Мопассан Ги де

Alyvų laukas

Iš prancūzų kalbos vertė

D. Urbas, E. Viskanta, A. Žukas, V . Einorius, L. Maskoliūnas

Turinys

Jis?

Karoliai

Luošys

Pjero

Kėdžių pynėja

Normandietis

Kaime

Testamentas

Valterio Šnafso nuotykis

Alyvų laukas

Dėdė Žiulis

Sugrįžimas

Tėvas Amablis

Ant vandens

Statinaitė

Virvagalys

Mėnesiena

Samdinės istorija

Buatelis

Eigulys

Laimė

Apsigimėlių motina

Kelneri, vieną juodo!..

Uoste

Ant arklio

JIS?

LUI

A Pierre Decourcelle

Mielas mano drauge, tu nieko nesupranti? Ką gi, nesistebiu. Manai, kad iš proto išsikrausčiau? Gal ir kvaištelėjau kiek, bet ne dėl tų priežasčių, kurias tu turi galvoje.

Taip. Aš vedu. Štai.

O vis tiek mano pažiūros, mano įsitikinimai tebėra kokie buvę. Įstatyminę poravimosi formą aš laikau kvailyste. Esu tikras, kad iš dešimties vedusių vyrų aštuoni yra raguoti. Ir jie to tikrai verti — kam buvo tokie kvailiai, kad apsikaustė grandinėmis visam gyvenimui, atsisakė laisvosios meilės, vienintelio linksmo ir gero daikto pasaulyje, pakirto sparnus geismui, kuris be paliovos traukia mus prie visų moterų, ir t. t., ir t. t. Aš dabar labiau nei bet kada jaučiu, jog nesugebėsiu mylėti vieną moterį, kadangi visada labai mylėsiu visas kitas moteris. Aš norėčiau turėti tūkstantį rankų, tūkstantį lūpų ir tūkstantį... temperamentų, idant galėčiau spausti apkabinęs vienukart ištisą armiją tų mielų ir niekingų padarų.

Ir vis dėlto aš vedu.

Pridursiu, kad savo būsimosios žmonos, kurią rytoj vedu, aš beveik nepažįstu. Esu ją matęs vos kokius keturis ar penkis kartus. Žinau tik, kad ji nėra man nemaloni, ir to pakanka mano vedyboms. Ji yra smulkutė, blondinė ir riebi. Poryt aš jau karštai geisiu stambios, juodbruvės ir liesos moters.

Ji nėra turtinga. Priklauso šeimai, kuri gyvena vos pasiturinčiai. Tai yra mergina, kokių daugybė eilinėse miestiečių šeimose, visos jos tinkamos tekėstai ir neturi nei pernelyg ryškių teigiamybių, nei trūkumų. Apie ją sakoma: „Panelė Lažol yra itin miela“. Rytoj bus sakoma: „Ji labai miela, toji ponia Remon“. Žodžiu, ji yra viena iš begalės padorių merginų, iš kurių „esi laimingas pasirinkęs žmoną“ tol, kol apsižiūri vieną gražią dieną, kad visui visos moterys besančios pranašesnės už tą, kurią pasirinkai.

Kuriam tad galui vesti? — sakysi.

Aš vos beišdrįstu tau prisipažinti keistą ir nežmonišką priežastį, verčiančią mane žengti tą beprasmį žingsnį.

Aš vedu, kad nebūčiau vienas!

Nežinau, kaip tą paaiškinti, kad tu suprastum. Tu gailėsi manęs, niekinsi mane — tokia prasta dabar mano dvasios būklė.

Aš nebenoriu būti vienas nakčia. Noriu justi gyvą būtybę šalia savęs, prie savęs, būtybę, kuri galėtų kalbėti, pasakyti ką nors, nesvarbu ką.

Noriu, kad būtų ką pabudinti iš miego; kad būtų kam užduoti klausimą nei iš šio, nei iš to, kvailą klausimą, bet kad tik išgirsčiau žmogaus balsą, kad pajusčiau, jog mano bute esama gyvo žmogaus, kad pajusčiau, jog yra nemieganti siela, jog yra veikiantis protas, kad, žvakę staiga užžibinęs, pamatyčiau žmogaus veidą šalia savęs... nes... (nedrįstu prisipažinti šitos gėdos)... nes aš vienas bijau.

O! Tu dar nesupranti manęs.

Aš nebijau kokio pavojaus. Jei kas pas mane įsibrautų, aš užmuščiau ir nesudrebėčiau. Nebijau numirėlių; esu įsitikinęs, kad kiekvienas gyvas padaras po mirties sunyksta ir dingsta galutinai ir visiškai!

Vadinasi...? Taigi! Vadinasi...? Na taip: aš bijau paties savęs! Aš bijau pačios baimės, bijau savo klaikstančio proto spazmų, bijau tos šiurpios savijautos, kai ima nesuprantamas siaubas.

Juokis, jei nori. Tai baisu, neišgydoma. Aš bijau sienų, baldų, įprastinių savo daiktų, kurie man ima savotiškai gyventi it gyviai. Labiausiai bijau klaikaus savo minties, savo proto aptemimo, nes protas drumsčiasi, sklaidosi nuo slėpiningo ir nesuprantamo maudulio.

Iš pradžių juntu neaiškų nerimą, kaip jis braunasi į mano sielą, ir man bėga šiurpuliai per kūną. Apsižvalgau aplinkui. Nieko! O aš norėčiau pamatyti ką nors! Ką? Ką nors, ką galėčiau suvokti. Juk aš ir bijau vien dėl to, kad nesuvokiu savo baimės.

Aš kalbu — o bijau savo balso! Aš vaikštau — o bijau kažko nežinomo, esančio už durų, už portjeros, spintoje, po lova. O tačiau žinau, kad nieko nėra nei ten, nei ten.

Aš staiga atsigręžiu, nes bijau to, kas užpakal manęs, nors tenai nieko nėra, nors žinau kad nėra.

Aš jaudinuosi, jaučiu, kaip didėja mano siaubas; užsirakinu kambary; įsigrūdu į patalą, slepiuosi po antklode; susirietęs, susigūžęs į kamuolį, užsimerkiu stipriai, kiek tik galiu, ir taip būnu ilgai, be galo ilgai, ir vis mąstau, kad ant staliuko palikau degančią žvakę ir kad ją reikėtų užpūsti. Ir bijau tą padaryti.

Argi ne baisu šitaip būti?!

Kitados nieko to nejausdavau. Pareidavau namo ramus. Vaikščiodavau sau po butą, ir niekas nedrumsdavo mano dvasios giedros. Jei kas man būtų sakęs, kokia absurdiška, kvaila ir siaubinga baimės liga ištiks mane, būčiau tik nusijuokęs; aš patamsy ramiausiai atsidarydavau duris; iš palengvo nusirengdavau gulti, neužsirakinęs kambario, ir niekad nesikeldavau naktį patikrinti, ar visos mano miegamojo angos tvirtai užtaisytos.

Tatai prasidėjo pernai metais itin ypatingu būdu.

Buvo ruduo, lietingas vakaras. Papietavau, tarnaitė išėjo, ir aš klausiau save, ką veikti toliau. Pavaikščiojau po kambarį. Jaučiausi pavargęs, paniuręs be priežasties, nepajėgus dirbti, net skaityti. Lietus dulkė, langų stiklai ašarojo; buvau liūdnas, visas perimtas to be priežasties liūdesio, nuo kurio norisi verkti, nuo kurio randasi poreikis pratarti žodį į ką nors, nesvarbu į ką, kad tik tavo paties mąstymas tavęs neslėgtų taip labai.

Jaučiausi vienišas. Mano butas pasirodė tuščias kaip niekados. Mane supo vienuma, begalinė, nyki baisiausiai. Ką daryti? Atsisėdau. Tuoj nerviniai mėšlungiai perlėkė per kojas. Atsikėliau, ėmiau vaikščioti. Galimas daiktas, kad turėjau karščio, nes rankos, sudėtos už nugaros (kaip dažnai laikome per tingų pasivaikščiojimą), degino viena kitą, ir aš tai pastebėjau. Paskui staiga šaltas šiurpulys perbėgo nugara. Pamaniau, kad gal išorės drėgmė gaunasi pas mane į vidų, ir susigalvojau pasikūrenti kambarį. Užkūriau židinį; tai buvo pirmas kartas tais metais. Vėl atsisėdau ir žiūrėjau į ugnį. Tačiau greit pajutau, kad negaliu sėdėti nejudėdamas, kad būtinai turiu atsikelti, eiti pasivaikščioti, prasiblaškyti, aplankyti kokį draugą.

Išėjau. Užsukau pas vieną, pas kitą, pas trečią draugą— nė vieno neradau namie; tada traukiau į bulvarą, pasiryžęs būtinai sutikti ką nors iš pažįstamų.

Buvo liūdna perdėm visur. Nulyti trotuarai blizgėjo. Vandens drungnumą, tokia, kur jus stingdo staigiais šiurpuliais, svari lietaus dulksmo drungnumą slogino gatvę, rodės, slopino ir tamsino dujų žibintų liepsną.

Ėjau iš lėto, kartodamas pats sau: „Jau, matyt, nerasiu su kuo pasišnekėti“.

Aplankiau kelias kavines, nuo Magdalenos bažnyčios iki Puasonjerės priemiesčio. Nesmagūs žmonės, sėdį prie staliukų, rodės neturį jėgų net baigti valgyti gerti, kas jiems padėta.

Klajojau po miestą ilgai ir tik apie pusiaunaktį pasukau namų linkui. Buvau itin ramus, bet itin nuvargęs. Mano namų durininke, kuri eina gulti prieš vienuoliktą, duris atidarė greitai, ir aš pagalvojau: „Matyt, kitas kas iš gyventojų ką tik parėjo“.

Aš, kai einu iš namų, visada užrakinu kambarį dviem rakto sūkiais. Dabar radau duris nerakintas, ir man tai pasirodė keista ir nuostabu. Bet pamaniau, kad gal man atnešė laikraščius vakare.

Įėjau. Židinys dar kiek ruseno, nuo jo švyksojo kambaryje prieblanda. Pasiėmiau žvakę, norėjau prieiti ir užžibinti ją nuo židinio ugnies, tik pakeliu akis, žiūriu — kažkas sėdi mano fotelyje, nusigręžęs nuo manęs, ir šildosi kojas.

Aš neišsigandau, o ne, nėmaž, nė truputėlio. Man toptelėjo galvon labai įtikima prielaida, kad iš mano draugų kuris atėjo manęs aplankyti. Durininkei išeidamas pasakiau, kad greit grįšiu, ir ji, matyt, paskolino jam savo raktą. Čia prisiminiau ir visas aplinkybes, kaip namo parėjau: kad man duris tučtuojau atidarė, kad kambarį radau nerakintą.

Mano draugas, kurio mačiau tik plaukus, prisėdęs priešais židinį ir manęs belaukdamas užmigo, ir aš jau buvau beeinąs jo budinti. Mačiau jį gražiausiai, dešinioji jo ranka nuleista karojo, kojos viena ant kitos, galva atlošta, truputį kairėn pakreipta, rodė, kad jis miega. Klausiau save: „Kas čia toks?“ Šviesos kambaryje, tiesa, mažai tebuvo. Aš ištiesiau ranką, norėjau paliesti jo petį...

Paliečiau tik krėslo medį! Ten niekas nesėdėjo. Fotelis buvo tuščias!

Koks išgąstis, varge mano!

Aš tuoj atsitraukiau, tarytum baisus pavojus būtų radęsis priešais mane.

Paskui apsigręžiau, jausdamas lyg kas stovi užpakal manęs; paskui, tučtuojau, iš būtino poreikio vėl matyti fotelį, apsisukau dar sykį. Ir vis stovėjau stačias, dusdamas iš siaubo, tiek apstulbęs, jog nebemąsčiau nieko, kone griuvau žemėn.

Tačiau aš esu žmogus šalto kraujo ir tuoj atgavau protą. Galvojau taip; „Man pasirodė haliucinacija, štai ir viskas“. Ir tuoj ėmiau samprotauti apie šį reiškinį. Mintys eina greit tokiais momentais.

Man pasirodė haliucinacija — tai buvo neginčijamas faktas. Bet šit mano protas išliko šviesus, veikė reguliariai ir logiškai. Vadinasi, sutrikimas ne smegenyse. Tik vien akys suklydo ir suklaidino mintį. Akys turėjo viziją, vieną iš tų vizijų, kurios naivius žmones verčia tikėti stebuklais. Čia tebuvo nervinis regimojo aparato sutrikimas, nieko daugiau, iš dalies gal dėl per didelio kraujo suplūdimo.

Užsižibinau žvakę. Lenkdamasis į židinį ugnies, pastebėjau, kad tirtu visas, ir staiga atsitiesiau nuo kažkokio postūmio — man lyg kas kumštelėjo iš užpakalio.

Ramus nebuvau, anaiptol.

Pavaikščiojau, pakalbėjau balsu; sudainavau pusbalsiu vieną kitą dainelę.

Po to užsirakinau kambarį dviem sūkiais ir pasijutau kiek aprimęs. Bent jau niekas įeiti negalės.

Dar sykį atsisėdau ir ilgai mąsčiau apie tą savo nuotykį; paskui atsiguliau ir užpūčiau šviesą.

Kelias minutes viskas ėjo gerai. Gulėjau aukštielninkas, gana ramus. Paskui radosi būtinas reikalas pasidairyti po kambarį; atsiverčiau ant šono.

Mano židinyje bežioravo kokie du ar trys nuodėguliai; nuo jų ėjo šiek tiek šviesos į fotelio kojas; ir šit man rodosi, jog vėl matau žmogų ten sėdint.

Staigiai įbrėžiau degtuką. Mano apsirikta: nebematyti nieko.

Vis dėlto atsikėliau ir nustūmiau fotelį į kitapus lovos.

Tada vėl užgesinau šviesą ir mėginau užmigti. Sudėjau bluostą gal kokias penkias minutes, ir šit sapnuoju visą šio vakaro sceną, ir regiu taip aiškiai kaip tikrovėje. Nubudau persigandęs, užsidegiau šviesą ir sėdėjau lovoje, bijodamas net ir bandyti migintis.

Ir vis tiek buvau užmigęs du kartus, kad ir nenorėdamas, po kelias sekundes. Ir abu kartus sapnavau tą pat. Maniau kad pasiusiu.

Kai pradėjo aušti, pasijutau išgijęs ir miegojau ramiai iki pusiaudienio.

Tatai praėjo, tikrai praėjo. Matyt, turėjau karščio, gal slogutis slėgė, kas čia žino. Žodžiu, nesveikavau. Bet pačiam atrodė, kad elgiuosi itin kvailai.

Buvau labai linksmas tą dieną. Pietavau karčemėlėje, nuėjau į teatrą, po to jau traukiau namo. Bet štai; kai tik priartėjau prie savo namų, tuoj pagavo mane keistas nerimas. Bijojau, kad vėl nepamatyčiau jo. Aš bijojau ne jo, ne jo atsiradimo kambary, nes tuo nėmaž netikėjau, — aš bijojau naujo savo akių sutrikimo, haliucinacijos, siaubo, kuris mane ištiks.

Ilgiau nei valandą maklinėjau po gatvę į vieną, į kitą pusę pro namus; pagaliau nusprendžiau, kad tai jau pernelyg kvaila, ir ėjau į vidų. Buvau taip priilsęs, jog laiptais nebevaliojau lipti. Pastovėjau kokią dešimt minučių laiptų aikštelėje priešais savo duris, kol staiga pajutau narsos ir valios antplūdį. Atsirakinau; su žvake rankoj šokau, spyriau koja prasivėrusias duris ir, įpuolęs kambarin, mečiau išpūstas akis į židinį. Nepamačiau nieko. Ach!..

Koks palengvėjimas! Kiek džiaugsmo! Kaip gera! Vaikščiojau po kambarį kaip drąsus šaunuolis. Vis dėlto nesijaučiau visiškai tikras; nuolat gręžiojausi ir krūpčiojau; nerimą kėlė šešėliai kampuose.

Miegojau prastai, daug sykių buvau nubudęs nuo tariamų bildesių. Bet jo jau nebemačiau. Ne. Baigta!

Nuo tos dienos aš bijau būti vienas naktį. Aš ją, tą savo viziją, jaučiu greta savęs, prie savęs, aplink save. Ji man daugiau nebepasirodė niekad. O ne! Ir ką gi ji reiškia, jei aš netikiu jos esimu, kadangi žinau, kad ji — nebūtas daiktas!

Ir vis tiek ji mane slogina, nes aš nuolat apie ją mąstau. Dešinė ranka nukarusi, galva atlošta, kiek pakreipta į kairę, taip, kaip miegančio žmogaus... Tfu, po velnių, gana! Nebenoriu apie ją mąstyti!

Ir kas tai per apsėdimas, vis dėlto? Iš kur toks nesiliaujantis patvarumas? Jo kojos buvo ištiestos prie pat židinio!

Jis mane persekioja. Tai kvaila, bet taip yra. Kas gi tas Jis? Aš žinau tikrai, kad jo nėra, kad tai tuščia vieta! Jis egzistuoja tik mano pagavos procese, tik mano baimėje, tik mano nerimastyje! Taigi, gana!..

Taip tai taip, bet, nors visaip samprotauju ir stiprinu save, aš nebegaliu būti vienas namuose, kadangi ten yra jis. Aš jo nebepamatysiu, tą aš žinau, jis nebepasirodys, baigta. Bet jis yra vis tiek, yra mano mintyse. Jis, tiesa, neregimas, bet tatai jam nekliudo būti. Jis yra už durų, uždaroje spintoje, po lova, visuose tamsiuose kampuose, visuose šešėliuose. Jei aš atidarau duris, praveriu spintą, pakišu žiburį po lova, pašviečiu kampuose ir šešėliuotose vietose, tai jo nebėra; bet tuomet aš jį jaučiu užpakal savęs. Atsigręžiu staiga, būdamas tikras, kad jo nepamatysiu, kad nebepamatysiu. Ir vis tiek jis tebėra tenai, užpakal manęs.

Tai kvaila, bet tai yra kraupu. Ir ką gi? Nieko negaliu padaryti.

Bet jei mes būsime dviese namuose, tai aš nujaučiu, o, tikrai nujaučiu, kad tada jo nebebus! Nes, matai, jis yra todėl, kad aš vienišas, vien todėl, kad aš vienišas!

KAROLIAI

LA PARURE

Ji buvo viena iš tų dailių ir žavių merginų, gimusių tarytum per likimo klaidą tarnautojo šeimoje. Neturėjo nei kraičio, nei vilties gauti palikimą, nei šansų, kad koks žymus ir turtingas vyriškis susipažins su ja, supras, pamils ir ją ves; todėl ištekėjo už smulkaus švietimo ministerijos valdininkėlio.

Negalėdama puoštis, ji rengėsi paprastai, bet jautėsi nelaiminga, tartum pažeminta. Juk moterys neturi nuovokos nei apie luomą, nei apie kilmingumą: grožis, gracija ir žavumas joms atstoja kilmę ir genealogiją. Jų įgimtas grakštumas, jų elegancijos instinktas, proto lakumas sudaro vienintelę jų hierarchiją ir paprastą merginą sulygina su įžymiausiomis damomis.

Ji nuolat kentėjo, nes tarėsi gimusi prabangai ir lepumui. Kentėjo dėl savo buto bėdinumo, dėl nuskurusių sienų, nušiurusių baldų, dėl apmušalų šlykštumo. Visi šie dalykai, kurių kita jos luomo moteris nebūtų net pastebėjusi, ją kankino ir erzino. Kai ji matydavo jaunutę bretonę, triūsiančią jos kukliame bute, jai kildavo karčių sielvartų ir neįvykdomų svajonių. Jinai svajodavo apie tylius prieškambarius, apkabinėtus rytietiškais kilimais, apšviestus aukštomis bronzinėmis žvakidėmis, kur du augaloti tarnai trumpomis kelnėmis snaudžia minkštuose foteliuose, židinio šilumos užmigdyti. Svajodavo apie didelius salonus, išmuštus senoviniu šilku, apie puikius baldus, ant kurių stovi vertingi niekučiai, ir apie mažus, koketiškus, iškvėpintus salonėlius, kur šnekučiuojamasi per faifoklokus su intymiausiais draugais, garsiais ir rinktiniais vyrais, kurių pavydi visos moterys ir trokšta atkreipti į save jų dėmesį.

Kai ji sėsdavosi prie apvalaus stalo, jau trys dienos uždengto vis ta pačia staltiese, priešais savo vyrą, kurs pakeldavo vazos dangtį ir pareikšdavo sužavėtu veidu: „O, kokia puiki sriuba! Kas gali būti skanesnio!“— ji svajodavo apie prašmatnius pietus, apie blizgantį sidabrą, apie gobelenus, dengiančius sienas senovinėmis figūromis ir keistais paukščiais vidur pasakiškos girios; svajodavo apie rafinuotus valgius, patiekiamus įstabiuose induose, apie šnabždamus komplimentus, kurių klausomasi su sfinkso šypsena, bevalgant rausvą forelės mėsą ar jerubės sparnelius.

Ji neturėjo nieko: nei rūbų, nei brangenybių. O ji temėgo tik tai; jautėsi sutverta tik tam. Taip norėtų patikti, žadinti kitų pavydą, būti viliojanti ir geidžiama.

Turėjo lobingą draugę, bičiulę iš pensiono, bet liovėsi ją lankyti, — tiek ji kentėdavo, grįžusi iš jos. Ir kiauras dienas verkdavo iš sielvarto, susigraužimo, iš nevilties ir liūdesio.

Bet štai vieną vakarą jos vyras parėjo iškilmingu veidu, laikydamas rankoje didžiulį voką.

— Štai, — tarė jis, — šį tą parnešiau tau.

Ji skubiai praplėšė voką ir iš jo ištraukė kortelę, kur buvo išspausdinta:

„Švietimo ministras ir madam Žorž Rampono prašo ponus Luazelius teiktis atvykti į vakarą ministerijos rūmuose pirmadienį, sausio 18 dieną“.

Užuot nudžiugusi, kaip to tikėjosi vyras, ji su apmaudu metė pakvietimą ant stalo, sumurmėjusi:

— Ką aš su juo veiksiu?

— Mano brangioji, maniau, kad tu būsi patenkinta. Tu niekad niekur neišeini, o čia štai puiki proga. Aš turėjau baisiai daug vargo, kol gavau šį pakvietimą. Visi jų norėjo, tiesiog gaudyte gaudė, ir tarnautojams nedaug jų teduoda. Tu pamatysi ten visą diduomenę.

Jinai pasižiūrėjo į jį piktu žvilgsniu ir paklausė susierzinusi:

— Kuo gi aš apsivilksiu, ten eidama?

Apie tai jis nebuvo pagalvojęs.

— Nagi ta suknia, kuria eini į teatrą. Ji, man regis, atrodo labai dailiai...

Nustebęs, sumišęs jis nutilo, matydamas, kad žmona verkia. Dvi stambios ašaros iš lėto riedėjo nuo kampučių akių į burnos kampus; jis suvapėjo:

— Kas tau? Kas tau?

Ji vargais negalais numalšino savo širdgėlą ir atsakė ramiu balsu, šluostydamasi drėgnus skruostus:

— Nieko, tiktai aš neturiu rūbų, todėl negaliu eiti į tą balių. Atiduok pakvietimą kam nors iš savo bendradarbių, kurio žmona bus tinkamiau už mane apsirengusi.

Jis nusiminė. Patylėjęs vėl tarė:

— Klausyk, Matilda, kiek kaštuotų padori suknia, kuri galėtų tau praversti dar kitomis progomis, — kas nors labai paprasto?

Ji valandžiukę svarstė, mintyse apskaičiuodama ir sumesdama, kokios sumos galėtų reikalauti, nerizikuodama tučtuojau susilaukti iš taupaus valdininko nepatenkinamo atsako ir išgąstingo šūksnio.

Pagaliau ji atsakė svyruodama:

— Tikrai nežinau, bet, man rodos, keturių šimtų frankų užtektų.

Jis truputį išblyško, nes kaip tik šitokią sumą laikė atidėjęs pirktis šautuvui, kad ateinančią vasarą turėtų malonumo pamedžioti Nantero lygumoje su keliais draugais, kurie vykdavo ten sekmadieniais šaudyti vieversių.

Tačiau jis tarė:

— Gerai, aš tau duodu keturis šimtus frankų. Bet pasistenk įsitaisyti gražią suknią.

Baliaus diena artėjo, ir ponia Luazel atrodė liūdna, nerami, susirūpinusi, nors jos suknia ir buvo gatava. Vieną vakarą jos vyras paklausė:

— Kas tau yra? Jau trys dienos, kaip tu lyg nesava?

O ji atsakė:

— Man pikta, kad neturiu jokio papuošalo, jokio brangakmenio, nieko, ką galėčiau užsidėti. O taip aš skurdžiai atrodysiu. Būtų beveik geriau man visai neiti į tą vakarą.

Jis patarė jai:

— Prisisegsi natūralių gėlių. Dabar tai labai madinga. Už dešimtį frankų gausi dvi puikias rožes.

Tačiau jos tatai neįtikino:

— Ne... nieko nėra labiau žeminančio, kaip skurdžiai atrodyti tarp turtingų moterų.

Bet vyras sušuko:

— Kokia tu kvaila! Nueik pas savo draugę ponią Forestjė ir paprašyk paskolinti brangenybių. Esi pakankamai su ja susibičiuliavusi ir drąsiai gali taip pasielgti.

Ji apsidžiaugė:

— Iš tikrųjų, apie tai visai nebuvau pagalvojusi.

Rytojaus dieną ji nuvyko pas draugę ir jai pasipasakojo savo bėdą.

Ponia Forestjė nuėjo prie veidrodinės spintos, išėmė didelę skrynutę, atnešė ją, atidarė ir tarė poniai Luazel:

— Pasirink, brangioji.

Pirmiausia ji pamatė apyrankes, paskui perlų vėrinį, auksinį venecišką kryžių, nusagstytą brangakmeniais, nuostabaus darbo. Ji derino sau tuos papuošalus prieš veidrodį, svyravo, niekaip nesiryždama jų nusiimti, padėti juos atgal. Ji vis klausinėjo:

— Ar tu dar ko nors neturi?

— Kaipgi, turiu, tik paieškok. Aš nežinau, kas tau patiks.

Staiga vienoje juodo satino dėžutėje ji surado puikius deimantų karolius, ir jos širdis suplakė iš nesuvaldomo džiaugsmo. Jai virpėjo rankos juos imant. Ji apsivijo juos aplink kaklą ant savo uždaros suknios ir stovėjo ekstazėje pati prieš save.

Paskui ji paklausė svyruodama, kupina baimės:

— Ar tu gali man juos paskolinti, — štai šituos?

— Na žinoma.

Ji puolė draugei ant kaklo, karštai ją pabučiavo ir išbėgo su savo brangenybe.

Atėjo baliaus diena. Ponia Luazel turėjo didelį pasisekimą. Ji buvo dailiausia iš visų, elegantiška, grakšti, šypsojosi ir švytėjo džiaugsmu. Visi vyrai žiūrėjo į ją, klausinėjo, kas ji tokia, stengėsi su ja susipažinti. Visi ministerijos valdininkai norėjo su ja šokti. Netgi ministras ją pastebėjo.

Ji šoko su pomėgiu, su užsidegimu, svaigdama iš linksmumo, apie nieką nebegalvodama, paskendusi savo grožio triumfe, apakinta pasisekimo, pagauta kažkokio laimės sūkurio, tarp visų tų liaupsinimų ir komplimentų, šoko, jausdama savo visišką pergalę, tokią saldžią moterų širdžiai.

Ji išvyko apie ketvirtą valandą ryto. Jos vyras jau nuo vidurnakčio snaudė viename tuščiame salonėly, sykiu su kitais trimis ponais, kurių žmonos leido labai smagiai laiką.

Jis atnešė ir užmetė jai ant pečių apsiaustą, kuklų šiokiadienį apsiaustą, kurio menkumas nesiderino su balinės suknios elegantiškumu. Ji tai pajuto ir norėjo pradingti, kad jos nepastebėtų kitos moterys, kurios vilkosi ištaigiais kailiais.

Luazelis ją sulaikė:

— Lukterk. Tu peršalsi lauke. Aš pašauksiu karietą.

Bet ji neklausė jo ir skubiai leidosi laiptais. Atsidūrę gatvėje, karietos neberado; juodu ėmėsi ieškoti, šaukdami tolumoje pravažiuojančius vežikus.

Nusiminę, sušalę, jie artinosi prie Senos. Pagaliau krantinėje užtiko vieną tų senoviškų naktinių karietų, kurias matai Paryžiuje tik nakčia, tarytum dieną jos gėdytųsi savo skurdžios išvaizdos.

Juos privežė ligi jų durų Martirų gatvėje, ir juodu liūdnai pakilo laiptais į savo butą. Jai buvo viskas baigta. O jis galvojo, kad dešimtą valandą reikia būti ministerijoje.

Prieš veidrodį ji nusiėmė nuo pečių apsiaustą, kad dar kartą pamatytų save visame spindėjime. Bet staiga ji aiktelėjo. Ant jos kaklo nebebuvo karolių.

Jos vyras, jau pusiau nusirengęs, paklausė:

— Kas tau? Kas tau?

— Man... man... man dingo ponios Forestjė karoliai.

Jis pašoko sumišęs.

— Kas?.. Kaip?.. Tai negalimas daiktas!

Ir jiedu ėmė ieškoti karolių suknios klostėse, apsiausto raukšlėse, kišenėse, visur. Bet nerado niekur.

Jis paklausė:

— Ar tu esi tikra, kad juos tebeturėjai ant kaklo, eidama iš baliaus?

— Taip, ministerijos rūbinėje aš juos dar čiupinėjau.

— Bet jeigu tu būtum juos pametusi gatvėje, mes būtume girdėję juos krintant. Turbūt jie liko karietoj.

— Taip. Galimas daiktas. Ar atsimeni numerį?

— Ne. O tu ar jo nepastebėjai?

— Ne.

Jiedu priblokšti žiūrėjo viens į kitą. Pagaliau Luazelis vėl apsirengė ir tarė:

— Aš noriu vėl pereiti tomis gatvėmis, kuriomis mudu ėjome pėsti. Gal ten juos atrasiu.

Ir jis išėjo. Ji pasiliko baline suknia, parkniubusi ant kėdės, nepajėgdama nei atsigulti, nei židinį pakurti, nei apie ką nors galvoti.

Vyras grįžo apie septintą valandą, nieko neradęs. Jis nuvyko į policijos prefektūrą, į laikraščių kontoras paskelbti, kad už radybas bus atlyginta, kreipėsi į karietų laikytojus, žodžiu, visur, kur tik jį traukė bent mažiausias vilties spindulėlis.

Ji laukė visą dieną, vis tokia pat suglumusi dėl tos baisios nelaimės.

Luazelis grįžo vakare susikrimtusiu, išblyškusiu veidu. Jis nieko nerado.

— Tu turi parašyti savo draugei, — tarė jis, — kad sugadinai karolių sagtukę ir kad nunešei ją pataisyti. Tokiu būdu mes galėsim dar kiek nutęsti.

Ji parašė laišką jo diktuojama.

Po savaitės jie neteko bet kokios vilties. Ir Luazelis, pasenęs penkeriais metais, pareiškė:

— Reikia pagalvoti, kaip čia grąžinus jai tą brangenybę.

Kitą dieną jie pasiėmė dėžutę nuo dingusių karolių ir nuvyko pas auksakalį, kurio vardas buvo ten pažymėtas. Šis patikrino savo knygose.

— Tie karoliai pirkti ne pas mane; aš, ponia, pagaminau tik šią dėžutę.

Tada abudu, sielvarto ir baimės slegiami, ėmė vaikštinėti nuo vieno auksakalio pas kitą ir ieškoti, pasitikėdami savo atmintimi, tokių pat karolių, kaip kad pamestieji.

