebėdami lėtai judančią minią apačioje. Tai buvo panašiau į turgų nei į ką nors kitą: vietiniai amatininkai su savo drožinėtu medžiu ir keramika, vyno augintojai ir medaus gamintojai, keli prekiautojai senienomis ir artistai. Dienos kaitrą buvo galima jausti iš akmeninių sienų ir pamatyti iš tingios, slenkančios minios: svoris perkeltas ant kulnų, pilvai į priekį, pečiai atpalaiduoti — nerangi atostogų eisena.

Daugelis prekystalių buvo padaryti iš pastolių, o daiktai išdėstyti ant margų staltiesių, dažnai ant viršaus buvo uždėtas užrašas, skelbiantis, kad savininką galima rasti kavinėje, jei atsiras koks norintis pirkti. Viena prekyvietė, didesnė ir rafinuotesnė nei kitos, atrodė lyg į lauką išnešta svetainė, čia buvo staliukai, kėdės, šezlongai, aplinka, papuošta palmėmis statinaitėse. Tamsus, kresnas vyras, dėvintis šortus ir sandalus, sėdėjo prie vieno staliuko su vyno buteliu ir užsakymų knyga. Tai buvo ponas Odas, menininkas ferronnier (geležies meistras) iš Sen Panteleono, kuris buvo atlikęs kai kuriuos darbus mūsų namuose. Jis pakvietė mus atsisėsti kartu su juo.

Ferronnier (Geležies meistras) yra žmogus, dirbantis su geležimi ir plienu, kaimiškoje Prancūzijos dalyje jis daro sklendes ir vartelius, langines ir groteles, kurios turi sulaikyti vagis, nes manoma, kad jie tyko už kiekvieno krūmo. Ponas Odas nuėjo toliau nei šie paprasti saugumo įtaisai ir atrado klasikinių aštuoniolikto ir devyniolikto amžiaus plieno baldų kopijų rinką. Jis turėjo nuotraukų ir piešinių, taigi jei norite parko suoliuko, kepsninės ar tokios žygio lovos, kokia naudojosi pats Napoleonas, ponas Odas padarys tai, paskui, būdamas puikus rūdžių specialistas, pasendins daiktą, kol tas ims atrodyti senoviškas. Jis dirbo su savo svainiu bei maža skalikų kalaite ir tikino galįs padaryti per dvi savaites bet kokį užsakymą, kurį atveždavo po trijų mėnesių. Paklausėme jo, ar gerai sekasi verslas.

Jis patapšnojo per savo užsakymų knygą.

— Galiu atidaryti gamyklą — vokiečiai, paryžiečiai, belgai. Šiais metais visi jie nori didelių apskritų stalų ir va tokių sodo kėdžių. — Jis pajudino šalia savęs stovinčią kėdę taip, kad mes pamatytume grakščiai išlenktas kojytes. — Bėda tik, jie mano, kad aš viską galiu padaryti per kelias dienas, o kaip jūs patys žinote.... — jis nepabaigė sakinio ir mąsliai gurkštelėjo vyno. Porelė, kuri suko ratus apie prekystalį, priėjo ir paklausė apie kelioninę lovą. Ponas Odas atvertė savo knygą ir palaižė pieštuko galiuką, o tuomet pasižiūrėjo į juos.

— Turiu pasakyti, — tarė jis su visiškai tiesiu žvilgsniu, — kad tai gali užtrukti dvi savaites.

Buvo beveik vienuolikta valanda, kai mes sėdome valgyti, ir gerokai po vidurnakčio, kai važiavome namo. Oras buvo šiltas, tvankus ir nepaprastai ramus. Tai buvo naktis baseinui ir mes panirome į vandenį, o plaukiodami ant nugarų žiūrėjome į žvaigždes — puiki alpios dienos pabaiga. Tolumoje, kažkur prie Žydrojo kranto, girdėjosi griaustinis ir matėsi žaibai, tolimi ir ornamentiški — kažkur kilo audra.

Ji pasiekė Menerbą ankstyvą rytą, dar tamsoje. Audra pažadino mus perkūno trenksmais, nuo kurių drebėjo langai, o šunys pradėjo sutartinai loti. Valandą ar daugiau atrodė, kad audra tiesiai virš namo ritinėjasi ir sprogsta nutvieksdama vynuogynus. O paskui pradėjo taip smarkiai lyti, kad atrodė, lyg būtų sprogusi užtvanka — vanduo dundėdamas kliokė nuo stogo ir per kiemą, skverbėsi per kaminą ir pro pagrindinių durų apačią. Lyti nustojo tik po aušros ir taip, lyg nieko nebūtų atsitikę, saulė pakilo kaip paprastai.

Mes neturėjome elektros. Buvo nedaug vandens, o kai pabandėme paskambinti į „Electricité de France“ biurą, pamatėme, kad neveikia ir telefonas. Eidami aplink namus pasižiūrėti, ką sugriovė audra, pamatėme, kad pusė privažiavimo keliuko yra nuplauta, o likę grioveliai yra tokio pločio kaip traktoriaus ratai ir pakankamai gilūs, kad būtų pavojingi bet kokiai normaliai mašinai. Tačiau buvo ir du geri dalykai: gražus rytas ir jokių darbininkų. Be abejonės, jie buvo pernelyg užsiėmę savo pačių nuostoliais, kad rūpintųsi mūsų centriniu šildymu. Nuėjome pasivaikščioti į mišką ir pasižiūrėti, ko audra pridarė tenai.

Čia vaizdas buvo baisus, ne tik dėl su šaknimis išrautų medžių, bet dėl tų potvynio padarinių ant žemės, kurie džius ištisas savaites. Tarp medžių kilo garų šmėklos, kurias lydėjo nepaliaujamas švilpiantis garsas, kai naujos dienos kaitra pradėjo džiovinti žemę. Sugrįžome vėlyvų pusryčių kupini optimizmo, kurį gali įkvėpti saulės šviesa ir žydras dangus, o mums buvo atlyginta pradėjusiu veikti telefonu — ponas Fruktus paskambino mums. Jis norėjo pasiteirauti, ar draudimo poliso užteks visiems nuostoliams padengti.

Pasakėme jam, kad vieninteliai nuostoliai yra privažiavimo keliukas.

— Cest bieng (tai gerai), — pasakė jis. — Turiu klientą, kurio virtuvėje yra penkiasdešimt centimetrų vandens. Kartais taip nutinka. Rugpjūtis įnoringas.

Jis buvo teisus. Tai buvo keistas mėnuo, džiaugėmės, kad jis pasibaigė ir gyvenimas vėl taps toks, koks buvo prieš tai: su tuščiais keliais ir neperpildytais restoranais, o Menikučis vėl vilkės ilgas kelnes.

RUGSĖJIS

Per naktį Luberono gyventojų skaičius sumažėjo. Résidences secondaires (užmiesčio vilos) — kai kurie iš jų gražūs seni namai — buvo užrakinti, langinės uždarytos, jų vartai surakinti ilgomis, aprūdijusiomis grandinėmis. Dabar namai stovės tušti iki Kalėdų, tokie akivaizdžiai, aiškiai tušti, kad lengva suprasti, kodėl įsilaužimai į namus Vokliūze įgavo nedidelės verslo šakos reikšmę. Net vargingiausiai apsiginklavę ir lėti įsilaužėliai gali tikėtis kelių ramių mėnesių darbui atlikti, o pastaraisiais metais čia įvyko kelios labai originalios vagystės: buvo išmontuota ir išvežta virtuvių įranga, pavogtos senos romėniškos stogo čerpės, senovinės paradinės durys, seni alyvmedžiai — lyg sumanus vagis būtų vaikštinėjęs po prabangius namus ir žinovo akimi rinkęsis iš nuosavybės įvairovės. Galbūt tai tas niekšas, kuris nusinešė mūsų pašto dėžutę?

Mes vėl sutikdavome savo vietinius draugus, jiems sugrįžus po vasaros apsiausties. Didžioji jų dalis ilsėjosi po svečių antplūdžio ir pasakojo kažkokiais bjauriai panašias istorijas. Pagrindinės temos buvo vandentiekis ir pinigai, be to, tiesiog nuostabu, kaip dažnai tas pačias frazes kartodavo gluminantys, atsiprašinėjantys ar šykštūs svečiai. Nežinodami jie pildė „Rugpjūčio posakių“ rinktinę.

„Ką tai reiškia, jiems netinka kreditinės kortelės? Visiems tinka kreditinės kortelės.“

„Pas jus pasibaigė degtinė.“

„Vonioje labai savitas kvapas.“

„Manote, kad galėsite tuo pasirūpinti? Aš turiu tik 500 frankų banknotą.“

„Nesirūpinkite. Aš atsiųsiu jums grąžą, kai tik sugrįšiu į Londoną.“

„Nė nemaniau, kad jums tenka būti tokiam atsargiam su kanalizacijos šuliniu.“

„Nepamirškite priminti man, kiek buvo tų skambučių į Los Andželą.“

„Jaučiuosi siaubingai stebėdamas jus taip siaubingai vergaujant.“

„Pas jus pasibaigė viskis.“

Klausydamiesi istorijų apie užsikimšusią kanalizaciją ir padauginimą brendžio, apie sudaužytas vyno taures baseine, nuplaukusias pinigines ir didžiulį apetitą, jautėme, kad mums rugpjūtį dar labai pasisekė. Mūsų namas patyrė daug žalos, bet pasiklausius pasakojimų matyti, kad mūsų draugų namai taip pat nukentėjo. Pagaliau mums juk nereikėjo patiekti maisto ir būsto Menikučiui tuo metu, kai jis niokojo mūsų namus.

Dėl daugelio priežasčių ankstyvas rugsėjis atrodo lyg antrasis pavasaris. Dienos būna sausos ir karštos, naktys vėsios, oras nuostabiai švarus po drėgnos rugpjūčio kaitros. Slėnio gyventojai nusipurtė savo sąstingį ir sugrįžo prie pagrindinių metų darbų: kiekvieną rytą tikrino savo vynuogynus apžiūrinėdami kekes, kurios sultingomis ir taisyklingomis linijomis kabo mylių mylias.

Fostenas išeidavo kaip ir kiti, jis sverdavo rankose vynuogių kekes, dairydavosi į dangų ir susimąstęs laižydavo dantis bandydamas atspėti orą. Paklausiau, kada jis galvoja pradėti rinkti.

— Jos turėtų dar truputį pasirpti, — atsakė. — Bet rugsėjo oru negalima pasitikėti.

Kol kas jis apie kiekvieno mėnesio orą sakydavo tą pačią rūškaną pastabą, ją nuolankiu ir graudžiu tonu kartoja fermeriai visame pasaulyje, kai pasakoja jums apie tai, kaip sunku pragyventi kaime. Sąlygos niekada nėra geros. Lietus, vėjas, saulė, piktžolės, vabalai ir vyriausybė — jų barščiuose visada yra bent viena musė ir pesimizmas suteikia jiems išklypusio malonumo.

— Vienuolika mėnesių per metus viską galite daryti teisingai, — pasakė Fostenas, — o tuomet pouf (žybt) ateina audra ir derlius vos tinka vynuogių sultims. Jus de raiseng (vynuogių sultys), jis ištarė tai su tokia panieka, kad galėjau įsivaizduoti Fosteną, verčiau paliekantį sugadintą derlių pūti ant vynuogienojų, nei švaistantį laiką vynuogėms, iš kurių nėra ko net tikėtis padaryti vin ordinaire (paprasto vyno).

Lyg jo gyvenime dar trūktų vargų, gamta Fostenui atseikėjo papildomų sunkumų: vynuogės šiame krašte yra renkarnos dviem skirtingais laikotarpiais, nes ant penkių šimtų mūsų vynuogienojų auga stalo vynuogės, kurios sunoksta prieš raisins de cuve (tas, iš kurių spaudžiamas vynas). Šis un emmerdement (nemalonumas) yra toleruojamas tik dėl to, kad už stalo vynuoges yra mokama gera kaina. Taigi tai reiškė, kad yra dvi progos nusivylimams ir nelaimėms nutikti ir, jei Fostenas žinotų apie tai viską, taip ir nutiktų. Palikau jį kratantį galvą ir bambantį prieš Dievą.

Po liūdnų Fosteno pranašysčių nuotaiką mums pakėlė kasdienis linksmų naujienų žiupsnis iš Menikučio. Dabar jis jau artėjo prie savo darbų įrengiant centrinio šildymo sistemą pabaigos ir nekantriai laukė dienos, kada bus galima įjungti boilerį. Tris kartus jis priminė man užsakyti benzino, o tuomet pareikalavo galimybės stebėti, kaip bus pildomas rezervuaras, nes norėjo įsitikinti, jog atgabenta prekė yra be svetimkūnių.

— Il faut très attention (reikia būti labai atidžiam), — paaiškino jis vyrui, kuris atvežė benziną. — Mažiausias gabaliukas cochonnerie (šlamšto) jūsų skystyje gali pakenkti degikliui ir užteršti elektrodus. Manau, kad bus išmintinga perfiltruoti degalus, kai pumpuosite į rezervuarą.

Degalus atvežęs vyras pasipiktinęs atsitiesė ir priešais judantį Menikučio pirštą atkišo savąjį — tepaluotą ir su juoda panage.

— Mano degalai jau yra perfiltruoti tris kartus. Cest impeccable (jie nepriekaištingi). — Jis lyg ir ruošėsi pabučiuoti savo pirštų galiukus, bet paskui persigalvojo.

— Matysime, — atsakė Menikučis. — Mes dar pamatysime. — Jis įtariai nužvelgė piltuvą prieš tai, kai tas buvo (kištas į rezervuarą, o degalininkas demonstratyviai nušluostė jį į nešvarų skarmalą. Pildymo ceremoniją lydėjo detali techninė paskaita apie vidinį degiklio ir boilerio darbą, kurios degalininkas klausėsi menkai susidomėjęs ir niurnėdamas ar tarsteldamas ah bon (a gerai), kai jo dalyvavimas buvo būtinas. Kai paskutiniai keli litrai buvo supilti, Menikučis kreipėsi į mane:

— Šią popietę padarysime pirmą bandymą. — Jis kiek susirūpino, nes jam į galvą atėjo nemaloni galimybė. — Jūs juk neišeisite? Jūs ir ponia liksite čia? — Būtų neregėtai nemandagu nesudaryti jam auditorijos. Mes prižadėjome antrą valandą būti pasirengę ir laukti.

Susirinkome ten, kur kažkada buvo asilų tvartas, o dabar Menikučis įkurdino čia šildymo komplekso centrą. Boileris, degiklis ir vandens rezervuaras buvo įtaisyti vienas šalia kito ir sujungti kartu varinėmis bambagyslėmis ir įspūdinga daugybe nudažytų vamzdžių — raudonų karštam vandeniui, mėlynų šaltam, très logique (visai logiška), — lendančių iš boilerio ir dingstančių lubose. Vožtuvai, skalės ir jungikliai, šviesūs ir nederantys prie grubių akmeninių sienų, laukė meistro prisilietimo. Viskas atrodė labai sudėtinga ir aš padariau klaidą taip pasakydamas.

Menikučis suprato tai kaip asmeninę kritiką ir dešimt minučių demonstravo stebėtiną agregato paprastumą spaudydamas jungiklius, atidarydamas ir uždarydamas vožtuvus, sukinėdamas skales, matavimo prietaisus ir tiesiog varydamas mane iš proto.

— Voilà (štai)! — pasakė jis po paskutinio prisilietimo prie jungiklių. — Dabar, kai jūs jau supratote mechanizmą, mes galime pradėti bandymą. Jeune (jaunuoli)! Dėmesio.

Pasigirdo trakštelėjimai bei šnarpštimai ir bestija pabudo.

— Le brûleur (degiklis), — pasakė Menikučis šokinėdamas aplink boilerį ir penktą kartą jį reguliuodamas. Ore tvyrojo triumfas, tuomet pasigirdo duslus maurojimas. — Mes turime degimą! — Jis tai pasakė taip dramatiškai, lyg būtų paleistas erdvėlaivis: — Po penkių minučių visi radiatoriai bus karšti. Eime!

Menikučis apibėgo visus namus reikalaudamas, kad mes paliestume kiekvieną radiatorių.

— Matote? Visą žiemą galėsite praleisti en chemise (vienmarškinis). — Tuo tarpu visi kaip reikiant suprakaitavome. Lauke buvo aštuoniasdešimt laipsnių, o temperatūra viduje su visiškai atsuktu šildymu buvo nepakeliama. Paklausiau, ar negalėtume išjungti šildymo, kol mūsų neištiko visiška dehidratacija.

— Ah non (o, ne). Turite palikti šildymą įjungtą dvidešimt keturias valandas, tik taip galėsime patikrinti visas jungtis ir įsitikinti, kad nėra jokių skylių. Nieko nelieskite, kol nesugrįšiu rytoj. Labai svarbu, kad viskas dirbtų maksimaliu pajėgumu. — Jis paliko mus vysti ir džiaugtis degančių dulkių bei karšto metalo kvapu.

Yra vienas rugsėjo savaitgalis, kai apylinkės aidi taip, lyg būtų repetuojamas trečiasis pasaulinis karas. Tai oficialus medžioklės sezono atidarymas, ir kiekvienas energingas prancūzas pasiima ginklą, šunį ir su žudikiškais polinkiais eina į kalvas ieškodamas sportinių pramogų. Pirmi ženklai, kad tai turi nutikti, ateina paštu — gąsdinantys pasiūlymai iš Vezon la Romėno ginklakalio įsigyti pilną artilerijos arsenalą ikisezoninėmis kainomis. Pateikiama pasirinkti iš šešiasdešimties ar septyniasdešimties modelių, ir mano medžiokliniai instinktai, kurie snaudė nuo pat gimimo, sukrutėjo nuo minties įsigyti „Verney Carron Grand Becasseir“ ar „Ruger 44 Magnum“ su elektroniniu taikikliu. Mano žmona, kuri pasižymi giliai įsišaknijusiu nepasitikėjimu mano sugebėjimais naudotis bet kurios rūšies pavojingais daiktais, pastebėjo, kad man vargu ar reikia elektroninio taikiklio, kad pataikyčiau sau į koją.

Mes abu stebėjomės prancūzų žavėjimusi ginklais. Du kartus lankėmės išoriškai švelnių ir nekaringų žmonių namuose ir du kartus mums buvo parodytas šeimos arsenalas: vienas vyras turėjo penkis įvairaus kalibro šautuvus, o kitas — aštuonis; sutepti ir nupoliruoti jie buvo sukabinti ant valgomojo sienos lyg mirtino meno objektai. Kam žmogui gali reikėti aštuonių šautuvų? Ir kaip žinoti, kurį pasiimti su savimi? Ar jie pasiima visus šautuvus kartu lyg krepšį su golfo lazdomis ir pasirenka „44 Magnum“ leopardui ar amerikiniam briedžiui, o „Baby Bretton“ — triušiui?