Pagaliau vienoje Palė Ruajal krautuvėje jie rado deimantų vėrinį, kuris jiems pasirodė visiškai panašus į dingusįjį. Jis kainavo keturiasdešimt tūkstančių frankų. Jį nuleido už trisdešimt šešis tūkstančius. Jie paprašė auksakalį tris dienas jį palaikyti. Be to, susiderėjo, kad priims atgal už trisdešimt keturis tūkstančius frankų, jeigu pamestasis atsirastų prieš vasario pabaigą.

Luazelis turėjo aštuoniolika tūkstančių frankų, kuriuos jam buvo palikęs tėvas. Trūkstamą sumą jis pasiskolins.

Taigi jis ir skolinosi: vieną prašė tūkstančio frankų, kitą — penkių šimtų, tą — penkių, aną — trijų luidorų. Jis išdavinėjo vekselius, ėmėsi pavojingų įsipareigojimų, susirišo su palūkininkais, su visokių rūšių skolintojais. Jis rizikavo visu likusiu savo gyvenimu, be atodairos pasirašinėjo vekselius, net nežinodamas, ar galės pagal juos sumokėti. Su siaubu vaizduodamasis būsimus negandus, prieš akis turėdamas visokeriopą materialinį skurdą ir visokias moralines kančias, jis nuėjo pirkti naujųjų karolių, paklodamas auksakaliui ant stalo trisdešimt šešis tūkstančius frankų.

Kai ponia Luazel nunešė papuošalą poniai Forestjė, toji įsižeidusiu tonu jai tarė:

— Tu privalėjai kiek anksčiau man juos grąžinti; jų galėjo man prireikti.

Ji neatidarė dėžutės, ko taip nuogąstavo jos draugė. Ką ji būtų pamaniusi, jei būtų pastebėjusi pakeitimą? Ką ji būtų pasakiusi? Ar nebūtų jos palaikiusi vagile?

Ponia Luazel pasinėrė į baisų vargą. Tačiau ji herojiškai sutiko likimo smūgius. Reikėjo išmokėti šią siaubingą skolą — ir ji išmokės. Jinai atleido tarnaitę, pakeitė butą; pastogėje išsinuomojo mansardą.

Ji pažino juodą šeimininkės darbą, purviną virtuvės triūsą. Mazgojo indus, zulindama rausvus savo nagelius į taukuotus puodus ir suodinas keptuves. Ji skalbė nešvarius baltinius, marškinius ir pašluostes, kurias džiaudavo ant virvės; kas rytą išnešdavo gatvėn sąšlavas ir tempdavo vandenį, stabtelėdama ties kiekvienu aukštu atsikvėpti. Apsirengusi kaip prasčiokė, ji eidavo pas daržovininką, į kolonijinę krautuvę, pas mėsininką su pintine rankoje, derėdamasi, klausydama įžeidimų, gindama kiekvieną savo menko ištekliaus skatiką.

Kas mėnesį reikėjo išpirkinėti vekselius, kitus prolonguoti, laimėti laiko. Vyras dirbdavo vakarais, suvedinėdamas vieno prekybininko sąskaitas, o naktimis dažnai darydavo nuorašus po penkis sū už puslapį.

Ir toks gyvenimas tęsėsi dešimt metų.

Po dešimties metų jie viską išmokėjo su lupikiškais nuošimčiais ir su nuošimčių nuošimčiais.

Ponia Luazel dabar atrodė jau sena. Nuo varginančio triūso ji tapo tvirta, standi, šiurkšti moteris. Nesusišukavusi, netvarkingai apsirengusi, raudonom rankom, ji garsiai kalbėdavo ir uoliai plaudavo grindis, priliedama daug vandens. Bet kartais, kai jos vyras būdavo tarnyboje, ji atsisėsdavo prie lango ir svajodavo apie tą tolimą vakarą, apie tą balių, kuriame ji buvo tokia graži ir turėjo tokį pasisekimą.

Kas būtų įvykę, jei ji nebūtų pametusi tų karolių? Nežinia... nežinia... Koks tas gyvenimas keistas ir atmainingas! Kaip maža bereikia, norint ką pražudyti ar išgelbėti!

Bet štai vieną sekmadienį, išėjusi pasivaikščioti po Eliziejaus laukus ir atsikvėpti po savaitės triūso, ji štai pastebėjo vieną moterį, kuri vedėsi vaiką. Tai buvo, ponia Forestjė, po senovei graži, jauna, viliojanti.

Ponia Luazel susijaudino. Ar ją prašnekinti? Taip, žinoma. Dabar, kai ta skola išmokėta, ji pasakys jai viską. Kodėl gi ne? Ji prisiartina.

— Laba diena, Žana.

Ponia Forestjė jos nepažino, stebėdamasi, kad toji prasčiokė taip familiariškai ją užkalbino. Ji suniurnėjo:

— Ponia, aš tamstos nepažįstu. Turbūt tamsta apsirikai?

— Ne. Aš — Matilda Luazel.

Jos draugė sušuko:

— O... mano vargšė Matilda! Kaip tu pasikeitei!

— Taip, aš pergyvenau daug sunkių dienų nuo to laiko, kai paskutinį sykį mudvi matėmės, ir patyriau nemažai vargo... ir vis dėl tavęs.

— Dėl manęs? Kaip tai?

— Atsimeni tuos deimanto karolius, kuriuos man paskolinai ministerijos baliui?

— Taip. Na ir kas?

— O tas, kad aš juos pamečiau.

— Kaip? Juk tu man juos sugrąžinai?

— Aš tau grąžinau kitus, visai panašius. Ir ištisus dešimtį metų mes už juos mokėjom. Tu supranti, kad mums tai buvo nelengva: juk mes nieko neturėjom. Dabar viskas baigta, ir aš esu be galo patenkinta.

Ponia Forestjė suvirpėjo.

— Tu sakai, kad vietoj mano karolių nupirkai deimantinius?

— Taip. O tu netgi nepastebėjai to? Jie buvo visiškai vienodi.

Ir ji šypsojos išdidžiu ir naiviu džiaugsmu.

Ponia Forestjė, smarkiai susijaudinusi, sugriebė ją tvirtai už abiejų rankų.

— Ak! vargše Matilda! Juk manieji karoliai buvo netikri. Jie kainavo daugių daugiausia penkis šimtus frankų!..

LUOŠYS

L’INFIRME

Tatai atsitiko 1882 metais.

Ką tik buvau įsikūręs tuščio vagono kampe ir uždaręs dureles, tikėdamasis likti vienas, tik šit jos ūmai atsidarė, ir išgirdau sakant:

— Atsargiai, pone, mes esame ant pat kelių susikirtimo: laiptai labai aukšti.

Kitas balsas atsakė:

— Nebijok, Lorenai, tuoj pasieksiu turėklus.

Paskui pasirodė galva su apvalaina skrybėle, ir dvi rankos, kabindamosi į šikšnas ir gelumbės juostas anapus durų, pamažu įkėlė stambų kūną, kurio kojos taip į laiptelius kaukšėjo, kaip lazdos į žemę.

Kai žmogus įsistūmė į vagono skyrių, aš pamačiau iš karančios kelnių medžiagos kyšant juodai dažytos medžio kojos galą, ir antras toks pat medžgalis tuoj pasirodė.

Kyštelėjo galva iš už šio keleivio ir paklausė:

— Jums gerai čia, pone?

— Taip, vyruti.

— Tai prašau ryšulius ir ramentus.

Ir tarnas, atrodantis kaip senas kareivis, įlipo iš paskos, nešdamas pilną glėbį daiktų, suvyniotų į juodą ir geltoną popierių, rūpestingai surištų, ir sudėjo juos į tinklinę dėtuvę viršum savo pono galvos. Paskui jis tarė:

— Tai va, pone, viskas čia. Penki daiktai. Saldainiai, lėlė, būgnas, šautuvas ir žąsienos kepenų paštetas.

— Gerai, vyruti.

— Laimingos kelionės, pone.

— Ačiū, Lorenai; lik sveikas!

Tas žmogus išėjo, užtrenkęs duris, ir aš žiūrinėjau savo kaimyną.

Jis galėjo būti kokių trisdešimt penkerių metų, nors jo plaukai buvo gangreit balti; jis turėjo pasižymėjimo ženklų, nešiojo ūsus, buvo itin storas, apimtas liguisto veiklių ir stiprių žmonių tuklumo, kai jie, būdami luoši, negali judėti.

Jis nusišluostė kaktą, atsiduso ir, žiūrėdamas man stačiai į veidą, tarė:

— Rūkyti galima, pone?

— Taip, pone.

Tos akys, tas balsas, tas veidas buvo man pažįstamas. Bet iš kur, iš kokių laikų? Tikrai esu matęsis su šiuo vyru, esu kalbėjęs, esu jam ranką spaudęs. Tatai ėjo iš toli, labai toli ir vyko toje migloje, kur dvasia tarsi ieško apčiuopom atsiminimų ir juos gaudo it lakstančius šešėlius, vis nepagaudama.

Jis irgi dabar žiūrėjo į mane įsispyręs, su tokiu atkaklumu ir primygtinumu, tarsi prisimindamas truputį, bet nepajėgdamas atsiminti visai.

Mūsų akys, jausdamosi nepatogiai dėl to atkaklaus žvilgsnių kontakto, gręžėsi šalin; paskui, po kelių sekundžių, vėl traukiamos neaiškaus tolydžio dirbančios atminties polinkio, jos dar kartą susitiko, ir aš tariau:

— Na ką čia, pone, užuot mums iš pasalų kits kitą stebėjus visą valandą, ar ne geriau būtų drauge paieškoti, kur mes esame pasižinę?

Kaimynas labai noriai atsakė:

— Tikra teisybė, pone.

Aš pasisakiau kas esąs:

— Aš vadinuosi Anri Bonkleras, valdininkas.

Jis svyravo kelias akimirkas; paskui, su tuo neaiškumu žvilgsnyje ir balse, koks lydi didelę vidaus įtampą, jis tarė:

— O, tikrai, mes buvome susitikę pas Puanselius, kitados, dar prieš karą, bus jau koks dvylika metų!

— Taip, pone... Tad jūs esate leitenantas Revaljeras?

— Taip... Aš buvau jau kapitonas Revaljeras ligi tos dienos, kol praradau kojas... abi kojas vienukart, nuo vieno sviedinio smūgio.

Ir mes pažvelgėme į kits kitą iš naujo, dabar jau pasižindami.

Aš atsiminiau, kad tikrai esu matęs šį gražų liekną vyrą, kuris vedžiojo kotiljonus su įkarščiu, vikriai ir gracingai, ir kad jis, rodos, buvo pramintas “Viesulu“. Bet už šito vaizdo, aiškiai iškilusio atmintyje, dūlavo dar kažkoks neužčiuopiamas dalykas, kažkokia istorija, mano žinota ir užmiršta, viena iš tų istorijų, į kurias atkreipiame palankų dėmesį trumpą valandėlę, kurios tačiau mumyse nieko daugiau nepalieka kaip vos teįžiūrimą pėdsaką.

Ten buvo kažkas su meile susiję. Aš iš to radau lyg truputį kokio jausmo savo atminties gilumoje, bet nieko daugiau, tik jausmo, panašaus į kvapą, kurį šuns uoslei skleidžia žvėrelio pėdos ant žemės.

Pamažėle tačiau šešėliai ryškėjo, ir jaunos mergaitės veidas iškilo prieš mano akis. Paskui jos pavardė sušvito mano galvoje kaip užsidegusi raketa: p-lė de Mandal. Atsiminiau viską dabar. Tai iš tikrųjų buvo meilės istorija, bet paprasta. Ši jauna mergaitė mylėjo šį jauną vyrą, kai tik aš juos pažinau, ir buvo kalbama veikiai būsiant jų vestuves. Jis patsai atrodė labai įsimylėjęs, labai laimingas.

Pakėliau akis į dėtuvę, kur visi ryšuliukai, atnešti mano kaimyno tarno, drebėjo nuo traukinio kresnojimo, ir tarno balsas man prisiminė taip, it jis būtų ką tik baigęs šnekėti.

Jis pasakė:

— Tai va, pone, viskas čia. Penki daiktai: saldainiai, lėlė, būgnas, šautuvas ir žąsienos kepenų paštetas.

Tad vienu akies mirksniu susidėjo ir išsiplėtojo romanas mano galvoje. Jis, beje, buvo panašus į visus mano skaitytuosius, kur arba jaunikis, arba jaunoji susituokia su savo sužadėtine ar sužadėtiniu po katastrofos, ar kūninės, ar finansinės. Taigi šis karininkas, suluošintas mūšyje, atrado po karo merginą, kuri jam buvo pasižadėjusi; ji, tesėdama duotąjį žodį, pasiaukojo.

Aš tatai sprendžiu gražiai, bet paprastai, kaip sprendžia paprasti žmonės apie visus pasiaukojimus knygose ir teatre. Visada, kai skaitai ar klausaisi, atrodo, taikantis prie to kilniadvasiškumo, kad pats pasiaukotum su užsidegėlio malonumu, su didingu polėkiu. Bet susirauki, kai rytojaus dieną ateina pas tave nelaimingas draugas pasiskolinti trupučio pinigų.

Paskui staiga kitas spėjimas, ne toks poetiškas, realistiškesnis, pakeitė pirmąjį. Galbūt jis vedė prieš karą, prieš tą baisų įvykį, kai sviedinys nutraukė jam kojas, ir ji, nusiminusi ir pasidavusi likimui, turėjo priimti, slaugyti, guosti, palaikyti savo vyrą, išėjusį tvirtą ir gražų, pargrįžusį nukirstom kojom, kraupią skeveldrą, pasmerktą nejudėti iš vietos, bejėgiškai niršti ir fatališkai tukti.

Ar jis laimingas, ar kankinasi? Mane suėmė noras — iš pradžių silpnas, paskui didėjantis, paskui nebesuvaldomas — pažinti jo istoriją, sužinoti bent svarbiausius punktus, iš kurių galėčiau atspėti tai, ko jis negalėtų ar nenorėtų man sakyti.

Kalbėjau su juo, vis apie tai mąstydamas. Pasikeitėme keliomis banaliomis frazėmis; aš, pakėlęs akis į dėtuvę, galvojau: „Vadinasi, jis turi trejetą vaikų; saldainiai— jo žmonai, lėlė — mažajai dukrytei, būgnas ir šautuvas— sūnums, o tas paštetas — jam pačiam“.

Staiga aš jį paklausiau:

— Jūs esate tėvas, pone?

Jis atsakė:

— Ne, pone.

Pasijutau ūmai susidrovėjęs, it būčiau ką labai nemandagiai padaręs, ir kalbėjau toliau:

— Prašau atleisti. Aš taip pagalvojau, girdėdamas jūsų tarną kalbant apie žaislus. Kitąsyk girdi nesiklausydamas ir pamanai ką, pats nenorėdamas.

Jis nusišypsojo, paskui sumurmėjo:

— Ne, aš net vedęs nesu. Buvau priėjęs tik ligi sutartuvių.

Man pasirodė, kad urnai atsiminiau.

— A!., tikrai, jūs buvote susižiedavę, kai aš jus pažinau, susižiedavę su p-le de Mandal, man rodos.

— Taip, pone, jūsų atmintis labai gera.

Aš įsidrąsinau per daug ir pridūriau:

— Taip, ir, rodos, būsiu girdėjęs p-lę Mandal ištekėjus už... už pono...

Jis ramiai ištarė jo pavardę:

— Už pono de Flerelio.

— Taip, taip ir yra! Taigi... dar, prisimenu, tuo pat atveju būsiu girdėjęs ir apie jūsų sužeidimą.

Aš pažiūrėjau jam į veidą; jis nuraudo.

Jo veidas, pilnas, išpurtęs, nuo tolydinio kraujo antplūdžio jau pasidaręs purpurinis, nusidažė dar labiau.

Jis atsakė gyvai sujudęs, su ūmu įkarščiu, kaip žmogus, kuris imasi ginti bylą, praloštą iš anksto, praloštą jo prote ir širdyje, kurią tačiau jis nori išlošti prieš viešąją nuomonę.

— Apsirinka, pone, kas mano pavardę gretina su ponios de Flerel. Kai grįžau iš karo, deja, be kojų, aš būčiau nesutikęs niekaip gyvai, niekada, kad ji taptų mano žmona. Argi tai galima? Kai tuokiamės, pone, tai ne tam, kad taurumą viešai parodytume: tuokiamės gyventi kiekvieną dieną, kiekvieną valandą, kiekvieną minutę, kiekvieną sekundę su žmogumi; o jei tas žmogus yra sužalotas, kaip šit aš, tai tuokdamasi pasmerki save kentėti ligi pat mirties! O, aš suprantu, aš didžiai vertinu kiekvieną auką, kiekvieną atsidavimą, bet aš nesutinku, kad moteris išsižadėtų viso gyvenimo, kurio ji tikisi laimingo, visų džiaugsmų, visų svajonių tam, kad žiūrovai turėtų kuo pasistebėti. Kai aš girdžiu į kambario grindis kaukšint savo medkojas ir ramentus, tą malūno triukšmą, mano keliamą kas žingsnis, tai aš įnirštu taip, jog įmanyčiau pasmaugti savo tarną. Ar, manote, galima priimti, kad moteris kęstų tai, ko negali ištverti pats? Ir, be to, gal jūs vaizduojatės, kad mano kojų galai tai gražūs?

Jis nutilo. Ką jam sakyti? Išradau, kad jis teisybę sako! Ar aš galėjau ją smerkti, peikti, bent kaltinti? Ne.

O vis dėlto? Atomazga, suderinta su įprastine tvarka, su vidurkiu, su teisybe, su tikimybe, nepatenkino mano poetinio apetito. Šis apkapotas didvyris vertas gražaus pasiaukojimo, kurio man stigo, ir dėl to jaučiausi nusivylęs.

Šit aš paklausiau jį:

— Ponia de Flerel turi vaikų?

— Taip, mergytę ir du berniukus. Tai jiems aš vežu tuos žaislus. Jos vyras ir ji yra buvę labai geri man.

Traukinys kopė sen Žermeno prieškalne. Jis išėjo per tunelius, įvažiavo į stotį, sustojo.

Jau buvau beduodąs suluošintajam karininkui ranką padėti išlipti, kai durims atsivėrus, rankų pora išsitiesė į jį.

— Sveikas gyvas, mano brangusis Revailerai!

— O! Sveikas, Flereli.

Už vyro šypsojosi žmona, spindinti, dar graži, siunčianti sveikinimus pirštinėta ranka. Prie jos šalies mergytė šokinėjo iš džiaugsmo, o du berniukai žiūrėjo godžiomis akimis į būgną ir šautuvą, keliaujančius iš vagono jų tėvo rankose.

Kai luošys atsirado perone, visi vaikai jį apkabino. Paskui jie visi leidosi į kelionę, ir mergytė iš bičiulystės laikė rankytėje vieno ramento lakuotą skersinį, kaip ji būtų galėjusi laikyti, greta eidama, savo didelio draugo nykštį.

PJERO

PIERROT

A Henri Roujon

Ponia Lefevr buvo kaimo dama, našlė, viena iš tų pusiau valstiečių su kaspinais ir apvartėtomis kepurėlėmis, iš tų, kurios kalba darkyta tarme, žmonėse vedasi labai didžiomis ir slapsto savo netašytų pasipūtėlių sielą po juokingu ir margu paviršiumi taip pat, kaip grubias rankas žalio šilko pirštinaitėse.

Ji turėjo tarnaitę, šaunią, atlapos širdies sodietę, vardu Rozą.

Abi moterys gyveno mažučiame namelyje su žaliomis langinėmis, greta kelio, Normandijoje, Ko srities centre.

Turėdamos priešais trobą nedidelį daržiuką, jos augindavo po kiek daržovių.

Ir štai vieną naktį joms kažkas pavogė kokį tuziną svogūnų.

Ligi tik pastebėjusi, kad čia graibštauta, Roza nudūmė pasakyti poniai, kuri nulipo laiptais su vienu apatiniu.

Joms buvo ir bėda, ir baisu. Apvogė — apvogė ponią Lefevr! Jau jei vagia apylinkėje, tai gali ir dar sugrįžti.

Abi moterys išsigandusios žiūrinėjo pėdas, plepėjo, spėliojo kaip čia būta:

— Žiū, jie ėjo pro čia. Jų pasispirta į mūrą; jie nušoko į lysvę.

Jos gąsčiojo dėl ateities. Kaip bemiegoti ramioms dabar!

Gandas apie vagystę plito. Ėjo kaimynai, pertikrinėjo fakto tikrumą, ginčijosi savo ruožtu, o abi moterys kiekvienam naujai atėjusiam aiškino, ką jos pastebėjusios ir ką manančios.

Vienas kaimynas ūkininkas joms patarė:

— Jums reikėtų turėti šunį.

Čia buvo tikra teisybė; joms reikėtų turėti šunį, jei ne kam kitam, tai bent kad pažadintų jas. Ne didelį šunį, Viešpatie! Ką jos veiktų su dideliu šunimi? Jis beėsdamas jas iš gyvenimo išvarytų. Bet mažą šuniuką, mažą nutrūktgalvį šuniuką, kuris loja.

Kai visi išėjo, ponia Lefevr ilgai svarstė šitą šuns idėją. Po ilgų mąstymų ji surado daugybę prieštarų šuns laikymui, nes jai baisu buvo net įsivaizduoti, kad jį reikės šerti; ji mat buvo iš tos padermės smulkmeniškai taupių kaimo damų, kurios duoda išmaldos pakelės elgetoms ir užmeta per sekmadienio rinkliavą bažnyčioje tik santimą ir tik visiems matant.

Roza, kuri mylėjo gyvulius, rinko savus įrodymus ir gudriai juos gynė. Ir taip buvo nutarta laikyti šunį, mažą mažą šuniuką.

Pradėjo ieškoti šuniuko, bet užeidavo vis tiktai didelius šunis, tokius mutinio rijikus, kad net šiurpas ima. Rolvilio krautuvininkas, tiesa, turėjo vieną, visai mažytį, bet jis reikalavo, kad jam užmokėtų du frankus atlyginti auklėjimo išlaidoms. Ponia Lefevr pareiškė, kad ji, tiesa, norinti laikyti šunį, tačiau pirkti jo nepirksianti.

Tik šit kepėjas, kuris žinojo visą šį įvykį, atvežė vieną rytą į ratus įsimetęs keistą mažą gyvūną, visą geltoną, beveik be kojų, su krokodilo kūnu, lapės galva ir tiesia, išsipūtusia uodega, didumo sulig visa jo asmenybe. Vienas klientas norėjęs juo atsikratyti. Ponia Lefevr išrado, kad labai gražus esąs tas pasmirdęs kūtvėla, kuris nieko nekainavo. Roza jį apkabino, paskui paklausė, kuo jis vardu. Kepėjas atsakė:

— Pjero.

Jis buvo įkurdintas senoje dėžėje nuo muilo, ir jam visų pirma davė lakti vandens. Jis lakė. Paskui jam pasiūlė kriaukšlį duonos. Jis ėdė. Ponia Lefevr sunerimusi samprotavo:

— Kai jis jau bus pripratęs prie namų, mes jį paleisim. Jis susiras ko ėsti belakstydamas po apylinkę.

Tikrai jį paleido, nors nuo to jis ne mažiau buvo alkanas. Jis lojo, bet ne kitaip, kaip ėdesio reikalaudamas; tačiau jau šiuo atveju tai lodavo kaip pasiutęs.

Į daržą galėjo eiti kas tik norėjo. Pjero būtų įmanęs gerintis kiekvienam naujai atėjusiam ir nė neamtelėdavo.

Ponia Lefevr tuo tarpu apsiprato su šiuo gyvulėliu. Ji net pamilo jį, ėmė duostyti jam kartkartėmis iš rankos duonos kąsnelių, pamirkytų į jos šutinio padažą.

Bet ji nėmaž nebuvo pagalvojusi apie mokestį, ir kai iš jos pareikalavo aštuonių frankų — aštuonių frankų, o motina švenčiausia! — už tą šunpalaikį, kuris nė loti dorai neloja, tai ji mažne išgriuvo nuo to susijaudinimo.

Tučtuojau buvo nuspręsta, kad reikia Pjero nusikratyti. Niekas jo nenorėjo, visi gyventojai juo kratėsi per dešimtį mylių aplinkui. Tad buvo ryžtasi, kai jau kitų priemonių nebeliko, jį „stumti iš būdos“.

„Stumti iš būdos“ reiškė „mergelio ėsti“. Stumdavo iš būdos visus šunis, kuriais norėdavo atsikratyti.

Plačios lygumos viduryje matyti savotiška lūšna ar veikiau mažas šiaudinis stogelis, atremtas tiesiai į žemę. Tai yra mergelio kasyklos anga. Gilus šulinys, visai status, eina ligi dvidešimties metrų į žemę, o į jį sueina daug ilgų kasyklos galerijų.

Per metus kartą nusileidžiama šia skyle, kai laukai mergeliu krečiami. Visą kitą laiką ji tarnauja kaip pasmerktųjų šunų kapai; ir dažnai, kai einate pro tą angą, gailus kaukimas, padūkęs ar beviltiškas lojimas, skundo šauksmai pasiekia jus.

Medžiotojų ir piemenų šunys su baime aplenkia tą dejuojančią kiaurymę; o kai pasilenki iš viršaus, iš jos sklinda šleikšti puvimo smarvė.

Baisios dramos vyksta ten, patamsyje.

Kai vienas gyvulys baigiasi po dešimties ar dvylikos dienų, mitęs pašvinkusiomis savo pirmtakų liekanomis, staiga įbilda stačia galva naujas gyvulys, didesnis ir, tikriausiai, tvirtesnis. Jie ten vieni, alkani, blizgančiom akim. Jie kits kitą tyko, seka, spokso išsigandę. Bet badas juos spaudžia; jie puola kits kitą, kovoja ilgai, įdūkę; ir stipresnysis suėda silpnesnįjį, suryja gyvą.

Kai buvo nuspręsta Pjero „išstumti iš būdos“, pradėjo ieškoti, kas tą padarys. Kelio sargas, kuris taisė vieškelį, paprašė dešimties sū už žygį. Poniai Lefevr tai buvo be jokio proto daug. Kaimyno bernas sutiko už penkis sū; ir tai dar buvo per daug; o kai Roza pastebėjo, kad verčiau būsią joms pačioms jį nunešti, nes tuo būdu jis kelionėje nepatirs žiaurumų ir nesusiprotės, kas jo laukia, tai ir buvo nuspręsta, kad jos abi eisiančios temstant.

Tą vakarą jam davė geros sriubos su trupučiu sviesto. Jis ją išlakė lig paskutinio lašo, ir, bemakaruojantį uodega iš gardumo, Roza jį paėmė į prijuostę.

Jos ėjo dideliais žingsniais, kaip laukų ar daržų vagys, skersai lygumą. Greit pamatė ir priėjo kasyklą; ponia Lefevr pasilenkė paklausyti, ar neurzgia koks šuo. Ne, tenai nebuvo nieko; Pjero būsiąs vienas. Tad Roza verkdama jį pabučiavo, paskui paleido į skylę; ir jos pasilenkė abi, ausis ištempusios.

Jos išgirdo visų pirma duslų žnegtelėjimą; paskui aštrų, veriamą sužeisto žvėries kauksmą, paskui keletą mažų skausmingų sudejavimų, paskui beviltiškų šauksmų, maldavimų šuns, kurs šaukiasi, galvą iškėlęs į angą.

Jis lojo, oi kaip lojo!

Jas pagavo sąžinės graužimas, siaubas, kvaila ir neišaiškinama baimė; ir jos spruko namo. Roza ėjo greičiau, ir ponia Lefevr šūkavo:

— Palaukit, Roza, palaukit!

Naktį jas kamavo siaubingi košmarai.

Ponia Lefevr sapnavo, kad ji atsisėdusi prie stalo valgyti sriubos, bet, kai atvožusi sriubos dubenį, ten buvęs Pjero. Jis puolęs ir įkandęs jai į nosį.

Ji nubudo ir tarėsi dar tebegirdinti lojant. Ji įsiklausė; jos apsirikta.

Ji užmigo vėl ir atsidūrė ilgame, begaliniame kelyje, kuriuo ji ėjo. Staiga vidury kelio ji pamatė pamestą krepšį, didelį ūkišką krepšį; ir to krepšio jai paliko baisu.

Ji galiausiai vis dėlto atidarė jį — Pjero, tenai kiūtojęs, įsikabino jai į ranką ir nebepasileido, ir ji apkvaišusi ėmė bėgti, nešdama ant rankos pakibusį šunį, sukandusi nasrus.

Sulig diena ji atsikėlė, beveik iškvaišusi, ir nubėgo prie kasyklos.

Jis lojo; jis dar tebelojo, jo lota visa naktis. Ji ėmė verkti ir šaukė jį tūkstančiais malonių vardų. Jis atsakė visomis meiliausiomis savo šuns balso intonacijomis.

Tada ji panorėjo vėl jį matyti, žadėdamasi jį padaryti laimingą iki mirties.

Ji nubėgo pas šulniakasį, kurio darbas buvo traukti mergelį, ir jam viską išpasakojo. Vyras klausėsi nieko nesakydamas. Kai ji baigė, jis pasakė:

— Jūs norite savo šuns? Bus keturi frankai.

Ji krūptelėjo; visi gailesčiai jai išlakstė kaip kirste sukirtus.

— Keturi frankai! Kad jūs galą gautumėt dėl jų! Keturi frankai!

Jis atsakė:

— Jūs manote, kad aš nešiuosi virves, skridinius ir kabarkštinsiuos tenai pats su savo bernioku, ir dar mane kandžios tas jūsų smarvė, ir tai dėl malonumo, kad jums jį grąžinčiau? Nereikėjo mesti.

Ji išėjo papykusi. Keturi frankai!

Vos įėjusi ji pašaukė Rozą ir jai pasakė, kiek nori šulniakasys. Roza, visada paklusni likimui, kartojo:

— Keturi frankai! Tai pinigas, ponia.

Paskiau ji pridūrė:

— Jeigu jam taip įmestume ėsti, tam vargšui šuneliui, tai ko jam ten negyventi kaip nors?

Ponia Lefevr pritarė, visa nudžiugusi; ir štai jos vėl išdrožia su didele rieke duonos, aptepta sviestu.

Jos tą riekę laužė kąsniais ir pakaitomis mėtė, čia viena, čia kita, kalbindamos Pjero. Ir ligi tik šuo prarydavo vieną kąsnį, tuoj lodavo, reikalaudamas kito.

Jos čia vėl atėjo vakare, paskui rytojaus dieną, kasdien.

Šit vieną rytą, kai buvo bemetančios pirmutinį kąsnį, jos staiga išgirdo griausmingą lojimą šuliny. Jie buvo dviese! Kažkas įgrūdo kitą šunį, didelį!

Roza sušuko:

— Pjero!

Ir Pjero vamptelėjo plonu balsu. Tada jos pradėjo mėtyti duoną; bet kiekvienąkart jos aiškiai nugirsdavo baisias grumtynes, paskiau bailų Pjero staugimą, įkandus jo likimo draugui, kuris, būdamas stipresnis, suėsdavo viską.

Jos gražiausiai pasakydavo:

— Čia tau, Pjero!

Pjero, matyt, nieko negavo.

Abi moterys sumišusios dirsčiojo viena į kitą, o ponia Lefevr tarė aitriu balsu:

— Aš betgi negaliu liuobti visų šunų, kuriuos tik čia įgrūs. Reikia liautis.

Ir, širsdama apmaudu vien pagalvojusi, kad visi tie šunys gyventų jos kaštu, ji nuėjo sau, net nusinešdama ir tą duoną, kiek dar liko neįmestos, kurią ji beeidama ėmė kramsnoti.

Roza ėjo iš paskos, šluostydamasi akis savo baltos prijuostės kampu.

KĖDŽIŲ PYNĖJA

LA REMPAILLEUSE

A Leon Hennique

Tai buvo pas markizą de Bertraną, medžioklės atidarymo pietums baigiantis. Vienuolika medžiotojų, aštuonios jaunos moterys ir apylinkės gydytojas sėdėjo apie didžiulį skaidriai apšviestą stalą, nukrautą vaisiais ir gėlėmis.