Po kurio laiko mes įsitikinome, kad šautuvų manija buvo tik dalis nacionalinio susižavėjimo reikmenimis ir apsaugine apranga — aistros atrodyti profesionalu. Kai prancūzas susižavi dviračių sportu, tenisu ar slidinėjimu, jis labiausiai nenori, kad pasaulis palaikytų jį naujoku, koks ir yra; taigi jis įsigyja reikmenų pagal profesionalų standartą. Tik akimirka, keli tūkstančiai frankų ir štai jūsų jau nebegalima atskirti nuo bet kurio kito užsigrūdinusio aso, dalyvaujančio „Tour de France“, Vimbldono turnyre ar žiemos olimpiadoje. La chasse (medžioklės) atveju reikmenų asortimentas yra beveik begalinis, be to, jis yra dar ir patrauklus, nes atrodo labai vyriškai ir pavojingai.

Mes prisižiūrėjome medžioklės madų Kavajono turguje. Prekystaliai buvo nukrauti sezoninėmis prekėmis ir atrodė lyg nedideli, pusiau kariniai sandėliai: čia buvo šovinių diržų, gofruotos odos šautuvo diržų, berankovių švarkų, turinčių daugybę kišenėlių su užtrauktukais, sumedžiotiems paukščiams ir žvėriukams sudėti maišelių, kurie buvo plaunami ir dėl to très pratique (labai praktiški), nes buvo galima lengvai pašalinti kraujo dėmes; čia buvo sunkiai pereinamoms vietovėms skirtų batų, tos pačios rūšies, kuriuos avėjo samdiniai, parašiutais leidęsi į Kongą; kraupūs peiliai su devynių colių ašmenimis ir rankiniai kompasai; lengvi aliumininiai katiliukai vandeniui, kurie greičiausiai matys daugiau aperityvo nei vandens; austiniai diržai su D formos žiedais ir specialiais dirželiais durtuvui laikyti, turbūt tam atvejui, kai amunicija pasibaigs ir grobį teks atakuoti šaltu ginklu; kareiviškos kepurės ir kelnės, maisto atsargos ilgesniam laikotarpiui ir trapūs, lengvai virstantys kelioniniai staliukai. Čia buvo visko, ko žmogui gali prireikti įveikiant miško žvėris, išskyrus tą būtiną aksesuarą su keturiomis kojomis ir nosimi lyg radaru — medžioklinį šunį.

Chiens de chasse (medžiokliniai šunys) yra pernelyg specifinis dalykas, kad būtų perkami ar parduodami nuo prekystalių, ir mums pasakojo, jog nė vienas rimtas medžiotojas nenuspręs nusipirkti šuniuko iš pradžių nesusipažinęs su abiem tėvais. Sprendžiant iš kai kurių medžioklinių šunų, kuriuos teko matyti, galėjome įsivaizduoti, kad surasti tėvą yra gana sudėtinga, bet šalia įvairiausių keistų mišrūnų yra trys daugiau ar mažiau aiškūs tipai: rudos spalvos šunys, iš tolo panašūs į didelius spanielius, ištįsę skalikai ir aukšti, liesi skalikai raukšlėtais, liūdnais snukiais.

Kiekvienas medžiotojas yra įsitikinęs, kad jo šuo turi unikalių sugebėjimų, ir gali papasakoti mažiausiai vieną neįtikėtiną istoriją apie savo šuns ištvermę ir sugebėjimus. Klausantis šeimininkų kalbų, gali kilti mintis, kad tie šunys yra neregėtai protingos būtybės, nepaprastai išdresuoti ir kovojantys iki mirties. Imate nekantriai ir susidomėję laukti tų šunų pasirodant sezono atidarymo savaitgalį. Galbūt jų pavyzdys įkvėps ir jūsų šunis padaryti ką naudingesnio nei driežų persekiojimas ir senų teniso kamuoliukų puldinėjimas.

Mūsų slėnio dalyje medžioklė prasidėjo sekmadienį, kiek po septynių valandų ryto, pasigirdus salvėms iš kiekvienos pusės ir iš kalnų už namo. Aidėjo taip, jog atrodė, kad kiekvienam judančiam padarui būtų iškilęs pavojus, ir kai išėjau pasivaikščioti su šunimis, pasiėmiau didžiausią, kokią tik radau, baltą nosinę tam atvejui, jei man tektų kapituliuoti. Nepaprastai atsargiai ėjau takeliu, prasidėjusiu už namo ir vedusiu į kaimelį, suvokdamas, kad bet kuris medžiotojas, turintis ginklo licenciją, gali būti gerokai nutolęs nuo praminto tako ir pasukęs į tankius brūzgynus giliau kalnuose.

Akivaizdžiai trūko paukščių giesmių; visi jautrūs ar patyrę paukščiai, išgirdę pirmuosius šūvius, išskrido į saugesnes vietas, gal į Šiaurės Afriką ar į Avinjono apylinkes. Blogais senais laikais medžiotojai, norėdami prisivilioti laukinių paukščių pakankamai arti, į medžius kabindavo paukščius narveliuose, bet dabar tai buvo uždrausta, ir šiuolaikiniai medžiotojai turi pasikliauti miško sąlygų žiniomis ir tykojimu.

Neturėjau rimto pagrindo taip manyti, bet mačiau pakankamai medžiotojų, šunų ir ginklų, kad nuo žemės paviršiaus Pietų Prancūzijoje būtų galima nušluoti visus triušius. Tačiau medžiotojai nelabai ėjo į miškus; tiesą sakant, jie nelabai toli nueidavo ir nuo tako. Medžiotojai į būrelius rinkosi laukymėse: juokėsi, rūkė, gurkšnojo iš savo chaki spalvos gertuvių ar atsipjaudavo saucisson (dešros) gabaliukų, bet aktyvios medžioklės — žmogus prieš žvėrį — nebuvo jokio ženklo. Matyt, jie išnaudojo visus savo šovinius per ankstyvo ryto kanonadą.

Žinoma, jų šunys troško imtis darbo. Po ilgų mėnesių, praleistų būdoje, jie buvo pamišę nuo laisvės ir miško kvapų, sekė pėdomis pirmyn ir atgal, prikišę nosis arti prie žemės ir drebantys iš susižavėjimo. Kiekvienas šuo buvo su storu antkakliu ir mažu variniu skambalėliu — clochette (varpeliu), — kabančiu ant jo. Mums pasakojo, kad tai tarnauja dviem tikslais. Varpelis signalizuoja, kur yra šuo, taigi medžiotojas gali atsistoti ir pasiruošti sutikti žvėrį, atvaromą link jo, bet tai apsaugo ir nuo šaudymo į kažką krūmuose, kas krebžda panašiai kaip triušis ar šernas, o iš tiesų yra nuosavas šuo. Nė vienas medžiotojas, naturellement (žinoma), nešaus į tai, ko jis nemato — bent jau taip man sakė. Bet aš abejojau. Po ryto, praleisto su aperityvu ar mare (vynuogių degtine), krebždesiui krūmuose turėjo būti pernelyg sunku atsispirti, o šlamėjimo priežastis galėjo būti žmogiška. Tiesą sakant, tai galėjau būti ir aš. Pamąsčiau, ar ir man neužsidėjus varpelio, kad būtų saugiau.

Dar vienas clochette (varpelio) privalumas paaiškėjo rytui baigiantis: jis padėjo medžiotojams išvengti žeminančio jausmo pametus savo šunį medžioklės pabaigoje. Jie buvo toli gražu ne tokie disciplinuoti ir bebaimiai gyvūnai, kaip aš maniau. Medžiokliniai šunys yra klajokliai, vedami savo nosies ir užmirštantys apie laiko bėgimą. Jie negalėjo suprasti, kad medžioklė yra nutraukiama per pietus. Varpelis nebūtinai reiškė, kad šuo atbėgs, kai bus pašauktas, bet medžiotojas bent jau apytikriai galės pasakyti, kur jis yra.

Visai prieš vidurdienį maskuojamaisiais drabužiais apsitaisiusios figūros pradėjo eiti prie šalikelėse pastatytų mašinų, keli buvo su savo šunimis. Likę švilpė ir vis labiau susierzindami rėkė: „Vieng ici! (eikš čionai) Vieng ici!“ — ta kryptimi, kur miške girdėjosi varpelių simfonija.

Atsakymas buvo nevienodas. Riksmai darėsi vis nedarnesni, po truputį virto baubimu ir keiksmais. Po kelių minučių medžiotojai pasidavė ir išvažiavo namo, didžioji dalis — be šunų.

Vėliau, per pietus, pas mus atbėgo trys palikti skalikai, kurie norėjo palakti iš baseino. Dėl jų pramuštgalviško elgesio ir egzotiškų kvapų jais didžiai susižavėjo dvi mūsų kalės; uždarėme šunis kiemelyje ir ėmėme galvoti, kaip galėtume sugrąžinti juos savininkams. Pasitarėme su Fostenu.

— Nesirūpinkite, — pasakė jis. — Išleiskite šunis. Medžiotojai sugrįš vakare. Jei nesuras savo šunų, jie paliks coussin (pagalvėlę).

Tai visada suveikia, pasakė Fostenas. Jei šuo pasimeta miške, medžiotojas palieka ką nors, kas turi šuns kvapą — pagalvėlę ar daug dažniau maišinio audeklo gabalą — prie tos vietos, kur paskutinį kartą šuo buvo matytas. Anksčiau ar vėliau šis sugrįš prie daikto su savo kvapu ir lauks, kol bus paimtas.

Mes išleidome tuos tris šunis ir jie nušuoliavo lodami iš susijaudinimo. Tai buvo neįprastas, liūdnas garsas: ne skalijimas ar kaukimas, bet skundas, lyg skausmingas obojaus garsas. Fostenas papurtė galvą.

— Jie bėgios kelias dienas. — Pats jis nemedžiojo, todėl vertino medžiotojus ir jų šunis kaip įsibrovėlius, kurie neturi jokios teisės kelti triukšmo šalia jo brangių vynuogynų.

Fostenas mums pasakė nutaręs, jog jau atėjo laikas skinti stalo vynuoges. Skynimas prasidės, vos Henrietė pabaigs camion (sunkvežimio) remontą. Ji iš visų šeimos narių geriausiai nusimanė mechanikos srityje ir kiekvieną rugsėjį jai tenka darbas priversti vynuogynų traktorių nuvažiuoti dar kelis kilometrus. Traktorius buvo mažiausiai trisdešimties metų senumo, galbūt dar senesnis, Fostenas negalėjo tiksliai prisiminti, — buka nosimi, išklibęs, atvirais šonais ir blogomis padangomis. Jau prieš daugelį metų jis nebetiko keliams, bet negalėjo būti jokios kalbos apie naujo traktoriaus pirkimą. O ir kam gi švaistyti brangius pinigėlius, kai turi žmoną mechanikę? Traktorius buvo naudojamas tik kelias savaites ir Fostenas atsargiai važinėjosi juo šalutiniais keliukais stengdamasis išvengti susitikimo su bet kuriuo iš tų įkyrių, mažų flics (policininkų) iš Le Bometo policijos nuovados su jų absurdiškais reikalavimais dėl stabdžių ir galiojančio draudimo.

Henrietės manipuliacijos baigėsi sėkmingai ir vieną ankstyvą rytą senasis traktorius pūškavo keliuku, prikrautas medinių lovelių tokio gylio, kad tilptų tik vienas sluoksnis vynuogių kekių. Lovelių rietuvės buvo sustatytos prie kiekvienos vynuogienojų eilės ir visi trys — Fostenas, Henrietė ir jų duktė — pasiėmė žirkles ir ėmėsi darbo.

Tai lėtas ir nepatogus darbas, nes stalo vynuogių išvaizda yra tokia pat svarbi kaip ir jų skonis: kiekvieną kekę reikia apžiūrėti, kiekvieną sumuštą ir susiraukšlėjusią uogą — nuskinti. Kekės auga žemai, kartais liesdamos žemę ir pasislėpusios po lapais, todėl skynėjai pasistūmėdavo tik jardą per valandą — pasilenkdami, nukirpdami, išsitiesdami, apžiūrėdami, apskabydami ir padėdami. Karštis buvo pragariškas, jis sklido nuo žemės lygiai taip pat, kaip ir svilino sprandus bei pečius iš dangaus. Jokio pavėsio, jokio vėjelio, jokio poilsio per dešimties valandų darbo dieną, išskyrus pietų pertrauką. Kada tik žiūrėsiu į vynuogių kekes dubenyje, visada prisiminsiu nugaros skausmą ir saulės svilinimą. Buvo apie septynias vakaro, kai skynėjai atėjo atsigerti, išsekę ir iškaitę, bet patenkinti. Vynuogės buvo geros ir po trijų ar keturių dienų jos visos bus nuskintos. Pasakiau Fostenui, kad jis turėtų būti patenkintas oru. Jis atsmaukė savo kepurę, ir aš pamačiau neįdegusią juostelę jo kaktoje.

— Jis pernelyg geras, — atsakė jis. — Ilgai taip nebus. — Fostenas gerokai nugėrė savo aperityvą svarstydamas, kokios nelaimės galėtų atsitikti. Jei nebus audrų, tai gali stoti įnoringas šerkšnas, skėrių maras, miško gaisras, branduolinė ataka. Kažkokia nelaimė privalėjo nutikti, kol bus nurinktas antras vynuogių derlius. O jei taip neatsitiks, tai Fostenas galės pasiguosti tuo, kad jo gydytojas prirašė jam dietą, turinčią sumažinti cholesterolio kiekį. Taip, tai išties didelė problema. Nusiraminęs, kad neseniai likimas jam jau iškrėtė pokštą, jis išgėrė dar.

Prireikė kiek laiko, kad priprasčiau, jog turiu atskirą, tinkamai sutvarkytą patalpą, skirtą vien tik vynui, — ne garbingą spintelę ar ankštą patalpėlę po laiptais, bet tikrą cave (rūsį). Jis buvo iškastas po namu, jame buvo vėsios akmeninės sienos ir žvyro grindys. Čia buvo vietos trims ar keturiems šimtams butelių. Man jis patiko. Buvau nutaręs pripildyti rūsį. O mūsų draugai buvo lygiai taip pat pasiryžę jį ištuštinti. Tai leido man nuolat lankytis — visuomenės gerovės vardan — vynuogynuose, taigi mūsų svečiams niekada neteks patirti troškulio.

Tiriamojo darbo ir svetingumo interesų vedamas aš nuvykau į Žigondą, Bom de Venizą ir Šatenef du Papą — kiekviena iš tų vietovių buvo didesnė už nemažą kaimą ir visos vienodai pašvęstos vynuogėms. Kur tik pažvelgdavau — buvo caves (rūsius) reklamuojantys ženklai, atrodė, kad jie yra kas penkiasdešimt jardų. Dégustez nos vins (paragaukite mūsų vyno). Nė vieno pakvietimo nebuvau taip entuziastingai priėmęs. Man teko dégustations (degustuoti) garaže Žigonde ir pilyje netoli Bom de Venizo. Atradau stiprų ir „aksominį“ „Chateauneuf-du-Pape“ po 30 frankų už litrą, supiltą į plastikinius bakus be jokių ypatingų ceremonijų iš daikto, panašaus į garažo siurblį. Brangesnėje ir pretenzingesnėje įmonėje paprašiau paragauti mare (vynuogių degtinės). Buvo atneštas mažas krištolinis butelaitis ir keli lašai užlašinti man ant rankos — nebuvau tikras, ar čia reikia uostyti, ar laižyti.

Po kurio laiko ėmiau važiuoti pro kaimus ir nusekiau ženklais — dažnai beveik užgožtais augalų, — rodančiais gilyn į kraštą, kur vynas brendo saulėje ir kur aš galėjau pirkti tiesiai iš gamintojų. Visi jie be išimties buvo svetingi ir didžiavosi savo darbu, ir, bent jau aš, negalėjau atsispirti jų sugebėjimui parduoti.

Buvo ankstyva popietė, kai išsukau iš pagrindinio kelio, vedančio link Vakyro ir nuvažiavau siauru akmeniniu vieškeliu tarp vynuogynų. Man sakė, kad jis nuves mane prie vyno, kuris man labai patikdavo per pietus, baltojo „Cotes-du-Rhone“ augintojo. Viena ar dvi dėžės užpildys cave (rūsio) tuštumą, atsiradusią po paskutiniojo netikėto vakarėlio, kurį buvome surengę. Sustosiu trumpam, ne ilgiau nei dešimčiai minučių, ir važiuosiu namo.

Keliukas vingiavo link išsidriekusių statinių, sustatytų U raidės forma aplink plūktos žemės kiemą, ant kurio metė šešėlį milžiniškas platano medis. Kiemą saugojo vokiečių aviganis, pasveikinęs mane kiek tingiu amtelėjimu — jis atliko savo durų skambučio pareigą. Kombinezonu vilkintis vyras, laikydamas keletą alyva suteptų uždegimo žvakių, atėjo nuo traktoriaus. Jis atkišo man paspausti savo dilbį.

Ar aš noriu baltojo vyno? Žinoma. Jis pats dabar taiso traktorių, bet jo dėdė pasirūpins manimi.

— Edouard! Tu peux servir ce monsieur (Eduarai, ar gali aptarnauti šį poną)?

Užuolaida iš medinių karoliukų, kabanti ant pagrindinių durų, prasiskleidė ir dėdė Eduaras markstydamasis išėjo į saulės šviesą. Jis vilkėjo berankovę liemenę, medvilnines bleu de travail (mėlynas darbines) kelnes ir kilimines šlepetes. Vyras buvo įspūdingo stoto, panašus į platano kamieną, bet net ir jį užgožė nosis. Niekada nebuvau matęs tokios nosies — didelės, mėsingos ir nudažytos spalva maždaug nuo rausvos iki tamsiai raudonos, su plonytėmis purpurinėmis gyslelėmis, nusidriekusiomis ir per skruostus. Jis buvo žmogus, aiškiai mėgavęsis kiekvienu savo darbo gurkšniu.