Pradėjus kalbėti apie meilę, kilo didelis ginčas, amžinas ginčas apie tai, kiek kartų galima tikrai mylėti — vieną ar daugiau. Buvo kalbama apie žmones, kurie mylėjo tik vieną kartą; kalbėta ir apie tokius žmones, kurie mylėdavo dažnai, aistringai. Vyrų manymu, aistra, kaip ir ligos, galinčios ištikti tą pačią būtybę daugelį kartų ir mirtinai užkankinti, jei prieš ją iškylančios kokios nors kliūtys. Nors šitas požiūris ir nebuvo ginčytinas, moterys, kurių nuomonė rėmėsi daugiau poezija negu patyrimu, tvirtino, kad meilė, meilė didelė ir tikra, galinti aplankyti mirtingąjį tik vieną kartą, kad toji meilė esanti panaši į perkūniją ir kad jos paliesta širdis paliekanti tokia tuščia, nuniokota, lyg gaisro nusiaubta, jog joks kitas galingas jausmas, net jo šešėlis jau nebegalįs gimti.

Markizas, kuris buvo daug mylėjęs, gyvai ginčijo šią nuomonę:

— Tikėkite manimi, mylėti galima visomis savo galiomis ir visa siela daugelį kartų. Jūs suminėjote žmones, kurie nusižudė iš meilės, įrodinėdami, kad aistra negali pasikartoti. Aš jums atsakysiu, — jei jie nebūtų padarę tos kvailystės, atėmusios jiems bet kokią galimybę atkristi, jie būtų pasveikę ir vėl įsimylėję, ir daug kartų įsimylėję, ligi pat natūralios jų mirties. Įsimylintieji panašūs į girtuoklius. Kas gėrė — gers, kas mylėjo — mylės. Tai temperamento dalykas, ir tiek.

Arbitru visi išrinko daktarą, seną Paryžiaus gydytoją, pasitraukusį į kaimo aplinką, ir paprašė jį pareikšti savo nuomonę.

Kaip tyčia jis jos neturėjo:

— Markizas teisingai pasakė, — tai temperamento dalykas; aš žinojau vieną meilę, kuri tęsėsi penkiasdešimt penkerius metus, nė dienai nenutrūkusi, ir kuri pasibaigė mirtimi.

Markizė suplojo rankomis.

— Kaip tai gražu! Galima tik svajoti apie tokią meilę! Kokia laimė gyventi ištisus penkiasdešimt penkerius metus tokios karštos ir gilios aistros prieglobsty! Kaip turėjo būti laimingas ir šlovinti savo gyvenimą tas, kuris buvo šitaip dievinamas.

Gydytojas nusišypsojo:

— Iš tikrųjų, ponia, jūs neapsirinkate, kad mylima būtybė buvo vyras. Jūs jį pažįstate, tai ponas Šukė, mūsų miestelio vaistininkas. O moterį jūs taip pat pažinojote, — tai senoji kėdžių pynėja, kuri kasmet užsukdavo į pilį. Bet aš tuoj paaiškinsiu plačiau.

Moterų entuziazmas atslūgo, o nusivylę jų veidai bylojo: „Fui“, tarsi meilė turėtų paliesti vien kilmingas ir įmantrias būtybes, kurios tik vienos esančios vertos padorių žmonių dėmesio.

Gydytojas tęsė:

— Prieš trejetą mėnesių buvau pakviestas pas tą seną moteriškę, kai ji jau gulėjo mirties patale. Senutė buvo atvykusi vežimu, atstojusiu jai pastogę, tempiamu kuino, kurį jūs esate matę, ir lydima tų savo dviejų juodų ir didelių šunų, vienintelių jos draugų ir sargybinių. Kunigą aš jau radau pas ją. Ji mus paskyrė savo testamento vykdytojais ir, norėdama atskleisti mums paskutiniosios valios prasmę, papasakojo visą savo gyvenimą. Aš nieko nesu girdėjęs keistesnio ir skaudesnio.

Jos tėvas ir motina buvo kėdžių pynėjai. Ji niekada nebuvo turėjusi ant žemės stovinčio būsto.

Būdama mažytė, ji klaidžiojo apdriskusi, utėlėta, purvina. Šeima sustodavo prie įvažiavimo kaiman, pagriovyje, iškinkydavo vežimą, arklys ėdrinėdavo, šuo, padėjęs snukį ant letenų, miegodavo, o mažoji raičiodavosi po žolę, kai tėvas ir motina pakelės vinkšnų paunksnyje taisydavo senas miestelėnų kėdes. Šio keliaujančio būsto gyventojai maža tesikalbėdavo. Po keletą žodžių, reikalingų nutarti, kuris apeis namus, skelbdamas gerai pažįstamą šūkį: „Taisome kėdes! Taisome kėdes!“, jie imdavosi pinti šiaudus, sėdėdami greta ar vienas priešais kitą. Kai mergaitė nueidavo per toli arba mėgindavo žaisti su kokiu nors kaimo vaikėzu, ją pašaukdavo piktas tėvo balsas: „Eik čia tuojau, neklaužada!“ Tai buvo vieninteliai švelnumo žodžiai, kuriuos ji girdėdavo.

Kai paūgėjo, ją siųsdavo rinkti apgadintų kėdžių. Tada ji šen bei ten užmegzdavo pažintis su berniūkščiais; bet šį kartą jos naujų draugų tėvai storžieviškai pašaukdavo savo vaikus: „Ar neisi čia, padauža! Kad aš daugiau tavęs nematyčiau šlaistantis su driskiais!..“

Dažnai vaikiūkščiai apsvaidydavo ją akmenimis.

Gavusi iš ponių keletą sū, ji rūpestingai juos saugodavo.

Kartą — tada jai buvo vienuolika metų — klajodama šia apylinke, ji sutiko už kapinių mažąjį Šukė, kuris verkė, kad vienas išdykėlis iš jo pavogė du bardus. Matydama verkiantį mažąjį buržua, vieną tų mažylių, kuriuos ji savo varganoje užguito padaro galvelėje vaizduodavosi visada patenkintus ir linksmus, ji nustebo. Mergaitė priėjo ir, sužinojusi vaistininkučio skausmo priežastį, supylė jam į rieškučias visas savo santaupas, septynis sū, kuriuos jis, šluostydamas ašaras, žinoma, paėmė. Tada, nesitverdama džiaugsmu, ji išdrįso jį pabučiuoti. Smalsiai apžiūrinėdamas monetas, jis leidosi pabučiuojamas. Pamačiusi, kad berniukas jos nei atstumia, nei muša, ji tai pakartojo; ji apkabino jį plačiu glėbiu, pabučiavo iš visos širdies ir paspruko.

Kas dėjosi toje vargšėje galvelėj? Kas traukė ją prie to vaikiūkščio — ar tai, kad ji jam paaukojo savo klajūnės turtą, ar kad jam padovanojo pirmąjį švelnų savo bučinį? Meilė vienodai paslaptinga mažų ir suaugusių širdyse.

Ištisus mėnesius ji svajojo apie tą kapinių kampelį ir sutiktą berniuką. Tikėdamasi jį vėl pamatyti, jinai vaginėjo iš savo tėvų, paglemždama čia vieną sū, ten kitą sū nuo uždarbio arba nuo produktų, kurių ji eidavo pirkti.

Kai ji vėl atvažiavo į šį kaimą, kišenėje turėjo jau porą frankų, bet mažą, švarutėlį vaistininko sūnų ji tegalėjo išvysti tik pro vaistinės langą tarp raudono stiklainio ir butelio su kaspinuočiu.

Ji tik dar labiau jį pamilo, sugundyta, paveikta, sužavėta spalvoto vandens švytėjimo, spindinčių kristalų apoteozės.

Mergaitė puoselėjo tą neišdildomą prisiminimą ir, kada vėl jį sutiko kitais metais, už mokyklos žaidžiantį rutulėliais su savo draugais, ji puolė prie jo, apglėbė rankomis ir taip karštai bučiavo, kad jis išsigando ir suriko. Tada, norėdama jį nuraminti, jinai atidavė jam savo pinigus: tris frankus dvidešimt santimų, tikrą lobį, į kurį jis žiūrėjo išvertęs akis.

Jis paėmė pinigus ir leidosi glamonėjamas, kiek jai patiko.

Ištisus ketverius metus ji vis žėrė jam į rieškučias visas savo santaupas, kurias jis visai sąmoningai kraudavosi kišenėn mainais už tuos bučinius, su kuriais sutikdavo. Kartais tai buvo trisdešimt sū, kartais — du frankai, kai kada — dvylika sū (ji verkdavo iš skausmo ir gėdos, bet jau tokie blogi metai pasitaikydavo), o paskutinįjį kartą — penki frankai, stambus, apvalus pinigas; jis net nusijuokė patenkintas.

Jinai galvojo tik apie jį; ir jis laukdavo jos grįžtant net nekantraudamas, išbėgdavo pasitikti, ją pamatęs, ir tada mergytės širdis tiesiog šokinėte šokinėdavo.

Paskui jis dingo. Jį išleido mokytis į koležą. Tai ji sužinojo apsukriai beklausinėdama. Tada ji griebėsi gudriausios diplomatijos, norėdama pakeisti savo tėvų kelionių maršrutą ir paveikti, kad jie pasuktų pro čia atostogų metu. Jai tai pavyko, bet tik po metų — ištisus metus teko gudrauti. Porą metų ji buvo nemačiusi jo, ir vos beatpažino, — taip jis buvo pasikeitęs, išaugęs, pagražėjęs, toks orus su savo uniforma auksinėmis sagomis. Jis apsimetė jos nematąs ir išdidžiai praėjo pro ją.

Ji verkė ištisas dvi dienas, ir nuo to laiko jos kančioms nebebuvo galo.

Ji atvažiuodavo čia kasmet; praeidavo pro jį nedrįsdama pasveikinti, ir jis nesiteikdavo į ją nė žvilgtelėti. Jinai beprotiškai jį mylėjo. Ji man pasakė:

— Tai vienintelis vyriškis, kurį mačiau žemėje, pone gydytojau; aš nežinau, ar iš viso buvo dar kitų.

Mirė jos tėvai. Ji tęsė jų amatą, bet vieton vieno įsigijo du šunis, du baisius šunis, kurių niekas nedrįsdavo erzinti.

Vieną dieną, grįždama į tą kaimą, kur buvo likusi jos širdis, ji pamatė jauną moterį, išeinančią iš Šukė vaistinės už parankės su mylimuoju. Tai buvo jo žmona. Jis buvo jau vedęs.

Tą pat vakarą ji šoko į tvenkinį, kuris telkšo rotušės aikštėje. Tūlas pasivėlinęs girtuoklis ją ištraukė ir nunešė į vaistinę. Apsivilkęs palaidiniu, nulipo Šukė sūnus suteikti jai pagalbą ir, apsimetęs nepažįstąs jos, nurengė ją, įtrynė ir paskui rūsčiu balsu pasakė: “Bet jūs gi patrakusi. Nereikia būti tokiai karvei!“

To užteko jai pasveikti. Jis, jis kalbėjo su ja! Ji buvo laiminga ilgą laiką.

Jis nenorėjo priimti jokio atlyginimo už paslaugą, nors ji ir gyvai spyrėsi sumokėti.

Ir taip prabėgo visas gyvenimas. Ji taisė kėdes, svajodama apie Šukė. Kas metai jinai pamatydavo jį pro vaistinės langą, įprato pirkti pas jį smulkių medikamentų. Tuo būdu matydavo jį iš arti, kalbėdavosi su juo ir vėl jam duodavo pinigų.

Kaip jau esu minėjęs, ji mirė šį pavasarį. Papasakojusi visą tą liūdną istoriją, ji mane paprašė perduoti tam, kurį taip aistringai mylėjo, visas jos gyvenimo santaupas, nes ji dirbo tik jam, „tik jam vienam“ — pasakė ji; kartais ji net badaudavo, jog galėtų šį tą atidėti ir būtų tikra, kad jis bent vieną kartą pagalvos apie ją, kai bus mirusi.

Taigi ji padavė man du tūkstančius tris šimtus dvidešimt septynis frankus. Dvidešimt septynis frankus aš palikau klebonui už laidotuves, o kas liko — išsinešiau, jai iškvėpus paskutinį atodūsį.

Rytojaus dieną aš nuvykau pas ponus Šukė. Vyras ir žmona baigė pietauti vienas priešais kitą, stambūs ir įraudę, atsiduodą vaistinės kvapais, pasipūtę ir patenkinti.

Mane pasodino; pasiūlė man likerio, kurį aš priėmiau; paskui sujaudintu balsu pradėjau pasakoti, įsitikinęs, kad jie tuojau ims verkti.

Kai tiktai jis suprato, kad jį mylėjo ta bastūne, ta kėdžių taisytoja, ta važeiva, Šukė pasipiktinęs pašoko, lyg ji būtu pavogusi gerą jo vardą, dorų žmonių pagarbą, jo savigarbos jausmą, kažką kilnaus, kas jam buvo brangiau nei gyvenimas.

Jo žmona, taip pat susijaudinusi kaip ir jis, kartojo: „Ta driskė! ta driskė! ta driskė!..“, negalėdama surasti ką nors kita pasakyti.

Šukė pakilęs ėmė vaikščioti po kambarį dideliais žingsniais, nusmaukta ant ausies kepuraite, ir vapaliojo.

— Kaip jums tai patinka, daktare? Štai kokių baisių dalykų pasitaiko vyrui! Kas daryti? O, jei aš tai būčiau žinojęs jai gyvai esant, būčiau pasirūpinęs, kad žandarai ją areštuotų ir įmestų kalėjiman. Ir ji nebūtų iš ten išėjusi, aš jus užtikrinu.

Aš buvau nustebintas to nuoširdaus savo žygio pasekmių. Nežinojau, nei ką sakyti, nei ką daryti. Tačiau turėjau baigti savo misiją. Aš tariau:

— Velionė mane įpareigojo perduoti jums josios santaupas, kurių yra du tūkstančiai trys šimtai frankų. Kadangi tai, kaip aš ką tik patyriau, atrodo, bus jums labai nemalonu, galbūt verčiau atiduoti šiuos pinigus vargšams.

Jie žvilgtelėjo į mane, vyras ir žmona, pastirę iš nustebimo.

Iš savo kišenės ištraukiau varganus pinigus, surinktus visuose šalies kampeliuose, tą aukso ir smulkių sū mišinį. Paskui paklausiau:

— Ką nusprendėte?

Ponia Šukė prabilo pirmoji:

— Bet kadangi tai buvo jos paskutinė valia, tos moteriškės... man atrodo, kad mums tikrai bus nepatogu ją atmesti.

Šiek tiek sumišęs vyras pridėjo:

— Mes gi visuomet galime už tai ką nors nupirkti savo vaikams.

Aš tariau abejingai:

— Kaip jums patinka.

Vaistininkas vėl pradėjo:

— Žinoma, perduokite mums pinigus, nes ji tam jus įpareigojo; mes tikrai surasime būdą juos panaudoti kuriam nors geram darbui.

Aš atidaviau pinigus, atsisveikinau ir išėjau.

Rytojaus dieną Šukė atėjo pas mane ir kreipėsi:

— Bet ji paliko čia ir vežimą, toji... toji moteriškė. Ką jūs su juo veiksite, su tuo vežimu?

— Nieko, imkite jį, jei norite.

— Puiku; tai man pravers; aš padarysiu iš jo būdą daržui saugoti.

Jis buvo beeinąs. Aš šūktelėjau:

— Ji taip pat paliko seną arklį ir du šunis. Ar jų nenorite?

Jis sustojo nustebęs:

— O ne, kam jie man reikalingi? Darykite su jais kas patinka. — Ir ponas Šukė nusijuokė. Paskui atkišo savo ranką, ir aš ją paspaudžiau. Nieko nepadarysi: juk gydytojas ir vaistininkas turi gyventi geruoju.

Šunis pasilikau sau. Klebonas, kuris turi didelį ūkį, paėmė arklį. Iš vežimo buvo padaryta Šukė darže būda, o už pinigus jis nusipirko penkias geležinkelio bendrovės akcijas.

Štai ta vienintelė tikroji meilė, kurią sutikau savo gyvenime.

Gydytojas nutilo.

Tada markizė, kuriai akyse blizgėjo ašaros, atsiduso:

— Tikrai, tik moterys temoka mylėti!..

NORMANDIETIS

UN NORMAND

A Paul Alexis

Mes ką tik išvažiavome iš Ruano ir leidomės greita ristele Žiumježo keliu. Lengva brikelė dardėjo keliu per laukus; paskui arklys ėmė stapaliuoti žingine, kopdamas Kantelio įkalnėn.

Čia prieš akis atsiveria vienas puikiausių reginių, kokie tik pasaulyje gali būti. Už mūsų Ruanas, tasai bažnyčių miestas, su daugybe gotiškų varpinių, išdailintų lyg dramblio kaulo žaisliukai; prieš mus — Sen Severas, fabrikų priemiestis, tiesiąs į padanges tūkstančius savo rūkstančių kaminų priešais daugybę šventųjų šio seno miesto varpinėlių.

Štai katedros bokštas, aukščiausias žmogaus rankomis sukurtas pastatas, o ten štai — jo konkurentas, vandentiekio bokštas su gariniu siurbliu, beveik toks pat, griozdiškai išstypęs ir vienu metru aukštesnis už didžiausią Egipto piramidę.

Priešais mus vingiavo Sena, su išsilenkimais, nusėta salomis, apsupta dešinėje baltų uolų, virš kurių stiepėsi giraitė, o kairėje — neaprėpiamų lankų, kurios toli, labai toli susiliejo su miško linija.

Išilgai plačiosios upės, pakriūtėse, tai šen, tai ten pūpsojo dideli laivai, nuleidę inkarus. Trys didžiuliai garlaiviai plaukė sau vilkstine vienas paskui kitą Havro link; o Ruano kryptimi prieš srovę slinko lyg koks laivų rožančius vienas tristiebis, dvi škunos ir burlaivis, tempiami mažo vilkiko, iš kurio virto juodų dūmų kamuoliai.

Mano bendrakeleivis, gimęs šiame krašte, nė nežiūrėjo į tą nuostabų gamtovaizdį; bet jis nuolat šypsojosi, tarsi iš kažko juokdamasis. Staiga jis nusikvatojo:

— O! Jūs tuojau pamatysite šį tą labai juokinga — dėdės Matjo koplyčią. Tai puikus dalykėlis, mano mielasis.

Aš pažvelgiau į jį nustebęs. Jis vėl prašneko:

— Jūs tuoj užuosite Normandijos kvapą, kurio negalėsite pamiršti. Tėvas Matjo yra puikiausias šios provincijos normandietis, o jo koplyčia — tai vienas pasaulio stebuklų, nei daugiau, nei mažiau; bet pirmiausia aš jums keliais žodžiais kai ką paaiškinsiu.

Dėdė Matjo, kuris vadinamas taip pat ir „Dėde buteliu“, yra atsargos viršila, sugrįžęs į savo gimtąjį kraštą. Jame stebėtinai darniai susijungė į tobulą visumą seno kareivio pagyrūniškumas su gudreivišku normandiečio suktumu. Grįžęs į tėviškę, jis per gausias protekcijas ir neįtikėtiną savo apsukrumą tapo vienos stebuklingos koplyčios sargu, koplyčios, kurią globoja Švč. Mergelė ir kurią lanko daugiausia pastojusios mergaitės. Jis pavadino jos stebuklingąją statulą „Visų pilvotųjų Dievo Motina“ ir kalbėdavo apie ją su įprasta pašaipa, kuri anaiptol nereiškė nepagarbos. Pats parašė ir atspausdino specialią maldelę savo maloningajai Mergelei. Toji maldelė yra nesąmoningai sukurtas pašaipos šedevras, normandiškojo sąmojo šedevras, kuriame ironija susipynusi su šventenybės baime, su tuo prietaringu bijojimu kažkokios paslaptingos jėgos. Nelabai jis tiki ta savo globėja; bet vis dėlto tiki ja šiek tiek, dėl atsargumo, ir reiškia jai pagarbą diplomatiniais sumetimais.

Štai tos nuostabiosios maldelės pradžia:

„Geroji mūsų ponia Mergele Marija, mergaičių ir motinų globėja šiame krašte kaip ir visoje žemėje, sergėki savąją tarnaitę, kuri nusidėjo užsimiršimo akimirką“.

Šis prašymas baigiasi šitaip:

„Neužmirški manęs užtarti pas savo šventąjį Sužadėtinį ir išprašyk iš Dievo, mūsų Tėvo, kad jis duotų man gerą vyrą, panašų į tavąjį“.

Šią maldą, uždraustą vietinės dvasiškuos, pardavinėja jis pats iš po skverno, ir ji laikoma išganymo priemone toms, kurios dievobaimingai ją kalba.

Apskritai apie skaisčiąją Mergelę jis šneka kaip rūstaus kunigaikščio kambarinis tarnas apie savo poną, patikinti jam visas smulkias intymias savo paslaptis. Jis žino apie ją ištisą virtinę linksmų istorijų, kurias pasakoja patyliukais tarp draugų išsigėręs.

Bet jūs pats tai pamatysite.

Kadangi iš šventosios Globėjos gaunamos pajamos jam atrodė toli gražu nepakankamos, jis prie Dievo Gimdytojos prijungė dar mažutę prekybą šventaisiais. Jis turi surinkęs juos visus arba beveik visus. Trūkstant vietos koplyčioje, sukrovė juos pašiūrėje ir iš ten tuoj atneša, kai tik koks tikintysis jų paprašo. Jis pats išskaptavo iš medžio tas neįtikėtinai juokingas stovylėles ir nudažė jas visas ryškiai žalia spalva tais metais, kai buvo dažomas jo namas. Jūs žinote, kad šventieji gydo ligas, bet kiekvienas pagal savo specialybę; tad reikia nesuklysti ir jų nesumaišyti, nes jie pavydūs kaip niekam tikę aktoriai.

Bijodamos suklysti, senos moterėlės ateina pas Matjo pasitarti:

— Koks šventasis geriausias nuo ausų ligų?

— Šventasis Ozimas geras; taip pat ir šventasis Pamfilas neblogas.

Tai dar ne viskas.

Kai Matjo turi atliekamo laiko, jis geria; bet geria artistiškai, su nusistatymų, ir esti įsigėręs paprastai kas vakaras. Jis įsigeria, bet savo įsigėrimą suvokia; ir suvokia tiek, kad kiekvieną dieną tiksliai pažymi savo girtumo laipsnį. Čia štai ir yra svarbiausias jo užsiėmimas; koplyčios reikalai antroje vietoje.

Jis yra išradęs — gerai klausykitės ir įsidėmėkite — jis yra išradęs „girtometrą“.

Prietaiso tokio nėra, bet Matjo stebėjimai tikslūs kaip matematiko.

Jis nuolat sako: „Nuo pirmadienio aš peržengiau keturiasdešimt penkis“.

Arba vėl: „Aš buvau tarp penkiasdešimt dviejų ir penkiasdešimt aštuonių“.

Arba: „Aš tikrai turėjau nuo šešiasdešimt šešių ligi septyniasdešimt“.

Arba: „Velniai rautų, maniau turįs penkiasdešimt, tik žiūriu, kad aš jau prie šešiasdešimt penkių!“

Niekada jis neapsirinka.

Jis tvirtina šimto — arba, kaip jis sako, metro — dar nepasiekęs, bet kadangi jis pripažįsta, kad jo stebėjimai nustoja tikslumo, kai jis peržengia devyniasdešimt, tai jo tvirtinimais negalima aklai pasitikėti.

Kada Matjo prisipažįsta peržengęs devyniasdešimt, būkite ramus, jis jau gerokai įkaušęs.

Tokiais atvejais jo žmona Mėli, kita tokia pat keistuolė, baisiausiai įširsta. Ji laukia jo sugrįžtant tarpdury ir užrinka; „Tai tu, nevidone, kiaule tu, nevalyvasai girtuokli!“

Tada Matjo nebesijuokdamas atsistoja priešais ją ir griežtu tonu sudraudžia: „Nutilk, Mėli, dabar ne laikas zaunyti. Palauk rytojaus“.

Jeigu ji nesiliauja rėkavus, jis prieina ir drebančiu balsu priduria: „Užsičiaupk; aš pasiekiau devyniasdešimt; aš jau nebematuoju; štai duosiu valią kumščiams, saugokis, kad neužvožčiau!“

Tada Mėli atsitraukia.

Jeigu rytojaus dieną ji nori grįžti prie to dalyko, jis nusijuokia jai į akis ir atsako: „Et, ką jau čia, užteks plepėti; viskas praėjo. Kol aš nepasiekiau metro — nieko bloga. Bet jei aš peržengčiau metrą, tada gali mane prigriebti, garbės žodis!“

Mes privažiavome įkalnės viršūnę. Kelias pasinėrė į puikų Rumaro miškelį.

Ruduo, nuostabusis ruduo, žėrė savo auksą ir purpurą į paskutinius dar gyvus žalumynus, tarytum ištirpusios saulės lašai būtų byrėję iš dangaus į miško tankynę.

Pravažiavome Diuklerą; paskui, užuot važiavęs į Žiumježą, mano draugas pasuko į kairę ir tarpukaimės keliu įvažiavo į skynimą.

Ir netrukus nuo didelės kalvos viršūnės mes vėl pamatėme gražųjį Senos klonį ir vingiuotą upę, besiraitančią ties mūsų kojomis.

Dešinėje mažytis namiūkštis čerpių stogu, virš kurio stypsojo aukšta lyg koks skėtis varpinėlė, šliejosi prie gražaus pastato žaliom langinėm, paskendusio sausmedžių bei rožių krūmuose.

Pasigirdo storas balsas; „Štai ir draugai!“ Ir Matjo pasirodė ant slenksčio. Tai buvo šešiasdešimt metų vyras, liesas, su barzdele ir ilgais žilais ūsais.

Mano bendrakeleivis paspaudė jam ranką, pristatė mane, ir Matjo mus įvedė į švarią virtuvę, kuri jam atstojo ir svetainę. Jis prašneko:

— Atskirų apartamentų aš, pone, neturiu. Ir nemėgstu per daug nutolti nuo valgių. Čia puodai sudaro man draugiją.

Paskui, atsigręžęs į mano draugą, jis paklausė:

— Kodėl jūs atvykote ketvirtadienį? Juk gerai žinote, kad tai mano Patronės priimamoji diena. Šį popietį aš negaliu išeiti.

Ir, pribėgęs prie durų, Matjo taip baisiai subliovė: “Mel-i-il“, kad ten toli, pačioje to giliojo klonio apačioje, aukštyn upe besiiriančių ar žemyn besileidžiančių laivų upeiviai pakėlė galvas.

Mėli neatsiliepė.

Tada Matjo pašaipiai mirktelėjo:

— Ji, matote, nepatenkinta manimi, kad aš vakar buvau pasiekęs devyniasdešimt.

Mano kaimynas nusijuokė:

— Devyniasdešimt, Matjo! Kaip tai atsitiko?

Matjo atsakė:

— Aš tuojau jums papasakosiu. Pereitais metais pririnkau tik dvidešimt saikų abrikosų. Daugiau nebuvo; bet sidrui pasidaryti užteko. Tai va, aš ir prisisunkiau statinaitę, o vakar atkimšau ją. Na ir gėrimėlis, tikras nektaras, patys pamatysite. Pas mane čia sėdėjo Politas; išmėtėme mes su juo po burnelę, dar po burnelę, o gerti vis norisi (gurkšnotum jį lig rytojaus), ir štai po visų tų bumelių jaučiu — pilve šalta. Aš sakau Politui: „Kad taip išgėrus po stiklą skaidriosios dėl šilimos!“ Jis pritarė. Bet žinote, ta skaidrioji, ji įlieja ugnies į gyslas, ir mums teko vėl grįžti prie sidro. Mes taip nuo vėsumos prie šilimos, nuo šilimos prie vėsumos, ir aš pastebėjau, kad man jau devyniasdešimt. Politas buvo netoli metro.

Prasivėrė durys. Pasirodė Mėli ir tuojau prapliupo:

— Prakeiktos kiaulės, jūs abudu jau pasiekėte po metrą!

Čia Matjo įširdo:

— Nesakyk taip, Mėli, nesakyk; aš dar niekada nebuvau pasiekęs metro.

Ties priebučiu kieme, po dviem plačiašakėmis liepomis, šalia mažutėlės „Visų pilvotųjų Dievo Motinos“ koplyčios, priešais neaprėpiamą gamtovaizdį, Matjo mus pavaišino puikiais pusryčiais ir pašaipiai, su negirdėta lengvatikybe pasakojo mums neįtikimas stebuklų istorijas.

Buvome išgėrę daug puikaus sidro, stipraus ir pasaldinto, gaivaus ir svaiginančio nektaro, kurį jis mėgo labiau už visus kitus stipriuosius gėrimus, ir, apsižergę kėdes, rūkėme pypkes, kai pasirodė dvi moterėlės.

Jos buvo senos, sudžiūvusios, susikūprinusios. Pasisveikinusios jos paprašė šventojo Blanko. Matjo mirktelėjo mums ir atsakė:

— Aš jums tuojau jį atnešiu.

Ir jis nuėjo į savo pašiūrę.

Ten jis išbuvo gerokas penkias minutes; paskui sugrįžo nusiminęs. Jis skėstelėjo rankomis:

— Nežinau, kur jis dėjosi, negalėjau surasti; bet aš tikras, kad jį turėjau.

Tada, prisidėjęs rankas prie burnos, jis vėl užbaubė:

— Mel-i-i!

Iš kiemo gilumos atsiliepė žmonos balsas:

— Ko reikia?

— Kur šventasis Blankas? Aš neradau jo pašiūrėje.

Tada Mėli sviedė tokį paaiškinimą:

— Ar nebus tik tas, kurį aną savaitę tu paėmei triušių būdos skylei užkišti?

Matjo krūptelėjo:

— Perkūnas trenktų, tikriausiai taip ir bus!

Tada jis tarė toms moteriškėms:

— Eikite paskui mane.

Jos nusekė. Mes taip pat nuėjome paskui, vos nepratrūkdami juokais.

Iš tikrųjų šventasis Blankas, įsmeigtas į žemę lyg koks baslys, purvinas ir mėšluotas, stypsojo triušių būdelės kampe, uždengdamas skylę.

Pamačiusios jį, abi moterėlės puolė ant kelių, persižegnojo ir ėmė murmėti Oremus. Bet čia prišoko Matjo ir sako:

— Palaukite, atsiklaupėte į mėšlus; aš tuoj paduosiu jums gniūžtę šiaudų.

Ir jis nuėjo šiaudų ir padarė iš jų kilimėlį. Paskui, žiūrėdamas į savo murziną šventąjį ir bijodamas, be abejo, sukelti nepasitikėjimą savo prekyba, jis pridūrė:

— Aš tuoj šiek tiek jį apvalysiu.

Jis pasiėmė kibirą vandens, šepetį ir ėmė uoliai mazgoti tą medinį žmogiūkštį, abiem senukėms vis tebepoteriaujant.

Baigęs plauti jis pridūrė:

— Dabar viskas kaip reikiant. — Ir jis atsivedė mudu vėl išmesti po burnelę.

Keldamas stiklelį prie lūpų, jis stabtelėjo ir, lyg šiek tiek sumišęs, pasiaiškino:

— Tikrai! Kai perkėliau šventąjį Blanką pas triušius, aš tikrai maniau, kad jis daugiau nebeuždirbs pinigų. Jau pora metų, kai niekas jo nebesiteiravo. Bet šventieji, matote, niekuomet nenueina niekais.

Jis išgėrė ir vėl pradėjo:

— Na, išgerkim dar po vieną. Su draugais netinka baigti be penkių dešimtų, o aš dar nė trisdešimt aštuonių nepasiekiau.

KAIME

AUX CHAMPS

A Octave Mirbeau

Vienos kalvos pašlaitėje, arti nedidelio kurorto, stovėjo šalimais dvi gryčiukės. Du kaimo varguoliai, prakaituodami ant savo nederlingos žemės, šiaip taip mitino savo vaikus. Jų abi šeimynos turėjo po keturis. Visa toji kirbinė kirbėdavo nuo ryto lig vakaro priešais abiejų gryčiukių duris. Abiem vyresnėliams buvo po šešerius metus, abiem maželiams — maždaug po keturiolika mėnesių; abi tėvų poros buvo vienu laiku susivedusios, tad jų ir vaikai radosi maždaug tuo pat metu.

Motinos šiaip taip atskirdavo savuosius gaminius bendroje krūvoje, o tėvai painiodavosi išvien. Aštuoni vardai lakstė jiems po galvą ir tolydžio maišėsi, ir kai reikėdavo pašaukti kurį, tai vyrai išrėkdavo bent tris, kol atitikdavo tikrąjį.

Tų gryčiukų pirmojoj (einant iš Rolporo kurorto) gyveno Tiuvašai; jie turėjo tris mergaites ir vieną berniuką; antrojoj gyveno Valenai ir turėjo vieną mergytę ir tris berniukus.

Visa toji gyvija laikėsi gyva blęstu vandenėliu, bulvele ir grynu oru. Septintą ryto, paskui vidudienį, paskui šeštą vakare šeimininkės susišaukdavo savo smulkmę pašerti, kaip ganovai kad žąsis suvaro būrin palesinti. Vaikai susėsdavo pagal dydį aplink prastų lentų stalą, nusiblizginusį per penkiolika vartojimo metų. Mažylis burnyte vos siekdavo sulig stalu. Priešais juos pastatydavo gilų dubenį, pritrupintą duonos į tą vandenį, kuriame virė bulves, padėdavo kopūsto pusę gūžės ir tris svogūno galveles, ir visa valgytojų rikė prisidroždavo ligi soties. Mažylį motina pašerdavo pati. Mėsos kruopelytė sriubos puode sekmadieniais būdavo tikras balius visiems; tėvas tą dieną pavalgęs ilgiau pasėdėdavo ir sakydavo: “A, kad taip kasdien!“

Vieną rugpjūčio popietę priešais tas gryčiukes netikėtai sustojo lengvutė karietaitė, ir jauna ponia, kuri pati valdė arklį, tarė greta sėdinčiam ponui:

— O! žiūrėk, Anri, kokia krūva vaikų! Ir kokie jie gražūs, kai šitaip kirba purvini.

Vyras nieko neatsakė, matyt, jau apsipratęs su tokiais jos džiūgavimais, kurie jam buvo skausmas ir bemaž priekaištas.

Jaunoji ponia varė toliau:

— Turiu juos išbučiuoti! O! kaip norėčiau turėti vieną tokį, va šitą, visiškai mažytį!

Ir, iššokusi iš karietaitės, pripuolė prie vaikų, pasičiupo vieną iš pačių mažylių, būtent Tiuvašuką, ir, iškėlusi ant rankų, bučiavo jį karštai į murzinus skruostelius, į šviesius garbiniuotus plaukučius, žemių prisivėlusius, į rankutes, kuriomis jis makaravo, gindamasis nuo įkyrių mylavimų.

Po to ji vėl sėdo į karietaitę ir nudulkėjo sau. Tačiau kitą savaitę ji atvažiavo vėl, išlipusi atsitūpė žemėje pati, paėmė mažylį ant rankų, kimšte kimšo jam visokius pyragaičius, apdovanojo saldainiais visus kitus vaikus ir žaidė su jais it maža mergiūkštė, o tuo tarpu jos vyras kantriai laukė, sėdėdamas savo lengvutėje karietaitėje.

Paskui ji atvažiavo vėl ir vėl, susipažino su tėvais, lankėsi kasdien, ir jos kišenės vis buvo pilnos saldėsių ir smulkių pinigų.

Ji vadinosi ponia Anri Diubjer.

Vieną rytą, kai jie atvažiavo, vyras irgi išlipo drauge su ja, ir, nesustoję prie mažiukų, kurie dabar jau pažino ją gerai, suėjo į vidų.

Žmoneliai buvo namie, jie skaldė malkas valgyti virtis; jie, labai nustebę, atidėjo darbą į šalį, padavė atsisėsti ir laukė. Tada jaunoji ponia, susijaudinusi, trūkčiojančiu, drebančiu balsu pradėjo:

— Mieli žmonės, atvykau pas jus todėl, kad labai norėčiau... aš labai norėčiau išsivežti su savim jūsų... jūsų mažytį berniuką...

Tie paprasti žmoneliai žiūrėjo tik suglumę, nesuprasdami nieko, ir nieko nesakė.

Ji atsikvėpė ir varė toliau:

— Mudu neturime vaikų, mudu su vyru esame vieniši... Mudu jį laikysim pas save... ar norit?

Seimininkė pradėjo suprasti. Ji klausė:

— Tai jūs norit pasiimti mūsų Šarlo? Ai ne, jokiu būdu!

Tada ponas Diubjeras įsiterpė:

— Mano žmona prastai paaiškino. Mudu norime jį įsūnyti, bet jis lankysis ir pas jus. Jei viskas gerai klosis, kaip galima tikėtis, tai jis taps mūsų turtų paveldėtoju. Jei kartais atsitiktų, kad ir mudu susilauktume vaikų, tai jis turės lygią dalią, kaip ir jie. O tam atvejui, jei jis išaugtų ne toks, kokio trokštame, jam užrašysime dvidešimt tūkstančių frankų, kuriuos galės pasiimti, kai tik taps pilnametis; toji suma bus tučtuojau jo vardu padėta pas notarą. Mudu pagalvojome ir apie jus: jums iki gyvos galvos bus mokama renta po šimtą frankų kas mėnuo. Ar supratote mane gerai?

Šeimininkė pašoko užsiplieskusi:

— Tai jūs norite, kad mes parduotume jums Šarlo? O, niekados! Kaip galima tokio daikto reikalauti iš motinos! Niekaip gyvai! Tai būtų niekšybė!

Jos vyras, susiraukęs, susimąstęs, nesakė nieko, bet jis vis kraipė galvą, pritardamas pačiai.

Ponia Diubjer nebeįmanė ką daryti, ir pradėjo verkti; atsigręžusi į savo vyrą ji kūkčiojančiu balsu, kaip vaikas, kurio visi norai paprastai būna išpildomi, kalbėjo:

— Jie nenori, Anri, jie nenori!

Tada jie griebėsi paskutinio mėginimo:

— Bet, žmonės mieli, pagalvokit apie savo vaiko ateitį, apie jo laimę, apie...

Šeimininkė supykusi nutraukė jo kalbą:

— Viskas pagalvota ir pramatyta, ir aišku... Eikit jūs sau, ir kad nematyčiau daugiau jūsų čionai! Kas tai matęs — užsimanyk tu man atimti šitaip vaiką!

Tada poniai Diubjer, jau išeinančiai, toptelėjo į galvą, kad juk yra du mažiukai vaikai, ir ji pro ašaras klausė su įnoringos ir išlepintos, nepratusios laukti moters atkaklumu:

— Bet antrasis mažiukas juk ne jūsų?

Tiuvašas atsakė:

— Ne, tasai kaimynų; galit pas juos užeiti, jei norit.

Ir jis įėjo į savo trobą, kur dar vis girdėjosi jo pasipiktinusios moters šūksniai.

Valenai sėdėjo prie stalo ir pamažu valgė, ant duonos šykščiai užsitepdami sviesto, pasikabinę peilio viršūnyte iš lėkštės, stovinčios tarp jų.

Ponas Diubjeras ėmėsi dėstyti savo siūlymus, bet jau kur kas atsargiau, iškalbingiau, labiau įsiteikiamai, šiek tiek pasaliai.

Žmoneliai abudu purtė galvas, rodydami, jog nesutinka; tačiau kai sužinojo, kad gaus kas mėnuo šimtą frankų, jie sužiuro vienas į kitą, tardamiesi akimis, labai susijaudinę.

Jie ilgai tylėjo, abejonių kamuojami, nesiryždami. Moteris pagaliau paklausė:

— Kaip tu sakai, žmogeli?

Jis tarė sentencišku tonu:

— Aš sakau, kad čia nieko smerktino nebūtų.

Tada ponia Diubjer, drebanti iš baimės, ėmė jiems kalbėti apie vaikelio ateitį, koks jis būsiąs laimingas ir kiek daug pinigų galėsiąs jiems paskui duoti.

Šeimininkas klausė:

— O toji renta, dvylika šimtų metinių, tai kaip; bus užrašyta pas notarą?

Ponas Diubjeras atsakė:

— Žinoma, žinoma, rytoj pat.

Šeimininkė, svarsčiusi pasvarsčiusi, tarė:

Šimto frankų mėnesiui mums per maža, jei jau atsižadam vaiko: jis gi po kurio laiko uždarbiauti pradės; mums reikia šimto dvidešimt frankų.

Ponia Diubjer, virpėdama nekantrumu, sutiko tučtuojau; kadangi ji norėjo pasiimti vaiką dabar pat, ji davė jiems šimtą frankų dovanų, kol vyras surašys raštus. Tuojau buvo pašaukti meras ir vienas kaimynas, ir jie mielai pabuvo už liudininkus.

Ir jaunoji ponia, laime spinduliuodama, išsinešė ant rankų bliaunantį vaiką, kaip kad nešasi iš krautuvės labai norėtą gražniekį.

O Tiuvašai nuo savo slenksčio tylūs, rūstūs žiūrėjo, kaip jį išsiveža, ir galbūt gailėjosi, kad patys atsisakė.

Apie mažiuką Žaną Valeną po to nieko nebebuvo girdėti. Jo tėvai kas mėnuo ėjo pas notarą ir ėmė tuos savo šimtą dvidešimt frankų; jie susipyko su savo kaimynais, nes motulė Tiuvaš juos visaip koneveikė ir gėdino, ji be paliovos kartojo, pas ką tik užeidama, jog tik išgamos galį parduoti savo vaiką, jog tai esąs baisus daiktas, niekšybė, pasileidimas paskutinis.

Ir ji imdavo ant rankų savo Šarlo ir puikaudamasi rėkdavo jam, tarsi ką suprantančiam:

— Aš tavęs nepardaviau, ne, aš tavęs nepardaviau, mano mažiuli. Aš nepardavinėju savo vaikų, ne. Aš nesu turtinga, bet savo vaikų nepardavinėju.

Ir taip kiekvieną dieną, metų metais; kiekvieną dieną stačiokiški užuominų riksmai priešais duris, kad tik girdėtų kaimynai. Motulė Tiuvaš galų gale pati ėmė tikėti esanti pranašesnė už visus žmones visoje apylinkėje, kadangi nepardavė Šarlo. Ir tie, kas apie ją kalbėjo, sakė:

— Žinau tikrai, kad jai didelį pelną siūlė, taigi, sakyk, ką nori, vis tiek ji pasielgė kaip gera motina.

Ją minėdavo kaip pavyzdį; ir Šarlo, sugyvenęs aštuoniolika metų, užaugintas su ta mintimi, kurią jam kalė ir kalė be paliovos, jau laikė save pranašesniu už kitus, užtat kad jo nepardavė.

Valenai gyveno sau visko pritekę, nes visą laiką ėmė pinigus. Tiuvašai dėl to ir pyko baisiausiai, kad jie kaip buvo, taip ir liko skurdžiai.

Jų vyriausiasis sūnus išėjo į kariuomenę. Antrasis mirė. Šarlo liko vienas prakaito lieti su senu tėvu, mitinti motiną ir dvi jaunėles seseris, kurias jis dar turėjo.

Jis jau buvo užbaigęs dvidešimt pirmuosius metus, kai vieną rytą puiki karieta sustojo ties abiem gryčiukėmis. Jaunas ponas, su auksine laikrodžio grandine, išlipo iš karietos, paduodamas ranką senai poniai baltais plaukais. Senoji ponia sakė jam:

— Štai čia, mano vaikuti, antroji troba.

Ir jis įėjo į Valenų lūšną kaip į savo namus.

Sena motina skalbė žlugtą; tėvas, jau paliegęs, snaudelėjo prie židinio. Abu pakėlė galvas, o tas jaunas vyras prašneko:

— Labadien, tėte, labadien, mama!

Juodu pakilo apstulbinti. Moteriškei net muilas iš nagų iškrito vandenin, ir ji miknojo:

— Tai čia tu, sūneli? Tai čia tu, sūneli?

Jis ją apkabino ir pabučiavo, kartodamas: „Labadien, mama“. Tuo tarpu senis, visas tirtantis, prakalbo ramiu tonu, kurį visada išlaikydavo:

— Vadinasi, tu pargrįžai, Žanai? — lyg būtų su juo matęsis prieš kokį mėnesį.

O kai jau visiškai atsipažino, tėvai užsigeidė tuojau eiti ir pasirodyti su sūnumi žmonėse. Nuvedė jį pas merą, pas mero pavaduotoją, pas kleboną, pas mokytoją.

Šarlo, stovėdamas ant savo trobelės slenksčio, žiūrėjo, kaip anas vaikšto.

Vakare, valgant vakarienę, jis tarė savo senukams:

— Ir kvailumas gi jūsų buvo, kad leidot paimti vaiką iš Valenų.

Motina atrėmė su atkaklybe:

— Mes savo vaiko nenorėjom parduoti.

Tėvas nepasakė nieko.

Sūnus varė toliau:

— Tai jau movėt ir pramovėt, kad šitaip kitam laimę užleidot!

Tada senis Tiuvašas prabilo rūsčiai:

— Dar imsi mums prikaišioti, kam tavęs nepardavėm!

O berniokas grubiai:

— Žinoma, prikaišiosiu, kad esate glušai, ir daugiau nieko. Tokie tėvai žino tik laimę suėsti savo vaikui. Jūs nusipelnėte, kad pamesčiau jus.

Vargšė moterėlė laistė ašaras į lėkštę. Ji aimanavo, srėbdama bulvienę, vis po pusę šaukšto išlaistydama.

— Va dabar, kamuokis, kol vaikus užaugini!

Į tai bernas aštriai:

— Geriau būčiau negimęs, ne kad esu toks kaip dabar. Kai aną pamačiau, man kraujas užvirė. Pasakiau sau: štai koks aš būčiau dabar!

Jis atsistojo.

— Tai še: matau, kad geriau man bus išeit iš namų, užtat kad prikaišiočiau jums nuo ryto ligi vakaro ir ėste jus užėsčiau. Nes jums nedovanosiu niekad, jokiu būdu!

Senukai ašarojo ir tylėjo, pritrenkti prie žemės.

O jis varė toliau:

— Ne, taip būtų per žiauru, nesinori nė galvoti. Verčiau jau eisiu ieškoti gyvenimo kitur.

Jis atidarė duris. Įsiveržė balsų mišinys: Valenai puotavo su pargrįžusiu sūnumi.

Tada Šarlo treptelėjo koja ir, atsigręžęs į tėvus, suriko:

— Ech, juodnugariai!

Ir jis dingo naktyje.

TESTAMENTAS

LE TESTAMENT

A Paul Hervien

Aš pažinojau tą aukštą vaikiną, kuris vadinosi Renė de Burnevalis. Jis buvo malonaus apsiėjimo, nors ir kiek niūrokas, atrodė viskuo nusivylęs, kraštutinis skeptikas, aštrus ir kandus skeptikas, itin gabus vienu žodžiu atskleisti gyvenimo veidmainybes. Dažnai jis sakydavo: „Nėra dorų žmonių: bent jie atrodo dori, tik palyginus juos su niekšais“.

Jis turėjo du brolius, pavarde de Kursilius, su kuriais niekad nesimatydavo. Aš maniau, kad jis kito tėvo, nes jų pavardės buvo skirtingos. Keletą kartų girdėjau, kad toje šeimoje kadaise įvykusi keistoka istorija, bet smulkiau nieko nežinojau.

Tas vyras man visai patiko, mes greitai susibičiuliavome. Vieną vakarą, kai mes dviese pas jį pietavome, nejučiomis jį paklausiau:

— Iš katros jūsų motinos santuokos esate gimęs — iš pirmosios ar antrosios?

Pamačiau, kad jis šiek tiek nubalo, paskui paraudo; ir keletą sekundžių jis tylėjo; matyt, varžėsi. Paskui nusišypsojo, liūdnai ir švelniai, kaip jam buvo būdinga, ir tarė:

— Mielas drauge, jei jums nebus nuobodu, aš tučtuojau papasakosiu gana keistas savo gimimo smulkmenas. Žinau, kad jūs protingas žmogus, todėl nebijau, kad mūsų draugystė nuo to susvyruos, o jei ji dėl to susvyruotų, aš liausiuosi ją branginęs.

Mano motina, ponia de Kursil, buvo mažutė, gležna ir bukšti moteris, kurią jos vyras vedė dėl turto. Visas jos gyvenimas buvo kankynė. Švelnios, baikščios, subtilios sielos, ji nuolat kentėjo nuo to, kuris turėjo būti mano tėvas, vieno iš tų storžievių, kuriuos vadina bajorais žemvaldžiais. Baigiantis mėnesiui po vestuvių, jis jau gyveno su savo tarnaite. Be to, meilužėmis buvo ir jo nuomininkų žmonos bei dukters; bet tai anaiptol jam netrukdė turėti du kūdikius su savo žmona; skaičiuojant ir mane, jų buvo trys. Motina nieko nesakydavo; ji gyveno tame amžinai triukšmingame name kaip mažos pelytės, kurios šmirinėja po baldais. Sunykusi, nusibaigusi, drebėdama, ji žvelgdavo į žmones neramiomis ir tyromis, vis klaidžiojančiomis akimis kaip išgąsdinta būtybė, kurios baimė jau nebepalieka. Ir vis dėlto ji buvo graži, gana graži, blondinė, pelenų spalvos plaukais, tarytum jie būtų buvę jau kiek pablukę dėl nesiliaujančio nerimo.

Tarp pono de Kursilio draugų, kurie nuolatos atsilankydavo į pilį, buvo atitarnavęs kavalerijos karininkas, našlys, jausmingas ir staigus žmogus, keliąs baimę ir pasiryžtąs drąsiems žingsniams. Jis vadinosi ponas de Burnevalis, ir jo vardu aš vadinuosi. Tai buvo aukštas, liesas žaliūkas, su ilgais ir juodais ūsais. Aš į jį labai panašus. Tas vyras buvo apsiskaitęs ir galvojo visiškai ne taip, kaip kiti jo luomo žmonės. Jo prosenelė draugavo su J. J. Rousseau, ir buvo sakoma, kad jis yra kai ką paveldėjęs iš to jo pramotės ryšio. Jis atmintinai mokėjo „Visuomenės sutartį“, „Naująją Eloizą“ ir visus tuos filosofinius raštus, kurie nuo seno ruošė mūsų senoviškų papročių, prietarų, mūsų pasenusių įstatymų ir kvailos dorovės perversmą.

Jis, kaip atrodė, mylėjo mano motiną, ir jinai mylėjo jį. Tie glaudūs santykiai buvo tokia paslaptis, kad niekas jų ir neįtarė. Vargšė apleista, nusiminusi moteris turėjo visa širdimi prie jo prisirišti ir persiimti jo mintimis, laisvojo jausmo teorijomis, nepriklausomos meilės drąsa; bet kadangi ji buvo tokia bukšti, kad niekuomet nė prakalbėti garsiau neišdrįsdavo, visa tai telkėsi, kaupėsi, brendo jos širdyje, kuri niekados neatsiverdavo.

Abudu mano broliai buvo jai šiurkštūs, nemeilūs kaip ir jų tėvas ir, įpratę matyti, kad namuose ją visi laiko nieko nevertu padaru, elgėsi su ja beveik kaip su tarnaite.

Tik aš vienas iš jos sūnų tikrai ją mylėjau, ir ji mane mylėjo.

Ji mirė. Aš turėjau tada aštuoniolika metų. Kad suprastumėte, ką tuoj jums pasakysiu, turiu pridurti, kad jos vyrui buvo paskirtas teismo patarėjas; kad jie abu atskirai valdė savo turtą, ir mano motina, dėka įstatymo lankstumo ir protingo atsidavusio notaro, pasiliko sau teisę užrašyti testamentu turtą kam panorėsianti.

Mums pranešė, kad pas tą notarą yra testamentas, ir mes buvome pakviesti dalyvauti jį atplėšiant.

Aš atsimenu tai kaip šiandien. Tai buvo sukrečianti, dramatiška, komiška, netikėta scena, kurią sukėlė tas velionės pomirtinis maištas, tas laisvės šūkis, per visą gyvenimą mūsų įpročių žudytos kankinės iš jos kapo gelmės aidįs reikalavimas savo dalies, kankinės, kuri iš savo užkalto karsto beviltiškai šaukėsi savarankumo.

Tasai, kuris tarėsi esąs mano tėvas, pilnakraujis storulis, primenąs savo išvaizda mėsininką, ir mano broliai, du stiprūs jaunuoliai dvidešimties ir dvidešimt dvejų metų, laukė sau ramiai sėdėdami krėsluose. Pakviestas atvykti įėjo ponas de Burnevalis ir atsisėdo už manęs. Jis buvo apsitempęs savo švarku, gerokai pablyškęs ir kramtė dažnai savo ūsus, tada šiek tiek jau pražilusius. Be abejo, buvo pasirengęs tam, kas greit turėjo įvykti.

Notaras užrakino duris, du kartus apsukdamas raktą, ir atplėšė prieš mus raudonu laku užantspauduotą voką, kurio turinio jis nežinojo.

Staiga mano draugas nutilo, atsikėlė, paskui nuėjo prie rašomojo stalo, išsiėmė seną raštą, išskleidė jį, ilgai jį bučiavo ir vėl prašneko.

— Štai mano brangiosios mamytės testamentas:

„Aš, žemiau pasirašiusi, Ana-Katarina-Ženevjeva-Matilda de Krualius, teisėtoji Žano-Leopoldo-Žozefo-Gontrano de Kursilio žmona, būdama sveiko proto ir geros atminties, išreiškiu čia savo paskutiniąją valią.

Pirmiausia prašau atleidimo Dievą, o paskui savo brangųjį sūnų Renė už tai, ką darau. Aš tikiu, kad mano sūnus yra kilnios didžios širdies, jis mane supras ir man atleis. Aš kentėjau visą gyvenimą. Vyras vedė mane dėl išskaičiavimo, paskui buvau savo vyro visą laiką niekinama, ujama, engiama, apgaudinėjama.

Aš jam atleidžiu, nes aš jam nieko neskolinga.

Vyresnieji mano sūnūs manęs visai nemylėjo, niekados neparodė man švelnumo, ir vargu ar jie elgėsi su manimi kaip su motina.

Aš jiems buvau per visą gyvenimą tuo, kuo turėjau jiems būti; po savo mirties aš jiems nieko daugiau nebesu skolinga. Kraujo ryšių nėra be meilės, pastovios, šventos meilės, kuri esti gyva kas dieną. Nedėkingas sūnus — blogesnis už svetimąjį, — tai nusikaltėlis, nes jis neturi teisės būti abejingas savo motinai.

Visuomet aš drebėjau prieš žmones, prieš jų neteisingus įstatymus, nežmoniškus papročius, nelemtus jų prietarus. Dievo aš jau nebijau. Mirdama nusimetu tą gėdingą veidmainystę; aš drįstu pasakyti savo mintis, prisipažinti ir pasirašyti savo širdies paslaptį.

Taigi aš palieku visą savo turtą, kurį įstatymas man leidžia turėti, savo karštai numylėtam mylimajam Pjerui Žermenui-Simonui de Burnevaliui ligi gyvos jo galvos, kad po jo tai atitektų mūsų brangiajam sūnui Renė.

(Šis testamentas aiškiau ir tiksliau išdėstytas notariniame akte.)

Ir prieš aukščiausiąjį Teisėją, kuris girdi mane, pareiškiu, kad būčiau prakeikusi dangų ir gyvenimą, jeigu ne gilus, atsidavęs, švelnus, nepajudinamas mano mylimojo prieraišumas, jei aš nebūčiau jo glėbyje supratusi, kad Kūrėjas sutvėrė būtybes mylėtis, vienas kitam padėti, pasiguosti ir verkti drauge karčiomis valandomis.

Abiejų vyresniųjų mano sūnų tėvas yra ponas de Kursilis. Tik vienas Renė gavo gyvybę iš pono de Burnevalio. Aš prašau Viešpatį, kuris tvarko žmonių likimą, padėti tėvui ir sūnui iškilti virš visuomenės prietarų, padėti jiems mylėti vienas kitą iki pat mirties, o mane mylėti kaip ir anksčiau, nors aš būsiu karste.

Matilda de Krualius“

Ponas de Kursilis atsistojo; jis sušuko:

— Tai beprotės testamentas!

Tada ponas de Burnevalis žengė pirmyn ir stipriu ryžtingu balsu pareiškė:

— Aš, Simonas de Burnevalis, pareiškiu, kad šiame rašte tėra tiktai gryna teisybė. Esu pasiruošęs įrodyti ją net ir laiškais, kuriuos turiu.

Tada ponas de Kursilis žengtelėjo jo link. Maniau, kad jie tuojau susikibs. Jie stovėjo vienas prieš kitą, abu aukšti, vienas diktas, kitas laibas, virpėdami iš susijaudinimo. Mano motinos vyras mikčiodamas ištarė:

— Jūs esate niekšas!

Antrasis tuo pat sausu ir tvirtu tonu atkirto:

— Mes susitiksime, pone, kitoje vietoje. Aš būčiau jums seniai jau apskaldęs ausis ir jus iššaukęs į dvikovą, jei nebūčiau už viską labiau norėjęs ramybės, kol ji gyveno, toji vargšė moteriškė, kurią jūs taip kankinote.

Po to jis atsigręžė į mane:

— Jūs esate mano sūnus. Ar norite eiti su manim? Aš neturiu teisės jus nusivesti, bet ją prisiimu, jei jūs malonėsite sekti mane.

Aš paspaudžiau jam ranką ir nieko neatsakiau. Ir mudu išėjome drauge. Buvau tarsi pusprotis.

Praėjus dviem dienoms, ponas de Burnevalis dvikovoje nukovė poną de Kursilį. Mano broliai, bijodami negražaus skandalo, tylėjo. Aš jiems perleidau, ir jie priėmė pusę turto, kurį man paliko motina.

Prisiėmiau tikrojo savo tėvo pavardę, atsisakydamas tos, kurią man įstatymas davė ir kuri buvo ne mano.

Ponas de Burnevalis mirė prieš penketą metų. Aš dar toli gražu nesu apsipratęs su tuo.

Jis atsikėlė, paėjo keletą žingsnių ir, sėsdamasis priešais mane, pasakė:

— Na ką gi! Aš sakau, kad tas mano motinos testamentas yra vienas gražiausių, nuoširdžiausių, didingiausių dalykų, kokius tik galėtų moteris padaryti. Ar jūsų nuomonė kitokia?

Aš ištiesiau jam abidvi rankas:

— Taip, tikrai, ir aš taip manau.

VALTERIO ŠNAFSO NUOTYKIS

L’AVENTUM DE WALTER SCHNAFFS

A Robert Pinchon

Nuo tos valandos, kai Valteris Šnafsas kartu su puolančiąja armija atsidūrė Prancūzijoje, jis jautėsi pats nelaimingiausias žmogus. Buvo storas, vaikščiojo su dideliu vargu, visada uždusdamas, ir jam baisiai skaudėjo kojas, plokščiapėdes ir pernelyg riebias. Be to, jis buvo taikingas ir geros širdies žmogus, netrokštąs jokių žygių ir kraujo, tėvas keturių vaikų, kuriuos tiesiog dievino, ir vyras jaunos šviesiaplaukės moters, kurios mylavimų, švelnių rūpesčių ir bučinių jis kas vakarą beprotiškai ilgėdavosi.

Jis mėgo vėlai keltis ir anksti gulti, iš lėto valgyti skanius dalykus ir aludėse gerti alų.

Be to, jis galvojo, kad visi buities malonumai išnyksta sykiu su gyvenimu, ir savo sieloje baisiai neapkentė— neapkentė instinktyviai ir drauge sąmoningai — patrankų, šautuvų, revolverių, kardų ir ypač durtuvų, nes jautėsi nesugebąs pakankamai vikriai vartoti šitą staigų ginklą savo storam pilvui apginti.

Nakčia, įsisupęs į milinę ir gulėdamas žemėje greta jau knarkiančių draugų, jis ilgai dar galvodavo apie savuosius, paliktus ten, toli, ir apie pavojus, tykojančius jo kelyje. Jeigu jį užmuš, kas bus tąsyk su mažyčiais? Kas juos maitins ir auklės? Jie ir dabar nelabai ką turi, nors jis išvykdamas įbrido į skolas, kad galėtų jiems šiek tiek palikti pinigų. Ir Valteris Šnafsas ne kartą verkdavo.

Vos tik užvirdavo mūšis, jis pajusdavo kojose tokį silpnumą, kad rodos, tuoj ims ir kris žemėn, bet čia pat jam ateidavo į galvą mintis, kaip visa armija tryps jo kūną. Nuo kulkų švilpimo jam šiaušdavos plaukai.

Jau daug mėnesių jis taip gyveno, kamuojamas siaubo ir ilgesio.

Jo korpusas slinko į Normandiją; ir, štai vieną kartą jį pasiuntė žvalgybon su mažu būreliu, kuris turėjo tik ištirti vietovę ir tuojau vėl grįžti. Aplinkui viskas atrodė ramu; nebuvo jokio ženklo, kad ruošiamas pasipriešinimas.

Prūsai ramiai sau leidosi į nedidelį slėnį, išraižytą gilių daubų, bet staiga juos sustabdė smarkus šautuvų poškėjimas, paguldęs vietoje dvidešimt karių; ir būrys partizanų, netikėtai išnėręs iš mažos, delno didumo giraitės, puolė į juos su durtuvais prie šautuvų.

Iš pradžių Valteris Šnafsas apstulbo, tiek nustėręs ir sumišęs, jog nemanė net bėgti. Paskui jį apėmė pašėlęs noras nešdintis tolyn; tačiau tuojau suprato, kad bėga it vėžlys, palyginti su liesais prancūzais, kurie lėkė į jį pasišokėdami tartum kaimenė ožkų. Tuomet, pastebėjęs už šešių žingsnių nuo savęs platų griovį, prižėlusi krūmokšnių sausais lapais, jis, nė negalvodamas, ar ten gilu, šoko į griovį suglaustom kojom, kaip šokama nuo tilto į upę.

Jis lyg strėlė prasmigo pro tirštą sluoksnį vijoklių ir dyglių, subraižiusių veidą ir rankas, ir sunkiai žnektelėjo ant akmenuoto dugno.

Pakėlęs akis, pro pramuštą skylę jis pamatė dangų. Ši nelemta skylė galėjo išduoti, ir jis atsargiai, rėplomis nušliaužė griovio dugnu, po susipynusių šakų stogu, judėdamas kiek galima greičiau, stengdamasis atsitolinti nuo mūšio vietos. Paskui jis sustojo ir vėl atsisėdo, prigludęs kaip kiškis aukštoje sausoj žolėj.

Dar kurį laiką jis girdėjo šūvius, riksmus ir aimanas. Paskui kovos triukšmas ėmė silpnėti ir pagaliau visai liovėsi. Vėl pasidarė tylu ir ramu.

Staiga ties juo kažkas sujudėjo. Jis išgąstingai krūptelėjo. Paukštelis, nutūpęs ant šakos, sušlamino sausus lapus. Beveik ištisą valandą po to Valterio Šnafso širdis smarkiai ir trankiai plakė.

Atėjo vakaras, daubon tvino tamsa. Kareivis susimąstė. Kas jam daryti? Kas bus su juo? Gal pasivyti savo korpusą?.. Bet kaip? Kur jį rasti? Vadinasi, vėl pradėti tą baisų gyvenimą, pilną siaubo, vargų ir kančių, kurių jis tiek prisikentėjo nuo karo pradžios? Ne! Jis nebejautė savyje tam drąsos. Jam nebeužtektų jėgų pakelti žygio sunkumus ir kas akimirką vis susidurti su naujais pavojais.