Eduaras maloniai nusišypsojo, gyslelės ant jo skruostų atrodė kaip purpuriniai ūsai:

— Bon. Une petite dégustation (na, paragaukime truputį). — Jis nusivedė mane per kiemą ir atstūmė dvigubas duris į ilgą belangį pastatą, liepė man pasilikti viduje prie durų, kol jis nueis šviesos įjungti. Po ryškios lauko šviesos negalėjau nieko matyti, bet čia tvyrojo aiškus kvapas, atsiduodantis vynuogių sultimis ir su niekuo nesupainiojamas — oras kvepėjo besifermentuojančiomis vynuogėmis.

Dėdė Eduaras įjungė šviesą ir uždarė duris neleisdamas vidun kaitros. Ilgas stalas ir pusė tuzino kėdžių buvo pastatyta po vienintele elektros lempute su mažu plokščiu gaubtu. Tamsiame kampe įžiūrėjau laiptus ir cementinį nuolydį, vedantį į rūsį. Vyno statinės buvo sukrautos į medinius stelažus palei sienas, o senas šaldytuvas tyliai birbė šalia įskilusios kriauklės.

Eduaras blizgino taures prieš pastatydamas jas ant stalo ir kiekvieną patikrino prieš šviesą. Jis sustatė gražią liniją iš septynių taurių ir pradėjo statyti už jų įvairiausius butelius. Kiekvieną butelį palydėjo keli susižavėjimo kupini komentarai:

— Baltąjį vyną ponas žino, ar ne? Labai geras jaunas vynas. Rožinis vynas, visiškai nepanašus į tuos silpnus rožinius vynus iš Žydrojo kranto. Trylika procentų alkoholio, tikras vynas. Štai čia lengvas raudonasis vynas — gali jo išgerti visą butelį ir eiti teniso žaisti. Štai šitas par contre (užtat) tinka žiemą, jis išlaikomas dešimt metų ir daugiau. O čia...

Pabandžiau jį sustabdyti. Pasakiau jam, kad man reikia tik dviejų dėžių baltojo vyno, bet jis nenorėjo to girdėti. Ponas pasivargino atvažiuoti asmeniškai ir negalima nė įsivaizduoti, kad jis neparagaus viso rinkinio. Todėl, pasakė dėdė Eduaras, jis pats prisijungs prie manęs bandant rūšinių vynų. Jis pliaukštelėjo man per petį savo sunkia ranka ir aš atsisėdau.

Tai buvo nuostabu. Jis papasakojo man, kurioje tiksliai vynuogyno vietoje auga kiekviena vynuogių rūšis, kodėl tam tikruose šlaituose užauga lengvesnių ar sunkesnių vynų vynuogės. Kiekviena vyno rūšis, kurios mes ragavome, buvo palydėta įsivaizduojamo meniu, nupasakoto čepsint lūpomis ir keliant akis į gastronominį dangų. Mintyse ragavome écrevisses (vėžių), su rūgštynėmis virtos lašišos, rozmarinu pagardinto viščiuko iš Breso, kepto ėriuko su česnakiniu grietinėlės padažu, jautienos estouffade (troškinio) su alyvuogėmis, daube (troškinio su daržovėmis), kiaulienos nugarinės, apibarstytos trumų trupiniais. Vynų skonis vis gerėjo ir tuo pačiu ėjo brangyn, mane aptarnavo ekspertas ir nebuvo galima padaryti nieko kito, tik atsilošti ir mėgautis.

— Yra dar vienas vynas, kurio turite paragauti, — pasakė dėdė Eduaras, — žinoma, ne kiekvieno skoniui, — jis pakėlė butelį ir atsargiai pripylė pusę taurės. Vynas buvo tamsiai raudonas, beveik juodas. — Ypatingas vynas. — pasakė. — Palaukite. Prie jo reikia une bonne bouche (gerai užsigardžiuoti). — Jis paliko mane apsuptą taurių, butelių, o aš ėmiau jausti pirmus popietinių pagirių tvinkčiojimus.

— Voilà (štai), — dėdė Eduaras padėjo priešais mane lėkštę su dviem mažais, apskritais, apibarstytais žalumynais bei blizgančiais nuo aliejaus ožkos sūriais ir padavė man peilį su nusitrynusią medine rankena. Eduaras stebėjo mane, kai pjoviau sūrio gabaliukus ir valgiau. Sūris buvo nepaprastai aštrus. Mano gomurys, ar tai kas iš jo liko, buvo puikiai paruoštas ir vynas pasirodė lyg nektaras.

Dėdulė Eduaras padėjo man krauti dėžes į mašiną. Ar aš visa tai jau užsisakiau? Matyt, jau padariau tai. Mes sėdėjome malonioje prietemoje beveik dvi valandas, o per dvi valandas žmogus gali prisirinkti visokiausių brangių pirkinių. Išvažiavau su apsisukusia galva ir kvietimu atvažiuoti ateinantį mėnesį per vendange (vynuogių derliaus nuėmimą).

Mūsų pačių vendange, metų žemės ūkio kulminacija, buvo paskutinę rugsėjo savaitę. Fostenas būtų norėjęs, jog tai būtų kelias dienas vėliau, bet jis gavo apie orą slaptos informacijos, kuri įtikino jį, kad spalis gali būti lietingas.

Pagrindinė trijulė, rinkusi stalo vynuoges, buvo sustiprinta pusbrolio Raulio ir Fosteno tėvo. Pastarojo įnašas buvo lėtai eiti paskui rinkėjus ir baksnoti vynuogienojus savo lazda, kol suras vynuogių kekę, kurią pražiopsojo rinkėjai, ir rėkti — kaip aštuoniasdešimt ketverių metų vyras, jis turėjo gerą, stiprų balsą, — kol kas nors sugrįš atgal ir atliks darbą iki galo. Kitaip nei kiti, dėvintys šortus ir liemenes, jis buvo apsirengęs lyg vėsią lapkričio dieną: vilkėjo megztinį, dėvėjo kepurę ir storos medvilnės kostiumą. Kai atėjo mano žmona, nešina fotoaparatu, jis nusiėmė kepurę, susiglostė plaukus, vėl užsidėjo kepurę ir atsistojo poza iki krūtinės vynuogynuose. Kaip ir visi mūsų kaimynai, jis mėgo fotografuotis.

Lėtai ir triukšmingai eilės buvo švariai nurinktos, vynuogės sudėtos į plastikinius konteinerius ir sukrautos į sunkvežimį. Dabar kiekvieną vakarą keliai buvo pilni sunkvežimių ir traktorių, vežančių rožinius kalnus į vyno kooperatyvus Mobeke, kur juos pasverdavo ir pamatuodavo alkoholio lygį.

Fosteno nuostabai, derlius buvo surinktas be incidentų ir norėdamas tai atšvęsti jis pakvietė mus kartu apsilankyti kooperatyve, kai vežė paskutinį krovinį.

— Šį vakarą pamatysime galutinius skaičius, — pasakė, — ir tuomet žinosime, kiek ateinančiais metais galėsime išgerti.

Mes sekėme paskui sunkvežimį, šiam linguojant į saulėlydį dvidešimties kilometrų per valandą greičiu, važiuodami siaurais keliais, kurie buvo nukloti nukritusiomis ir sutraiškytomis vynuogėmis. Prie iškrovimo vietos laukė eilė. Apkūnūs vyrai įdegusiais veidais sėdėjo savo traktoriuose, kol ateidavo jų eilė užvažiuoti ant platformos ir išversti savo krovinį į lataką — pirmąją vynuogių stotelę pakeliui į butelius.

Fostenas baigė iškrauti krovinį ir mes nuėjome į pastatą pasižiūrėti, kaip mūsų vynuogės patenka į milžinišką nerūdijančio plieno cisterną.

— Stebėkite tą skalę, — pasakė jis, — ji rodo alkoholio lygį. — Rodyklė šoko aukštyn, suvirpėjo ir sustojo ties 12,32 procento. Fostenas suniurnėjo. Jis norėtų, kad būtų 12,50, ir dar kelios saulėtos dienos būtų tai padariusios, bet viskas, kas aukščiau 12, yra gerai. Fostenas pasiėmė mus pas vyrą, kuris žymėjo kiekvieną partiją ir stebeilijosi į ženklus aplanke sutikrindamas juos su pluoštu popierių, kuriuos traukdavo iš kišenės. Jis linktelėjo. Viskas teisingai.

— Jums neteks jausti troškulio. — Ir jis padarė provansietišką judesį, reiškiantį išgertuves: suspaustas kumštis ir į burną nukreiptas nykštys. — Kiek daugiau nei tūkstantis du šimtai litrų.

Tai nuskambėjo kaip geras metų įvertinimas ir mes pasakėme Fostenui, kad esame patenkinti.

— Na, — tarė jis, — bent jau nelijo.

SPALIS

Vyras stovėjo žiūrėdamas į samanas ir augalėlius aplinkui seno žemaūgio ąžuolo šaknis. Jo kairioji koja iki pat šlaunies buvo apauta žaliu guminiu žvejo batu, kita — sportbačiu. Priešais save jis laikė ilgą kartį ir žydrą plastikinį pirkinių krepšį.

Vyriškis sukinėjosi aplinkui medį į priekį statydamas guminiu batu apautą koją ir nervingai kaišiodamas pagalį į augalus, lyg fechtuotojas, kuris tikisi staigaus ir aršaus atsako. Paskui vėl statė pirmyn batu apautą koją: stovi, duria, atsitraukia, duria. Jis buvo taip pasinėręs į savo dvikovą, jog nė nepastebėjo, kad aš lygiai taip pat godžiai stebiu jį nuo tako. Vienas šunų užėjo jam iš užpakalio ir tiriamai apuostė jo koją.

Vyras šoktelėjo — merde (mėšlas)! — tuomet pamatė šunį, mane ir atrodė sumišęs. Atsiprašiau, kad stebėjau jį.

— Pamaniau, — pasakė jis, — kad mane kas užpuolė.

Negalėjau įsivaizduoti, kas gi, jo manymu, galėjo uostyti jo koją prieš užpuldamas, ir paklausiau, ko jis ieško. Atsakydamas jis nuleido savo pirkinių krepšį.

— Les champignons (grybų).

Tai buvo naujas ir nerimą keliantis Luberono bruožas. Žinojau, jog apylinkės pilnos keistų dalykų ir dar keistesnių žmonių. Bet jau tikrai grybai, net ir miško, nepuls suaugusio žmogaus. Paklausiau jo, argi grybai yra pavojingi.

— Kai kurie gali nužudyti, — atsakė jis.

Tuo aš galėjau patikėti, bet tai nepaaiškino guminio boto ar neįprastų judesių su pagaliu. Rizikuodamas pasirodyti visiškai neišmanėlis miestietis, parodžiau į jo dešinę koją.

— Batas apsaugai?

— Mais oui (na, taip).

— Nuo ko?

Jis trinktelėjo per gumą savo medine špaga ir išdidžiai pasuko artyn — D‘Artanjanas su pirkinių krepšiu. Vyras nurovė saują čiobrelių ir priėjo prie manęs.

— Les serpents (gyvatės). — Jis pasakė tai kiek sušnypšdamas. — Jos ruošiasi žiemoti. Jeigu jūs joms sutrukdysite — sssst! — jos puls. Gali būti labai blogai.

Ir parodė man savo pirkinių krepšio turinį — pastvertą iš miško rizikuojant gyvybe ir galūne. Man grybai pasirodė labai nuodingi, įvairiausių spalvų nuo tamsiai mėlynos iki rudos ir violetiškai oranžinės, visiškai nepanašūs į įprastus baltus grybus, pardavinėjamus turguje. Vyriškis pakišo krepšį man po nosimi ir aš užuodžiau kvapą, kurį jis vadino kalnų esencija. Mano nuostabai, tai buvo geras — žemės, sodrus, kiek primenantis riešutus — kvapas, ir aš atidžiau pasižiūrėjau į grybus. Buvau matęs jų miške, augančių bjauriai atrodančiais būreliais po medžiais, ir nusprendžiau, kad jie yra mirtinai nuodingi. Mano batuotas draugas patikino mane, kad jie ne tik nenuodingi, bet net labai skanūs.

— Tiktai, — pridūrė, — reikia žinoti mirtinas rūšis. Jos yra dvi ar trys. Jei nesate tikras, neškite grybus į vaistinę.

Man dar niekad nėra pasitaikę nešti grybų klinikiniams patikrinimams prieš dedant juos į kiaušinienę, bet skrandžiui esant svarbiausiam organui Prancūzijoje, tai tikrai turėjo prasmę. Kai kitą kartą nuvažiavau į Kavajoną, perėjau vaistines. Iš tikrųjų jos buvo pavirtusios į grybų vertinimo centrus. Vitrinos, kurios paprastai buvo skirtos išvaržos tvarsčiams ir jaunų moterų, naikinančių celiulitą nuo savo plonų, bronzinių šlaunų paveikslams, dabar buvo pilnos didelių grybų atpažinimo schemų. Kai kurie vaistininkai nuėjo dar toliau ir prikrovė į vitrinas krūvas žinynų, kuriuose buvo aprašomos ir vaizduojamos visos valgomųjų grybų rūšys, žinomos žmonijai.

Mačiau žmones, einančius į vaistines su purvinais krepšeliais, kuriuos jie gana droviai pastatydavo ant prekystalio, lyg lauktų patikrinimo dėl nemalonios ligos. Mažus, žemėtus grybukus iš krepšelių iškilmingai tikrino reziduojantis ekspertas baltu chalatu ir skelbė nuosprendį, (tariau, kad jam tai buvo įdomus pokytis nuo kasdieninės rutinos, besisukančios apie žvakutes ir kepenis tonizuojančius vaistus. Mane tai taip patraukė, kad beveik pamirkau, ko atvažiavau į Kavajoną — ne šlaistytis po vaistines, bet nusipirkti duonos vietinėje duonos šventykloje.

Gyvenimas Prancūzijoje pavertė mus duonos entuziastais, o būtinybė išsirinkti ir nusipirkti kasdieninės duonos tapo nuolat pasikartojančiu malonumu. Menerbo kaimo kepykla, su savo permainingomis darbo valandomis — „Ponia vėl atidarys, kai pabaigs toilette (pasirengti)“, buvo man pasakyta vieną dieną — paskatino mus lankytis kitose kepyklose, kituose kaimuose. Tikrai netikėtas atradimas. Po daugelio metų, kai duona buvo laikoma savaime suprantamu dalyku, daugiau ar mažiau standartine preke, jautėmės lyg atradę naują maisto produktą.

Mes išmėginome sunkius kepalus iš Liumjero, kuriuos reikėdavo gerai sukramtyti, riebesnius ir plokštesnius nei paprasti baguette (batonai), boules (apskritus kepalus) iš Kabarjero su tamsia plutele ir tokio dydžio kaip suplotas futbolo kamuolys. Sužinojome, kuriuos kepalus galima laikyti dieną, o kurie sudžius per tris valandas; kokia rūšis geriausiai tinka croûtons (skrebučiams) ar prie žuvienės. Mes pripratome prie nuostabaus, bet iš pradžių stebinusio vaizdo, kai šampano buteliai yra parduodami šalia vaisinių pyragų ir mažyčių pyragaičių, kurie yra šviežiai iškepami kiekvieną rytą ir sugenda per pietus.

Didžioji dalis kepyklų turėjo savitą braižą, kuris skirdavo jų kepinius nuo masinės produkcijos duonos, parduodamos prekybos centruose: nedideli įprastų formų variantai, papildomas trapios dekoracijos užraitas, įmantrus būdas, kuriuo menininkas kepėjas pažymėdavo savo darbą. Atrodė, lyg supjaustytų, supakuotų, mechanizmų iškeptų kepalų niekada nėra buvę.

Kavajone yra septyniolika kepyklų, įtrauktų į Pages Jaunes (geltonuosius puslapius), bet mums pasakojo, kad viena įmonė pirmavo suteikiamomis pasirinkimo galimybėmis ir puikia kokybe, tikri palais de pain (duonos rūmai). Chez Auzet („Pas Ozė“), kaip jie sakė, duonos ir pyragaičių kepimas bei valgymas buvo tapęs beveik kulto dalyku.

Kai oras šiltas, stalai ir kėdės yra išnešamos ant šaligatvio priešais kepyklą, kad Kavajono matronos, sėdėdamos su savo karštu šokoladu ir migdoliniais biskvitais ar žemuoginiais pyragaičiais, galėtų rimtai ir iš lėto apmąstyti, kokios duonos jos norėtų nusipirkti pietums ar vakarienei. Kad joms padėtų, Ozė atspausdino išsamų duonos meniu, Carte des pains (duonos valgiaraštis). Pasiėmiau nuo prekystalio kopiją, užsisakiau kavos, atsisėdau saulėkaitoje ir pradėjau skaityti.

Tai buvo dar vienas žingsnis mano prancūziškuose moksluose. Meniu ne tik supažindino mane su duonos rūšimis, apie kurias iki tol nebuvau girdėjęs, bet labai tiksliai išaiškino, ką turiu valgyti su ta duona. Prie savo apéritif (aperityvo) galėjau pasirinkti mažų kvadratėlių, vadinamų toasts (skrebučiais), pain surprise (staigmenos duonos), paskanintos smulkiai sukapotu bekonu, ar pikantiškų feuillets salés (sūrių lakštelių). Kol kas buvo paprasta. Nuspręsti darėsi sudėtingiau, kai reikėjo išsirinkti ir maistą. Tarkime, pavyzdžiui, noriu pradėti nuo crudités (žalių vaisių ir daržovių). Tuomet yra keturi įmanomi priedai: svogūnų duona, česnakinė duona, alyvuogių duona arba rokforo duona. Pernelyg sudėtinga? Tuomet galiu užsisakyti jūros gėrybių, nes laikantis Ozė principų tik vieną duonos rūšį tinka valgyti su jūros gėrybėmis — plonai supjaustytą ruginę duoną.

Ir taip toliau, trumpai ir aiškiai buvo surašyta, ką turiu valgyti su charcuterie (kiaulienos gaminiais), žąsų kepenėlėmis, sriuba, raudona ir balta mėsa, su paukštiena ar žvėriena, rūkyta mėsa, įvairiomis salotomis (nepainioti su žalių salotų lapais) ir trijų skirtingų konsistencijų sūriais. Suskaičiavau aštuoniolika duonos rūšių, nuo čiobrelinės iki pipirinės, nuo riešutinės iki sėleninės. Įveikęs savo neryžtingumą nuėjau į parduotuvės vidų pasikonsultuoti su ponia. Ką ji galėtų parekomenduoti su veršiuko kepenimis?