Bet kas gi daryti? Negi gali jisai pasilikti šiame griovy ir čia slėptis ligi karo pabaigos? Aišku ne. Jeigu nereikėtų valgyti, ši perspektyva dar ne taip jį gąsdintų; bet valgyti reikėjo, ir net kasdien.

Ir štai jis vienui vienas, ginkluotas, su uniforma atsidūrė priešo teritorijoje, toli nuo tų, kas galėtų jį apginti. Jo kūnu bėgiojo šiurpuliai.

Staiga jam dingtelėjo mintis: „O, kad aš galėčiau patekti į nelaisvę!“ Ir jo širdis suvirpėjo iš geismo — aistringo, nesuvaldomo geismo tapti prancūzų belaisviu. Pakliūti nelaisvėn! Jis būtų išgelbėtas, pavalgydintas, turėtų pastogę, būtų apsaugotas nuo kulkų ir nuo kardų, nežinotų daugiau jokios baimės puikiame, gerai saugomame kalėjime. Tapti belaisviu! Kokia svajonė!

Ir staiga jis nusprendė:

— Aš pasiduosiu į nelaisvę.

Jis pakilo, pasiryžęs įvykdyti šį sumanymą, nedelsdamas nė minutės. Bet tuojau pat sustojo, apimtas žiaurių abejonių ir naujų nuogąstavimų.

Kurgi jam pasiduoti į nelaisvę? Kokiu būdu? Kaip tai padaryti? Ir klaikūs vaizdai, mirties vaizdai šmėstelėjo Šnafso galvoje.

Išeiti vienam su savo smailiu šalmu, klaidžioti po laukus būsią baisiai pavojinga.

Kas bus, jeigu jis susidurs su kaimiečiais? Tie kaimiečiai, pamatę paklydusį beginklį prūsą, užmuš jį kaip valkatą šunį, nugalabys savo šakėmis, kauptukais, dalgėmis, kastuvais! Su nugalėtojų įniršimu jie pavers jį koše, kruštiene.

O jeigu jis sutiks partizanus? Tie pasiutę partizanai, nepripažįstą nei įstatymų, nei drausmės, jį sušaudys stačiai pramogos dėlei, kad paskui, matydami jį negyvą, turėtų iš ko pasijuokti. Ir jis jau regėjo save priremtą prie sienos priešais dvylika šautuvų vamzdžių, kurių apvalios juodos skylutės, rodos, žiūri į jį.

O jeigu jis susitiks su pačia prancūzų armija? Priešakiniai daliniai jį palaikys žvalgu, kokiu nors pramuštgalviu ir šmaikštuoliu, kurs pats vienas išėjo žvalgybon, ir ims į jį šaudyti. Ir jis jau girdėjo tai šen, tai ten, kaip pyškaloja kareiviai, gulintys krūmuose. O kulkos sminga į jo kūną ir jis vidury lauko krinta išvarpytas it rėtis.

Jis vėl atsisėdo nusiminęs. Būklė atrodė beviltiška.

Jau nusileido naktis, nebyli ir juoda naktis. Jis tūnojo sustingęs, krūpčiodamas sulig kiekvienu jam nesuprantamu krebžtelėjimu, pasigirstančiu tamsoje. Triušis, stuktelėjęs pasturgaliu į urvo kraštą, vos neprivertė Valterio Šnafso bėgti. Pelėdų ūkavimai draskė širdį, perverdami jį staigia baime, skausminga it žaizda. Jis plėtė dideles savo akis, stengdamasis geriau įsižiūrėti tamsoje; ir jam tolydžio vaidenosi, kad šalia kažin kas vaikščioja.

Po be galo ilgų valandų ir pragariškų kančių jis pastebėjo pro šakų stogą, kad dangus blaivosi. Nuotaika beregint pasitaisė; įtempti sąnariai atsileido tarytum išsyk pailsėję; širdis nurimo, akys užsimerkė. Jis užmigo.

Kada nubudo, saulė, kaip jam pasirodė, jau buvo atslinkusi beveik į pat vidurį dangaus; galėjo būti vidurdienis. Joks triukšmas nedrumstė gūdžios laukų rimties; Valteris Šnafsas pasijuto smarkiai išalkęs.

Jis nusižiovavo ir, pamąstęs apie dešrą, puikią kareivišką dešrą, pajuto, kad burna pilna seilių ir jam trauko vidurius.

Jis atsistojo, žengė kelis žingsnius, pajuto silpnumą kojose ir vėl atsisėdo apsigalvoti. Dar dvi ar tris valandas jis svarstė visus už ir prieš, kas akimirksnis keisdamas savo sprendimus, suglumęs, nelaimingas, priešingiausių minčių kamuojamas.

Pagaliau jam gimė vienas planas, kurs atrodė ir logiškas, ir praktiškas: laukti kokio vienišo kaimiečio, be ginklų ir be pavojingų įrankių, pribėgus atsiduoti į jo rankas ir pasistengti jam gerai išaiškinti, kad jis ateina į nelaisvę.

Jis nusivožė šalmą, kurio smaili viršūnė galėjo išduoti, ir su begaliniu atsargumu iškišo galvą iš savo duobės.

Horizonte nebuvo matyti jokios žmogystos. Ten, dešinėj, nuo mažo kaimelio stogų kilo į dangų dūmai, virtuvės krosnių dūmai! O ten, kairėj, kur baigėsi alėjos medžiai, jis pastebėjo didelę pilį su kuorais kampuose.

Jis išlaukė ligi pat vakaro, baisiai kentėdamas, tematydamas vien pro šalį skrendančias varnas ir tegirdėdamas vien graudžias savo vidurių aimanas.

Ir vėl jį apsiautė naktis.

Jis išsitiesė savo prieglaudoj ir užmigo karštligišku miegu, alkano žmogaus miegu.

Virš galvos vėl pakilo aušra. Jis ėmė stebėti. Bet laukai tebebuvo tušti kaip ir vakar; ir nauja baimė įsimetė į Valterio Šnafso sielą — baimė mirti badu! Jam vaidenosi, kad guli paslikas ant nugaros, savo urve, užmerktomis akimis. Žvėrys, įvairiausi mažyčiai žvėreliai apspito jo lavoną ir, apipuolę iš visų pusių, ima jį graužti, lįsdami po jo rūbais ir draskydami sušalusią odą. Ir didelis varnas savo ilgu aštriu snapu kapoja jam akis.

Čia jis stačiai ėmė eiti iš proto, manydamas, kad apalps iš silpnumo ir jau nebegalės atsikelti. Jau buvo benorįs dumti į kaimą, nepaisydamas jokių pavojų, bet staiga pamatė tris kaimiečius, beeinančius į laukus su šakėmis ant pečių; ir jis vėl šmurkštelėjo į savo lindynę.

Bet kai tik vakaro tamsa apgaubė slėnį, jis pamažu išlindo iš griovio ir susilenkęs, bailiai, plakančia širdimi pasileido į tolimą pilį, bemeilydamas geriau eiti ten, negu į kaimą, kurs jam atrodė baisus lyg urvas, pilnas tigrų.

Apatinio aukšto langai švietė. Vienas jų buvo netgi atdaras; ir iš jo sklido stiprus keptos mėsos kvapas, kuris išsyk mušė Valteriui Šnafsui į nosį ir įsiskverbė ligi pat gilumos vidurių, kad tie net mėšlungiškai susitraukė; tas kvapas jį nesulaikomai traukė, dusino, pripildydamas širdį žūtbūtinės drąsos.

Ir staiga, nieko negalvodamas, jis pasirodė su savo šalmu lange.

Aštuoni tarnai pietavo aplink didelį stalą. Ūmai viena moteriškė lyg apstulbo, stiklinė iškrito jai iš rankų, ir jos akys įsmigo į vieną tašką. Visų žvilgsniai nukrypo ten pat!

Jie pastebėjo priešą!

Viešpatie! Prūsai užpuolė pilį!

Iš pradžių pasigirdo klyksmas, vienas bendras klyksmas, į kurį susiliejo aštuoni įvairūs balsai, — baisaus išgąsčio klyksmas. Paskui žmonės triukšmingai pašoko nuo stalo, kilo sąmyšis, spūstis; visi galvotrūkčiais spruko prie vidinių durų; griuvo kėdės, vyrai bėgdami stumdė moteris ir lipo joms ant galvos. Vienu akimirksniu kambarys visiškai ištuštėjo, ir prieš apkvaišusį Valterį Šnafsą, vis dar tebestovintį lange, liko tik valgiais apkrautas stalas.

Valandžiukę pasvyravęs, jis perlipo per palangę ir nuėjo prie lėkščių. Nuo kankinančio alkio jis virpėjo lyg drugio krečiamas, bet baimė jį vis dar laikė, tramdė. Jis klausėsi. Visas namas, rodos, drebėjo: trinkčiojo durys, ant viršaus dunksėjo skubūs žingsniai. Prūsas nerimastingai tempė ausį, stengdamasis sugauti šiuos neaiškius garsus; paskui jis išgirdo, kaip dusliai bumbsi minkšton žolėn kūnai, tarytum žmonės šokinėjo iš antrojo aukšto žemyn.

Paskui visas tas judėjimas ir lakstymas liovėsi, ir didžiojoj pilyje pasidarė tylu it kape.

Valteris Šnafsas atsisėdo ties viena dar neliesta lėkšte ir ėmė valgyti. Jis valgė didžiuliais kąsniais, lyg bijodamas, kad jam sukliudys ir jis nesuspės prisiryti ligi soties. Abiem rankom grūdo sau kąsnius į burną tartum į liuką; ir maisto gumulai, net verždami gerklę, vienas po kito slinko į pilvą. Protarpiais jis stabteldavo, jau kone pusiau besprogstąs, nelyginant per daug iškimšta žarna. Tada imdavo puodelį sidro ir praplaudavo sau ryklę, kaip kad praplaunamas užsiteršęs vamzdis.

Jis ištuštino visas lėkštes, visus dubenis ir visus butelius; paskui, apsvaigęs nuo gėrimo ir valgio, sudribęs, išraudęs, žagsulio purtomas, apdujusiu protu ir taukuota burna, atsisegiojo mundurą, norėdamas atsikvėpti ir nebepajėgdamas daugiau žengti nė vieno žingsnio. Akys merkėsi, protas aptingo. Sukryžiavęs ant stalo rankas, jis padėjo apsunkusią galvą ir pamažu nustojo bet kokios nuovokos, kur jis yra ir kas aplink jį daros.

Plonytė delčia neaiškiai švietė danguje virš parko medžių. Buvo vėsu, kaip esti visada prieš auštant.

Nebylūs šešėliai būriais šmėkščiojo tankumyne, ir kartais blankioj mėnesienoj sublizgėdavo plieninis durtuvas.

Nurimusi pilis dunksojo kaip didžiulis juodas siluetas. Tik du langai dar tebešvietė apačioj.

Ūmai pasigirdo griausmingas balsas:

— Pirmyn! po velnių! į antpuolį! vyručiai!

Ir vienu akimirksniu durys, langinės ir stiklai pasidavė, ūžtelėjus žmonių bangai, kuri užtvindė namą, viską triuškindama ir griaudama. Vienu akimirksniu penkiasdešimt ligi dantų apsiginklavusių kareivių įsiveržė į virtuvę, kur taikingai ilsėjosi Valteris Šnafsas, ir įrėmė jam į krūtinę penkiasdešimt užtaisytų šautuvų, nustūmė jį nuo kėdės, pargriovė, sugriebė ir surišo nuo galvos iki kojų.

Jis sunkiai alsavo, netikėtai užkluptas, priblokštas ir pernelyg apdujęs, kad susivoktų esąs mušamas, pakvaišęs iš baimės.

Staiga kažkoks storas kariškis su auksiniais galionais užkėlė koją jam ant pilvo ir subaubė:

— Tamsta — mano belaisvis, pasiduok!

Prūsas tenugirdo tik vieną žodį — „belaisvis“ ir sudejavo: „Ja, ja, ja!“ 1

Nugalėtojai, šnopuodami it ruoniai, pakėlė jį, pririšo prie kėdės ir su dideliu smalsumu ėmė jį apžiūrinėti.

Kai kurie atsisėdo, nusigalavę iš susijaudinimo ir nuovargio.

O jis, jis dabar šypsojosi: pagaliau jis tikrai belaisvis.

Įėjo dar vienas karininkas ir tarė:

— Pulkininke, priešai pabėgo, atrodo, yra daug sužeistų. Tvirtovė mūsų rankose.

Storasis kariškis, šluostydamasis kaktą, subaubė:

— Pergalė!

Jis ištraukė iš kišenės prekybinių sąskaitų knygutę, kurią dabar naudojo kaip bloknotą, ir užrašė:

„Po aršaus mūšio prūsai buvo priversti pasitraukti, nusinešdami su savimi nukautuosius ir sužeistuosius, iš viso apie penkiasdešimt vyrų, išvestų iš rikiuotės. Daugelis liko mūsų rankose“.

Jaunas karininkas paklausė:

— Ką įsakysite, pulkininke!

Pulkininkas atsakė:

— Mes pasitrauksime ir šitaip išvengsim susidūrimo su pranašesnėm priešo jėgom ir artilerija.

Ir davė įsakymą trauktis...

Būrys vėl persirikiavo tamsoje, prie pilies mūrų, ir nužygiavo, iš visų pusių apsupęs surištą Valterį Šnafsą, kurį laikė šeši kariai su revolveriais rankose.

Pirmyn buvo pasiųsti žvalgai ištirti kelio. Ėjo su dideliu atsargumu, protarpiais sustodami.

Auštant jie atvyko į Laroš Uazelio subprefektūrą — mat šio miestelio nacionalinė gvardija atliko tą karo žygi.

Nerimastingi ir sujaudinti gyventojai laukė. Kai pasirodė belaisvio šalmas, pasigirdo baisūs šauksmai. Moterys kėlė dangun rankas, senės verkė; kažkoks karšinčius metė į prūsą savo ramentą ir sužeidė nosį vienam jo palydovų.

Pulkininkas staugė:

— Saugokite belaisvį!

Pagaliau priėjo rotušę. Atidarė kalėjimą ir įmetė į jį Valterį Šnafsą, išlaisvintą iš pančių. Du šimtai ginkluotų vyrų sustojo sargybon aplink tą pastatą.

Tuomet prūsas, kuriam jau kiek laiko buvo aiškiai sugedę viduriai, beprotiškai nudžiugęs, ėmė padūkusiai šokti, kilodamas rankas ir kojas, šokti pasiutiškai klykdamas, kol pargriuvo pasieny, netekęs jėgų.

Jis — belaisvis! Išgelbėtas!

Štai šitaip buvo atkariauta Šampinjė pilis, išsilaikiusi priešo rankose tik šešias valandas.

Pulkininkas Ratjė, gelumbės pirklys, atlikęs šitą žygį Laroš Uazelio nacionalinės gvardijos priešakyje, gavo ordiną.

1 Taip, taip, taip.

ALYVŲ LAUKAS

LE CHAMP D’OLIVIERS

Kai uoste, mažyčiam Provanso uoste Gerandu, Piskos įlankoj, tarp Marselio ir Tulono, vyrai pastebėjo abato Vilbua valtį, grįžtančią iš žūklės, jie nusileido pajūrin padėti ištraukti laivelio.

Abatas buvo luote vienas ir yrėsi kaip tikras jūrininkas, su nuostabia energija, nors jam buvo jau penkiasdešimt aštuoneri metai. Pasiraitęs ant raumeningų rankų rankoves, pasikėlęs ir suspaudęs tarp kelių sutaną, šiek tiek atsisegiojęs ją ant krūtinės, pasidėjęs trikampę kepuraitę šalia savęs, o ant galvos užsivožęs plačiabrylę kamštmedžio skrybėlę, aptrauktą balta drobe, jis atrodė lyg koks tvirtas ir keistas šiltųjų kraštų misionierius, sutvertas labiau nuotykiams negu laikyti mišioms.

Kartkartėm jis apsidairydavo užpakaly savęs, rinkdamasis vietą, kur geriau priplaukti, paskui vėl imdavo irkluoti ritmingai, smarkiai ir metodiškai, kad dar sykį parodytų šiems prastiems pietų jūreiviams, kaip iriasi šiauriečiai.

Įsibėgėjusi valtis įsirėžė į smėlį, čiūžtelėjo krantu, tarsi norėdama nusliuogti per visą pliažą, ir įsmigo ten savo kyliu; paskui ji išsyk sustojo, ir penki vyrai, draugiškai žiūrėję į atplaukiantį kunigą, prisiartino ir maloniai pasisveikino.

— Na kaip, pone klebone, — tarė vienas stipriu Provanso akcentu, — ar pasisekė žūklė?

Abatas Vilbua padėjo irklus, nusivožė plačiabrylę skrybėlę ir užsidėjo trikampę, atsiraitojo rankoves, užsisegiojo sutaną, paskui, atgavęs kaimo kunigui prideramą povyzą ir orumą, išdidžiai atsakė:

— O taip, labai pasisekė; trys lydekos, dvi murenos ir keletas lūpočių.

Penki žvejai, prisiartinę prie valties ir pasilenkę per kraštą, žinovų veidais žiūrinėjo negyvas žuvis: riebias lydekas, plokščiagalves murenas — tas šlykščiąsias marių angis, ir violetinius lūpočius, išmargintus auksuotais apelsinų žievės spalvos ruoželiais.

Vienas jų tarė:

— Aš jas nunešiu į jūsų vasarnamį, pone klebone.

— Dėkui, meldžiamasis.

Vieno vyriškio lydimas kunigas nužygiavo, paspaudęs kitiems rankas ir palikęs jiems sutvarkyti valtį.

Jis ėjo plačiais, lėtais žingsniais, pilnas jėgos ir didingas. Sušilęs po tokio smarkaus irklavimo, jis, eidamas švelniame alyvmedžių šešėly, protarpiais nusiimdavo savo trikampę, ir vis dar šiltas, bet jau šiek tiek lengvo marių vėjelio atgaivintas vakaro oras vėsino jo keturkampę kaktą (veikiau karininko nei kunigo kaktą), virš kurios styrojo žili, statūs, trumpai kirpti plaukai.

Tai buvo liepos vakarą. Akinanti saulė, beveik siekdama tolimųjų kalnų dantytą keterą, driekė įstrižai balto kelio, aptraukto dulkių apvalkalu, didžiulį kunigo šešėlį, o milžiniška trikampė jo kepurė plačia, tamsia dėme slinko gretimu lauku, čia, rodos, vikriai sliuogdama į pasitaikančius kelyje alyvų kamienus, čia vėl staiga krisdama žemėn ir šliauždama tarp medžių.

Po abato Vilbua kojomis kilo debesis smulkių dulkių — miltuotų, neapčiuopiamų dulkių, kuriomis vasarą nuberti visi Provanso keliai; jos rūkdamos sukosi aplink sutaną, sėdo ant jos ir dengė ją pažemy vis šviesesne ir šviesesne pilka spalva. Atsivėdinęs ir susikišęs rankas į kišenes, dabar jis ėjo lėtu ir tvirtu žingsniu kalniečio, kopiančio aukštyn. Jo ramios akys žvelgė į kaimą, savąjį kaimą, kur jis klebonavo jau dvidešimt metų, jo pasirinktąjį, per didelę malonę gautąjį kaimą, kur jis ketino ir numirti. Bažnyčia, jo bažnyčia vainikavo plačiu kūgiu susispietusius aplink ją namus dviem nelygiais, keturkampiais tamsaus akmens bokštais, kurių senoviški siluetai dunksojo šiame gražiame pietietiškame slėny, labiau panašūs į tvirtovės kuorus negu į Dievo namų varpines.

Klebonas buvo patenkintas: juk jisai sužvejojo tris lydekas, dvi murenas ir keletą lūpočių.

Tai bus jam ir vėl šioks toks pasididžiavimas prieš savo parapijiečius, kurie ypač jį gerbė todėl, kad jisai, nepaisant amžiaus, buvo bene stipriausias vyras apylinkėje. Šios nekaltos pramogos buvo didžiausias jo malonumas. Jis šaudė iš pistoleto taip, kad nukirsdavo gėlių stiebus, kartais fechtuodavo su savo kaimynu, tabako pardavėju, kuris kadaise mokė pulke šio meno, ir plaukė kaip niekas kitas visame pajūry.

Tai buvo kitados prašmatnus, visuomenei plačiai žinomas, labai elegantiškas vyras, baronas de Vilbua, kurs trisdešimt dvejų metų tapo kunigu dėl nelaimingos meilės.

Kilęs iš senos rojalistinės ir religingos pikardiečių šeimos, kuri jau keletą amžių duodavo savo sūnus kariuomenei, magistratūrai ar dvasiški jai, iš pradžių jis manė, motinos patariamas, stoti į vienuolyną, paskui, tėvo raginamas, nutarė vykti tiesiog į Paryžių teisės studijuoti, o po to susirasti kokią aukštą tarnybą teisingumo ministerijoje.

Tačiau bebaigiant studijas, jo tėvas po medžioklės pelkėse mirė plaučių uždegimu, o netrukus pasimirė iš sielvarto ir jo motina. Taigi, netikėtai paveldėjęs didelį palikimą, jis nustojo galvojęs apie tarnybinę karjerą ir ėmė sau gyventi kaip turtingas žmogus.

Nors jo smegenis ir buvo kiek sukaustę tikėjimas, tradicijos ir principai, paveldėti drauge su gerais Pikardijos bajoro raumenimis, bet jisai, būdamas gražus ir protingas vaikinas, patiko, turėjo pasisekimą tarp rimtų žmonių ir džiaugėsi gyvenimu kaip jaunas, tvirtas, lobingas ir gerbiamas vyras.

Bet štai, keliskart susitikęs pas draugą su jauna artiste, visai dar jauna konservatorijos mokine, šauniai debiutavusia „Odeone“, — jisai įsimylėjo.

Jis ją įsimylėjo su visu užsidegimu, visa aistra žmogaus, gimusio tikėti nepajudinamomis idėjomis. Jis įsimylėjo, žiūrėdamas į ją pro tą romantišką vaidmenį, kuris pirmojo pasirodymo dieną atnešė tokį didelį pasisekimą.

Ji buvo daili, iš prigimties patvirkusi, naivaus vaikiško veido, kurį jis vadino angelišku veidu. Jinai sugebėjo jį visiškai pavergti, padaryti jį vienu iš tų kvaitulingų entuziastų, vienu iš tų ekstaziškų bepročių, kuriuos vienas moters žvilgsnis ar vienas jos sijonas degina mirštamų aistrų lauže. Tapusi jo meiluže jinai, jo spiriama, metė sceną, ir jis ketverius metus ją mylėjo su vis didėjančia aistra. Tikriausiai, nepaisydamas savo vardo ir garbingų šeimos tradicijų, jis būtų pagaliau ją vedęs, jeigu vieną dieną nebūtų susekęs, kad ji seniai jį apgaudinėja su draugu, kurs juodu buvo supažindinęs.

Drama atrodė juo šiurpesnė, kad jinai buvo nėščia ir kad jis laukė gimstant kūdikio, ketindamas ją vesti.

Turėdamas savo rankose įrodymus — laiškus, netyčia užtiktus stalčiuje, jis su savo puslaukinės prigimties brutalumu jai prikaišiojo neištikimybę, klastą, niekšingumą.

Bet jinai, Paryžiaus gatvių vaikas, įžūlumo ir begėdiškumo įkūnijimas, jausdama ir vieną, ir kitą meilužį savo galioje, drąsi kaip tos prasčiokės, kurios, paniekinusios baimę, lipa ant barikadų, — smarkavo ir jį įžeidinėjo; o kai jis pakėlė ranką, jinai parodė į savo pilvą.

Jis sustojo išblyškęs, ir dingtelėjo mintis, kad ten, tame nešvankiame, šlykščiame kūne, tame bjauriame sutvėrime, slypi jo atžala, jo kūdikis! Ir metėsi ant jos, norėdamas sutraiškyti juodu abu, sunaikinti šią dvigubą gėdą. Ji išsigando, pasijuto pražuvusi; ir kai, gulėdama po jo kumščiu, pamatė jo koją, besiruošiančią sutrypti išsipūtusias įsčias, kur gyveno žmogaus gemalas, jinai suriko, ištiesusi rankas, kad sulaikytų smūgius:

— Nežudyk manęs. Jis ne tavo, o jo!

Jis atšoko atatupstas, taip nustebintas, taip sukrėstas, kad jo siautulys sustojo, lygiai kaip ir pakeltas batas, ir jis suniurnėjo:

— Ką?.. Ką tu sakai?

Jinai, beprotiškai nusigandusi prieš gresiančią jai mirtį, kurią išvydo šio vyro akyse ir siaubinguose mostuose, pakartojo:

— Jis ne tavo, o jo.

Jis sušnibždėjo, sukandęs dantis, priblokštas:

— Kūdikis?

— Taip.

— Meluoji!

Ir jis vėl buvo bekeliąs koją, kuri turėjo kažką sutriuškinti, o tuo tarpu jo meilužė, atsiklaupusi ant kelių, mėgindama atbula trauktis, vis murmėjo:

— Sakau gi tau, kad jo. Jeigu jis būtų tavo, aš jau seniai būčiau pastojusi.

Šis argumentas įtikino jį kaip pati tiesa. Vienu minties švystelėjimu, kada visi samprotavimai staiga iškyla skaidrioj šviesoj, aiškūs, nepaneigiami, nesugriaunamai logiški, nenuginčijami, jis liovėsi abejojęs; buvo tikras, kad ne jis yra tėvas to nelaimingo kekšės vaiko, kurį jinai nešiojo savyje; ir išsyk pajutęs palengvėjimą, nusimetęs nuo širdies naštą, beveik nurimęs, jis atsisakė nužudyti šį nešvankųjį sutvėrimą. Tada tarė jai ramesniu balsu:

— Kelkis ir kraustykis. Ir nesirodyk man daugiau akyse.

Pasijutusi nugalėta, ji klusniai išėjo.

Po to jis niekad jos nebematė.

Jis taipogi išvyko iš Paryžiaus. Nusidangino į pietus, į saulę, ir apsistojo viename kaime, slėnyje, Viduržemio jūros pakrantėj. Jam patiko vienas viešbutis su reginiu į jūrą; išsinuomojo kambarį ir čia apsistojo.

Ten praleido pusantrų metų sielvarte, nevilty, visiškoje vienatvėje. Jis ten gyveno, graužiamas atsiminimų apie tą niekšingą moterį, apie jos žavesį, apie burtingą jos galią, ilgėdamasis jos ir jos glamonių.

Jis klajojo Provanso slėniais, vaikštinėdamas saulės spinduliuose, prasiskverbiančiuose pro pilkšvus alyvų lapus, ir nelaimingoje galvoj knietėjo ta pati liguista, įkyri mintis.

Bet šioje skausmingoje vienumoje pamažu jam grįžo senasis pamaldumas, jo pirmykščio tikėjimo kiek atvėsęs karštis. Religija, kadaise atrodžiusi kaip priebėga nuo nežinomo gyvenimo, dabar iškilo kaip priebėga nuo apgaulingo ir kankinančio gyvenimo. Jis dar nebuvo atpratęs melstis. Dabar sielvarte malda jam tapo būtinybe, ir dažnai sambrėškoj jis eidavo paklūpoti į apytamsę bažnyčią, kurios gilumoj, prie choro, ugnies taškeliu tespingsojo žibintas, šventas altoriaus sergėtojas, čion esančios dievybės simbolis.

Šiam Dievui, savajam Dievui, jis patikėjo savo širdgėlą ir išliejo visas kančias. Jis maldavo patarimo, pasigailėjimo, pagalbos, apgynimo, paguodos, ir savo maldose, kasdien vis karštesnėse, išliedavo vis stipresnį jausmą.

Jo nukamuota širdis, graužiama moters meilės, liko atvira ir virpanti, vis tebegeidžianti švelnumo; ir pamažu malda, vienuoliškas gyvenimas su vis didėjančiu religingumu, tas paslaptingas dievobaimingas sielų bendravimas su Išganytoju, kurs guodžia ir priglaudžia vargšus, įžiebė jam mistiškąją Dievo meilę ir nugalėjo aną, žemiškąją.

Tada jis vėl grįžo prie pirmykščių siekimų ir ryžosi pašvęsti bažnyčiai sugriautą savo gyvenimą, kurį ketino jai atiduoti kadaise, dar tebebūdamas skaistus.

Jis tapo dvasiškiu. Per gimines, per pažintis jį paskyrė kunigu į šį Provanso kaimą, kur buvo jį nubloškęs atsitiktinumas; išleidęs labdaros darbams didesnę dalį savo turto, sau pasilikęs tik tiek, kad galėtų ligi mirties šelpti pavargėlius, jis susirado čia sau prieglobstį ramiam, maldingam gyvenime, tarnaudamas Dievui ir artimiesiems.

Jis buvo siauro akiračio, bet geras kunigas, nelyginant koks dvasinis vadovas su kareivio temperamentu, bažnyčios vadovas, jėga vedąs tiesiuoju keliu klajojančią, aklą žmoniją, paklydusią šioje gyvenimo girioje, kur visi mūsų instinktai, mūsų skoniai, mūsų troškimai tėra kreivi takai.

Bet daugelis pirmykščių bruožų jame liko gyvi po senovei. Jis tebemėgo fizinę mankštą, taurųjį sportą — fechtavimą ir šaudymą — ir jautė neapykantą visoms moterims, bijodamas jų lyg vaikas, kurį gąsdina slėpiningas pavojus.

Jūrininkui, lydinčiam kunigą, tiesiog niežėjo liežuvis nuo grynai pietietiško noro šnekėti. Tačiau jis nesiryžo pirmas prabilti, nes kleboną jo parapijiečiai labai gerbė. Galop įsidrąsino:

— Na kaip, pone klebone, ar jūs patenkinti savo vilioke?

Ši vilukė buvo vienas iš tų miniatiūrinių namelių, kur provansiečiai iš kaimų ir miestelių išvyksta vasarą pakvėpuoti tyru oru. Abatas išsinuomojo šią trobelę, stūksančią laukuose, penkios minutės kelio nuo mažo klebonijos namuko, stovinčio prie pat bažnyčios ir iš visų pusių suspausto trobesių.

Jis negyveno nuolatos vilukei netgi vasarą; tik retkarčiais vykdavo ten praleisti kelias dienas visiškoje žalumoje ir pašaudyti iš pistoleto.

— Taip, mano drauguži, — tarė kunigas, — aš jaučiuosi čia labai gerai.

Iš medžių išnėrė žemas, rausvai dažytas namelis, margas, dryžas nuo šakų ir lapų — alyvmedžiai augo neaptvertam lauke, ir toji pirkelė jame atrodė išdygus lyg Provanso grybas.

Augalota moteriškė ties nameliu dengė pietums mažą staliuką ir, čia dingdama už durų, čia vėl pasirodydama, įprastais lėtais judesiais dėliojo tai lėkštę, tai servetėlę, tai stiklinę, tai gabalą duonos. Ji buvo apsigaubusi arleziečių gobtuvu — smailiu juodo aksomo ar šilko kyku, virš kurio pūpsojo baltas grybas.

Abatas, prisiartinęs tiek, kad girdėtųsi jo balsas, šūktelėjo jai:

— Margarita!

Ši sustojo, pasižiūrėjo ir, pažinusi savo šeimininką, atsiliepė:

— A, tai jūs, pone klebone!

— Taigi. Parnešu jums puikių žuvų; tuojau iškepsit man vieną lydeką svieste, tik būtinai svieste, girdit?

Tarnaitė priėjo prie vyrų ir žinovo akimi tyrinėjo jūrininko nešamas žuvis.

— Tai kad mes jau turime vištą su ryžiais, — tarė jinai.

— Vis tiek. Vakarykštė žuvis — jau ne tas, nei ką tik ištrauktoji iš vandens. Aš noriu šiandien truputį pasmaguriauti; tai man ne per dažniausiai pasitaiko; o be to ir nuodėmė čia nedidelė.

Moteriškė išsirinko lydeką ir buvo benešanti ją virtuvėn, bet vėl grįžo:

— Beje! Šiandien jau triskart buvo atėjęs pas jus kažin koks žmogus, pone klebone.

Jis abejingai paklausė:

— Žmogus? Kas jis toks?

— Kaip čia pasakius, nei šioks, nei toks.

— Kas jis? Elgeta?

— Gal ir taip, kas jį žino. Tik man rodos, greičiau tai bus koks „maufatanas“ 2.

Abatas Vilbua ėmė juoktis iš šito provansiečių žodžio, reiškiančio piktadarį, valkatą, nes žinojo bailų Margaritos būdą: apsigyvenusi vasarinėj, per ištisas dienas ir ypač per naktis vaizdavosi, kad juos kėsinąs nužudyti.

Jūrininkas, gavęs kelis sū, pasišalino, o abatas, išlaikęs buvusio pasauliečio švaros pamėgimą ir manieras, tik spėjo pasakyti: „Man reikia truputį nusiplauti rankas ir veidą“, — bet staiga Margarita, skutusi virtuvėje lydį, nuo kurio nugaros lyg smulkūs sidabriniai pinigučiai byrėjo sukruvinti žvynai, jam šūktelėjo:

— Antai, jis ir vėl čia!

Abatas dirstelėjo į kelią ir iš tikrųjų pamatė lėtai žingsniuojanti namų link žmogų, kurs jam iš tolo pasirodė labai blogai apsirengęs. Lūkuriuodamas jo ir dar tebešypsodamas iš savo tarnaitės bailumo, pagalvojo: „Dievaži, manau, jos tiesa: jis tikrai panašus į maufataną“.

Nepažįstamasis artinosi neskubėdamas, susikišęs rankas į kišenes, įsmeigęs akis į kunigą. Tai buvo dar jaunas vyras su šviesia, garbiniuota barzda; susiraičiusios plaukų sruogos kyšojo iš po minkštos tūbinės skrybėlės, taip suterštos ir sudėvėtos, kad nieks nebūtų galėjęs atspėti pirmykštės jos spalvos ir formos. Jis vilkėjo ilgą kaštoninį apsiaustą, kelnes, pabrizgusias apie kulnis, ir buvo apsiavęs virviniais sandalais, nuo kurių jo eisena darėsi minkšta, begarsė, pasali kaip kokio valkatos.

Atsidūręs per keletą žingsnių nuo dvasiškio, jis kiek teatrališkai nusitraukė skarmalą, dengiantį jam kaktą, rodydamas nuvalkiotą, palaidūnišką, bet dailų veidą ir nuplikusį pakaušį, kuris liudijo apie pervargimą ar anksti pradėtą lėbautojo gyvenimą, nes šiam žmogui tikriausiai buvo ne daugiau kaip dvidešimt penkeri metai.

Kunigas irgi tuojau nusiėmė skrybėlę, spėdamas ir jausdamas, kad čia nėra paprastas valkata — bedarbis ar iš kalėjimo išėjęs nusikaltėlis, bastąsis, ligi jį vėl suims, ir beveik jau atpratęs kalbėti kitaip, kaip tik mįslinga padugnių kalba.

— Laba diena, pone klebone, — tarė nepažįstamasis.

— Sveiki, — atsakė kunigas paprastai, nenorėdamas šio įtartino skarmaluoto praeivio vadinti „ponu“.

Juodu įdėmiai žiūrėjo viens į kitą, ir abatas Vilbua prieš šito valkatos žvilgsnį pasijuto sumišęs, susijaudinęs tarytum nežinomo priešo akivaizdoje, apsiaustas to nesuprantamo nerimo, kuris šiurpuliais skverbiasi į mūsų kūną ir kraują.

Galop valkata paklausė:

— Na ką, ar pažįstat mane?

Kunigas, labai nustebęs, atsakė:

— Jus? Ne, aš jūsų visai nepažįstu.

— Aha! Jūs visai manęs nepažįstat? Nagi, įsižiūrėkit į mane geriau.

— Ko man žiūrėti, juk aš niekad nesu jūsų matęs.

— Tas tiesa, — atšovė valkata ironiškai, — bet aš tuojau jums parodysiu šį tą, ką jūs geriau pažįstat nei mane.

Jis užsidėjo skrybėlę ir atsisegiojo apsiaustą, po kuriuo pasirodė nuoga krūtinė. Raudonas diržas, apjuostas aplink liesą pilvą, prilaikė virš klubų jo kelnes.

Jis išsiėmė iš kišenės voką, nežmoniškai suterštą, išmargintą įvairiausiomis dėmėmis, vieną tų vokų, kuriuose valkatos saugo už pamušalo kokius nors dokumentus, tikrus ar suklastotus, nuosavus ar pavogtus, brangius jų laisvės gynėjus nuo sutiktųjų žandarų, — ir ištraukė iš jo nedidelę fotografiją, kokias gamindavo kadaise, pageltusią, nublukusią, ilgai visur tąsytą, šildytą prie šio žmogaus kūno ir patamsėjusią nuo jo prakaito.

Paskui, iškėlęs ją sulig savo veidu, paklausė:

— O va šitą ar pažįstat?

Kunigas žengė porą žingsnių, kad geriau galėtų įsižiūrėti, ir ūmai sustojo, išblyškęs, nustėręs, nes tai buvo jo paties atvaizdas, padarytas jai, seniai prabėgusiais jo meilės laikais.

Jis tylėjo, nieko nesuprasdamas.

Valkata pakartojo:

— Ar pažįstat va šitą?

Kunigas sušnabždėjo:

— Taip.

— Kas gi čia?

— Tai aš.

— Jūs dėl to tikras?

— Žinoma.

— Gerai! Dabar pažvelkit į mudu abu, į savo atvaizdą ir į mane?

Jis, vargšas, jau matė, kad abi šios būtybės, toji, kur nuotraukoje, ir toji, kur šaipėsi šalia jo, panėšėjo viens į antrą kaip du broliai, bet, vis dar nesuvokdamas, sumiksėjo:

— Ko gi pagaliau jūs norit iš manęs?

Tada driskius piktai atšovė:

— Ko aš noriu? Aš noriu, kad jūs pirmiausia mane pripažintumėte.

— Kas jūs toks?

— Kas aš toks? Paklauskit pirmą sutiktąjį, paklauskit savo tarnaitę, paklauskit, jeigu norit, savo merą, parodę jam va šitą nuotrauką, ir jis gardžiai nusikvatos iš jūsų, tikėkit manimi. Aha! tai jūs nenorit pripažinti, kad aš esu jūsų sūnus, tėte klebone?

Tada senis, pakėlęs aukštyn rankas biblišku ir beviltišku mostu, sudejavo:

— Tai netiesa.

Jaunuolis prisiartino prie pat jo, akis į akį:

— Ach, šitaip! Netiesa? Ei kunige, užteks meluot, girdit?

Jo veidas buvo grasinantis, kumščiai sugniaužti, ir jis kalbėjo su tokiu nepalaužiamu įsitikinimu, jog kunigas, vis traukdamasis atbulas, klausė pats save, katras iš jųdviejų šiuo momentu apsirinka.

— Aš niekad neturėjau vaiko.

— Galbūt neturėjot ir meilužės?

Senis ryžtingai ištarė vieną vienintelį žodį, išdidžiai prisipažindamas:

— Turėjau.

— O kai tą meilužę išvijot, ar nebuvo ji nėščia?

Staiga sena pagieža, nuslopinta prieš dvidešimt penkerius metus — ne, ne nuslopinta, o užmūryta meilužio širdies gilumoje, pramušė slegiančius tikėjimo, nužeminto pamaldumo ir asketiškos vienatvės skliautus, ir kunigas, nesitverdamas apmaudu, suriko:

— Aš ją išvijau todėl, kad ji mane apgaudinėjo, ir kūdikis, kurį ji nešiojo savyje, buvo ne mano, o svetimo; kitaip, gerbiamasis, aš būčiau užmušęs ją, o drauge ir jus.

Jaunuolis, kurį nustebino toks nuoširdus klebono apmaudas, kiek atlyžo, paskui atkirto jau švelniau:

— Kas jums sakė, kad vaikas buvo kito?

— Nagi ji, ji pati, norėdama įgelti mane.

Tada valkata, neginčydamas šito teigimo, tarė abejingai, kaip plikšis, reiškiantis savo nuomonę:

— Na ką gi, mama, mulkindama jus, pati apsigavo, štai ir viskas.

Vėl susivaldęs po šio pagiežos prasiveržimo, klebonas, savo rėžtu, paklausė:

— O kas jums sakė, kad jūs mano sūnus?

— Ji pati, prieš mirdama, pone klebone... O be to, žiūrėkit!

Ir jis pakišo kunigui po akių mažą fotografiją.

Senis ją paėmė ir lėtai, ilgai, suspausta širdim lygino šį nepažįstamą praeivį su senuoju savo paveikslu, ir abejonė jam dingo: tikrai, tai buvo jo sūnus.

Jo sielą pagavo širdgėla, neišreiškiamas liūdesys, Šimkus ir baisus lyg sąžinės graužimas dėl padaryto nusikaltimo. Kai kas jam iškart paaiškėjo, kitką jis numanė, prisiminęs brutualią persiskyrimo sceną. Tik norėdama išgelbėti savo gyvybę, kuriai grasė įžeista vyro garbė, toji moteris, apgaulinga ir ištvirkusi patelė, sviedė jam į akis šį melą. Melas pasisekė. Ir štai gimė nuo jo sūnus, išaugo, tapo šlykščių bastūnu, nuo kurio tartum sklido nedorybių kvapas, kaip nuo ožio smarvė.

Jis sumurmėjo:

— Gal norite kiek pasivaikščioti su manim — geriau išsiaiškinsim reikalą.

Anas pašaipiai atsiliepė:

— Kaipgi?! Aš tik tam čion ir atvykau.

Ir juodu drauge nužingsniavo per alyvų lauką. Saulė buvo nusileidusi. Pietinių sutemų gėli vėsa apgaubė žemę nematoma šalta skraiste. Abatas pajuto šiurpą ir staiga, įprastu dvasininko judesiu, pakėlęs aukštyn akis, išvydo aplink save virpant danguje pilkšvus lapelius šventojo medžio, kuris savo skaidrioj paunksmėj buvo priglaudęs didžiausią pasaulio sielvartą tą vienintelį kartą, kai Kristaus palūžo dvasia.

Jam ištryško malda, trumpa ir beviltiška, sukalbėta tuo vidiniu balsu, kurs veržiasi ne pro burną ir kuriuo tikintieji šaukiasi Išganytojo: „Dieve, padėk man“.

Paskui, kreipdamasis į sūnų, paklausė:

— Vadinasi, jūsų motina mirusi?

Skausmas vėl apėmė jį, betariant žodžius „jūsų motina mirusi“, ir spaudė jam širdį. Tai buvo kažkoks keistas kūniškas sopulys žmogaus, kurs niekaip negali galutinai užmiršti žiauraus atgarsio visų jo išgyventų kančių, o gal dar veikiau (mat ji buvo jau mirusi), paskutinis suvirpėjimas tos svaigios ir trumpos jaunystės laimės, iš kurios dabar nebeliko nieko, kaip tik atsiminimų žaizda.

Jaunuolis atsakė:

— Taip, pone klebone, mano motina mirusi.

— Ar seniai?

— Jau treji metai.

Kunigą vėl pagavo abejonė.

— Kodėl jūs neatvykote pas mane anksčiau?

Anas sumišo.

— Negalėjau. Buvo kliūčių. Bet leiskit man nutraukti šiuos paaiškinimus, kuriuos — duosiu jums vėliau su visom pageidaujamom smulkmenom; o tuo tarpu aš noriu jums pasakyti, kad nuo vakar ryto nieko neturėjau burnoj.

Omus gailestis apėmė senį, ir jis staiga ištiesė abi rankas:

— O, mano vargšas vaikeli, — tarė jis.

Jaunuolis paėmė šias dideles, jam ištiestas rankas, kuriose paskendo laibi, liguisti, karšti jo pirštai.

Paskui jis atsakė su ta pajuokiama šypsena, kuri niekad nedingdavo jam nuo lūpų:

— Na štai, iš tiesų pradedu manyt, kad mudu pagaliau rasim bendrą kalbą.

Klebonas pasuko atgal.

— Eime pietų, — tarė jis.

Staiga su kažkokiu neaiškiu ir keistu instinktyviu pasitenkinimu jis prisiminė puikią jo sugautą žuvį, kuri drauge su višta ir ryžiais sudarys gerus pietus šiam nelaimingam jaunuoliui.

Nerimo apimta arlezietė jau niurgzdama laukė jų ties durimis.

— Margarita, — šūktelėjo klebonas, — paimkit viską nuo stalo ir nuneškit į valgomąjį. Greičiau, greičiau! Ir padenkit dviem! Tik greičiau!

Tarnaitė pastiro vietoje išgirdusi, kad jos ponas ruošiasi pietauti su šiuo plėšiku.

Tada klebonas Vilbua pradėjo pats imti nuo stalo jam padėtuosius rykus ir nešti į vienintelį kambarį apačioje.

Po penkių minučių jis sėdėjo priešais valkatą ties pilnu dubeniu kopūstų, iš kurių kilo karštų garų debesėlis.

Kai lėkštės buvo pripiltos kopūstų, valkata ėmė godžiai ryti sriubą. Klebonas jau nebejautė alkio ir tik pamažu srėbė skanų viralą, duoną palikdamas ant lėkštės, dugno.

Staiga jis paklausė:

— Kaip tamsta vadiniesi?

Vyriškis nusišypsojo patenkintas, kad numalšino alkį.

— levas nežinomas, — tarė jis, — todėl aš vadinuosi motinos pavarde, o josios turbūt dar nepamiršote. Bet užtat aš turiu du vardus, tarp kitko, visai man nepritinkančius: Filypas-Ogiustas.

Kunigas išblyško ir suspausta gerkle paklausė:

— Kodėl tamstai davė šiuos vardus?

Valkata truktelėjo pečiais.

— Jūs patys turite tai numanyt. Palikusi jus, mama norėjo įtikint jūsų konkurentą, kad aš esu jo, ir jis maždaug tuo tikėjo ligi penkiolikos metų mano amžiaus. Bet nuo to laiko aš per daug pradėjau panėšėt į jus. Ir jis manęs atsižadėjo, šunsnukis. Taigi man ir davė abudu jo vardus: Filypas-Ogiustas. O jeigu aš būčiau turėjęs laimės į nieką nepanėšėti arba tiesiog būti sūnum kokio trečio latro, sugebėjusio likti nežinomu, tai šiandien vadinčiaus vikontas Filypas-Ogiustas de Pravalonas ir būčiau įteisintas sūnus senatoriaus, grafo, turinčio tą patį vardą. Bet aš ne veltui pakrikštijau save „Nevykėliu“.

— Iš kur jūs visa tai žinote?

— Po velnių! Juk jie ne sykį prie manęs yra ginčijęsi, ir dar kaip audringai. O iš to gali pasimokyt, kaip reikia gyventi!

Kunigo krūtinę prislėgė kažin kas sunkesnio ir skausmingesnio už visa tai, ką jis pajuto ir iškentė prieš pusvalandį. Tai buvo lyg ir koks dusulys, kuris, sykį prasidėjęs, ėjo vis didyn ir pagaliau turėjo jį pribaigti; ir tai sukėlė jam ne tiek žodžiai, kuriuos jis girdėjo, kiek tonas, kuriuo tai buvo sakoma, ir šlykšti valkatos veido išraiška, kuri juos savaip nušviesdavo. Tarp šio žmogaus ir jo, tarp sūnaus ir jo dabar lyg ir atsirado kažkoks moralinių pamazgų srautas, kuris tam tikroms sieloms yra mirštami nuodai.

Nejaugi štai čia jo sūnus? Kunigas vis dar negalėjo tuo patikėti. Jis reikalavo įrodymų, — visų lig vieno, būtinai visų; jis norėjo viską sužinoti, viską suprasti, viską iškentėti. Jis vėl pamąstė apie alyvmedžius, supančius jo mažą namelį, ir sušnabždėjo antrusyk; „O, Dieve mano, padėk man!“

Filypas-Ogiustas išbaigė sriubą ir paklausė:

— Ar daugiau nieko nebus, klebone?

Kadangi virtuvė buvo ne pačiame name, o gretimame priestate ir Margarita negalėjo girdėti savo klebono balso, prireikus jis šaukdavosi ją, suduodamas į kinišką gongą, kabantį ant sienos užpakaly jo.

Taigi jis paėmė oda aptrauktą plaktuką ir keliskart sudavė į apvalų metalinį skritulį, iš kurio išsiveržė silpnas garsas: jis augo, didėjo, perėjo į tą aštrų, spengiamą, veriantį, baisų griaudžiančio vario vaitojimą.

Pasirodė tarnaitė pykčio iškreiptu veidu, mėtydama įniršusius žvilgsnius į „maufataną“, tarytum ištikimo šuns instinktu nujausdama dramą, pakibusią ties jos šeimininku. Rankose ji laikė keptą lydeką, nuo kurios sklido skanus tirpinto sviesto kvapas. Kunigas šaukštu perrėžė žuvį išilgai ir, nugarinę atiduodamas savo jaunystės vaisiui, tarė su pasididžiavimu, kurio nuotrupos vėl iškilo tarp jo kančių:

— Aš pats ją šiandien sugavau.

Margarita vis dar nesišalino.

Kunigas pridūrė:

— Atneškit vyno, gero, baltojo korsikinio.

Ji padarė beveik apmaudingą mostą, ir jam teko pakartoti rūsčiu veidu:

— Greičiau, du butelius!

Mat retkarčiais leisdamas sau malonumą pavaišinti ką nors vynu, jis visada paprašydavo vieną butelį sau pačiam.

Filypas-Ogiustas, švytėdamas džiaugsmu, sumurmėjo:

— Po paraliais! Gerai sugalvota! Jau seniai taip Nevalgiau!

Tarnaitė grįžo po dviejų minučių. Kunigui jos pasirodė kaip amžinybė, nes geismas viską sužinoti dabar kaitino jam kraują, degino pragaro ugnimi.

Buteliai buvo atkimšti, bet tarnaitė vis dar delsė“ įsmeigusi akis į nepažįstamąjį.

— Palikit mudu, — tarė klebonas.

Ji apsimetė negirdinti.

Jis pakartojo beveik šiurkščiai:

— Aš liepiau jums palikti mudu vienus.

Tada ji išėjo.

Filypas-Ogiustas valgė žuvį godžiai skubėdamas, o tėvas žiūrėjo į jį, vis labiau stebėdamasis ir liūdėdamas dėl viso to, ką jis regėjo žema šiame veide, taip panašiame į jo paties veidą. Maži kąsneliai, kuriuos abatas Vilbua dėjosi į burną, strigo suspaustoj gerklėj, ir jis ilgai juos gromuliavo, ieškodamas tarp daugelio klausimų, ateinančių jam galvon, tokio, į kurį jis kuo greičiau geidė gauti atsakymą.

Pagaliau jis sumurmėjo:

— Kuo ji mirė?

— Džiova.

— Ar ilgai sirgo?

— Apie pusantrų metų.

— Nuo ko ji gavo tą ligą?

— Nežinia.

Juodu nutilo. Kunigas susimąstė. Jį iš karto užgriuvo daugybė visokių dalykų, kurie jam rūpėjo išsiaiškinti, nes nuo pat išsiskyrimo dienos, nuo tos dienos, kai jisai vos neužmušė savo meilužės, apie ją nieko nebuvo girdėjęs. Jis nieko ir nenorėjo girdėti, nes galutinai ją palaidojo užmiršties kape, ją ir savo laimės dienas; bet štai dabar, kai jinai jau mirusi, ūmai jis pajuto deginantį geismą viską sužinoti, geismą pavydulingą, beveik meilužio geismą.

Jis vėl prašneko:

— Ji gyveno ne viena, tiesa?

— Taip, ji visada gyveno su juo.

Senis sudrebėjo.

— Su juo! Su Pravalonu?

— Na taip.

Ir kadais apgautasis vyras sumetė, kad moteris, kitados apgavusį jį, daugiau kaip trisdešimt metų išgyveno su jo konkurentu.

Beveik prieš savo valią jis sumurmėjo:

— Ar juodu buvo laimingi drauge?

Jaunasis vyras nusišiepęs atsakė:

— Taip, nors ir visaip pasitaikydavo. Viskas būtų buvę gerai, jeigu ne aš. Aš jiems visą reikalą gadinau.

— Kokiu būdu ir kodėl? — paklausė kunigas.

— Aš jums pasakojau. Ligi man suėjo maždaug penkiolika metų, jisai vis tikėjo, kad aš — jo sūnus. Bet senis nebuvo kvailas, jis tuojau pat pastebėjo panašumą, ir tada tarp jų prasidėjo scenos. Dažnai pasiklausydavau už durų. Jisai vis prikaišiodavo mamai, kad jinai jį apmovė, o mama atsikirsdavo; „Kuo gi aš kalta? Juk tu labai gerai žinojai, mane imdamas, kad aš buvau kito meilužė“. Tas kitas — tai jūs.

— Aha! tai juodu kalbėdavosi kartais ir apie mane?

— Taip, bet jie niekad prie manęs neminėdavo jūsų vardo. Tik į pabaigą, į pat pabaigą, paskutinėm dienom, kai mama pajuto, kad neatlaikys, ji pasakė jūsų vardą. Jie vis manim nepasitikėjo.

— O jūs... ar anksti sužinojot, kad jūsų motina gyveno neteisėtoj moterystėj?

— Po šimts! Negi aš naivus vaikas! Toks aš niekad nebuvau. Tokius dalykus išsyk imi suprasti, kai tik pradedi pažinti gyvenimą.

Filypas-Ogiustas pylėsi taurę po taurės. Jo akys sužibo, po ilgo pasninkavimo jis greit svaigo.

Kunigas tai pastebėjo ir buvo benorįs jį suturėti, bet paskui jam švystelėjo mintis, kad girtas darosi neatsargus ir plepus; todėl, paėmęs butelį, jis vėl pripylė jaunuoliui stiklą.

Margarita atnešė vištą su ryžiais. Padėjusi ją ant stalo, ji vėl įsmeigė akis į valkatą ir tarė savo šeimininkui pasipiktinusi:

— Tik pažiūrėkit, pone klebone, juk jis — girtutėlis.

— Palik mudu ramybėj ir eik sau, — atšovė klebonas.

Ji išėjo trinktelėjusi durimis.

Jis paklausė:

— Ką gi kalbėdavo apie mane jūsų motina?

— Ogi ką paprastai kalba moteris apie vyrą, išslydusi Jai iš rankų: kad jūs buvot sunkaus būdo, įgrisdavot jai ir, turėdami tokias pažiūras, jūs būtumėt sugadinę jai visą gyvenimą.

— Dažnai ji taip kalbėdavo?

— Taip; kartais tik apylankom, kad aš nesuprasčiau, bet aš viską numanydavau.

— O kaip elgėsi tuose namuose su jumis?

— Su manim? Iš pradžių labai gerai, o paskui labai blogai. Kai mama pamatė, kad aš jai kliudau, ji mane išjojo.

— Kokiu būdu?

— Kokiu būdu? Labai paprastai. Turėdamas apie šešiolika metų, aš pridariau kvailybių; tada tie šunsnukiai, norėdami manim atsikratyti, atidavė mane į pataisos namus.

Jis padėjo ant stalo alkūnes, pasirėmė rankom žandus ir, jau visai apsvaigęs, apdujęs nuo vyno, staiga pajuto girtiems būdingą nenugalimą geismą kalbėti apie save ir pagyrūniškai postringauti nebūtus daiktus.

Jis nusišypsojo miela moteriška šypsena, kurios gašlųjį žavesį kunigas tuojau atpažino. Ir ne tik atpažino, bet ir pajuto jį, tą neapkenčiamą ir glamonėjantį žavesį, kurs kadaise jį buvo pavergęs ir pražudęs. Dabar jo sūnus labiausiai panėšėjo į motiną, bet ne veido bruožais, o savo kerinčiu klastingu žvilgsniu ir ypač vylingumu gundančios šypsenos, tarytum atveriančios lūpas visoms jame susikaupusioms niekšybėms.

Filypas-Ogiustas ėmė pasakoti:

— Cha! cha! cha! Kai išėjau iš pataisos namų, mano gyvenimas man iškrėtė tiek pokštų, kad koks nors garsus romanistas brangiai už tat sumokėtų. Netgi senis Diuma, kurs parašė „Montekristą“, — nebūtų sugalvojęs tokių velniavų, kaip kad man yra atsitikę.

Jis nutilo, filosofiškai susimąstęs, kaip mąsto girti, ir iš lėto traukė toliau:

— Jeigu kas nenori, kad vaikinas išklystų iš kelio, tai, kad ir kažin ką jis būtų padaręs, niekad nereikia jo siųst į pataisos namus, nes kompanija, į kurią jis tenai pakliūva, pražudo jį galutinai. Aš, va, susidėjau ten su keliais šmaikštuoliais, tik liūdnai tas pasibaigė. Kartą vakare, apie devintą valandą, aš su trim draugais valkiojausi vieškeliu ties Folako keltu. Visi keturi mes buvom truputį įkaušę. Staiga žiūrim — atrieda vežimas, ir jame visi miega; ir vežėjas, ir visa jo šeima; mat papietavę mieste, jie keliavo namo, į Martinoną. Aš paimu arklį už apynasrio, užvedu jį ant kelto ir pastūmiu keltą vidurin upės. Nuo trinktelėjimo pabunda vežėjas ir, nieko nematydamas, šmaukštelia arkliui botagu. Arklys truktelia ir kartu su vežimu pūkštelia į vandenį. Taip visi ir prigėrė!

Draugai mane įskundė. Iš pradžių jie tik kvatojo, man bekrečiant tą pokštą. Tiesą sakant, mums ir į galvą neatėjo, kad tas reikalas taip liūdnai baigsis. Mes norėjom juos tik išmaudyt, taip sau, juoko dėlei.

Po to aš prikrėčiau dar gražesnių dalykų, kad atsikeršyčiau už tą niekniekį, už kurį, dievaži, nevertėjo manęs grūsti į pataisos namus. Bet neapsimoka jums to pasakot. Papasakosiu jums tik savo paskutinį pokštą, nes šitas, esu tikras, jums patiks. Aš atkeršijau už jus, tėte.

Kunigas su pasibaisėjimu žiūrėjo į sūnų ir nustojo valgyti.

Filypas-Ogiustas buvo bepradedąs pasakoti.

— Ne, — tarė kunigas, — vėliau, trupučiuką palaukit.

Atsigręžęs jis vėl sudavė į skardų jį kinišką cimbolą ir sužvangino jį.

Margarita tuojau įėjo.

Jos šeimininkas paliepė jai tokiu šiurkščiu balsu, kad ji, išsigandusi ir nuolanki, nuleido galvą:

— Atnešk mums lempą ir visa, ką dar turi pietums, ir nesirodyk, kol nesuduosiu į gongą.

Ji išėjo ir sugrįžusi padėjo ant staltiesės baltą porceliano lempą, apvožtą žaliu gaubtu, didelį gabalą sūrio ir vaisių; po to ji pasišalino.

Kunigas tvirtu balsu tarė:

— Dabar aš jūsų klausau.

Filypas-Ogiustas kuo ramiausiai prisidėjo sau pilną lėkštę deserto, paskui prisipylė stiklą vyno. Antrasis butelis buvo beveik tuščias, nors klebonas jo nė nepalietė.

Jaunuolis, visai nusigėręs ir prisikimšęs pilvą, vos judino liežuvį.

— Paskutinis mano pokštas buvo žiaurokas. Aš grįžau namo., ten pasilikau, nors jie buvo priešingi: juk jie manęs... bijojo. O! nereikia manęs erzint... Aš viską galiu padaryt, kai mane suerzina. Taigi mat, juodu gyveno drauge ir ne drauge. Jis turėjo du butus: senatoriaus butą ir meilužio butą. Bet jis dažniau gyvendavo pas mamą, nes negalėjo be jos apsieiti. Na ir gudrumas, ir apsukrumas buvo... tos mamos!.. Ji tai jau mokėjo suimt vyrą į nagą! Ji pavergė jo kūną ir sielą — ir taip iki pat galo. Na ir kvaili tie vyrai! Taigi aš sugrįžau ir laikiau juos nuolatinėj baimėj. Aš niekad nenusimenu: kur reikia, aš ir klasta, ir apgaule, — o jei ne, tai ir kumščiu— aš nieko nebijau. Bet štai mama suserga, ir jis ją apgyvendina gražiam savo dvare palei Miolaną, vidur didžiulio kaip miškas parko. Taip tęsiasi, kaip esu jums sakęs, maždaug pusantrų metų... Paskui matome — artinasi galas. Jis kasdien atvykdavo pas ją iš Paryžiaus ir, reikia tiesą pripažinti, smarkiai krimtosi.

Vieną rytą juodu vėl ėmė plepėti — ir taip ištisą valandą, ir vos tik aš pagalvojau, apie ką juodu galėtų taip ilgai tauzyti, staiga mane pasišaukia. Mama ir sako man:

— Aš mirštu ir noriu tau šį tą atskleisti, nors grafas ir priešingas tam. — Apie jį kalbėdama, jinai visada vadindavo jį grafu. — Noriu tau pasakyti tavo tėvo vardą; jis dar gyvas.

Aš šimtus kartų ją klausinėjau... šimtus kartų klausinėjau... savo tėvo vardo... šimtus kartų... bet ji nė karto nesutiko man jo pasakyt. Prisimenu, sykį netgi sušėriau jai per ausį, kad tik priversčiau ją išsiplepėti, bet ir tai nieko nepadėjo. O paskui, norėdama manim nusikratyt, ji man pareiškė, kad jūs esate miręs be skatiko, kad buvote smulkus žmogelis, kad tai buvusi jaunystės klaida, mergaitės apsirikimas. Ji man viską taip gerai išdėstė, jog iš tikro patikėjau, kad jūs miręs.

Taigi jinai ir sako man:

— Aš tau pasakysiu tavo tėvo vardą.

O anas, sėdėdamas fotely, pertraukia ją tris kartus iš eilės:

— Be reikalo, Rozete, be reikalo, be reikalo.

Mama atsisėda lovoje. Aš dar tebematau ją raudonom dėmėm ant skruostų ir blizgančiom akim (visgi ji labai mane mylėjo!)... Ji sako:

— Na, tai padarykit ką nors dėl jo, Filypai!

Kalbėdama su juo, jinai vadino jį „Filypu“, o mane „Ogiustu“.

Jis ėmė šaukti kaip pasiutęs:

— Šitam niekšui — niekados, šitam šunsnukiui, šitam plėšikui, šitam...

Ir jis vaišino mane tokiais žodžiais, kad, rodos, visą gyvenimą tik juos ir būtų tyčia rankiojęs.

Man jau buvo bekyląs apmaudas, bet mama mane nutildė ir jam tarė:

— Nejaugi jūs norite, kad jis badu numirtų. Juk aš pati nieko neturiu.

Bet jis, nė kiek nesumišęs, atkirto:

— Rozete, aš jums davinėjau kasmet po trisdešimt penkis tūkstančius, taigi per trisdešimt metų susidaro daugiau kaip milijonas. Mano dėka jūs gyvenote kaip turtinga moteris, kaip mylima moteris ir, drįstu sakyti, kaip laiminga moteris. Bet aš nieko neprivalau šitam niekšui, kurs nuodijo paskutinius mūsų gyvenimo metus, ir jis iš manęs nieko negaus. Beprasmiška ir kalbėti apie tai. Pasakykite jam to kito vardą, jeigu norite. Man labai gaila, kad taip yra, bet aš nusiplaunu rankas.

Tada mama kreipėsi į mane. Aš pamaniau sau: „Gerai... Štai kada aš atrasiu tikrą savo tėvą... Jeigu jis turi storą piniginę, esu išgelbėtas“.

Ji ir sako:

— Tavo tėvas buvo baronas de Vilbua, dabar jis — kunigas Vilbua, Garandu klebonas, palei Tuloną. Jis buvo mano meilužis, kai aš jį pamečiau, atidavusi pirmenybę štai šitam.