Ji trumpai peržvelgė lentynas ir parinko trumpą storą banette (kepaliuką). Skaičiuodama man grąžą, ji papasakojo apie vieną restoraną, kurio šefas patiekia skirtingą duoną su kiekvienu iš penkių patiekalų, kurie yra meniu. Štai vyras supranta duonos reikšmę, pasakė ji. Ne taip, kaip kai kurie.

Ėmiau tai suprasti ir aš, taip pat kaip pradėjau pažinti grybus. Tai buvo pamokomas rytas.

Maso buvo lyriškai nusiteikęs. Jis buvo ką tik išėjęs iš savo namų į mišką norėdamas ką nors sumedžioti, ir aš jį sutikau ant kalvos besigėrintį ilgomis vynuogienojų eilėmis. Šautuvą jis laikė permetęs per ranką, viena iš geltonų cigarečių buvo prilipusi prie lūpų kampučio, jis stovėjo susimąstęs žvelgdamas į slėnį.

— Pažiūrėkite į tuos vynuogynus, — pasakė jis. — Gamta apsivilko savo gražiausiu apdaru.

Šios netikėtos poetinės pastabos efektas buvo kiek sugadintas, kai Maso garsiai atsikosėjo ir nusispjovė, bet jis buvo teisus — vynuogynai buvo labai gražūs, laukų laukai rusvų, geltonų ir skaisčiai raudonų lapų nejudėdami plytėjo po saule.

Dabar, kai vynuogės buvo nuskintos, ten nebuvo traktorių ar žmonių, kliudančių mėgautis vaizdu. Darbai vynuogynuose atsinaujins, kai nukris lapai ir prasidės genėjimas. Stojo pauzė tarp dviejų metų laikų, vis dar karšta, bet jau nebe vasara, bet dar ir ne ruduo.

Paklausiau Maso, ar nėra jokios pažangos parduodant jo nuosavybę, galbūt kokia miela vokiečių pora įsimylėjo jo namą, kai stovyklavo netoliese.

Paminėjus stovyklautojus Maso pasišiaušė.

— Jie negali įpirkti tokio namo kaip mano. Bet kuriuo atveju aš atšaukiau jį iš rinkos iki 1992 metų. Pamatysite, kai sienos bus panaikintos, jie visi ieškos čia namų — anglai, belgai.... — jis plačiai mostelėjo ranka įjungdamas ir kitas bendrosios rinkos tautas. — Kainos taps daug didesnės. Namai Luberone taps très recherchées (labai rafinuoti). Netgi ir jūsų mažasis namelis kainuos milijoną ar du.

Tai buvo ne pirmas kartas, kai 1992-ieji buvo paminėti kaip metai, kai visą Provansą užlies pinigai iš užsienio, nes tuomet įsigalios bendroji rinka. Tautybės bus pamirštos ir mes visi tapsime viena didele laiminga europiečių šeima. Finansiniai suvaržymai bus panaikinti, o ką tada darys ispanai, italai ir likusieji? Ogi skubės į Provansą mojuodami savo čekių knygelėmis ir ieškodami namų.

Tai buvo populiari mintis, bet aš negalėjau suprasti, kodėl taip turėtų nutikti. Provanse jau buvo nemaža užsieniečių bendruomenė, jie neturėjo problemų pirkdami namus. Ir, nepaisant visų tų kalbų apie Europos integravimą, data ant popieriaus lapo nepažabos barnių, biurokratijos ir gudravimų dėl specialių lengvatų, kuriomis visos šalys narės, o ypač Prancūzija, naudojasi, kai joms jų prireikia. Po penkiasdešimties metų galbūt matysis skirtumas, o 1992 metais tikriausiai ne.

Bet Maso buvo įsitikinęs. 1992 metais jis viską parduos ir išeis į pensiją, o galbūt nusipirks mažą bar-tabac (barą ir tabako parduotuvę) Kavajone. Paklausiau jo, ką gi jis darys su savo trimis pavojingais šunimis, ir akimirką galvojau, kad jis pratrūks verkti.

— Jie nebus laimingi mieste, — pasakė. — Man teks juos nušauti.

Maso paėjo su manimi kelias minutes ir džiaugėsi murmėdamas apie pelną, kurį tikrai gaus, ir apie laisvą laiką. Už gyvenimą, kupiną sunkaus darbo, turi būti atlyginta. Žmogus turi praleisti savo senatvę patogiai, o ne lenkti nugarą dirbdamas laukuose. Kai taip nutiks, jo žemė bus išskirtinė slėnyje. Nors yra labai apleista, jis visada kalbėjo apie ją taip, lyg tai būtų Vilandrio sodai ar išpuoselėti Lafito pilies vynuogynai. Maso išsuko iš tako ir nuėjo į mišką kankinti paukščių; brutalus, godus ir melagis senas nenaudėlis. Aš beveik pradėjau jį mėgti.

Kelias namo buvo apšnerkštas naudotomis šovinių tūtelėmis, iššautomis vyrų, kuriuos Maso paniekinamai vadino chasseurs du sentier (medžiotojais nuo takelio) — apgailėtini lepšiai, kurie bijo susipurvinti miške savo batus ir tikisi, kad paukščiai kaip nors pataikys užlėkti ant jų šratų. Šalia išmėtytų šovinių dėžučių buvo suglamžyti cigarečių pakeliai, tuščios sardinių dėžutės ir buteliai — suvenyrai, palikti kai kurių gamtos mylėtojų, besiskundžiančių dėl to, jog Luberono grožį niokoja turistai. Jų požiūris į gamtos apsaugą nebuvo toks platus, kad priverstų susirinkti savo pačių šiukšles. Netvarkingas padaras tas Provanso medžiotojas.

Parėjęs į namus patekau į pasitarimą, surengtą prie elektros skaitiklio, kuris buvo paslėptas už kelių medžių galiniame sodelyje. Vyras iš „Electricité de France“ atidarė skaitiklį norėdamas užrašyti duomenis ir pamatė, kad skruzdėlių kolonija pasidarė čia skruzdėlyną. Jų buvo daugybė. Buvo neįmanoma nustatyti, kiek sunaudota elektros energijos. Skruzdėles reikėjo pašalinti. Prie mano žmonos ir to elektriko prisijungė Menikučis, kuris, kaip mes įtarėme, apsigyveno boilerio kambarėlyje ir kuris labiau už viską mėgo patarinėti mums namuose iškilus kokiai problemai.

— O là là (ojojoi). — Menikučis padarė pauzę ir pasilenkė žemiau, kad iš arčiau apžiūrėtų skaitiklį. — Ils sont nombreux, les fourmis (tų skruzdėlių daugybė), — iš karto padarė išvadą jis. Skruzdėlių buvo tiek daug, kad jos atrodė tarsi vienas didelis juodas blokas, visiškai užpildęs metalinę dėžutę, kurioje buvo skaitiklis.

— Aš jų neliesiu, — pasakė elektrikas. — Jos įlenda į drabužius ir kandžiojasi. Paskutinį kartą, kai pabandžiau nubraukti šalin skruzdėlyną, paskui visą popietę jos mane kandžiojo.

Jis stovėjo žiūrėdamas į besiraitančią masę ir baksnodamas atsuktuvu į dantis. Elektrikas pasisuko į Menikučį. — Ar turite litavimo lempą?

— Aš santechnikas. Žinoma, kad turiu litavimo lempą.

— Bon (gerai). Tuomet galime visas jas sudeginti.

Menikučį apėmė siaubas. Jis žengtelėjo atgal ir persižegnojo. Paskui trinktelėjo sau per kaktą ir pakėlė rodomąjį pirštą, o tai reiškė visišką nesutikimą ar paskaitos pradžią arba abu tuos dalykus.

— Negaliu patikėti savo ausimis. Litavimo lempą? Ar jūs suvokiate, kokia čia įtampa?

Vyras iš „Electricité de France“ pažvelgė įsižeidęs.

— Žinoma, kad žinau. Aš elektrikas.

Menikučis suvaidino nustebusį.

— Ah bon (na, kurgi)? Tuomet turėtumėte žinoti, kas nutiks, kai pradeginsite veikiantį kabelį.

— Aš būsiu labai atsargus su liepsna.

— Atsargus! Atsargus! Mon Dieu (Dieve mano), mes visi galime žūti kartu su skruzdėlėmis.

Elektrikas pasidėjo savo atsuktuvą ir sukryžiavo rankas.

— Puiku. Aš pats nesiimsiu skruzdėlių. Jūs pašalinsite jas.

Menikučis minutėlę pagalvojo ir tuomet, lyg magas pradedantis neregėtai nuostabų triuką, pasisuko į mano žmoną.

— Gal ponia galėtų atnešti man kelias šviežias citrinas — dviejų ar trijų turėtų užtekti — ir peilį?

Ponia, mago asistentė, grįžo atgal nešina peiliu ir citrinomis, ir Menikučis supjaustė kiekvieną iš jų į keturias dalis.

— Tai yra astuce (gudrybė), kurios išmokau iš labai seno žmogaus, — pasakė jis murmėdamas kažką nemandagaus apie tai, kaip kvaila naudoti litavimo lempą — putain de chalumeau (lituoklį), — tuo metu elektrikas piktai raukėsi stovėdamas po medžiu.

Kai visos citrinos buvo supjaustytos ketvirčiais, Menikučis prisiartino prie skruzdėlyno ir pradėjo švirkšti citrinų sultis ant skruzdėlių, vis luktelėdamas ir pasižiūrėdamas į efektą, kurį sukėlė citrinų sultys.

Skruzdėlės kapituliavo paniškai bėgdamos iš skaitiklio dėžutės, lipdamos vienos per kitas, trokšdamos kuo greičiau pasprukti. Menikučis džiaugėsi savo šlovės minute.

— Voilà, jeune homme (štai, jaunuoli), — pasakė jis elektrikui, — skruzdėlės nepakenčia šviežių citrinų sulčių. Štai ką jūs šiandien išmokote. Jei paliksite citrinos gabalėlių skaitikliuose, skruzdėlės niekada daugiau į juos nelįs.

Elektrikas išklausė tai akivaizdžiai nerodydamas dėkingumo, dejuodamas, kad jis nėra citrinų tiekėjas ir kad sultys padarė skaitiklį lipnų.

— Geriau lipnus nei sudegintas iki pelenų, — atšovė Menikučis grįždamas pas savo boilerį. — Beh oui (na, taip). Geriau lipnus negu sudegintas.

Dienos buvo pakankamai šiltos maudytis, o naktys pakankamai šaltos, kad būtų galima užsidegti židinį, — bobų vasaros oras, kuris baigėsi siautulingai, taip tipiškai Provanso klimatui.

Lietus prasidėjo naktį ir tęsėsi didžiąją kitos dienos dalį; ne tas vasariškas stambių, šiltų lašų lietus, bet vertikali, lyg pilka paklodė, liūtis, pliaupianti ant vynuogynų, priplojanti krūmus, paverčianti gėlių lysves į purvynes, o šias — į rudus srautus. Lietus liovėsi vėlyvą popietę ir mes išėjome pasižiūrėti į privažiavimo keliuką — ar, tiksliau, į tą vietą, kur privažiavimo keliukas buvo praėjusią dieną.

Jis jau buvo ištvėręs didžiąją rugpjūčio audrą, bet vėžės, padarytos tuomet, buvo tik brūkštelėjimai palyginti su tuo, ką matėme dabar: eilė kraterių ėjo link kelio, kur gulėjo į šiukšlių krūvą pavirtusi didžioji dalis keliuko. Jo likučių buvo ir moliūgų lauke, esančiame priešais namą. Dalis žvyro ir akmenų nukeliavo daugiau nei šimtą jardų. Neseniai susprogęs minų laukas vargiai galėjo atrodyti blogiau, ir niekas, išskyrus savo mašinos nekenčiantį žmogų, negalėtų bandyti privažiuoti prie namo nuo kelio. Tai netvarkai pašalinti mums reikėjo buldozerio ir kelių tonų žvyro vietoj to, kurį nuplovė lietus.

Paskambinau ponui Menikučiui. Ištisus mėnesius jis elgėsi lyg vaikščiojantys „geltonieji puslapiai“ ir dėl to, kad jautėsi susijęs su mūsų namu, jis patarinėjo taip, tarsi reikėtų leisti savo paties pinigus. Menikučis išklausė mano pasakojimo apie nuplautą privažiavimo keliuką įterpdamas — quelle catastrophe (kokia katastrofa) daugiau nei vieną kartą — ir tuo parodydamas, kad suvokia, kokia tai rimta problema.

Nustojau pasakoti ir išgirdau, kaip Menikučis sudarinėja žodinį mums reikalingų dalykų sąrašą: „Un bulldozer, bien sûr, uncamion, une montagne de gravier, un compacteur...“ (buldozeris, aišku, sunkvežimis, žvyro krūva, lygintuvas). Kelis kartus pasigirdo dūzgimas, galbūt jis pasiklausė padedančio mąstymo procesui Mocarto, o paskui apsisprendė.

— Bon (gerai). Yra vienas jaunas vyras, kaimyno sūnus, kuris yra menininkas su buldozeriu ir kurio kainos yra teisingos. Jis vardu Sančesas. Aš paprašysiu jo ateiti rytoj.

Priminiau Menikučiui, kad privažiavimo keliukas neįveikiamas normaliai mašinai.

— Jis prie to pratęs, — atsakė Menikučis. — Jis atvažiuos savo moto (transportu) su specialiomis padangomis. Vyrukas gali pravažiuoti bet kur.

Kitą rytą stebėjau, kaip Sančesas vargo su keliuku darydamas slalomo posūkius, kad išvengtų kraterių, ir atsistodamas ant pakojų, kai važiavo per žemės kalnus. Privažiavęs jis išjungė variklį ir pasižiūrėjo atgal į keliuką. Jo plaukai, odinė striukė ir motociklas buvo juodi. Jis nešiojo lakūno saulės akinius su nepermatomais atspindinčiais stiklais. Pasvarsčiau, ar jis pažįsta mūsų draudimo agentą, nenugalimąjį poną Fruktų. Jie būtų gera pora.

Apie pusę valandos jis pėsčiomis vaikštinėjo po „minų lauką“, nustatė kainą, paskambino užsakyti žvyrą ir pasakė mums datą, po dviejų dienų, kada sugrįš su buldozeriu. Mes abejojome, ar tai realu. Kai tą vakarą paskambino katastrofų padalinių šalinimo žinovas Menikučis, pasakiau, kad ponas Sančesas nustebino mus savo dalykiškumu.

— Tokia jų šeima, — pasakė Menikučis. — Jo tėvas yra moliūgų augintojas milijonierius. O sūnus bus buldozerių milijonierius. Jie yra labai rimti, nors ir ispanai. — Menikučis paaiškino, kad père (tėvas) Sančesas būdamas dar jaunas atvyko į Prancūziją ieškoti darbo ir sugalvojo, kaip užauginti ankstesnių ir sultingesniu melionų nei kas nors kitas Provanse. Dabar jis yra, pasak Menikučio, toks turtingas, kad dirba tik du mėnesius per metus, o žiemą gyvena Alikantėje.

Fils (sūnus) Sančesas atvyko, kaip buvo pažadėjęs, ir praleido dieną su buldozeriu tvarkydamas vietą. Jo judesiai buvo tokie subtilūs, kad išties buvo nuostabu stebėti, kaip kruopščiai jis skirsto tonas žemių, tarsi dirbtų mentele. Kai privažiavimo keliukas buvo sutvarkytas, jis išlygino paviršių didžiulėmis akėčiomis ir pakvietė mus pažiūrėti, ką buvo padaręs. Keliukas atrodė pernelyg nepriekaištingai, kad ant jo būtų galima vaikščioti, Sančesas padarė jį truputį išgaubtą, kad kitos liūtys nutekėtų į vynuogienojus.

— C’est bon (gerai)?

Taip gerai, kaip autostrada į Paryžių, atsakėme.

— Bieng (gerai). Je revieng demaing (rytoj grįšiu). — Jis įsiropštė į buldozerio kabiną ir išvažiavo penkiolikos mylių per valandą greičiu. Rytoj atveš žvyrą.

Pirmoji mašina, suardžiusi sušukuotą privažiavimo keliuko paviršiaus tobulybę, atburzgė prie namo kitą rytą ir drebėdama iš palengvėjimo sustojo automobilių aikštelėje. Tai buvo sunkvežimis, kuris atrodė dar senesnis nei Fosteno vynuogių traktorius, su tokia žema pakaba, kad aprūdijęs išmetamasis vamzdis beveik lietė žemę. Vyras ir moteris, abu apskriti ir nugairinti vėjo, stovėjo prie sunkvežimio ir smalsiai žiūrėjo į namą, akivaizdu, jog tai buvo klajojantys lauko darbininkai, besitikintys dar vieno, paskutinio darbo prieš išvykstant žiemoti toliau į pietus.

Jie atrodė miela sena pora ir man jų pagailo.

— Bijau, kad visos vynuogės jau nuskintos. — pasakiau.

Vyras nusijuokė ir linktelėjo.

— Tai gerai. Jums pasisekė, kad surinkote jas iki lietaus. — Jis parodė į mišką už namo. — Manyčiau, kad ten auga daugybė grybų.

Taip, atsakiau, daugybė.

Jie nesijudino iš vietos. Pasakiau, kad jie gali palikti savo sunkvežimį už namo ir eiti pasirinkti grybų.

— Ne, ne, — atsakė vyras. — Šiandien mes dirbame. Mano sūnus važiuoja čionai su žvyru.

Tuomet moliūgų milijonierius atidarė kėbulo duris ir ištraukė ilgakotį mūrininko kastuvą bei medinį grėblį retais dantimis.

— Likusius daiktus paliksiu jam iškrauti, — pasakė jis, — nenoriu susitraiškyti sau pėdų.

Pasižiūrėjau į vidų. Miniatiūrinis elektrinis volas, compacteur (lygintuvas), buvo pastatytas arti prie kabinos ir užėmęs visą sunkvežimio ilgį.

Kol mes laukėme jo sūnaus, ponas Sančesas kalbėjo apie gyvenimą ir laimės siekimą. Netgi po visų šių metų, pasakė, jis vis dar džiaugiasi pasitaikius dienai, kai reikia dirbti rankomis. Darbas prie moliūgų baigiasi birželį, o jam nuobodu nieko neveikti. Labai malonu būti turtingam, bet žmogui reikia dar ko nors, jis mėgsta dirbti rankomis, tai kodėl gi jam nepadėjus sūnui?

Iki šiol aš dar niekada nebuvau įdarbinęs milijonieriaus. Paprastai neturiu daug laiko jiems, bet šiandien praleidau su jais ilgą, nuostabią dieną. Sunkvežimis po sunkvežimio žvyras buvo atvežtas, ir sūnus supylė jį ant keliuko. Tėvas kasė ir barstė, o ponia Sančes, sekdama iš paskos su mediniu grėbliu, stumdė žvyrą ir lygino. Paskui buvo iškrautas compacteur (lygintuvas), panašus į masyvų vaikišką vežimėlį su vairu, ir ėmė ceremoningai važinėti keliuku pirmyn ir atgal vairuojamas Sančeso sūnaus, išrėkiančio paliepimus savo tėvams: dar vieną kastuvą čia, dar pagrėbliuoti ten, saugokite pėdas, nelipkite ant vynuogienojų.

Tai buvo tikras šeimos darbas, ir popietei baigiantis mes turėjome nelytėtą supresuoto balkšvo žvyro juostą, vertą patekti į Elegancijos konkursą, remiamą „Buldozerių žurnalo“. Compacteur (lygintuvas) buvo pakrautas į sunkvežimį; tėvai įsitaisė priekyje. Jaunasis Sančesas pasakė, kad kaina bus mažesnė, nei paskaičiuota, jis perskaičiuos tiksliai, o tėvas atvažiuos ir atveš sąskaitą.

Kitą rytą, kai pabudau, pamačiau nepažįstamą furgoną, pastatytą prie namo. Paieškojau vairuotojo, bet nieko neradau nei vynuogyne, nei šalia esančiuose statiniuose. Tai greičiausiai buvo koks dykinėjantis medžiotojas, kuris nepasivargino eiti į kalnus nuo kelio.

Buvome bebaigią pusryčiauti, kai pasigirdo beldimas į langą, ir mes pamatėme apskritą įdegusį pono Sančeso veidą. Jis nenorėjo užeiti į namą, nes sakė, kad jo batai purvini. Milijonierius vaikštinėjo miške nuo šeštos valandos ryto ir dabar turėjo mums dovaną. Iš už nugaros jis ištraukė savo seną languotą kepurę, pilnutėlę grybų. Jis padovanojo mums savo mėgstamiausią grybų paruošimo receptą: aliejus, sviestas, česnakas ir kapotos petražolės, be to, papasakojo mums baisią istoriją apie tris vyrus, kurie mirė užvalgę vakarienei nuodingų grybų. Kaimynas rado juos sėdinčius prie stalo su plačiai atmerktomis, padėrusiomis akimis, — ponas Sančesas pademonstravo mums tai išversdamas akis, — visiškai paralyžiuotus žalingų grybų. Bet mums nereikia jaudintis, pasakė jis. Jis gali lažintis iš savo gyvybės dėl grybų savo kepurėje. Bon appétit (gero apetito)!

Mes su žmona suvalgėme juos tą patį vakarą tarp kąsnių žiūrėdami vienas į kitą, ar nepamatysime paralyžiaus ir išvirtusių akių ženklo. Šitie grybai buvo daug skanesni nei įprasti, todėl mes nutarėme investuoti į gerą vadovą ir porą batų nuo gyvačių.

Restauruojant seną namą ateina laikas, kai dėl troškimo matyti jį baigtą gali žlugti visi tie taurūs estetiniai ketinimai pamatyti jį tinkamai pabaigtą. Daugėjant atsiprašinėjimų: dailidė nusipjovė piršto galiuką, mūrininko sunkvežimis buvo pavogtas, dažytojas susirgo la grippe (gripu), detalės, užsakytos gegužės mėnesį ir pažadėtos pristatyti birželį, neatvežtos iki rugsėjo, — pagunda kuo greičiau viską baigti tik didėjo. Betono maišyklė, skalda, kastuvai ir kirtikliai tapo beveik nuolatiniais gyventojais. Kaštais vasaros mėnesiais, nuraminti saulės, sugebėdavome ramiai žiūrėti į nepabaigtus darbus namuose. Dabar, kai mes daugiau laiko ėmėme praleisti namuose, kantrybę pakeitė susierzinimas.

Su architektu Kristianu perėjome per kambarius norėdami pasižiūrėti, kas ką dar turi padaryti ir kiek tai užtruks.

— Normalement (įprastai), — pasakė Kristianas, labai žavus vyras ir nenumaldomas optimistas, — darbo liko tik šešioms ar septynioms dienoms. Truputį pamūryti, kiek patinkuoti, dvi dienos dažymo, et puis voilà (o paskui štai kas). Terminé (baigta).

Mes jautėmės padrąsinti. Prasitarėme Kristianui, kad neseniai buvome patyrę sunkių akimirkų, kai įsivaizdavome pabundą Kalėdų rytą vis dar apsupti statybinių nuolaužų.

Jis visas pasibaisėjo — ir rankos, ir antakiai, ir pečiai. Kas per mintis! Neįsivaizduojama, kad tie keli paskutiniai potėpiai užtruktų taip ilgai. Jis nedelsiant paskambins įvairiems équipe (komandos) nariams ir suorganizuos savaitę intensyvaus darbo. Progresas bus. Ne, daugiau negu progresas — pabaiga.

Vienas po kito keistu laiku pradėjo užsukti darbininkai: Didjė su savo šunimi septintą valandą ryto, elektrikas per pietus, o tinkuotojas Ramonas — vakarinio stikliuko. Jie ateidavo ne dirbti, o pasižiūrėti, kokius darbus dar reikia atlikti. Jie stebėjosi, kad viskas taip ilgai užtruko, lyg dėl to būtų atsakingi kiti žmonės, o ne jie patys. Kiekvienas iš jų konfidencialiai kalbėjo mums, kad problema ta, jog vienas visada turi laukti, kol kitas baigs savo darbą, kad pirmasis galėtų pradėti. Bet kai mes paminėdavome Kalėdas, jie pratrūkdavo kvatoti. Iki Kalėdų dar buvo mėnesiai laiko, iki Kalėdų jie gali pastatyti visą namą. Tačiau, kaip ir visada, nė vienas nenorėjo nurodyti datos.

Kada jūs ateisite, klausdavome mes.

Greitai, greitai, atsakydavo jie.

Turėjome tuo pasitenkinti. Mes išėjome priešais namą, kur betono maišyklė stovėjo ant laiptų lyg sargybinis prie centrinių durų, ir įsivaizdavome jos vietoje augant kiparisą. Greitai, greitai.

LAPKRITIS

Prancūzų valstietis yra išradingas žmogus, nemėgstantis švaistyti pinigų. Jis nenori išmesti nieko, nes žino, kad vieną dieną plika traktoriaus padanga, suskilęs dalgis, sulūžęs kauptukas ar greičių dėžė, išgelbėta iš 1949 metų „Renault“ furgono, gali gerai jam pasitarnauti ir nereikės judinti gilios, tamsios piniginės, kurioje jis laiko savo pinigus, turinio.

Sudėtingas aparatas, kurį suradau vynuogyno pakraštyje, buvo surūdijęs šio išradingumo paminklas. 100 litrų aliejaus cilindras buvo perpjautas per pusę išilgai ir sumontuotas ant karkaso iš siaurų geležinių vamzdelių. Senas ratas, labiau ovalus nei apskritas, buvo įtaisytas priekyje. Dvi nevienodo dydžio rankenos kyšojo užpakalyje. Tai buvo, kaip man pasakė Fostenas, brouette de vigneron (vyndario ratukai), karutis, pagamintas pagal užsakymą už minimalią kainą ir skirtas genėjimo sezonui.

Visus vynuogienojų lapus jau buvo nuplėšę rudens vėjai ir susiraizgiusios ūglių atžalos atrodė lyg susisukęs į spiralę gumbas, lyg rudos spygliuotos vielos gabalas. Nuokarpos, arba sarments (vynuogienojai), yra niekam tikę žemės ūkyje, jie pernelyg plaušingi, kad juos būtų galima palikti pūti žemėje per žiemą, ir jų per daug, kad būtų galima palikti suverstus prie vynuogynų, kur važinėja traktoriai. Nuokarpas reikia surinkti ir sudeginti; tam ir reikalingi brouette de vigneron (vyndario ratukai).

Tai paprasčiausias kilnojamas deginimo įrenginys. Ugnis uždegama po aliejaus cilindru, sarments (vynuogienojai) sukarpomi ir sumetami į ugnį, o karutis nustumiamas prie kito vynuogienojo. Kai būgnas prisipildo, pilkšvi pelenai yra išpilami tiesiai ant žemės ir procesas prasideda iš naujo. Tai paprasta ir efektyvu.

Visai prieš sutemas, eidamas namo, pamačiau ploną žydro dūmo kaspinėlį, kylantį iš to lauko kampo, kur Fostenas karpė ir degino. Jis išsitiesė ir pasitrynė nugarą — jo ranka pasirodė šalta ir sudiržusi, kai aš ją paspaudžiau. Jis parodė į apkirptų vynuogienojų eiles ir nupurtė nuo žirklių smėlėtą žemę.

— Gražūs ir tvarkingi, ar ne? Man patinka, kai jie yra gražūs ir tvarkingi. — Paprašiau jo palikti truputį sarments (vynuogienojų) nuokarpų man, nes norėjau panaudoti juos kepsninei kitą vasarą. Prisiminiau, kad mačiau juos vieną sykį Niujorke, parduotuvėje, kuri vadinosi maisto boutique (parduotuvėje) — „tikros vynuogienojų nuokarpos“, buvo parašyta ant etiketės ir garantuojama, kad jos suteiks „tą tikrąjį kepsnių aromatą“. Nuokarpos buvo sukapotos standartiniu ilgiu ir stipriai surištos šiaudine virvele, jos kainavo du dolerius už mažą ryšelį. Fostenas negalėjo tuo patikėti.

— Ir žmonės juos pirko?

Jis vėl pasižiūrėjo į vynuogienojus, įvertindamas, kiek gi šimtų dolerių jis sudegino per šią dieną, ir pakratė galvą. Dar vienas žiaurus smūgis. Jis gūžtelėjo pečiais.

— Gest curieux (įdomu).

Mūsų draugas, kuris gyveno toli „Cotes-du-Rhone“ krašte, į šiaurę nuo Vezon la Romėno, buvo pagerbtas savo kaimo vynuogių augintojų ir priimtas į Šv. Vincento broliją — tai vietinis Tastevino riterių atitikmuo. Priėmimas turėjo įvykti kaimo salėje, paskui — vakarienė ir šokiai. Bus patiekta daug stiprių vynų, o vynuogių augintojai ir jų žmonos pasirodys visu pajėgumu. Privalu užsirišti kaklaraištį. Tokia jau proga.

Prieš daugelį metų esame buvę viename Chevalier (riterių) vakarienėje Burgundijoje. Du šimtai žmonių vakariniais rūbais, griežtai besilaikantys etiketo, vakarienei prasidedant, kai buvo paduotas pagrindinis patiekalas, pavirto į draugišką minią, dainuojančią burgundiškas užstalės dainas. Turėjome miglotų, bet linksmų prisiminimų apie tai, kaip po vakarienės stebėjome girtus kaip pėdus Chevaliers (riterius), bandančius susirasti, o paskui atrakinti savo mašinas, jiems mielai padėjo Klo Vužo policijos pajėgos. Tokia buvo mūsų pirmoji patirtis, susijusi su vakaru, oficialiai skirtu masiniam nusigėrimui, ir mes nepaprastai ja džiaugėmės. Kiekvienas vynuogių draugas buvo mūsų draugas.

Kaimo salė oficialiai buvo vadinama Salle des Fêtes (švenčių sale). Tai buvo gan nesenas statinys, pastatytas anoniminio ir persidirbusio prancūzų architekto, kurio gyvenimo misija — kiekviename kaime pastatyti po akis badantį pastatą, visiškai nepaisant viduramžiškos aplinkos. Pastatas atrodė kaip klasikinė šiuolaikinė mokykla: dėžutė iš grubių plytų ir stiklų, aliumininiuose rėmuose, pastatyta gudronuotos skaldos aikštelėje, neturinti jokio šarmo, bet gausiai apkaišiota neoninėmis lempomis.

Prie durų mus pasveikino du stiprūs, raudonveidžiai vyrai, vilkintys baltus marškinius, juodas kelnes ir užsirišę plačias, skaisčiai raudonas kaklaskares. Pasakėme jiems, kad mus pakvietė naujasis narys.

— Bieng, bieng (gerai, gerai). Allez-y (eikite), — mėsingos rankos paplekšnojo mums per pečius ir stumtelėjo į didelės salės vidų.

Čia, viename gale, buvo pakyla, ant kurios stovėjo ilgas stalas ir mikrofonas. Maži, paruošti vakarienei staliukai buvo sustatyti prie kiekvienos salės sienos, paliekant didelį plotą viduryje, kur būriavosi daugybė vynuogių augintojų ir jų draugų.

Pokalbio garsumas buvo kurtinantis; vyrams ir moterims, kurie buvo įpratę kalbėtis vienas su kitu per vynuogynus, buvo sunku pasirinkti deramą garsumą ir patalpa aidėjo, skardėjo nuo balsų, ištobulintų konkuruojant su mistraliais. Jei balsai buvo tokie kaip laukuose, tai drabužiai, aiškiausiai, buvo iš geriausios šventinių drabužių armoire (spintos): tamsūs kostiumai ir marškiniai, kurių apykaklės atrodė nepatogiai ankštos aplink vėjo nugairintą vyrų kaklą, ir įmantrios ryškiaspalvės moterų suknelės. Viena pora, labiau paisanti madų nei kitos, vilkėjo akinamo spindesio drabužius. Moteris žiežirbavo pilkais stikliniais karoliukais siuvinėta suknele, o mažos, pilkos plunksnelės buvo prisiūtos prie jos kojinių taip, jog jai einant atrodė, kad jos kojos plasnoja. Vyras vilkėjo baltą švarką, puoštą juodais apvadais, rauktus marškinius su dar daugiau juodų apvadų ir juodas vakarines kelnes. Greičiausiai jo drąsa ar ištekliai tuo ir baigėsi, nes vyriškio batai buvo paprasti, rudi storapadžiai. Nesvarbu, buvome įsitikinę, kad prasidėjus šokiams visi į juos žiūrės.

Susiradome savo draugą ir jo šeimą. Bičiulis dairėsi po salę, atrodė sutrikęs ir beveik nesavame kailyje, pamanėme, kad progos iškilmingumas paveikė nario nervus. Tačiau, kaip visada, problema pasirodė esanti rimtesnė.

— Aš niekur nematau baro, — pasakė jis. — O jūs?

Prie vienos sienos stovėjo vyno statinės. Ant stalų stovėjo vyno buteliai. Mes buvome kaime, kuris plauktų “Côtes-du-Rhône“ jūroje, jei visi caves (rūsiai) būtų ištuštinti, bet čia nebuvo baro. Ir dabar, kai išstudijavome mūsų draugus puotautojus, priėjome dar vieną susirūpinimą keliančią išvadą. Niekas nelaikė taurių.

Fanfaros, pasigirdusios iš garsiakalbių, sutrukdė mums nemandagiai pasičiupti butelį nuo artimiausio staliuko. Nariai vorele užlipo ant pakylos ir užėmė savo vietas prie stalo: tuzinas ar daugiau figūrų su apsiaustais ir plačiabrylėmis skrybėlėmis, kai kurie laikė pergamento ritinėlius, vienas — įspūdingo storio knygą. Pamanėme, kad dabar bet kurią akimirką gali būti patiektas vin d’honneur (garbės vynas) ir taip pažymėta ceremonijos pradžia.

Vyresnysis paėmė mikrofoną ir pasakė oficialią kalbą. Vyriausiasis narys taip pat pasakė kalbą. Jo padėjėjas, laikęs storąją knygą, irgi pasakė kalbą. Vienas po kito trys nauji nariai buvo pakviesti ant pakylos ir pasakė ilgas panegirikas apie meilę vynui ir tvirtą draugystę. Be to, padėkojo už jiems suteiktą garbę. Pastebėjau tam tikrą duslumą mūsų draugo balse, kurį kiti galėjo klaidingai priskirti susijaudinimui, bet aš žinojau, kad tai iš troškulio.

Pabaigai mūsų paprašė prisijungti dainuojant dainą, parašytą Frederiko Mistralio provansalų kalba.

— Coupo santo E versanto, — dainavome mes šlovindami šventą ir kupiną taurę. — A-de-reng beugen en troupo lou vin pur de nostre plant — išgerkime visi kartu grynojo vyno už mūsų augalus ir už laiką. — Investitūra užtruko daugiau nei valandą ir nė vienas lašas nepasiekė mūsų burnos.

Jautėsi skubėjimas kuo greičiau atsisėsti prie stalų. Pagaliau šventosios taurės buvo pripildytos, ištuštintos ir vėl pripildytos. Palengvėjimo atodūsis nuvilnijo per salę, mes jau galėjome atsipalaiduoti ir ištyrinėti meniu.

Pirmiausia buvo paduotos putpelės drebučiuose; jų galvos, kaip mums buvo pasakyta, kainuoja du frankus kiekviena ir yra nukertamos, ateityje jos vėl galės būti panaudotos bankete. Paskui buvo patiekta didžiadantė. Tai buvo tik užkandžiai, vyriausiojo virėjo prasimankštinimo pratimai prieš puolant su Šarolė jautienos filė en croûte (tešloje). Hei prieš tai buvo patiektas mažas, bet žudantis gėrimas, apibudintas kaip Tour Provençal (Provanso skylė) šerbetas padarytas iš mažiausio vandens ir didžiausio mare (vynuogių degtinės) kiekio. Kaip buvo pasakyta, jis skirias viduriams išvalyti, iš tiesų, gėrimas buvo pakankamai stiprus išvalyti ne tik vidurius, bet ir kvėpavimo takus bei smegeninę. Bet vyriausiasis virėjas žinojo, ką daro. Praėjus pirmam atšaldyto alkoholio sukrėtimui, skrandyje pajutau tuštumą — trou (skylę) — ir galėjau imtis likusios ilgos patiekalų virtinės su tam tikra viltimi, kad visus juos įveiksiu.

Antrą kartą aidint fanfaroms buvo įnešta jautiena, kurią padavėjai, prieš patiekdami, apnešė aplink stalus. Baltasis vynas, tikras vietinių vyno augintojų pasididžiavimas, gan sunkus raudonasis vynas ir patiekalai buvo vis nešami, kol po suflė ir šampano atėjo laikas kilti ir pašokti.