Ir ji išpasakojo man viską, nutylėdama tik tai, kad ji jus irgi apmovė dėl savo nėštumo. Bet moterys, juk žinot, niekad nepasako tiesos.

Jis atvirai šaipėsi, nesistengdamas sulaikyti to purvo, kuris veržėsi iš jo sielos. Jis išgėrė dar ir vis tokiu pat linksmu veidu kalbėjo toliau:

— Mama mirė po dviejų dienų... po dviejų dienų... Mudu lydėjom jos grabą į kapines, jis ir aš... Įdomu, ar ne?.. Jis, aš... ir trys tarnai... daugiau nieko. Jis žliumbė kaip veršis... Mudu stovėjom greta... tarytum tėtė su savo sūneliu...

Paskui grįžom namo... tik dviese. Aš tariau sau: „Reikės nešdintis be skatiko“. Turėjau tik penkiasdešimt frankų. Ką čia tokio išgalvojus, kad jam atsikeršyčiau?

Staiga jis paliečia mane už peties ir sako:

— Turiu su jumis pasikalbėti.

Aš nuseku paskui jį į kabinetą. Jis atsisėda už stalo ir, apsipylęs ašaromis, ima tikinti mane, kad nenorįs man būti toks blogas, kaip tai sakė mamai; jis prašo mane netrukdyti jūsų: čia, girdi, mudviejų asmeniškas reikalas, mano ir jo, — ir įteikia man tūkstantį frankų. Tūkstantį frankų... O ką reiškia tūkstantis frankų tokiam žmogui kaip aš? Pastebėjau, kad stalčiuj jis turi daugiau tūkstantinių, visą krūvą. Išvydus tuos popieriukus, man užėjo noras paleist jam žarnas. Aš jau tiesiu ranką prie pasiūlytų pinigų, bet, neimdamas išmaldos, puolu ant jo, partrenkiu jį žemėn ir spaudžiu gerklę tol, kol jam akys išsprogsta; pamatęs, kad jis beveik baigiasi, užkemšu jam burną, surišu, nurengiu, apverčiu kniūbsčią ir... cha! cha! cha!.. Čia aš šauniai už jus atsikeršijau!

Filypas-Ogiustas užsikosėjo, springdamas iš džiaugsmo, ir kunigas Vilbua žiauriai, žaismingai patemptų jo lūpų išlenkime vėl atpažino šypseną moters, dėl kurios kadaise jis buvo netekęs galvos.

— Toliau? — paklausė jis.

— Toliau... Cha! cha! cha!.. Židiny liepsnojo smarki ugnis... Tai buvo gruody... Mama mirė... ji mirė per pačius šalčius... Žarijos degė smagiai... Aš paimu žarsteklį... įkaitinu jį ligi raudonumo... ir kad imsiu svilinti jam nugaroj kryžius, aštuonis, dešimt kryžių, nepamenu kiek! Paskui apverčiu aukštielninką ir — tiek pat kryžių ant pilvo. Tai bent pokštas, ar ne, tėte? Kadaise šitaip ženklino katorgininkus. Jis raitėsi kaip ungurys... bet aš taip užkimšau jam koserę, kad jis negalėjo nei spygtelt. Paskui pasiėmiau banknotus, iš viso dvylika, o kartu su manuoju— trylika... todėl man ir nepasisekė... Paskui išsinešdinau iš namų, pasakęs tarnams, kad grafo ligi pietų netrukdytų, nes jis miega. Aš maniau, kad jis nutylės šią istoriją, bijodamas skandalo — juk jis senatorius!.. Bet apsirikau. Po keturių dienų mane sučiupo vienam Paryžiaus restorane. Gavau trejus metus kalėjimo. Štai kodėl aš negalėjau pas jus atvykti anksčiau.

Jis dar išgėrė ir ėmė švebeldžiuoti, vos beištardamas žodžius:

— O dabar... tėte... tėte klebone!.. Argi ne juokinga turėt savo tėtę kleboną? Cha! cha! cha!., reikia būti meiliam, maloniam su savo sūneliu, todėl kad jūsų sūnelis— ne bet koks: juk jisai iškrėtė tam seniui puikų pokštą... ar ne?.. Puikų pokštą...

Tas pat apmaudas, nuo kurio kadaise įdūko abatas Vilbua, matydamas savo apgaulingą meilužę, dabar jį vėl apėmė, matant šį nedorėlį.

Jis, kuris vardan Dievo buvo atleidęs tiek slaptų, šlykščių nuodėmių, pakuždėtų jam per išpažintį, dabar nebejuto savy nei pasigailėjimo, nei užuojautos ir nebesišaukė pagalbos to maloningo ir gailestingo Dievo, suprasdamas, kad nei dangiškas, nei žemiškas užtarimas nebegali išgelbėti tų, kuriuos užgriūva tokios nelaimės.

Visas jo aistringos širdies ir siautulingo kraujo karštis, kunigystės nuslopintas, staiga prasiveržė ir nesuvaldomai sukilo prieš šitą valkatą, kurs buvo jo sūnus, prieš tą gyvą jo ir niekingos motinos paveikslą, tos motinos, kuri pagimdė jį, panašų į save pačią, — sukilo prieš likimą, prirakinusį prie jo šitą nenaudėlį, tarytum rutulį prie katorgininko kojos.

Šito sukrėtimo pažadintas iš savo dvidešimt penkerių metų dievobaimingo snaudulio ir ramybės, jis staigiu įžvalgumu viską pamatė ir suprato, kas jo laukia.

Ūmai suvokęs, kad norint pažaboti šį piktadarį ir iš karto įkvėpti jam baimės, reikia su juo kalbėti griežtai, — jis jam tarė, sukandęs iš įnirtimo dantis ir užmiršęs apie jo girtumą:

— Dabar, kai jūs man viską išpasakojote, paklausykite manęs. Jūs išvyksite rytoj rytą. Gyvensite ten, kur aš jums nurodysiu, ir be mano leidimo nepasijudinsite iš vietos. Aš mokėsiu jums tiek, kiek reikia pragyventi, bet nelabai daug, nes aš pats neturiu pinigų. Jeigu jūs bent kartą manęs nepaklausysite, viskas bus baigta, ir turėsite reikalą su manim...

Kad ir apdujęs nuo vyno, Filypas-Ogiustas suprato grasinimą, ir staiga pabudo jame tūnojęs nusikaltėlis. Jis žiaukčiodamas prašvokštė:

— Ei tėte, su manim taip elgtis netinka... Tu juk klebonas... Aš turiu tave savo rankose... ir tu man būsi kaip šilta vilna, panašiai kaip ir visi kiti.

Klebonas pašoko; ir seno atleto raumenys pajuto nenugalimą norą čiupti šią pabaisą, sulenkti jį kaip lazdelę ir jam parodyti, kad jis turės nusileisti.

Jis pastūmėjo stalą, trinktelėjęs juo valkatai į krūtinę ir suriko:

— Ei tamsta! Saugokis! Saugokis! Aš nebijau nieko...

Girtuoklis, netekęs pusiausvyros, susverdėjo kėdėje.

Jausdamasis griūvąs ir bijodamas atsidurti kunigo valioje, su žudiko žvilgsniu jis ištiesė ranką prie peilio, gulinčio ant staltiesės. Abatas Vilbua, pamatęs šį mostą, taip smarkiai pastūmė stalą, kad jo sūnus griuvo aukštielninkas ir išsitiesė asloje. Lempa apvirto ir užgeso.

Keletą sekundžių aidėjo tamsoje melodingas susitrenkusių viens į kitą stiklų skambesys; paskui tarytum kažkas minkštai ėmė šliaužti per aslą, ir pagaliau viskas nutilo.

Sudužus lempai, juos netikėtai apgaubė tokia tiršta ir staigi tamsa, kad jie nustėro, lyg būtų atsitikę kažkas baisaus. Girtuoklis, prisiglaudęs prie sienos, nebekrutėjo; o kunigas vis tebesėdėjo ant kėdės, pasinėręs tamsumon, kurioje skendo jo pyktis. Ši užmesta ant jo tamsos skraistė, užgesinusi jo įniršimą, numalšino taipogi ir nesuvaldomą jo sielos dūkulį, ir jam atėjo kitos mintys, juodos ir liūdnos kaip naktis.

Stojo tyla, slogi uždaryto kapo tyla, kur niekas, rodos, nebegyvena ir nebekvėpuoja. Iš lauko irgi nebuvo girdėti jokio garso, nei ratų dardėjimo tolumoj, nei šuns lojimo, netgi lengvučio vėjelio šiurenimo medžių šakose ar pasieniais.

Tai truko ilgai, labai ilgai, gal kokią valandą. Paskui staiga suskambo gongas! Jis sužvangsėjo tik vieną kartą sausai, šiurkščiai ir stipriai, po to pasigirdo keistas, neaiškus trenksmas, lyg būtų apvirtusi kėdė ir kažkas kritęs žemėn.

Tučtuojau atbėgo Margarita, kuri visą laiką stovėjo nerimaudama; bet vos tik atvėrusi duris į kambarį, kur buvo tamsu lyg pragare, ji atšoko atgal. Visa drebėdama, apmirusia širdim, uždususiu, tyliu balsu Margarita ėmė šaukti:

— Pone klebone, pone klebone!

Nieks nieko neatsakė, nieks nesujudėjo.

„Dieve mano, Dieve mano, — galvojo jinai, — ką jie čia padarė? Kas atsitiko?“

Ji nedrįso žengti vidun, nedrįso grįžti atgal pasiimti žiburio; ir ją apėmė beprotiškas noras bėgti iš namų, bėgti ir staugti, nors jai buvo taip pakirtą kojas, kad ji vos pastovėjo.

— Pone klebone, pone klebone! Čia — aš, Margarita!

Bet staiga instinktyvus geismas padėti savo ponui nugalėjo baimę, ir toji narsa, kuri moteris kartais daro karžygėmis, pripildė jos sielą siaubingos drąsos: ji nubėgo virtuvėn ir atsinešė žiburį.

Ant kambario slenksčio ji sustojo. Pirmiausia ji pamatė valkatą, kuris gulėjo išsitiesęs pasienyje ir miegojo ar bent buvo apsimetęs kad miega; paskui pastebėjo sumuštą lempą ir kyšančias iš po stalo abato Vilbua kojas juodomis kojinėmis: jis, matyt, krito aukštielninkas ir galva sudavė į gongą.

Drebėdama iš baimės, virpančiom rankom, ji kartojo:

— Dieve mano, Dieve mano, kas gi čia?

Iš lėto žengdama atsargiais žingsniais, ji paslydo, įsistojusi į kažką glitaus, ir vos neparpuolė.

Pasilenkusi ant raudonų plytų aslos ji pamatė raudoną upelį, tekantį aplink jos padus ir greitai srovenantį prie durų. Ji suprato, kad tai kraujas.

Baisiai sumišusi, ji metė žiburį, kad nieko nematytų, ir pasileido bėgti per laukus į kaimą. Ji bėgo rėkdama, užšokdama ant medžių, įsmeigusi akis į tolimas ugneles.

Jos spiegiamas balsas aidėjo tamsoje lyg klaikus pelėdos dejavimas, ir ji be paliovos šaukė: „Maufatanas... maufatanas... maufatanas!“

Kai ji pasiekė pirmuosius namus, išgąsdinti žmonės išėjo ir apsupo ją; bet ji, netekusi galvos, tik gynėsi nuo jų ir nieko neatsakinėjo.

Pagaliau kaimiečiai suprato, kad klebono vasarinėje įvyko kokia nelaimė, ir būrys žmonių apsiginklavęs nuskubėjo į pagalbą.

Dabar mažutis, rausvai dažytas namelis, alyvmedžių apsuptas, gilioj ir nebylioj nakty pasidarė visai nematomas ir juodas. Nuo to laiko, kai užgeso vienintelis jo apšviesto lango žiburys lyg užsimerkusi akis, jį apgaubė šešėliai — jis visas paskendo tamsoje, ir nevietiniam žmogui sunku jį buvo surasti.

Veikiai tarp medžių pažemiu ėmė mirgėti ugnelės. Jos driekė ant išdegusios žolės ilgus, žalsvus šviesos ruožus, ir jų klajojančioje šviesoje gumbuoti alyvmedžių kamienai atrodė lyg pabaisos, lyg pragaro angys, susiraitę tarp savęs ir susipynę.

Staiga toli kritęs spindulys nušvietė tamsoje kažką balkšvo, neaiškaus, ir tuojau žema keturkampė namelio siena paraudo nuo žibintų. Juos nešė keli sodiečiai, lydėdami du žandarus su revolveriais rankose, kaimo policininką, merą ir alpstančią Margaritą, kurią vyrams teko prilaikyti.

Priešais baisiąsias duris, vis dar atviras, žmonės valandėlę pastovėjo svyruodami. Bet žandarų brigados vadas, pagriebęs žiburį, įžengė pirmas, o paskui jį ir kiti.

Tarnaitė nemelavo. Kraujas, spėjęs jau sukrešėti, dengė aslą it kilimas. Jis buvo nutekėjęs ligi pat valkatos, užliejęs vieną jo koją ir ranką.

Tėvas ir sūnus miegojo: vienas, perpjauta gerkle, miegojo amžinu miegu, kitas — girtuoklio miegu. Abu žandarai šoko prie bastūno ir, pirmiau negu jis pabudo, surakino jam rankas.

Jis prasitrynę akis, nustebęs, vis dar neatsipeikėjęs, kai jis išvydo kunigo lavoną, jo veidu šmėkštelėjo sumišimas ir siaubas.

— Kaipgi jis nepaspruko? — tarė meras.

— Buvo per daug girtas, — atšovė brigados vadas.

Ir visi su tuo sutiko, nes niekam neatėjo į galvą mintis, kad abatas Vilbua galbūt patsai nusižudė.

2 Arlezietė jį vadina provansiečių žodžiu maoutatan (piane. mal- faiteur — piktadarys).

DĖDĖ ŽIULIS

MON ONCLE JULES

A. M. Achille Benouville

Senas žilabarzdis elgeta paprašė mus išmaldos. Mano draugas Žozefas Davranšas davė jam penkis frankus. Tai mane nustebino. O jis man tarė:

— Šis vargšas man priminė vieną atsitikimą, kurio niekaip negaliu pamiršti. Tuojau tau papasakosiu. Klausyk.

Mes kilimo iš Havro. Mūsų šeima buvo neturtinga, vos sudurdavo galą su galu. Tėvas tarnavo, vėlai grįždavo iš kontoros, bet uždirbdavo menkai. Turėjau dvi seseris.

Motina didžiai sielojosi dėl to nepritekliaus, kuriame mes gyvenome, ir tėvui dažnai tekdavo iš jos išgirsti aštrių žodžių, slaptų aitrių priekaištų. Vargšas žmogelis tuomet atsakydavo į juos gestu, kurs verdavo man širdį. Jis braukdavo delnu per kaktą, lyg šluostydamasis prakaitą, kurio visai nebuvo, ir nepratardavo nė žodžio. Jutau jo bejėgį skausmą. Taupė kur tik galėjo: niekad nepriimdavo pakvietimų pietums, kad paskui nereikėtų patiems kviesti svečių; kuo pigesne kaina stengdavosi pirkti maistą, užsigulėjusį krautuvėse. Seserys pačios siūdavosi sau sukneles ir ilgai derėdavosi dėl kaspino, kainavusio penkiolika santimų metras. Įprastinis mūsų valgis buvo mėsiška sriuba ir virta jautiena su įvairiausiais padažais. Sakoma, tai yra sveika ir maistinga; bet aš mielai pasirinkčiau ką kita.

Man žiauriai kliūdavo už pamestas sagas, už suplėšytas kelnes.

Bet kiekvieną sekmadienį visa mūsų šeima šventadieniais rūbais eidavo pasivaikščioti krantine. Tėvas, su surdutu, su cilindru ant galvos, su pirštinėmis, vesdavosi po ranka motiną, išsipuošusią kaip laivas per šventes. Seserys paprastai apsirengdavo pirmutinės ir laukdavo, kol išsiruoš kiti; bet paskutiniu momentu ant tėvo surduto visados pastebėdavo kokią nors užmirštą dėmę, ir paskubom reikėdavo ją išimti skudurėliu, pamirkytu benzine.

Motina, užsidėjusi akinius ant savo trumparegių akių ir nusimovusi pirštines, kad jų nesuteptų, skubiai trindavo dėmę, o tėvas, nenusiimdamas nuo galvos cilindro, su viena liemene laukdavo, kada baigsis ši procedūra.

Į kelionę leisdavomės iškilmingai. Priešaky eidavo seserys, susikabinusios už rankų. Jos buvo jau panelės, ir jas vesdavo į miestą parodyti. Aš eidavau iš kairės nuo motinos, o tėvas — iš dešinės. Man prisimena išdidi mano vargšų tėvų išvaizda tokiais sekmadieniais, jų sustingę veidai, ori poza. Jie žengdavo rimtai, išsitempę, nelenkdami kelių, tarytum nuo jų laikysenos būtų priklausęs kažin kas be galo svarbaus.

Ir kiekvieną sekmadienį matydamas, kaip įplaukia į uostą didžiuliai laivai, grįžtantieji iš nežinomų ir tolimų kraštų, tėvas būtinai sakydavo:

— O jei šiuo laivu atplaukia Žiulis! Tai būtų staigmena!

Dėdė Žiulis, mano tėvo brolis, kadaise buvo tikras mūsų šeimos siaubas, o dabar tapo vienintele jos viltimi. Aš girdėjau apie jį pasakojant nuo pat vaikystės, ir man rodėsi, kad būčiau jį pažinęs iš pirmo žvilgsnio — tiek apsipratau su mintim apie jį. Smulkiai žinojau visą jo praeitį, ligi pat jo išvykimo Amerikon, nors apie šį jo gyvenimo laikotarpį pas mus kalbėdavo tik pašnibždomis.

Jis, matyt, gyveno palaidai, atseit prašvilpė kažkokius pinigus, o neturtingose šeimose tai yra pats didžiausias nusikaltimas. Turtingųjų tarpe žmogus, mėgstąs paūžti, — tiktai „kvailioja“. „Jis — pabalda“, — sako apie jį šypsodami. Varguomenėje vaikinas, verčiąs savo tėvus eikvoti jų santaupas, yra laikomas nenaudėliu, valkata, niekšu!

Ir šitoks skirtumas yra visai teisingas, nes mūsų poelgių reikšmę nulemia vien tik jų pasekmės.

Trumpai tariant, dėdė Žiulis, prašvilpęs ligi paskutinio skatiko savo dalį, žymiai sumenkino ir tą palikimą, kurio tikėjosi mano tėvas.

Jį išsiuntė, kaip buvo tuomet įprasta, į Ameriką prekiniu laivu, plaukiančiu iš Havro į Niujorką.

Atsidūręs Amerikoje, dėdė Žiulis vertėsi kažin kokia prekyba ir netrukus mums parašė, kad po truputį uždirba ir kad tikisi galėsiąs atlyginti tėvui padarytą nuostolį. Šis laiškas padarė mūsų šeimai didelį įspūdį. Žiulis, nevertas, kaip sakoma, nė trijų sulamdytų skatikų, staiga tapo tauriu žmogumi, geraširdžiu vaikinu, tikru Davranšu, padoriu, kaip ir visa jo giminė.

Be to, vieno laivo kapitonas mums pranešė, kad dėdė išsinuomojęs didelę krautuvę ir varąs stambią prekybą.

Antrasis laiškas, gautas po dvejų metų, skelbė:

„Brangus Filypai, rašau tau, kad tu nesirūpintum manimi. Aš esu sveikas ir gyvas. Biznis irgi eina gerai. Rytoj ilgam išvažiuoju į pietinę Ameriką. Galbūt keletą metų neduosiu tau apie save jokių žinių. Nesirūpink, jeigu aš tau nerašysiu. Aš grįšiu į Havrą, kai tik pralobsiu. Tikiuosi, kad nereiks ilgai laukti, ir mes laimingai galėsim gyventi visi drauge...“

Šis laiškas tapo mūsų šeimos evangelija. Jį skaitė kiekviena proga, jį rodė visiems.

Ištisą dešimtį metų dėdė Žiulis iš tikro nedavė apie save jokių žinių; bet laikui bėgant mano tėvo viltys vis augo; motina taipogi dažnai sakydavo:

— Kai grįš tasai mielasis Žiulis, mūsų padėtis pasikeis. Štai kas sugebėjo prasimušti!

Ir kiekvieną sekmadienį, žiūrėdamas į milžiniškus juodus garlaivius, išneriančius iš horizonto ir driekiančius dangumi kaspinus dūmų, tėvas amžinai kartodavo tą patį:

— O jei šiuo laivu atplaukia Žiulis! Tai butų staigmena!

Ir mums jau vaidendavos, kad dėdė stovi ant denio, mosuoja skepečiuke ir šaukia:

— Ei Filypai!

Niekas iš mūsų neabejojo dėl jo grįžimo, ir mes kūrėme tūkstančius visokiausių planų; ketinome netgi pirkti už dėdės pinigus nediduką vasarnamį prie Enguvilės. Spėju, kad tėvas jau buvo pradėjęs derybas tuo reikalu.

Vyresnioji mano sesuo tuomet turėjo dvidešimt aštuonerius metus, jaunesnioji — dvidešimt šešerius. Jos vis niekaip negalėjo ištekėti, ir tat labai slėgė mus visus.

Pagaliau jaunesniajai atsirado pora: valdininkas, žmogus neturtingas, bet padorus. Aš tvirtai įsitikinęs, kad kaip tik dėdės laiškas, vieną vakarą perskaitytas jaunuoliui, padarė galą jo svyravimui ir paskatino jį ryžtis.

Jo pasipiršimą tuojau priėmė, ir buvo nutarta, kad po vestuvių visa mūsų šeima suruoš mažą ekskursiją į Džersi.

Kelionė į Džersi — tai neturtingų žmonių svajonė. Tai visiškai netoli: tik persikeli per jūrą pašto garlaiviu — ir jau esi užsienyje, nes ši salukė priklauso anglams. Taigi prancūzas po dviejų valandų plaukimo gali išlipti kaimyniniame krašte ir vietoje susipažinti su šios salos gyventojų papročiais (tarp kitko, labai nepavydėtinais) — salos, virš kurios plevėsuoja Britanijos vėliava, kaip sako žmonės, kalbantieji be įmantrybių.

Šioji kelionė į Džersi tapo svarbiausiu mūsų siekimu, vieninteliu mūsų lūkesčiu, mūsų svajone, su kuria nė valandėlę nesiskyrėme.

Pagaliau mes išvykome. Regiu kaip šiandien: štai garlaivis, leidžiąs garus ties Granvilės prieplauka; tėvas susirūpinęs stebi, kaip krauna į laivą tris mūsų lagaminus; motina, kažko susijaudinusi, eina po ranka su netekėjusia dukterimi, kuri po jaunesniosios vestuvių, rodos, visiškai suglumo, nelyginant viščiukas, pasilikęs vienas gūžtoj, o užpakaly mūsų — jaunavedžiai, kurie vis atsilieka, ir tai verčia mane tolydžio atsigręžti.

Garlaivis sušvilpė. Mes užlipome ant denio, ir laivas, aplenkęs molą, išplaukė į jūrą, lygią it žalio marmuro lenta. Žiūrėjome į tolstančius krantus ir buvome laimingi ir išdidūs, kaip visi, kuriems retai kada tenka keliauti.

Tėvas stovėjo išpūtęs pilvą po surdutu, kuriame šį rytą rūpestingai buvo išvalytos visos dėmės, ir skleidė aplink save benzino kvapą — tą šventinį kvapą, iš kurio pažindavau sekmadienius.

Staiga jis susidomėjo dviem elegantiškom damom, kurias du vyriškiai vaišino austrėmis. Senas apdriskęs jūrininkas vikriai gvaldė peiliu kiaukutus ir juos padavinėjo vyrams, kurie tuojau juos paduodavo damoms. Jos valgė austres labai grakščiai, laikydamos kiautą ant plonos skepečiukės ir prikišdamos prie jo burną, kad nesuteptų sau rūbų; paskui vienu gurkšniu išgerdavo skystį ir kriauklę numesdavo jūron.

Tėvą, matyt, sužavėjo tokia aristokratiška išmonė — valgyti austres plaukiančiame laive. Jam tai atrodė rafinuota, prašmatnu, gero skonio ženklas. Jis priėjo prie žmonos ir dukterų ir paklausė:

— Norite, pavaišinsiu jus austrėmis?

Motina svyravo; ją gąsdino bereikalingos išlaidos; bet seserys tuojau sutiko. Motina tarė nepatenkintu tonu:

— Bijau, kad man nepakenktų viduriams. Pavaišink mergaites, tik neduok per daug, nes dar susirgs.

Paskui, kreipdamasi į mane, ji pridūrė:

— O Žozefas apsieis ir be to; nereikia paikinti berniukų.

Aš pasilikau su motina, laikydamas tokį apėjimą neteisingu. Sekiau akimis tėvą, kuris išdidžiai vedėsi abi dukteris ir žentą prie seno apdriskusio jūreivio.

Abi damos ką tik nusileido nuo denio. Tėvas aiškino seserims, kokiu būdu reikia valgyti austrę, kad neišsilietų skystis; jis netgi užsimanė pademonstruoti joms tai ir pasiėmė vieną. Jis bandė pamėgdžioti damas, bet čia pat išpylė visą skystį sau ant surduto, ir aš nugirdau, kaip motina suniurnėjo:

— Verčiau tupėtų savo vietoj!

Staiga man pasirodė, kad tėvas ima kažko nerimauti; jis pasitraukė keletą žingsnių atgal, įdėmiai pasižiūrėjo į dukteris ir žentą, apstojusius austrių pardavėją, ir ūmai priėjo prie mūsų. Jis atrodė labai išbalęs, jo akyse buvo kažkokia ypatinga išraiška. Pusbalsiu jis tarė motinai:

— Tiesiog nuostabu, kaip tas austrininkas panašus į Žiulį.

Motina sumišusi paklausė:

— Į kokį Žiulį?

— Nagi... į mano brolį... Jeigu nežinočiau, kad jis yra Amerikoje ir kad gerai laikosi, pamanyčiau, kad tai jis, — kalbėjo toliau tėvas.

Motina išgąsdinta sumurmėjo:

— Tu iš proto išėjai! Juk tu puikiai žinai, kad čia ne jis. Tad kam plepėti niekus?

Bet tėvas spyrėsi:

— Vis dėlto nueik, Klarise, pasižiūrėk pati: man norisi, kad tu pati įsitikintum savo akimis.

Motina atsistojo ir priėjo prie dukterų. Aš irgi ėmiau žiūrėti į tą žmogų. Senas, purvinas, raukšlėtu veidu, jis buvo pasinėręs į savo darbą.

Sugrįžo motina. Pastebėjau, kad ji visa dreba. Ji labai skubiai tarė tėvui:

— Man rodos, kad tai jis. Nueik, pasiteirauk pas kapitoną. Tik būk atsargus, nes šis nenaudėlis vėl, ko gero, atsisės mums ant sprando!

Tėvas atsitolino. Aš nusekiau paskui jį. Mane apėmė keistas susijaudinimas.

Kapitonas, aukštas, liesas vyras ilgais bakenbardais, vaikštinėjo tilteliu taip išdidžiai, tarytum būtų vadovavęs laivui, plaukiančiam Indijon.

Tėvas labai mandagiai nusilenkė jam ir, pažėręs komplimentų, užkalbino jį apie jo profesiją: kuo įžymus Džersi? Kokios rūšies gamyba ten išsivysčiusi? Kiek turi gyventojų? Kokie jų papročiai ir būdas? Kokia ten dirva? ir t. t., ir t. t.

Galėjai pamanyti, kad šnekama mažių mažiausia apie Jungtines Amerikos Valstijas.

Įsikalbėjo ir apie „Ekspresą“ — taip vadinosi laivas, kuriuo mes plaukėme, — paskui perėjo prie jo įgulos; tuomet mano tėvas netvirtu balsu paklausė:

— Mane labai sudomino štai anas senis, kuris pardavinėja austres. Gal žinote apie jį ką nors smulkiau?

Kapitonas, kurį šis pašnekesys jau ėmė erzinti, sausai atsakė:

— Tai senas valkata prancūzas. Pernai užtikau jį Amerikoj ir parvežiau atgal į tėvynę. Jis, regis, turi giminių Havre, bet nenori pas juos grįžti, nes jiems skolingas pinigų. Jis vadinasi Žiulis... Žiulis Darmanšas ar Davranšas, kažkas panašus. Sako, vienu tarpu Amerikoj jis buvęs turtingas, o dabar matote, kuo jis pavirto.

Tėvas, išbalęs kaip drobė, klajojančiomis akimis, prakošė prislopintu balsu:

— Ak šitaip... Puiku... Puiku!.. Tatai manęs nestebina... Labai dėkoju jums, kapitone.

Ir jis pasišalino; o jūrininkas suglumęs žiūrėjo jam iš paskos.

Tėvas grįžo prie motinos toks susijaudinęs, kad jinai jam tarė:

— Sėskis, nes dar pastebės, kad čia kažkas atsitiko.

Jis sudribo ant suolo vapėdamas:

— Tai jis! Aišku, kad tai jis!

Kiek lukterėjęs paklausė:

— Kas gi mums daryti?

Motina griežtu tonu atsakė:

— Reikia paimti iš ten mergaites. Žozefas jau vis vien viską žino, tai tegul nueina jų atsivesti. Svarbiausia — reikia saugotis, kad mūsų žentas nieko nepastebėtų...

Tėvas atrodė visai priblokštas. Jis sušnibždėjo:

— Kokia baisi nelaimė!

Motina, ūmai įširdusi, pridūrė:

— Aš taip ir nujaučiau, kad tas dykaduonis nieko doro nepasieks ir vėl užgrius mums ant sprando! Ar gali iš Davranšų ko nors laukti?

Tėvas perbraukė delnu per kaktą, kaip tai darė visuomet, kai žmona apiberdavo jį priekaištais.

O ji varė toliau:

— Duok Žozefui pinigų, tegul jis tučtuojau nueina ir sumoka už tas austres. Betrūksta dar, kad tas elgeta mus atpažintų. Puikų įspūdį tai padarytų keleiviams! Pereikim į kitą galą denio, o tu pasirūpink, kad mes su juo daugiau nebesusitiktume.

Ji atsistojo, ir jiedu nuėjo, įdavę man penkių frankų monetą.

Seserys nustebusios laukė grįžtant tėvo. Aš joms paaiškinau, kad motinai pasidarė šiek tiek bloga nuo supimo, ir paklausiau austrininką:

— Kiek mes jums skolingi, meldžiamasis?

Man vos neišsprūdo: „dėde“.

Jis atsakė:

— Du frankus penkiasdešimt.

Padaviau jam penkis frankus, ir jis man ištiesė grąžą.

Aš žiūrėjau į jo ranką, liesą, susiraukšlėjusią jūreivio ranką; žiūrėjau į jo veidą, seną, išvargusį veidą, liūdną ir skausmingą, kartodamas pats sau: „Tai mano dėdė, tėtės brolis, mano dėdė“.

Aš jam daviau dešimt sū arbatpinigių.

Jis man padėkojo kaip elgeta, priimantis išmaldą:

— Tegu laimina jus Dievas, jaunas ponaiti!

Ir aš pagalvojau, kad ten, užjūry, jam tikriausiai bus tekę elgetauti.

Seserys, apstulbintos mano dosnumo, stovėjo įsmeigusios akis į mane.

Kai įteikiau tėvui du frankus grąžos, motina nustebusi paklausė:

— Nejaugi austrės kainavo net tris frankus?.. Negali būti...

Aš pareiškiau tvirtai:

— Aš daviau dešimt sū arbatpinigių.

Motina pašoko ir pažvelgė man į akis:

— Tu iš proto išėjai! Duoti dešimt sū tam seniui, tam driskiui!..

Ji nuščiuvo: tėvas rodė žvilgsniu į žentą.