Kapela buvo seno raugo, aiškiai nesiekianti groti žmonėms, kurie paprasčiausiai šokinėjo aukštyn žemyn; jie norėjo pamatyti šokius ir grojo valsus, greitus fokstrotus ir dar kažkokius šokius, galbūt gavotus, bet man vakaro kulminacija tapo tango intarpas. Nemanau, kad daug kam iš mūsų yra tekę matyti penkiasdešimt ar šešiasdešimt išgėrusių brandžių porų, bandančių atlikti tikrų tango šokėjų smigimus, apsisukimus ir posūkius ant kulno. Šio vaizdo aš niekada nepamiršiu. Atkištomis alkūnėmis, galvomis mataruojant iš šalies į šalį, desperatiški ir nedarnūs žingsneliai buvo atliekami ant netvirtų kojų nuo vieno salės galo iki kito, vis nutikdavo nemenkų susidūrimų ir nelaimių. Vienas mažo ūgio vyrukas šoko aklai, nes jo galva buvo panirusi į aukštesnės partnerės décolletage (iškirptę). Pora su stiklo karoliukų suknele ir gofruotais marškiniais, standžiai suglaudę klubus ir išlenktomis nugaromis, šuoliavo ir nardė po minią už Buenos Airių tango rūmų ribų nematytu miklumu.

Stebuklas, tačiau niekas susižeidė. Kai mes išėjome, truputį po pirmos valandos nakties, muzika vis dar grojo, o šokėjai, prisikimšę maisto ir prisipylę vyno, vis dar šoko. Ne pirmą kartą mes stebėjomės provansiečių kūno sudėjimu.

Sugrįžome namo ir kitą dieną pamatėme, kad aplinka pasikeitė; neįprasta tvarka buvo prie laiptelių, priešais paradines duris. Betono maišyklė, kuri ištisus mėnesius buvo tikra namo fasado dalis, dingo.

Tai buvo nerimą keliantis ženklas. Mes nemėgome to griozdo, padėto lauke, bet jis bent jau garantavo, kad Didjė ir jo darbininkai sugrįš. O dabar jie įsmuko ir pasiėmė ją — mūsų betono maišyklę — galbūt panaudoti šešis mėnesius užtruksiančiame darbe kurioje kitoje Karpantra pusėje. Mūsų viltys per Kalėdas turėti pabaigtus namus staiga ėmė atrodyti pernelyg optimistiškos.

Kristianas, kaip visada, buvo malonus ir mus nuramino.

— Jiems teko išvykti į Mazaną... skubus darbas... senos našlės namo stogas...

Pasijutau kaltas. Kokios tos mūsų problemos, palyginti su neapsaugotos nuo stichijų vargšės senos našlės padėtimi?

— Nesijaudinkite, — pasakė Kristianas. — Dvi dienos, gal trys, ir jie sugrįš pabaigti. Iki Kalėdų dar daug, laiko iki jų juk daugybė savaičių.

Ne tokia jau daugybė, pamanėme. Mano žmona sumanė pagrobti Didjė kokerspanielį, artimesni jo širdžiai nei už betono maišyklę, ir laikyti jį kaip įkaitą. Tai buvo geras ir drąsus planas, tik kad šuo niekada nesitraukdavo nuo Didjė. Gerai, jei ne šunį, tuomet galbūt žmoną. Mes buvome pasirengę beveik viskam.

Nepabaigti darbai — ypač laikini langai ir plyšiai mūre — tapo labiau juntami papūtus pirmiesiems žiemos mistraliams. Vėjai pūtė tris dienas sulenkdami kiparisus sode į žalias C raides, suplėšydami į skutus plastikinę plėvelę moliūgų laukuose, keldami nerimą dėl netvirtai besilaikančių čerpių ir langinių, vaitodami per naktis. Tie piktavaliai vėjai, nuo kurių buvo neįmanoma pasislėpti, be paliovos daužė namą bandydami įsiveržti į jį.

— Geras oras savižudybei, — pasakė man Maso vieną rytą vėjui spaudžiant jo ūsus prie skruostų. — Beh oui (na, taip). Jei taip tęsis, pamatysime vienas ar dvejas laidotuves.

Žinoma, pasakė jis, į jo jaunystės metais pūtusius mistralius tai nė kiek nepanašu. Tomis dienomis vėjas pūsdavo ištisas savaites, krėsdamas keistus ir siaubingus dalykus su smegenimis. Jis papasakojo man Arno, jo tėvo draugo, istoriją.

Arno arklys buvo senas, pavargęs ir daugiau nebetiko darbui ūkyje. Arno nutarė parduoti jį ir nusipirkti jauną arklį, taigi vieną vėjuotą rytą, vesdamasis paskui save seną kuiną, nuėjo penkiolika kilometrų į Apto turgų. Pirkėjas buvo rastas, kaina sutarta, bet tą dieną jaunų arklių parduodama buvo nedaug, pasiūla menka. Arno parėjo namo vienas. Jis manė sugrįžti kitą savaitę vildamasis, kad bus parduodama geresnių gyvulių.

Visą tą savaitę mistraliai nepaliovė pūtę ir vis dar pūtė, kai Arno vėl ėjo į Apto turgų. Šį kartą jam pasisekė, ir jis nusipirko didelį juodą arklį. Gyvulys kainavo beveik dvigubai brangiau, nei Arno gavo pardavęs seną kuiną, bet kaip pasakė pardavėjas, mokama už jaunystę. Jaunasis arklys dirbs dar ilgus metus. Arno buvo likę tik du ar trys kilometrai iki savo ūkio, kai jo arklys nusiplėšė vadeles ir pabėgo. Arno bėgo paskui jį, kiek tik galėjo. Jis ieškojo krūmuose ir vynuogynuose, rėkė per vėją keikdamas mistralius, kad pabaidė arklį, keikdamas savo nesėkmę, keikdamas savo prarastus pinigus. Kai pasidarė pernelyg tamsu ir jau nebebuvo įmanoma ieškoti, piktas ir nusivylęs jis nuėjo namo. Neturėdamas arklio negalėjo dirbti žemės; jis buvo sužlugdytas.

Arno žmona pasitiko jį tarpduryje. Atsitiko nepaprastas dalykas: didelis juodas arklys atbėgo keliu ir pasileido į vieną iš statinių. Ji davė jam vandens ir užstūmė durų skląstį, kad arklys negalėtų pabėgti.

Arno pasiėmė lempą ir nuėjo pasižiūrėti arklio. Nuplėštos vadelės karojo nuo jo galvos. Vyras palietė arklio sprandą ir jo pirštai kažkuo išsitepė. Lempos šviesoje jis pamatė, kad arkliui per šonus bėga prakaitas ir blyškūs lopai lieka tose vietose, kur nusivalė dažai. Jis nusipirko savo senąjį kuiną.

Gėdos ir pykčio apimtas jis nuėjo į mišką už savo fermos ir pasikorė.

Maso prisidegė cigaretę įtraukdamas pečius ir delnu prisidengdamas nuo vėjo.

— Tyrėjai, — pasakė jis, — turėjo humoro jausmą. Mirties priežastimi buvo įvardyta savižudybė, nes žmogų arklys išvedė iš pusiausvyros.

Maso nusišaipė ir linktelėjo. Atrodo, kad visos jo istorijos baigiasi tragiškai.

— Bet Arno buvo kvailas, — pasakė Maso. — Jis turėjo sugrįžti ir nušauti tą, kuris pardavė jam arklį — paf (pykšt)! — ir viskuo apkaltinti mistralius. Štai kaip aš būčiau padaręs. — Jo apmąstymus apie teisingumo prigimtį nutraukė variklio urzgimas, ir keturių varomų ratų „Toyota“ visureigis, tokio platumo kaip ir takas, pralėkė pro šalį vos sulėtindamas greitį ir leisdamas mums nušokti nuo kelio. Tai buvo ponas Diufūras, kaimo bakalėjininkas ir Luberono sangliers (šernų) populiacijos siaubas.

Buvome matę sangliers (šernų) galvų, sukrautų ant lentynų mėsininko parduotuvėje ir daugiau nebekreipėme į jas dėmesio, kaip ir į kitas keistas kaimiškas dekoracijas, kurias kartais matydavome. Bet vieną ar du sykius per vasarą sangliers (šernai) buvo nusileidę nuo sausų viršutinių kalnų šlaitų pagerti iš baseino ir pasigriebti moliūgų. Mes daugiau nebegalėjome matyti kimštų jų galvų, kai išvydome šiuo gyvūnus gyvus. Jie buvo juodi, stambūs, ilgesnėmis nei paprastos kiaulės kojomis ir susirūpinusiais, ūsuotais snukiais. Mums patikdavo reti jų pasirodymai ir troškome, kad medžiotojai paliktų juos ramybėje. Nelaimei, sangliers (šernienos) skonis yra lyg stirnienos ir juos nuolat vaikydavosi nuo vieno Luberono krašto ligi kito.

Ponas Diufūras buvo pripažintas medžiotojų čempionas — šiuolaikiškas ir mechanizuotas didysis medžiotojas. Apsivilkęs kariška uniforma, su savo visureigiu, pilnutėliu aukštos kokybės ginklų, jis galėjo užvažiuoti uolėtais keliais ir pasiekti sangliers (šernų) gyvenamus aukštesnius šlaitus, o ne taip gerai apsirūpinę medžiotojai žingsniuodavo pėstute. Jo mašinoje stovėjo didelis medinis narvas, kuriame tupėjo šeši medžiokliniai šunys, išdresuoti nenuilstamai sekti pėdomis. Vargšai šerniukai neturėjo daug šansų.

Pasakiau Maso, jog man atrodo gėdinga, kai sangliers (šernai) yra taip negailestingai medžiojami tokio didelio medžiotojų būrio.

— Bet jie yra skanūs, — atšovė jis — ypač mažiukai, marcassins (šerniukai). O be to, tai natūralu. Anglai yra pernelyg sentimentalūs gyvūnų atžvilgiu. Išskyrus tuos vyrus, kurie medžioja lapes, šitie tai bepročiai.

Vėjas stiprėjo ir darėsi vis šaltesnis, paklausiau Maso, kiek, jo manymu, tai galėtų tęstis.

— Dieną, savaitę. Kas žino? — Jis šnairomis pažiūrėjo į mane. — Nejaučiate noro nusižudyti?

Pasakiau, kad man gaila jį nuvilti, bet man viskas gerai ir linksmai nekantraudamas laukiu žiemos ir Kalėdų.

— Paprastai po Kalėdų būna daug žmogžudysčių, — pasakė jis, tarsi taip pat nekantriai lauktų mėgstamos televizijos programos apie kruvinas mistralių sukeltas savižudybes.

Kai ėjau namo, girdėjau aidint šūvius ir tikėjausi, kad Diufūras prašovė. Nesvarbu, kiek ilgai aš čia gyvensiu, niekada netapsiu tikru kaimiečiu. Dėl to, jog man maloniau matyti šernus gyvus, o ne lėkštėje, — niekada netapsiu prancūzu. Tegu jie sau garbina savo skrandžius, aš išsaugosiu civilizuotą atstumą nuo to kraugeriškumo, kuris mane supa.

Šis aristokratiškas pasitenkinimas savimi truko iki vakarienės. Henrietė atnešė mums laukinį triušį, kurį mano žmona iškepė su žolelėmis ir garstyčiomis. Suvalgiau dvi porcijas. Krauju sutirštintas padažas buvo nuostabus.

Ponia Soliva, aštuoniasdešimtmetė vyriausioji virėja, nom de cuisine (kurią virtuvėje vadino) teta Ivona, pirmoji papasakojo mums apie, jos manymu, geriausią Provanse alyvų aliejų. Jos kvalifikacija buvo aukščiausia iš visų mūsų pažįstamų. Ji buvo ne tik puiki virėja, bet ir tikra alyvuogių aliejaus žinovė. Ponia Soliva buvo išragavusi juos visus: nuo Alziario iš Nicos iki bendrosios rinkos gamintojų iš Niono produkcijos ir, jos požiūriu, aliejus, gaminamas Le Bo slėnyje, buvo geriausias. Kiekvienas gali jo nusipirkti mažame fabrikėlyje Masan lez Alpjė, pasakė ji.

Kai mes gyvenome Anglijoje, alyvuogių aliejus buvo prabanga, jis buvo naudojamas tik gaminant šviežią majonezą ir užpilant salotas. Provanse šis produktas, perkamas penkių litrų bidons (induose) ir naudojamas gausiai ir kasdien — kepti, ožkos sūriui ir raudoniesiems pipirams marinuoti ar trumams laikyti. Mes merkėme į aliejų duonos riekeles, murkdėme jame savo salotas ir netgi naudojome jį pagirių profilaktikai. (Buvo sakoma, kad vienas arbatinis šaukštelis aliejaus, išgertas į tuščią skrandį, padengia jį ir apsaugo nuo padarinių išgėrus per daug jauno rožinio vyno). Mes siurbėme į save alyvuogių aliejų lyg kempinės ir pamažu išmokome skirti įvairias jų rūšis ir skonius. Tapome išrankūs ir, be abejo, nepakantūs paprastam aliejui, niekada nebepirkome jo parduotuvėse ar prekybos centruose, bet visada tik iš fabriko ar iš gamintojo. Aliejaus pirkimo ekspedicijų laukdavau taip pat nekantriai, kaip ir kelionių į vynuogynus.

Svarbi dienos dalis yra pietūs ir prieš eidami į kokią naują vietą, visada išstudijuodavome „Gault-Millau“ vadovą taip pat gerai, kaip ir žemėlapį. Pastebėjome, kad Masanas yra pavojingai arti prie „Baumaniėre“ iš Le Bo, kur kainos irgi yra tokios pat atmintinos, kaip ir patiekalai, bet ponia Soliva apsaugojo mus nuo bandymų.

— Važiuokite į Le Paradu, — pasakė ji mums, — ir suvalgykite pietus kavinėje. Bet pasistenkite būti tenai prieš vidurdienį.

Buvo šalta, giedra diena, tikras oras geram apetitui ir mes nukeliavome į Le Paradu bistro, iki vidurdienio likus kelioms minutėms. Apetitą dar labiau padidino pasklidęs česnakų ir dūmų kvapas. Milžiniška krosnis, ilga patalpa, pilna senų marmurinių staliukų, kokliais apklijuotas baras, skubus tarškėjimas, sklindantis iš virtuvės — čia buvo visko. Išskyrus, kaip paaiškino patron (savininkas), vietų mums.

Patalpa buvo tuščia, bet jis pasakė, kad po penkiolikos minučių čia bus pilna. Patron (savininkas) trūktelėjo pečiais atsiprašydamas. Jis žvilgtelėjo į mano žmoną, esančią visai šalia, bet taip toli nuo gerų pietų, kad jos veidas buvo sustingęs dėl netekties. Matydamas taip akivaizdžiai susikrimtusią moterį, savininkas sušvelnėjo, pasodino mus prie staliuko šalia krosnies ir pastatė tarp mūsų si oro stiklo grafiną su raudonuoju vynu.

Nuolatiniai lankytojai triukšmingais būriais pradėjo eiti pro duris, jie žingsniavo tiesiai prie vietų, kurias užimdavo kiekvieną dieną. Pusę pirmos kėdės buvo užimtos ir patron (savininkas), kuris buvo ir vienintelis padavėjas, ėmė mikliai nešioti lėkštes.

Restoranas dirbo paprastai — nuimdavo pasirinkimo naštą nuo klientų pečių. Kaip Bonjė stoties kavinėje, jūs valgote ir geriate tai, ką jums duoda. Mes gavome traškių, aliejumi apipiltų salotų, rožinių kaimiškų dešrelių ir aioli (česnakų padažo) iš sraigių, menkių ir kietai virtų kiaušinių su česnakiniu majonezu, tepamo sūrio iš Fontvėjaus ir namuose kepto pyrago. Tai buvo prancūzams įprastas maistas, o turistai paprastai jį prisimena metų metus. Mums, esantiems kažkur tarp jų, tai buvo dar vienas malonus atradimas, kurį buvo galima įtraukti į mūsų sąrašą, vieta, į kurią buvo galima sugrįžti šaltą dieną su tuščiu skrandžiu tikrai žinant, kad bus šilta ir sotu.

Mes atvažiavome į alyvų aliejaus fabrikėlį Mozane dviem mėnesiais per anksti. Naujas alyvuogių derlius bus skinamas tik sausį, tuomet ir ateis laikas pirkti šviežiausią aliejų. Laimei, pasakė fabrikėlio vadybininkas, paskutiniųjų metų derlius buvo labai gausus ir truputį aliejaus dar yra likę. Jei norime, galime pasidairyti, o jis tuo tarpu supakuos mums tuziną litrų išsivežti.

Oficialus įmonės pavadinimas – „Oléicole de la Vallée des Baux“ („Le Bo slėnio alyvų aliejaus“) kooperatyvas — buvo beveik per ilgas kukliam pastato, stovinčio nedidelio kelio pakrašty, fasadui. Visi vidaus paviršiai atrodė taip, lyg būtų įtrinti geru aliejumi — grindys ir sienos palietus atrodė slidžios, kaip ir laiptai, vedantys aukštyn ant rūšiavimo platformos. Grupė vyrų sėdėjo prie stalo ir klijavo prašmatnias auksines kooperatyvo etiketes ant butelių su žalsvai geltonu aliejumi — grynu ir natūraliu, išspaustu, kaip skelbė užrašas ant sienos, šaltuoju būdu.

Mes nuėjome į biurą pasiimti aliejaus, išpilstyto į dviejų litrų ąsočius, kuriuos vadybininkas sudėjo į kartono dėžę, be to, kiekvienam iš mūsų jis padovanojo po alyvų aliejaus muilo gabaliuką.

— Odai nėra nieko geriau, — pasakė jis ir paplekšnojo per savo skruostus elegantiškais pirštų galiukais. — O dėl aliejaus — tai tikras šedevras. Pamatysite.

Tą vakarą, prieš vakarienę, mes jo paragavome pamirkę į jį šviežiais pomidorais įtrintas duonos riekeles. Atrodė, tarsi valgytum saulės šviesą.

Svečių vis dar atvykdavo, vasariškai apsirengusių ir besitikinčių palankaus maudynėms oro. Jie buvo įsitikinę, kad Provanse pasidžiaugs Viduržemio jūros klimatu, ir nusivildavo pamatę mus su megztiniais, vakarais uždegančius ugnį ir geriančius žiemos vyną bei valgančius žiemišką maistą.

Ar visada lapkritį yra taip šalta kaip dabar? Argi čia nebūna karšta ištisus metus? Jie atrodė nuliūdę, kai papasakodavome jiems apie sniego pusnis, apie naktis, kai temperatūra nukrenta žemiau nulio, apie geliančius vėjus; lyg mes būtume prisivilioję juos į Šiaurės ašigalį, o žadėję tropikus.

Provansas yra apibūdinamas kaip karšto klimato kraštas, kuriame būna daug saulėtų dienų. Paskutinės lapkričio dienos buvo tokios pat šviesios ir giedros, kaip gegužę — gaivios ir be debesų, o jei klausytume Fosteno, tai dar ir nešančios nelaimę. Jis pranašavo sunkią žiemą — temperatūra nukris taip žemai, kad alyvmedžiai gali žūti nuo šalčio, kaip tai nutiko 1976 metais. Su niūriu pasimėgavimu jis kalbėjo apie viščiukus, kurie sušals, ir senus žmones, kurie pamėlynuos savo lovose. Fostenas tvirtino, kad, be jokios abejonės, elektros tiekimas bus ilgam nutrauktas ir įspėjo mane išvalyti kaminą.

— Jūs kūrensite malkas dieną naktį, — pasakė jis, — tuomet kaminas gali užsidegti. Tada ugnies gesinti atvyks pompiers (gaisrininkai) ir uždės jums milžinišką baudą, jei neturėsite pažymos iš kaminkrėčio.

O gali būti dar blogiau. Jei namas sudega dėl kamine įsiplieskusios ugnies, nepristačius tokios pažymos draudimo kompanija nemoka kompensacijos. Fostenas žiūrėjo į mane sunkiai linksėdamas, kai aš gromuliavau mintį apie šaltį, benamystę ir bankrotą — ir visa tai dėl neišvalyto kamino.

Bet kas atsitiks, paklausiau aš jo, jei pažyma sudegs kartu su namu? Jis apie tai nebuvo pagalvojęs, ir pamaniau, kad jis dėkingas man, nes sugalvojau dar vieną nelaimės galimybę. Mėgėjas pasielvartauti karts nuo karto privalo gauti naujų priežasčių susirūpinti, kitaip jis pernelyg nusiramins.

Pasamdžiau pagrindinį Kavajono kaminkrėtį poną Beltramą, kad jis atvyktų į namus su savo šepečiais ir siurbliniais valytuvais. Aukštas, rafinuotų manierų vyras, kiek aprūkusio, ereliško profilio, dvidešimt metų dirbo kaminkrėčiu. Nė karto, papasakojo jis man, jo išvalytas kaminas nėra užsidegęs. Baigęs darbą, jis išrašė certificat de ramonage (kaminų valymo pažymą), pilną tamsių pirštų antspaudų, ir palinkėjo gražios žiemos.

— Šiais metais ji neturėtų būti šalta, — pasakė jis. — Jau buvo trys šaltos žiemos iš eilės. Ketvirtoji visada būna švelni.

Paklausiau jo, ar neis išvalyti kamino pas Fosteną ir pasidalyti oro prognozėmis.

— Ne. Aš niekada ten neinu. Jo žmona valo kaminą.

GRUODIS

Laiškanešys dideliu greičiu įvažiavo į stovėjimo vietą už namo ir atbuline eiga labai linksmai trinktelėjo į garažo sieną sudaužydamas galinės šviesos žibintus. Neatrodė, kad būtų pastebėjęs žalą, nes įėjęs į kiemelį plačiai šypsojosi ir mojavo dideliu voku. Laiškanešys nuėjo tiesiai prie baro, pasidėjo ant jo alkūnes ir ėmė kažko laukti.

— Bonjour, jeune homme (laba diena, jaunuoli)!

Metų metus manęs jau niekas nebe vadina jaunuoliu, o ir laiškanešys paprastai taip nepristatydavo pašto į namus. Kiek sutrikęs pasiūliau išgerti, jis to ir telaukė.

Jis mirktelėjo man.

— Šiek tiek pastis (anyžių degtinės), — pasakė. — Kodėl ne?

Gal šiandien buvo jo gimtadienis? Ar jis išeina į pensiją? O gal laimėjo didįjį prizą nacionalinėje loterijoje? Laukiau, kad jis paaiškintų, iš kur tokia puiki nuotaika, bet laiškanešys pernelyg įsijautęs pasakojo man apie sanglier (šerną), kurį jo draugas pašovė praėjusį savaitgalį. Ar aš žinau, kaip paruošti tą padarą dėti į puodą? Jis papasakojo man visą procesą: nuo išdarinėjimo ir pakabinimo, iki sukapojimo ir virimo. Pastis (anyžių degtinė) dingo — kaip pastebėjau, tai nebuvo jo pirmoji taurelė šį rytą — ir laiškanešys paėmė dar vieną. Tuomet jis priėjo prie reikalo.

— Aš atnešiau jums oficialų pašto įstaigos kalendorių, — pasakė. — Jame pažymėtos visos poilsio dienos, be to, jame yra mielų merginų nuotraukų.

Jis ištraukė kalendorių iš voko ir ėmė vartyti lapus, kol rado merginos, dėvinčios tik porą kokoso riešuto kevalų, nuotrauką.

— Voilà (štai)!

Pasakiau jam, jog labai malonu iš jo pusės, kad prisiminė mus, ir padėkojau.

— Kalendorius už dyką, — pasakė laiškininkas, — arba jūs galite jį nusipirkti, jei norite.

Jis vėl mirktelėjo ir pagaliau aš supratau vizito tikslą. Jis rinko kalėdinius arbatpinigius, bet dėl to, kad būtų buvę negarbinga tiesiog atvykti prie paradinių durų ištiesus ranką, mums teko pamatyti šį kalendoriaus ritualą.

Laiškanešys pasiėmė savo pinigus, pabaigė gėrimą ir iškeliavo pas kitus, ant privažiavimo keliuko palikdamas savo užpakalinių žibintų likučius.

Kai aš sugrįžau į namą, mano žmona apžiūrinėjo kalendorių.

— Ar įsivaizduoji, — paklausė ji, — kad iki kalendų yra likusios tik trys savaitės, o statybininkų vis dar nė ženklo.

Tuomet jai toptelėjo mintis, kuri gali kilti tik moteriai. Savaime suprantama, pagalvojo ji, kad Jėzaus Kristaus gimimas nėra pakankamai rimta priežastis pabaigti darbus namuose. Vienaip ar kitaip, Kalėdos ateis ir nueis, ir tik vasarį ateis laikas, kai visi atsigaus po Naujųjų metų pagirių ir atostogų. Mes turime pasikviesti statybininkus į darbų pabaigtuvių vakarėlį. Bet ne vien tik statybininkus, jų žmonos irgi turėtų ateiti.

Intuityvi šio pasiūlymo gudrybė rėmėsi dviem prielaidomis. Pirma — žmonos niekada nemato, ką jų vyrai dirba svetimų žmonių namuose, ir joms bus taip smalsu pasižiūrėti, kad jos negalės atsispirti pakvietimui. Antra — nė viena žmona nenorės, kad jos vyras būtų vienintelis nepabaigęs savo darbo dalies. Jai būtų gėda prieš kitas žmonas, o po patirto viešo nepatogumo eitų bjaurūs abipusiai kaltinimai mašinoje, važiuojant namo.

Tai buvo įkvepianti idėja. Mes pasirinkome paskutinį sekmadienį prieš Kalėdas ir išsiuntinėjome pakvietimus: šampanas nuo vienuoliktos valandos.

Po dviejų dienų cemento maišyklė vėl stovėjo priešais namą. Didjė ir jo padėjėjas, linksmas ir triukšmingas, toliau tęsė savo darbą nuo tos vietos, kur buvo sustoję, lyg trijų mėnesių prastovos nė nebuvo. Neišgirdome jokių atsiprašymų ar aiškių staigaus sugrįžimo prie darbo paaiškinimų. Arčiausiai prie šio dalyko Didjė buvo priėjęs tuomet, kai atsitiktinai pastebėjo, jog norėtų, kad viskas būtų pabaigta, kai jis išvažiuos slidinėti. Jis su žmona, pasakė Didjė, džiaugiasi galėdami priimti mūsų pakvietimą.

Mes išsiaiškinome, kad jei ateis visi, tai bus dvidešimt du žmonės, visi pasižymintys geru provansietišku apetitu. Kadangi Kalėdos bus visai čia pat, jie norės šventiškesnių patiekalų nei dubuo alyvuogių ir kelios saucisson (dešros). Mano žmona ėmė sudarinėti pirkinių sąrašą, glausti užrašai ir pastabos išsibarstė po visus namus: dubuo triušienos! Gambas (krevetės) ir majonezas! Picos kiekvienam! Grybų pyragas! Alyvuogių duona! Kiek reikės apkepo su įdaru? Popieriaus skiautės lakiojo visur; rašydamas savo sąrašą, kuriame buvo tik vienas žodis — šampanas, aš atrodžiau kaip koks skurdžius.

Gastronomijos stebuklą vieną šaltą rytą atvežė draugas, kuris Perigore turėjo giminaičių. Tai buvo žąsų kepenys — nevirtos ir dėl to kainavusios tik dalį to, kiek būtų kainavusios paruoštos. Viskas, ką mums reikėjo padaryti, — išvirti jas ir pridėti kelis juodųjų trumų gabalėlius.

Išvyniojome kepenis. Jų savininkas turėjo būti paukštis didumo sulig lėktuvu, nes kepenys buvo nenormaliai didelės — tamsiai geltona masė, kuri vos tilpo į abi mano rankas, kai pakėliau ją dėdamas ant pjaustymo lentos. Laikydamasis savo draugų instrukcijų supjausčiau jas ir sugrūdau į stiklainius nervingais pirštais sukišdamas tenai ir trumo gabalėlius. Tai buvo tas pat, kaip virti pinigus.

Stiklainių turinys buvo pasūdytas, jie lygiai devyniolikai minučių buvo sustatyti į didžiulę padažo keptuvę, pilną verdančio vandens. Atvėsintus stiklainius sustačiau į šaldytuvą, o vėliau perkėliau į cave (rūsį). Mano žmona išbraukė žąsų kepenėles iš savo sąrašo.

Jautėmės keistai artėdami prie metų, praleistų po žydru dangumi, pabaigos ir nejautėme to karštligiškumo, kuris būdingas likus keletui savaičių iki Kalėdų Anglijoje. Vienintelis ženklas, bylojantis apie šventinius pasiruošimus mūsų slėnyje, buvo keistas garsas, sklindantis iš pono Ponsė namų, maždaug už mylios nuo mūsų. Du rytus, eidamas pro šalį, girdėjau siaubingus riksmus — ne stūgavimą iš baimės ar skausmo, bet iš pasipiktinimo. Nemaniau, kad tuos garsus skleidžia žmogus, bet nebuvau tuo tikras. Paklausiau Fosteno, ar jis juos irgi girdėjo.

— A, taip, — atsakė jis, — Ponsė šukuoja savo asilą.

Kūčių vakarą turėjo būti padaryta tikra crèche (prakartėlė) Menerbo bažnyčioje ir pono Ponsė asilas vaidino svarbų antraplanį vaidmenį. Savaime suprantama, jis turėjo atrodyti kuo gražiau, bet asilas didžiai nemėgo šukavimųsi ir buvo ne toks gyvulys, kuris kęstų tvarkymus tyliai. Be jokios abejonės, tą naktį jis atrodys puikiai, pasakė Fostenas, bet reikia būti protingam ir atsistoti pakankamai toli nuo jo užpakalinių kojų, nes asilas garsėja savo įspūdingais spyriais.

Atranka Kūdikėlio Jėzaus vaidmeniui kaime vyko vis aršiau. Turėjo pasirodyti tinkamo amžiaus ir charakterio kūdikiai. Jų temperamentas buvo visų svarbiausia, nes ceremonija prasidės po vidurnakčio.

Nepaisant to ir atvirukų, kuriuos laiškanešys kimšo į mūsų pašto dėžutę, atrodė, kad iki Kalėdų dar daugybė laiko. Neturėjome televizoriaus, todėl mums nereikėjo žiūrėti į kvailai džiugias reklamas. Nebuvo jokių kalėdinių giesmių giedotojų, jokių biuro vakarėlių, jokių šaižių riksmų skaičiuojant, kiek apsipirkimo dienų dar liko. Man tai patiko. Mano žmona nebuvo dėl to tikra, jai kažko trūko. Kur dingo mano Kalėdų dvasia? Kur amalas? Kur eglutė? Nutarėme nuvažiuoti į Kavajoną viso to paieškoti.

Mums tuoj pat buvo atlyginta galimybe pamatyti Kalėdų senelį. Apsirengęs apsmukusiomis raudonomis bouclé (būklė) kelnėmis, „Rolling Stones“ marškinėliais, užsidėjęs raudoną, kailiu apkraštuotą elfo kepurę ir prisilipdęs netikrą barzdą, jis svyravo link mūsų, kai leidomės Gametos keliu. Iš tolo atrodė, kad jo barzda degė, bet kai jis priėjo arčiau, pamatėme, jog tai „Gauloise“ cigaretės galiukas smilksta tarp ūsų. Patraukdamas mažų vaikų grupės dėmesį Kalėdų senelis prasvirduliavo pro šalį kalvadoso debesyje. Jų motinoms teks daug ką paaiškinti.

Gatvės buvo papuoštos lempelėmis. Pro atviras barų ir parduotuvių duris sklido muzika. Daugybė kalėdinių eglučių buvo pristatyta ant šaligatvio. Vyras su mikrofonu rankoje nuo prekystalio alėjoje pardavinėjo patalynę. „Tik pažiūrėkite į tai, ponia. Grynas dralon (dralonas)! Duosiu jums penkis tūkstančius frankų, jei rasite nors vieną trūkumą!“ Sena valstietė pradėjo tikrinti audinį milimetras po milimetro ir vyras išlupo patalynę jai iš nagų.

Pasukome už kampo ir beveik susidūrėme su elniena, kabančia virš mėsininko parduotuvės durų ir aklai spoksančia sanglier (šerno) skerdiena, kuri kabėjo šalia. Vitrinoje buvo suguldyta eilė nupeštų, liesų paukštelių, jų kaklai buvo nukirsti, o galvos gražiai padėtos ant krūtinkaulių. Paukšteliai buvo specialus kalėdinis pasiūlymas — septyni už šešių kainą. Mėsininkas buvo užspaudęs jų snapus, o prieš tai įdėjęs į juos žalių lapų ir raudonų kaspinų. Nupurtė drebulys ir mes nuėjome toliau.

Nebuvo jokių abejonių dėl to, kas svarbiausia per Kaledas Provanse. Sprendžiant iš vitrinų turinio, eilių ir pinigus keičiančių rankų, drabužiai, žaislai, stereoaparatūra ir dailūs mažmožiai buvo nelabai svarbūs; svarbiausias dalykas per Kalėdas buvo maistas: austrės ir vėžiai, fazanai ir zuikiai, pâtés (paštetai) ir sūriai, kumpiai ir vištiena, gâteaux (pyragaičiai) ir rožinis šampanas — praleidę rytą žiūrėdami į visa tai, ėmėme kentėti dėl vaizdų sukelto virškinimo sutrikimo. Su eglute, amalu ir pasikrovę savo Kalėdų dvasios parvažiavome namo.

Du uniformuoti vyrai laukė mūsų netoli namo pastatytoje nepažymėtoje mašinoje. Žiūrėdamas į juos pasijutau kaltas, nežinia kodėl, bet uniformuoti vyrai veikia mane kaip tik šitaip. Pabandžiau prisiminti, kokių nusikaltimų buvau padaręs prieš Penktąją respubliką, tuomet du vyrai išlipo iš mašinos ir pasisveikino. Atsipalaidavau. Net Prancūzijoje, kur biurokratiniai formalumai pasiekė meno aukštumas, pareigūnai nesisveikintų, jei norėtų jus areštuoti.

Tiesą sakant, tai buvo ne policininkai, o ugniagesiai, pompiers (gaisrininkai) iš Kavajono. Jie paklausė, ar galėtų užeiti į namus, ir aš ėmiau mąstyti, kur mes padėjome pažymą apie kamino išvalymą. Tai aiškiai buvo netikėtas patikrinimas norint pagauti kokį namo su nešvariu kaminu savininką.

Susėdome aplink svetainės stalą. Vienas iš vyrų atidarė attaché (raštų) lagaminėlį.

— Mes atnešėme oficialų Vokliūzo gaisrininkų kalendorių, — jis padėjo jį ant stalo. — kaip matote, jame pažymėtos visų šventųjų dienos.

Tikrai taip ir buvo, kaip ir mūsų pašto skyriaus kalendoriuje. Bet vietoj merginos, dėvinčios kokoso riešutų kevalų liemenėlę, šis kalendorius buvo iliustruotas paveikslais, vaizduojančiais ugniagesius, kopiančius į aukštus pastatus, suteikiančius pirmąją pagalbą įvykių aukoms, gelbėjančius nelaimės ištiktus alpinistus ir laikančius gaisrines žarnas. Kaimiškose Prancūzijos vietovėse pompiers (gaisrininkai) atlieka visus įmanomus gelbėjimo darbus: jie išgelbės jūsų šunį iš kalnų įdubos ir nuveš jus į ligoninę taip pat sėkmingai, kaip ir užgesins ugnį. Bet kokiu požiūriu jie yra žmonės, verti pagarbos ir susižavėjimo.

Aš paklausiau, ar įnašas būtų priimtinas.

— Bien sûr (aišku).

Dar gavome ir kvitą, kuris leido mums save vadinti Kavajono ugniagesių komandos draugais. Po dar kelių sveikinimų abu pompiers (gaisrininkai) išėjo bandyti savo laimės pas kitus slėnio gyventojus ir mes tikėjomės, kad jie buvo pasiruošę susiremti su piktais šunimis. Gauti įnašą iš Maso turėjo būti ne mažiau rizikinga, nei užgesinti ugnį. Galėjau įsivaizduoti jį šnairuojantį pro užuolaidas su užtaisytu šautuvu ir stebintį savo vokiečių aviganius, puolančius įsibrovėlius. Kartą esu matęs jo šunis, puolančius priekinį mašinos ratą, kad sugriebtų ką nors priklausantį žmogui, jie draskė padangą, lyg tai būtų gabalas žalios jautienos, seilėjo ir spjaudė gumos gabalus, kai išsigandęs vairuotojas stengėsi dingti iš akiračio, o Maso žiūrėdamas rūkė ir šypsojosi.

Dabar mūsų šeima turėjo du kalendorius, o kai iki Kalėdų liko visai mažai dienų, mums buvo pristatytas ir trečias, kuris irgi buvo vertas nemažo indėlio. Kiekvieną praėjusių metų mėnesį, antradienį, ketvirtadienį ir šeštadienį didvyriai šiukšlininkai sustodavo prie mūsų privažiavimo keliuko galo ir surinkdavo gėdingai ilgas tuščių butelių eiles, bjauriai smirdančius bouillabaise (žuvienės) vakarienių likučius, šunų maisto skardines, sudaužytus stiklus, statybinių atliekų maišus, viščiukų kaulus ir visokiausio dydžio bei pobūdžio sudužusius namų apyvokos daiktus. Niekas nepadarydavo jiems įspūdžio. Jokia krūva, kad ir kokia didelė ir dvokianti būtų, nebuvo per didelė vyrams, kurie tvirtai laikydavosi už sunkvežimio galo iššokdami kiekviename sustojime, kad sumestų šiukšles į atvirą, riebaluotą skylę. Vasarą jie turėjo beveik dusti, o žiemą — ašaroti nuo šalčio.

Šiukšlininkas ir jo padėjėjas atvažiavo „Peugeot“, kuris atrodė taip, lyg džiaugtųsi savo paskutine išvyka prieš patekdamas į šiukšlyną. Du linksmi, netvarkingi vyrai, kurių rankos paspaudimas buvo stiprus, o kvėpavimas dvokė aperityvu. Ant užpakalinės sėdynės pamačiau porą triušių ir kelis butelius šampano. Pasakiau, kad malonu matyti juos kartais gaunant ir pilnų butelių.

— Tušti buteliai tai niekis, — pasakė vienas jų, — bet jums reiktų pamatyti, ką kai kurie žmonės palieka mums. — Jis susiraukė ir užsispaudė nosį, elegantiškai laikydamas atkištą mažąjį pirštelį. — Dégeulasse (bjauru).

Jie buvo patenkinti gautais arbatpinigiais. Mes tikėjomės, kad jie kur nors nueis, suvalgys įspūdingą vakarienę ir kam nors kitam paliks viską išvalyti.

Didjė tupėjo su semtuvėliu bei šluota ir šlavė iš kampų cemento likučius. Buvo malonu matyti griovimo žmogų-mašiną, užsiimantį tokia delikačia veikla. Tai reiškė, kad jo darbas baigtas.

Didjė atsistojo, išpylė semtuvėlį į popierinį maišą ir prisidegė cigaretę.

— Tai viskas, — pasakė jis. — Normalement (kaip įprasta) dažytojas turėtų ateiti rytoj.

Mes išėjome į lauką, kur Erikas krovė kastuvus, kibirus ir įrankių dėžes į sunkvežimio priekabą. Didjė nusivaipė.

— Ar jūs nieko prieš, jei mes pasiimsime betono maišyklę?

Pasakiau, kad gal sugebėsime be jos išsiversti. Tada dviese jie nustūmė ją nuožulniai padėta lenta ir tvirtai pririšo virvėmis prie vairuotojo kabinos galo. Didjė kokerspanielis stebėjo cemento maišyklės judėjimą pakelta galva, paskui įšoko į sunkvežimį ir atsigulė prie jo sparno.

— Allez (eikite)! — Didjė ištiesė ranką. Ji buvo lyg sutrūkinėjusi oda. — Pasimatysime sekmadienį.

Dažytojas atėjo kitą dieną, išdažė ir išėjo. Atvyko Žanas Pjeras, kilimų klojėjas.

Matyt, žmonos buvo nutarusios, kad iki jų valstybinio vizito viskas turi būti paruošta.

Penktadienį vakare kilimas, išskyrus paskutinius keletą metrų, buvo patiestas.

— Ateisiu rytoj ryte, — tarė Žanas Pjeras, — po pietų galėsite pastatyti baldus.

Vidurdienį buvo likę tik pritvirtinti kilimą prie slenksčio į kambarį. Tam Žanas Pjeras ėmė ruošti skyles grindjuostėms priveržti ir pragręžę karšto vandens vamzdį, einantį po grindimis. Vandens čiurkšlė pakilo mažu, bet vaizdingu fontanėliu, kurį rėmino durys.

Išjungėme vandenį, vėl suvyniojome šlapią kilimą ir paskambinome ponui Menikučiui.

Po metų aliarmų ir skubių iškvietimų aš mokėjau jo numerį atmintinai, taip pat žinojau kokie bus jo pirmieji žodžiai.

— O là là (ojojoi). — Jis pameditavo minutėlę tyloje. — Grindis teks pralaužti, kad aš galėčiau sulituoti vamzdį. Jus geriau įspėkite ponią. Bus truputis dulkių.

Ponia buvo išėjusi pirkti maisto. Ji tikėjosi sugrįžti į miegamąjį, vonią ir drabužinę, kurie bus sausi, švarūs ir užtiesti kilimu. Jos laukia siurprizas. Humanistinių sumetimų genamas patariau Žanui Pjerui eiti namo. Ponia gali pasikėsinti jį nužudyti.

— Kas per triukšmas? — paklausė žmona, kai sutikau ją statančią mašiną.

— Tai Menikučio pneumatinis grąžtas. — Ji tapo nenatūraliai, pavojingai rami. Džiaugiausi, kad Žanas Pjeras išėjo.

Menikučis, ieškodamas protėkio, išgręžė grindyse skylę ir mes pamatėme karšto vandens vamzdį su dailia skylute.

— Bon (gerai), — pasakė jis, — prieš man pradedant virinti, mes turime įsitikinti, kad vamzdyje nėra jokio kamščio. Jūs stokite čia ir stebėkite. Aš pūsiu pro čiaupą vonioje.

Aš stebėjau. Menikučis pūtė. Gavau purvinų vandens lašų į veidą.

— Ką matote? — šaukė jis iš vonios kambario.

— Vandenį, — atsakiau.

— Formidable (nuostabu). Vamzdis švarus.

Jis viską pataisė ir nuėjo namo stebėti regbio rungtynių per televizorių.

Mes pradėjome šluostyti, guosdamiesi vienas kitam, kad iš tiesų nėra jau taip blogai. Kilimas išdžius. Nuolaužų buvo tiek nedaug, kad vos pripildė kibirą. Žiežirbų žymes nuo lituoklio galima vėl uždažyti. Viską sudėjus, jei nekreiptume dėmesio į nelygią žiojėjančią skylę, buvo galima žiūrėti į kambarius ir manyti juos esant baigtus. Bet kuriuo atveju pasirinkimo mes neturėjome. Iki sekmadienio buvo likusios tik kelios valandos.

Nesitikėjome, kad kas nors ateis iki pusės dvylikos, bet mes nepakankamai įvertinome magnetinę trauką, kurią šampanas turi prancūzams, ir pirmasis beldimas į duris pasigirdo netrukus po pusės vienuoliktos. Per valandą atvyko visi, išskyrus Didjė ir jo žmoną. Svečiai ramstė sienas svetainėje, nerangūs iš mandagumo ir apsirengę geriausiais drabužiais, jie lyg kulkos karts nuo karto nulėkdavo nuo saugiųjų sienų ir pasičiupdavo maisto.

Būdamas padavėju, įpareigotu sekti, kad taurės būtų pilnos, aš pastebėjau dar vieną esminį skirtumą tarp prancūzų ir anglų. Kai anglas ateina išgerti, jo taurė yra tiesiog prilipusi prie rankos, kai jis kalba, rūko ar valgo. Ji pastatoma tik tuo atveju, kai reikia atlikti gamtinius reikalus, reikalaujančius abiejų rankų: išsišnypšti nosį ar apsilankyti tualete, bet ji niekada nėra toli ir nėra pametama iš akių.

Prancūzai elgiasi kitaip. Tik gavę taurę, jie iš karto ją pastato, galbūt dėl to, kad jiems sunku kalbėtis turint tik vieną laisvą ranką. Taurės sustatomos grupėmis ir po penkių minučių jau nebeįmanoma nustatyti, kur kieno taurė. Svečiai, nenorėdami imti svetimos taurės, bet negalėdami pasiimti savosios, ima ilgesingai žiūrėti į šampano butelį. Atnešamos švarios taurės ir viskas kartojasi iš naujo.

Stebėjausi, kiekgi užtruks, kol baigsis mūsų taurių atsargos ir teks atnešti arbatos puodelius, kai pasigirdo gerai pažįstamas dirbančio dyzelinio variklio garsas, ir Didjė sunkvežimis sustojo už mūsų namo, jis ir jo žmona įėjo pro galines duris. Tai buvo keista. Žinojau, kad Didjė turi automobilį, o jo žmona nuo galvos iki kojų buvo apsitaisiusi plonu, rudu šilko apdaru, su kuriuo turėjo būti labai nejauku sėdėti ant šiurkščios sunkvežimio sėdynės.

Kristianas perėjo per kambarį ir pasivadino mane į šalį.

— Manau, kad turime mažytę problemėlę, — pasakė, — jūs geriau išeikite į lauką.

Nusekiau paskui jį. Didjė paėmė mano žmonos ranką ir išėjo paskui mane. Kai ėjome aplinkui namą, pasižiūrėjau atgal ir pamačiau, kad išeina visi.

— Voilà (štai)! — pasakė Kristianas ir parodė į Didjė sunkvežimį.

Jo gale, vietoje, kur paprastai stovėdavo betono maišyklė, buvo trijų pėdų aukščio ir keturių pločio išgaubtas daiktas. Jis buvo suvyniotas į blizgantį žalią crêpe (krepinį) popierių ir apkaišytas baltais, raudonais ir mėlynais kaspinais.

— Tai jums nuo mūsų visų, — pasakė Kristianas. — Allez (ateikite), išvyniokite.

Didjė sunėrė iš rankų kilpą ir galantiškai, laikydamas cigaretę tarp dantų, be jokių pastangų pakėlė mano žmoną nuo žemės ir pastatė ją taip, kad ši galėtų (lipti į sunkvežimį. Aš įsiropščiau paskui ir mes ėmėme plėšti žalią vyniojamą popierių.

Paskutinė popieriaus skiautė buvo nuplėšta lydima plojimų ir kelių šaižių Ramono tinkuotojo švilptelėjimų, mes stovėjome saulėkaitoje sunkvežimio priekaboje ir žiūrėjome į mus supančius veidus ir dovaną.

Tai buvo senovinė jardinière (žardinjerė) — masyvi statinaitė, rankomis iškalta iš vientiso akmens luito tais laikais, kai dar nebuvo akmens pjovimo mašinų. Ji buvo storasienė, truputį netaisyklinga, vėjo nugairintos, blyškiai pilkos spalvos. Į ją buvo pripilta žemių ir prisodinta raktažolių.

Nežinojome, ką pasakyti ar kaip pasakyti. Nustebę, susijaudinę ir susipainioję dėl savo netinkamos prancūzų kalbos dėkojome, kaip mokėjome. Ramonas kilniaširdiškai nutraukė mus.

— Merde (mėšlas)! Aš ištroškau. Tai gal gana kalbų. Geriau išgerkime.

Pirmųjų valandų santūrumas išnyko. Švarkai buvo nusivilkti ir šampano imtasi rimtai. Vyrai vedžiojo žmonas po namus rodydami savo darbą, atsukinėdami angliško vonios kambario čiaupo rankenėles, pažymėtas „karšta“ ir „šalta“, mėgino stalčius, norėdami pažiūrėti, ar baldžius gražiai apdorojo vidų, lietė viską lyg smalsūs vaikai.

Kristianas organizavo komandą, iškrovusią didžiąją akmens statinaitę iš sunkvežimio, ir aštuoni įkaušę vyrai sekmadieniniais drabužiais kažkaip sugebėjo išvengti suluošinimo, kai mirtinai pavojingas svoris buvo manevruojamas žemyn per dvi sulinkusias lentas ir nuleidžiamas ant žemės. Viskam vadovavo ponia Ramon.

— Ach, les braves hommes (šaunuoliai), — pasakė ji. — Tikitės nesusipurvinti panagių?

Menikučiai išėjo pirmieji. Gerai pasivaišinę pâté (paštetu), sūriais, apkepais ir šampanu, jie išėjo vėlyvų pusryčių, bet ne anksčiau, nei buvo išlaikytos etiketo subtilybės. Jie ceremoningai apėjo visus svečius spausdami jiems rankas, bučiuodami skruostus, pasikeisdami bon appétits (gero apetito). Atsisveikinimas užtruko penkiolika minučių.

Kiti atrodė taip, lyg ruoštųsi pasilikti visai dienai, valgydami ir gerdami viską, kas tik pasitaikydavo jų kelyje. Ramonas ėmėsi vietinio juokdario vaidmens ir pasakojo pokštus, kurie pamažėle tapdavo vis šiurkštesni ir nepadoresni. Jis liovėsi gerti, kai paaiškino, kaip nustatyti pingvinų lytį įkišant juos į šaldytuvą.

— Kas privertė tokią malonią moterį, kokia yra tavo žmona, ištekėti už tokio siaubingo seno mec (vyro), kaip tu? — paklausė Didjė.

Labai atsargiai Ramonas pastatė savo šampano taurę ir pakėlė rankas priešais save lyg žvejys, rodydamas, kokio dydžio žuvį sugavo. Laimei, jam buvo sukliudyta įsileisti į tolesnius paaiškinimus, nes žmona ryžtingai sugrūdo jam į burną didelį gabalą picos. Ji jau buvo girdėjusi tuos paaiškinimus.

Kai saulės spinduliai perkopė per sodą ir paliko jį popietiniame šešėlyje, svečiai ėmė skirstytis, vis spausdami vieni kitiems rankas, bučiuodamiesi ir sustodami dar vienai, paskutinei taurelei.

— Ateikite pietų, — pasakė Ramonas, — ar vakarienės. Kiek valandų?

Buvo trečia valanda. Po keturių valandų valgymo ir gėrimo mes nebegalėjome nė pagalvoti apie cous-cous (kuskusą), kurį siūlė Ramonas.

— A, gerai, — pasakė jis, — jeigu jau laikotės dietos, tant pis (tuo blogiau).

Jis atidavė žmonai mašinos raktelius ir atsilošė keleivio sėdynėje, rankos sukryžiuotos ant pilvo, visas spinduliuojantis nuo minties apie gerą maistą. Jis įtikinėjo kitas poras važiuoti su juo. Mes jiems pamojome ir sugrįžome į tuščius namus, pilnus ištuštintų lėkščių ir taurių. Geras buvo pasisėdėjimas.

Pro langą pasižiūrėjome į senąją akmeninę statinaitę, pilną žydinčių gėlių. Prireiks mažiausiai keturių vyrų, kad nuvilktų ją nuo garažo į sodą, o suorganizuoti keturis vyrus Provanse, kaip mes jau žinojome, nėra toks dalykas, kurį galima padaryti per dieną. Bus apžiūrimųjų vizitų, išgėrimų, karštų diskusijų. Bus sutartas ir pamirštas laikas. Bus patraukiama pečiais, o laikas eis. Galbūt kitą pavasarį pamatysime statinaitę jai skirtoje vietoje. Išmokome matuoti laiką metų laikais, o ne dienomis ar savaitėmis. Provansas nepasikeis dėl mūsų.

Tuo tarpu čia buvo likę pakankamai žąsų kepenėlių juostelių su salotomis ir vienas šampano butelis, vėstantis šešėliuotame plaukimo baseino kampe. Mes pridėjome daugiau pliauskų į ugnį ir susimąstėme apie mūsų pirmąsias Kalėdas Provanse.

Ironiška. Ištisus metus turėdavome svečių, kuriems dažnai teko kęsti didelius nepatogumus ir primityvias gyvenimo sąlygas dėl namų remonto, o dabar vien sau turime švarų ir tvarkingą namą. Paskutiniai svečiai išvažiavo prieš savaitę, o kiti atvyks tik per Naujuosius metus. Bet per Kalėdas mes būsime vieni.

Pabudome nuo saulės šviesos, aplinkui — tuščias slėnis, o virtuvė be elektros. Avies gigot (šlaunelė), kuri buvo paruošta dėti į orkaitę, gavo atokvėpio valandėlę, o mums iškilo siaubinga perspektyva Kalėdų pietums valgyti duoną su sūriu. Visi vietiniai restoranai buvo užsakyti savaitėms į priekį.

Kartais taip nutinka, kad kai krizė gresia jūsų skrandžiui, prancūzai parodo simpatiškiausią savo būdo pusę. Pasakok jiems istorijų apie fizinius sužeidimus ar finansinį krachą, ir jie greičiau juoksis ar mandagiai išreikš užuojautą. Bet tik pasakyk jiems, kad tau iškilo gastronominių sunkumų, jie pajudins dangų ir žemę, netgi restorano staliukus, kad tau padėtų.

Paskambinome Morisui, Le Bo miestelio Liubo užeigos vyriausiajam virėjui ir paklausėme jo, ar niekas neatsisakė vietų. Ne. Visos vietos užimtos. Paaiškinome, kokia mūsų problema. Pašnekovas kitame telefono gale pasibaisėjęs tylėjo, o paskui tarė:

— Jums gali tekti valgyti virtuvėje, bet atvažiuokite. Kaip nors susitvarkysime.

Jis pasodino mus prie mažyčio stalelio tarp virtuvės durų ir krosnies, šalia didelės ir šventiškai nusiteikusios šeimos.

— Aš turiu gigot (avies šlaunelę), jeigu ją mėgstate, — pasakė jis. Mes pasakėme, kad atsivežėme savo ir paprašėme iškepti, Morisas nusišypsojo. — Netinkama diena likti be viryklės.

Mes valgėme ilgai ir skaniai ir kalbėjomės apie mėnesius, prabėgusius taip greitai, tarsi būtų savaitės. Dar liko tiek daug, ko mes nepadarėme ar nepamatėme: mūsų prancūzų kalba vis dar buvo nedailus netaisyklingos gramatikos ir statybininkų žargono mišinys; mes kažkaip sugebėjome pražiopsoti visą Avinjono šventę, asilų lenktynes Gulte, akordeonų varžybas, Fosteno šeimos išvyką į Žemąsias Alpes rugpjūtį, vyno festivalį Žigonde, Menerbo šunų parodą ir daug ką to, kas įvyko likusiame pasaulyje. Tai buvo gilinimosi į save metai, pripildyti daugiausia namo ir slėnio, žavintys mus savo kasdienybės detalėmis, kartais keliančiomis sumišimą, dažnai nepatogiomis, bet niekada nuobodžiomis ar nuviliančiomis. Ir nepaisant visko, mes jautėmės esą namie.

Morisas atnešė mare (vynuogių degtinės) taures ir prisitraukė kėdę.

— Appy Christmas, — pasakė jis ir tuo jo anglų kalbos žinios išseko. — Bonne Année (gerų Naujųjų)!

Content

Мейл Питер Metai Provanse