Visi tylėjo.

Prieš mus, horizonte, tartum kėlės iš jūros violetinis šešėlis. Tai buvo Džersi.

Kai artinomės prie molų, mane pagavo noras dar sykį pamatyti dėdę Žiulį, prieiti prie jo, tarti jam keletą švelnių paguodos žodžių.

Bet austrių jau niekas nebesiteiravo, ir jis buvo dingęs: vargšas senis turbūt nusileido atgal į dvokiantį triumą, kuriame gyveno.

Namo mes grįžome per Sen Malo, kad vėl nesusitiktume su juo. Motiną graužė nerimas.

Aš niekados daugiau nebemačiau savo tėvo brolio!

Tad matai, kodėl aš kartais duodu valkatai penkis frankus.

SUGRĮŽIMAS

LE RETOUR

Jūra plaka krantą savo trumpa ir monotoniška banga. Balti debesėliai greitai skrieja dideliu mėlynu dangumi, nešami smarkaus vėjo tarsi paukščiai; ir kaimas, susigūžęs slėnio įlinkyje, kurs leidžias į vandenyną, šildosi saulėje.

Pačioje kaimo pradžioje stovi Marten-Levekų namelis, vienišas kelio pakraštyje. Tai mažas žvejo būstas molio sienomis, šiaudų stogu su melsvais irisais ant kraigo. Prieš duris — keturkampis sodelis sulig nosine, kuriame auga svogūnai, keletas kopūstų galvų, petražolės ir salierai. Gyvatvorė jį skiria nuo kelio.

Vyras — žūklėje, o žmona priešais gryčią taiso akis didelio rudo tinklo, ištiesto prie sienos kaip milžiniškas voratinklis. Keturiolikmetė mergaitė prie sodelio vartų, įsitaisiusi šiaudinėje kėdėje, atsirėmusi į jos atlošą, lopo baltinius, jau tiek kartų adytus ir lopytus vargšų baltinius. Antra mergiščia, metais jaunesnė, supa rankose kūdikį, dar visai mažytį, dar nesiskėtriojantį ir nekalbantį; o du bambliai, kokių dvejų ar trejų metų, susėdę tiesiog ant žemės, sukišę nosis, nevikriomis rankomis kasa duobeles ir pilnas saujas smėlio žeria vienas antram į veidą.

Niekas nekalba. Tik mažylis, kurį bando užmigdyti, be perstojo cypia silpnu balseliu. Ant lango miega katė; išsiskleidusios leukonijos puošia pasienį baltais žiedais, ties kuriais zvimbia spiečius muselių.

Mergaitė, kuri ado ties varteliais, staiga šūkteli:

— Mamut!

Motina atsako:

— Ko?

— Jis ir vėl čia.

Nuo pat ryto jos nerimauja, nes aplinkui trobą slampinėja kažkoks senas žmogus, panašus į elgetą. Jos jį pastebėjo, lydėdamos tėvą į valtį. Žmogus sėdėjo pagriovy, priešais jų duris. Paskui, grįžusios iš pajūrio, jos ir vėl jį pamatė ten pat besėdintį ir žiūrintį į trobą.

Atrodė jis nesveikas ir labai suvargęs. Daugiau kaip valandą jis nė nekrustelėjo; paskui, matydamas, kad žiūri į jį kaip į piktadarį, atsikėlė ir nuėjo sunkiu žingsniu.

Bet netrukus ir vėl jos pamatė jį sugrįžtant lėtu ir nuvargusiu žingsniu; ir vėl jis atsisėdo, šį sykį bent kiek tolėliau, lyg norėdamas jas sekti.

Motina ir mergaitės nusigando. Ypač motina sunerimo, nes iš prigimties buvo baili, ir be to, jos vyras Levekas turėjo sugrįžti iš jūros tiktai temstant.

Jos vyras vadinosi Levekas; o ją vadino Marten, ir žmonės juos praminė Marten-Levekais. Štai kodėl: pirmąkart ji buvo ištekėjusi už jūreivio, vardu Marteno, kuris kas vasarą plaukdavo į Niūfaundlendą žvejoti menkių.

Po dvejų vedybinių metų ji turėjo su juo dukrelę ir buvo nėščia septintas mėnuo, kai dingo tristiebis Diepo laivas „Dvi seserys“, kuriuo plaukiojo jos vyras.

Apie tą laivą taip ir nebuvo gauta jokių žinių; joks jūreivis, juo plaukęs, negrįžo, ir visi nusprendė, kad jis nuskendo su turtu ir įgula.

Žmona Marten laukė savo vyro dešimtį metų, vargais negalais teišmaitindama savo du vaikus; bet kadangi buvo apsukri ir gera moteris, jai pasipiršo tos apylinkės žvejys Levekas, našlys su berniuku. Ji už jo ištekėjo, ir per trejetą metų su juo susilaukė dar dvejeto vaikų.

Gyveno jie vargingai ir daug triūsdami. Duona buvo brangi, o mėsos šeima beveik nematė. Kartais įsiskolindavo kepėjui — žiemą, darganų laiku. Vis dėlto mažyliai augo gerai. Žmonės sakydavo:

— Puikūs žmonės Marten-Levekai. Marten nebijo darbo, o Levekas neturi sau lygaus žūklėje.

Mergaitė, sėdėjusi prie tvoros, vėl kalbėjo:

— Atrodo, kad jis mus pažįsta. Gal tai koks vargšas iš Eprevilio arba iš Ozebosko.

Bet motina negalėjo apsirikti. Ne ne, tai tikriausiai nečionykštis žmogus!

Kadangi jis tejudėjo kaip baslys ir atkakliai spoksojo į Marten-Levekų namelį, net ir pati Marten pagaliau supyko ir, iš baimės pasidrąsinusi, pagriebė kastuvą ir išėjo pro vartelius.

— Ką jūs čia veikiate? — sušuko valkatai.

Jis atsakė gergždžiančiu balsu:

— Nagi kvėpuoju grynu oru! Aš aš jums kuo kliudau?

Ji tarė:

— O kodėl jūs, lyg koks seklys, įsitaisėte prieš mūsų namus?

Žmogus atkirto:

— Aš niekam bloga nedarau. Argi negalima pasėdėti pakely?

Neradusi ką atsakyti, ji sugrįžo atgal.

Diena slinko pamažu. Apie vidudienį žmogus dingo. Bet apie penktą jis vėl pasirodė. Vakare jo nebesimatė.

Levekas grįžo sutemus. Jam papasakojo nuotykį. Jis nusprendė:

— Tai koks nors šnipinėtojas, turbūt koks blogas žmogus.

Ir jis ramiai atsigulė, bet jo draugė galvojo apie tą klajūną, kuris į ją žiūrėjo tokiomis keistomis akimis.

Kai prašvito, pūtė smarkus vėjas, ir jūreivis, matydamas, kad negalės vykti jūron, padėjo žmonai taisyti tinklus.

Apie devintą vyresnioji duktė Marten, nuėjusi duonos, grįžo tekina išsigandusi ir šaukdama:

— Mamut, štai jis ir vėl!

Motina susijaudino ir pabalusi tarė savo vyrui:

— Eik su juo pasikalbėti, Levekai, kad jis taip nesižvalgytų į mus, nes mane šiurpas krečia.

Ir Levekas, stambus jūreivis, plytine oda, tankia rusva barzda, mėlynomis akimis, tarsi persmeigtomis juodų lėliukių, tvirtu kaklu, visad apvyniotu vilnoniu šaliku nuo vėjų ir lietaus, ramiai išėjo ir prisiartino prie pakeleivio.

Motina ir vaikai žiūrėjo į juos iš tolo, nusigandę ir drebėdami.

Staiga nepažįstamasis pakilo ir drauge su Leveku ėmė artintis į namus.

Nusigandusi Marten pasitraukė atgal. Vyras jai tarė:

— Duok jam gabalą duonos ir stiklą giros. Jis nieko nėra valgęs nuo užvakar dienos.

Ir jie abu įėjo į vidų, lydimi moters ir vaikų. Pakeleivis atsisėdo ir ėmė valgyti nuleidęs galvą, visiems į jį žiūrint.

Motina atsistojusi apžiūrinėjo jį; abi didžiosios mergaitės, velionio Marten dukterys, atsišliejusios durų, viena jų laikydama mažiausią jį vaiką, žiūrėjo, įbedusios į jį godžias akis, o du bambliai, sėdėdami židinio pelenuose, liovėsi žaidę juodu katiliuku, tarsi taip pat norėdami apžiūrėti tą svetimšalį.

Levekas atsisėdo ir paklausė jį:

— Tai jūs iš toli?

— Aš einu iš Seto.

— Vis pėsčias?..

— Taip, pėsčias. Kai nėra iš ko, reikia ir taip.

— Kur jūs keliaujate?

— Aš ėjau į čia.

— Jūs čia ką nors pažįstate?

— Galbūt.

Jie nutilo. Jis valgė iš lėto, nors ir buvo peralkęs, ir kiekvieną duonos kąsnį užgerdavo gurkšniu giros. Veidas buvo išvargęs, susiraukšlėjęs, kaulėtas, ir jis atrodė daug iškentėjęs.

Staiga Levekas jį paklausė:

— Kaip jūs vadinatės?

Jis atsakė, nepakeldamas galvos:

— Aš vadinuosi Martenas.

Keistas drebulys nukrėtė motiną. Ji žengė žingsni, tarsi norėdama iš arčiau pamatyti valkatą, ir atsistojo prieš jį nukarusiomis rankomis, praverta burna.

Niekas daugiau nieko nesakė. Pagaliau Levekas tarė:

— Ar jūs čionykštis?

Jis atsakė:

— Aš čionykštis.

Ir kai jis pagaliau pakėlė galvą, žmonos ir jo akys susitiko ir žiūrėjo vienos į kitas nejudėdamos, tarsi jų žvilgsniai būtų sulipę.

Ir staiga ji tarė žemu, virpančiu, pakitusiu balsu:

— Tai čia tu, mano vyreli?

Jis palengva pratarė:

— Taip, tai aš.

Jis nejudėjo, tebekramtydamas savo duoną.

Levekas, labiau nustebęs negu susijaudinęs, sumurmėjo:

— Tai tu, Martenai?

Šis paprastai atsakė:

— Taip, tai aš.

Antrasis vyras paklausė:

— Iš kurgi tu grįžti?

Pirmasis papasakojo:

— Iš Afrikos pakrančių. Mes užplaukėme ant seklumos. Mūsų trys išsigelbėjo — Pikaras, Vatinelis ir aš. O paskui buvo sučiupę laukiniai, kurie mus laikė dvylika metų. Pikaras ir Vatinelis mirė. Vienas anglų keliautojas pravažiuodamas mane iš ten paėmė ir nugabeno į Setą. Ir štai aš čia.

Žmona Marten ėmė verkti, įsikniaubusi į prijuostę.

Levekas ištarė:

— Ką mes dabar darysime?

Martenas paklausė:

— Tai tu esi jos vyras?

Levekas atsakė:

— Taip, aš!

Jie pasižiūrėjo vienas į kitą ir nutilo.

Tada Martenas, apžvelgdamas paeiliui visus vaikus, galvos linktelėjimu parodė abi mergaites.

— Tai manosios?

Levekas tarė:

— Tai tavosios.

Jis neatsistojo; nepabučiavo jų; jis tik pastebėjo:

— O Viešpatie, kokios jos didelės!

Levekas pakartojo:

— Ką dabar darysime?

Martenas galvojo, irgi nežinodamas, ką daryti. Pagaliau jis apsisprendė.

— Ką gi, aš padarysiu taip, kaip tu panorėsi. Aš nenoriu tavęs nuskriausti. Tik su manim išeina nei šiaip, nei taip. Aš turiu du vaikus, tu — tris, kiekvienas turime savo. Bet motina, ar ji priklausys tau, ar man? Aš sutiksiu taip, kaip tu panorėsi; bet namai yra mano, nes man juos paliko tėvas, aš juose gimiau ir visi dokumentai yra pas notarą.

Žmona Marten tebeverkė, kūkčiodama, įsikniaubusi į mėlyną drobinę prijuostę. Abi didžiosios mergaitės priėjo arčiau ir neramiai žiūrėjo į savo tėvą.

Jis baigė valgyti. Dabar ir jis paklausė:

— Ką dabar daryti?

Levekui kilo mintis:

— Reikia eiti pas kleboną, jis nuspręs.

Martenas atsistojo, ir, kai jis artinosi prie savo žmonos, ji puolė jam ant krūtinės raudodama:

— Mano vyreli! Tu čia! Martenai, mano vargše Martenai, tu čia!

Ir ji laikė jį apsikabinusi, staiga persmelkta praeities dvelkimo, smarkiai sukrėsta atsiminimų, kurie jai atgaivino jos jaunystės metus ir jos pirmąją meilę.

Martenas, pats susijaudinęs, bučiavo ją į kyką. Abu vaikai židinyje pradėjo žliumbti, išgirdę verkiančią motiną, ir mažiausiasis antrosios Marten dukters rankose klykė spiegiančiu balseliu kaip prasta švilpynė.

Levekas stovėdamas laukė.

— Eime, — tarė jis, — reikia susitvarkyti.

Martenas paleido savo žmoną; pastebėjusi, kad jis žiūri į savo dukteris, motina joms tarė:

— Bent pabučiuokite savo tėvą.

Jos prisiartino abi iš karto, be ašarėlės, nustebusios, šiek tiek drovėdamosios. Ir jis pakštelėjo jas vieną po kitos į abu skruostus, nevikriai, kaimietiškai. Matydamas prisiartinant tą nepažįstamąjį, kūdikis taip ėmė spiegti, jog jo vos nesutraukė mėšlungis.

Paskui abu vyrai išėjo.

Jiems einant pro „Prekybos“ užkandinę, Levekas paklausė:

— O ką, jei mes paimtume burnelę?

— Mielai, — pareiškė Martenas.

Jie įėjo ir atsisėdo dar tuščiame kambary.

— Ei, Seko! — du stikliukus, tik stipresnės, žinai, Martenas grįžo, mano žmonos Martenas, žinai, „Dviejų seserų“ Martenas, kuris buvo žuvęs.

Ir nešinas vienoje rankoje trimis stiklais, kitoje ropine, priėjo pilvotas, raudonas, aptekęs taukais smuklininkas ir ramiai paklausė:

— Žiūrėk tu man! Vadinasi, grįžai, Martenai?

— Grįžau! — atsakė Martenas.

TĖVAS AMABLIS

LE PERE AMABLE

Drėgnas ir pilkas dangus, rodos, slėgė plačią parudavusią lygumą. Rudens kvapas, nykus plikų ir įmirkusių žemių, nukritusių lapų ir suvytusios žolės kvapas tirštino ir taip jau sunkų sustingusį vakaro orą. Kaimiečiai dar tebedirbo, pakrikę po dirvas, laukdami, kol vakariniai varpai pašauks juos vėl į fermas, kurių šiaudiniai stogai šen ir ten matėsi pro apnuogintų medžių šakas, saugančias nuo vėjo obelų sodus.

Pakelėj, ant drapanų krūvos, išskėtęs kojas, sėdėjo visai mažas vaikutis ir žaidė bulve, kuri kartais nukrisdavo jam sterblėn, tuo tarpu penkios moterys, susilenkusios ir atstačiusios užpakalius, sodino rapso daigus gretimoje dirvoje. Slinkdamos išilgai didžiulės, neseniai suartos lygumos, jos mikliai, vienodai bedė smaigu duobutes, tuojau pat kišo į jas jau kiek apvytusius daigus, kurių lapukai virto ant šono; po to barstė žemėm šaknis ir varė savo darbą toliau.

Keliu artinosi žmogus su botagu rankoje, basas kojas įsispyręs į medines klumpes; jis sustojo prie vaiko, paėmė jį ir pabučiavo. Viena moterų atsitiesė ir priėjo prie jo. Tai buvo stambi, raudona merga, plačių strėnų, liemeninga, augalota ir petinga normandiška patelė geltonais plaukais, kraujo spalvos veidu.

Ji tarė tvirtu balsu:

— Na tai ką, Sezarai?

Vyriškis, liūdnos išvaizdos liesas vaikinas, sumurmėjo:

— O ką, nieko naujo, vis tas pats!

— Jis nenori?

— Nenori.

— Ką tu manai daryti?

— Ar aš žinau?

— Eik pasišnekėti su klebonu.

— Gerai, nueisiu.

— Eik tučtuojau.

— Gerai, gerai.

Ir juodu pasižiūrėjo viens į kitą. Jis dar tebelaikė ant rankų vaiką. Vėl jį pabučiavo ir pasodino ant moterų drapanų.

Horizonte, tarp dviejų fermų, matėsi arklio traukiamas plūgas, paskui kurį ėjo žmogus. Jie slinko visai pamažėl — gyvulys, padargas ir artojas — blyškiame vakaro danguje.

Moteriškė vėl prašneko:

— Tai ką gi sako tavo tėvas?

— Jis sako, kad nenori.

— Kodėl gi jis nenori?

Vyrukas mostelėjo ranka į kūdikį, kurį ką tik pasodino, paskui žvilgsniu nurodė į žmogų, stumiantį tolumoje plūgą, ir pridūrė:

— Todėl, kad tas vaikas nuo jo.

Mergina gūžtelėjo pečiais ir piktai tarė:

— Po velnių, visi gerai žino, kad nuo Viktoro. Na, ir kas iš to? Aš paslydau! Bet ar tik aš viena? Mano motina irgi buvo paslydus prieš mane, tavoji — taipgi, prieš ištekėdama už tavo tėvo! Kas čia pas mus nėr nusidėjęs? Aš nusidėjau su Viktoru: mat jis mane užklupo daržinėj bemiegančią, tas teisybė; o paskui nusideda vau ir nemiegodama. Tikriausiai būčiau už jo ištekėjus, jeigu jisai nebūtų buvęs tik paprastas bernas. Argi aš dėl to pasidariau prastesnė?

Vyriškis tiesiog tarė:

— Bet man tu patinki tokia, kokia esi, su vaiku ar be jo. Tik mano tėvas priešinasi. Bet vis tiek pasistengsim tą reikalą sutvarkyti.

Ji pridūrė:

— Eik tučtuojau pas kleboną.

— Einu.

Ir jis nužingsniavo sunkiu kaimiečio žingsniu; tuo tarpu merga, įsirėmusi į klubus, nuėjo vėl sodinti rapso.

Iš tikro vyras, ką tik pasišalinęs, Sezaras Ulbrekas, seno kurtinio Amablio Ulbreko sūnus, norėjo prieš tėvo valią vesti Selestą Levesk, turinčią vaiką nuo Viktoro Lekoko, paprasto berno, kuris tuomet tarnavo jos tėvo fermoje ir buvo už tai išvarytas.

Bet kaime nėra luomų nelygybės, ir jeigu bernas moka gyventi, tai jis, išsinuomojęs fermą, savo ruožtu tampa lygus buvusiam šeimininkui.

Tad Sezaras Ulbrekas žingsniavo su botagu po pažastim, svarstydamas savo planus ir vieną po kitos kilodamas sunkias klumpes, apsivėlusias žeme. Taip, jis norėjo vesti Selestą Levesk, geidė jos sykiu su vaiku, nes kaip tik tokios moters jam ir reikėjo. Nebūtų mokėjęs pasakyti kodėl; bet jis tai žinojo, buvo dėl to tikras. Tereikėdavo tik pažvelgti į ją, ir jis tuo įsitikindavo, jausdamasis smagus, žvalus, tarytum apkvaišęs iš džiaugsmo. Jam būdavo netgi malonu apkabinti kūdikį, Viktoro kūdikį, nes jis buvo jos atžala.

Ir jis be pagiežos žvelgė į tolimą apybraižą žmogaus, kuris stūmė žagrę toli horizonte.

Bet tėvas Amablis nenorėjo šitos santuokos. Jis tam priešinosi su kurtinio užsispyrimu, su pašėlusiu užsispyrimu.

Sezaras jam rėkdavo į ausį, į tą, kuria anas dar šiek tiek girdėjo;

— Mes rūpestingai prižiūrėsim jus, tėvai. Aš sakau jums, kad tai gera mergina: ir šauni, ir taupi.

Senis kartojo:

— Kol aš gyvas, to nebus.

Ir niekas neįstengė jo nugalėti, niekas nevaliojo palaužti jo atkaklumo. Sezarui beliko vienintelė viltis. Tėvas Amablis, jausdamas besiartinančią mirtį, bijojo klebono. Jo negąsdino nei dievas, nei velnias, nei pragaras, nei skaistykla, apie kuriuos neturėjo jokio supratimo, bet jį gąsdino kunigas, kuris jam buvo šermenų simbolis, panašiai kaip mes, bijodami ligų, kartais jaučiame baimę ir daktarams. Jau savaitė, kaip Selestą, žinodama šią senio silpnybę, ragino Sezarą eiti pas kleboną; bet Sezaras vis svyravo, nes ne per daug mėgo juodas sutanas, kurios jam primindavo visada ištiestas rankas aukoms arba šventintai duonai.

Vis dėlto jis ką tik pasiryžo ir ėjo į kleboniją, svarstydamas, kokiu būdu dėstys savo reikalą.

Klebonas Rafenas, mažas, gyvas kunigiukas, liesas ir amžinai nesiskutęs, laukė pietų valandos, šildydamasis kojas prie ugnies virtuvėje.

Pamatęs įžengiant kaimietį, jis paklausė, pasukdamas tik galvą:

— Na, Sezarai, ko nori?

— Norėčiau su jumis pasikalbėti, pone klebone.

Vaikinas stovėjo nedrąsus, laikydamas kepurę vienoje rankoje, o botagą kitoje.

— Gerai, šnekėk.

Sezaras pasižiūrėjo į tarnaitę, senelę, kuri vilko grindimis kojas, dėliodama rykus savo ponui ant vieno kampo stalo, ties langu. Jis sumurmėjo:

— Mat čia lyg ir kokia išpažintis.

Tuomet klebonas Rafenas atidžiai pažvelgė į kaimietį; jis pamatė sumišusį jo veidą, suvaržytą jo laikyseną, paklaikusias akis, ir liepė tarnaitei:

— Marija, pasitrauk kokioms penkioms minutėms į savo kambarį; man reikia pasikalbėt su Sezaru.

Tarnaitė metė į svečią piktą žvilgsnį ir išėjo niurnėdama.

Dvasininkas kalbėjo toliau:

— Na, dabar pradėk savo rožančių.

Vaikinas vis svyravo, žvalgėsi į klumpes, lamdė kepurę; pagaliau staiga ryžosi:

— Va kas: aš norėčiau vesti Selestą Levesk.

— Gerai, vyruti, o kas tau kliudo?

— Tėvas neleidžia.

— Tavo tėvas?

— Taigi, manasis.

— O ką anas sako?

— Jis sako, jinai turi vaiką.

— Ne jai pirmai tas atsitinka nuo mūsų motinos Ievos laikų.

— Vaiką iš Viktoro Lekoko, kurs bernauja pas Antimą Luazelį.

— Aha, tai jis nenori?

— Ne, nenori.

— Vadinas, griežtai atsisako?

— Užsispyręs kaip asilas, dovanokit už išsireiškimą.

— O kaipgi tu bandai jį perkalbėti?

— Aš jam sakau, kad tai gera merga: ir šauni, ir taupi.

— Ir tas jo neįtikina? Tai tu nori, kad aš su juo pašnekėčiau.

— Taigi, taigi. Tikra tiesa.

— Ką gi aš turiu jam pasakyti, tam tavo tėvui?

— Ogi... tai, ką jūs pasakojat per pamokslą, norėdami gaut iš žmonių pinigų.

Kaimiečio supratimu, svarbiausias religijos siekimas buvo iščiulpti pinigą, tuštinti žmonių kišenes, kad prisipildytų dangaus skrynia. Tai buvo nelyginant didžiuliai prekybos namai, kur kunigai buvo tarnautojai, pasalūniški, gudrūs, apsukrūs tarnautojai kaip niekas kitas, kurie tvarkė Viešpaties Dievo reikalus kaimiečių nenaudai.

Jis labai gerai žinojo, kad kunigai teikė paslaugas, dideles paslaugas vargšams, ligoniams, mirštantiems — rėmė juos, guodė, patarinėjo, palaikė; bet visa tai darė dėl pinigų, mainais už baltą, gražų, žvilgantį sidabrą, kuriuo tikintieji mokėjo už sakramentus ir mišias, už patarimus ir užtarymus, už nuodėmių atleidimą ir indulgencijas, už skaistyklą ir rojų, nelygu nusidėjėlio pajamos ir dosnumas.

Klebonas Rafenas, kurs pažinojo šitą vyrą ir kurs niekados nepykdavo, ėmė juoktis:

— Na gerai, gerai, aš jam papasakosiu pasakėlę, bet tu, vyruti, ateisi į pamokslą.

Ulbrekas ištiesė ranką prisiekdamas:

— Duodu jums bėdžiaus žodį: jeigu jūs tai padarysit dėl manęs, aš prižadu ateiti.

— Na, tai gerai. Kada nori, kad užsukčiau pas tėvą?

— Kuo greičiau, tuo geriau: šįvakar, jei galite.

— Tai už pusės valandos, po vakarienės.

— Už pusės valandos.

— Sutarta. Iki greito pasimatymo, vyruti.

— Iki pasimatymo, pone klebone; labai dėkui.

— Nėr už ką.

Ir Sezaras Ulbrekas nuėjo namo, nusimetęs nuo širdies didelę naštą.

Jis nuomojo mažutę, visiškai mažutę fermą, nes juodu su tėvu nebuvo iš turtingųjų. Laikydami vien tarnaitę, penkiolikos metų mergiščią, kuri jiems virė sriubą, lesino vištas, melžė karves ir mušė sviestą, jie gyveno skurdžiai, nors Sezaras ir geras buvo žemdirbys. Bet jie neturėjo nė tiek žemės, nė tiek galvijų, kad galėtų pelnyti daugiau negu reikalinga pragyventi.

Senis nebedirbo. Liūdnas kaip visi kurtiniai, skausmų surakintas, susikūprinęs, susirietęs, jis vaikščiodavo po laukus pasiramsčiuodamas lazda, žiūrėdamas į gyvulius ir žmones rūsčiu ir nepatikliu žvilgsniu. Kartais atsisėsdavo ant griovio krašto ir ten sėdėdavo ištisas valandas, tingiai galvodamas apie dalykus, kurie jį domino visą gyvenimą, apie kiaušinių ir grūdų kainą, apie saulę ir lietų, kurie gadina arba ugdo derlių. Ir reumatizmo nukamuoti jo seni sąnariai dar tebegėrė dirvos drėgmę, kaip buvo gėrę jau septyniasdešimt metų sienų drėgmę jo žemoje trobelėje, apdengtoje tokiais pat drėgnais šiaudais.

Jis sugrįždavo temstant, sėsdavo į savo vietą gale stalo virtuvėj, ir kai ties juo padėdavo molinį dubenį su sriuba, apkabindavo jį grublėtais pirštais, kurie, rodos, buvo įgavę apvalaus indo formą, ir, prieš imdamas valgyti, šildydavosi rankas tiek žiemą, tiek vasarą, kad nieko neprarastų, nė vienos dalelytės šilumos, einančios iš taip brangiai kaštuojančios ugnies, nė vieno lašelio sriubos, kur įdėta taukų ir druskos, nė vieno trupinio duonos, kurią subrandino pasėliai.

Paskui jis užsirangydavo kopėčiomis ant aukšto, kur turėjo čiužinį, tuo tarpu sūnus gulėjo žemai, tam tikroj įduboj prie krosnies, o tarnaitė užsidarydavo lyg ir kokiam rūsy, juodame urve, kur kadaise pildavo bulves.

Sezaras su tėvu beveik niekad nesišnekėdavo. Tik retkarčiais, kai reikdavo parduoti javus ar pirkti veršį, jaunuolis atsiklausdavo senio nuomonės ir, sudėjęs abi rankas prie burnos, rėkte išrėkdavo jam į ausį savo samprotavimus; ir tėvas Amablis juos priimdavo arba atmesdavo lėtu ir dusliu balsu, einančiu iš pilvo gilumos.

Vieną vakarą Sezaras, prisiartinęs prie jo, tarytum kalba eitų apie arklio ar veršio pirkimą, iš visų plaučių pareiškė jam į ausį savo ketinimą vesti Selestą Levesk.

Bet čia tėvas supyko. Dėl ko? Dėl to, kad buvo pažeistas jo doros jausmas? Tikriausiai ne. Merginos skaistybė neturi jokios reikšmės kaime. Bet jo šykštumas, gilus, žiaurus taupymo instinktas negalėjo sutikti su mintimi, kad jo sūnus augins svetimą vaiką. Staiga vienu akimirksniu jis pagalvojo apie visas sriubas, kurias praris mažasis, kol galės būti naudingas ūkyje; jis sumetė galvoje visus svarus duonos, visus litrus sidro, kuriuos suvalgys ir išgers šis vaikpalaikis ligi keturiolikos metų amžiaus; ir pašėlęs apmaudas pašoko jame prieš Sezarą, kuris visu tuo nesidomėjo.

Ir jis atsakė su neįprasta balso jėga:

— Ką, ar tu proto netekai?

Tuomet Sezaras ėmė dėstyti savo samprotavimus, kelti Selestos ypatybes, įrodinėti, kad už vaiko išlaikymą ji atidirbs šimteriopai. Bet senis abejojo šia nauda, tuo tarpu vaiko buvimu jis negalėjo abejoti; ir jis be paliovos kartojo, nesileisdamas į jokius aiškinimus:

— Aš nenoriu. Nenoriu. Kol aš gyvas, to tikrai nebus...

Ir jau trys mėnesiai, kaip tas reikalas stovėjo vietoje, ir nė vienas, nė antras nenorėjo nusileisti, atnaujindami, mažiausiai bent kartą savaitėje, tą patį ginčą su tais pat argumentais, tais pat žodžiais, tais pat gestais ir su tuo pat beprasmiškumu.

Tąsyk Selesta patarė Sezarui eiti pas kunigą ir prašyti jo pagalbos.

Grįžęs namo kaimietis rado tėvą jau užustalėj, nes jis, užtrukęs klebonijoj, pasivėlino.

Juodu pietavo tylėdami, akis į akį, suvalgė pasitepę sviestu riekelę duonos, o po sriubos išgėrė stiklą sidro; paskui jie lyg sustingę liko sėdėti savo kėdėse, vos apšviesti žvakės, kurią buvo atsinešusi mergiotė, nes jai dar reikėjo indus plauti, šluostyti stiklines ir iš vakaro priraikyti duonos ankstyviems pusryčiams.

Kažkas pasibeldė į duris, kurios tuojau atsidarė, ir įžengė kunigas. Senis pakėlė į jį neramias, įtarias akis ir, numatydamas pavojų, ketino keberiotis ant aukšto, bet klebonas Rafenas padėjo ranką ant jo peties ir jam sustaugė tiesiog į smilkinį:

— Aš turiu su jumis pasišnekėti, tėvuk Amabli.

Sezaras smuko pro paliktas praviras duris ir dingo. Jis nieko nenorėjo girdėti — tokia baimė jį apėmė; jis nenorėjo matyti, kaip griūva viltys nuo nepalenkiamo tėvo atkaklumo; bemeilijo kiek vėliau iš karto sužinoti visą tiesą, gerą ar blogą; ir jis išėjo į naktį. Vakaras buvo be mėnulio, be žvaigždžių, vienas iš tų miglotų vakarų, kai oras atrodo pritvinkęs drėgmės. Nesugaunamas obuolių kvapas pleveno ties kiemais, nes tai buvo kaip tik tas laikas, kada skinami labiausiai prinokę, ankstyviniai, kaip sakoma šioje sidro šalyje. Sezarui einant patvarte, pro siaurus langučius į jį mušė karštas kvapas galvijų, sumigusių ant mėšlo; o prie arklidžių jis girdėjo, kaip trypia stoviniuojantys ašvieniai ir triaukši žiaunos, kramtydamos pešamą iš ėdžių šieną.

Jis ėjo kur akys mato, galvodamas apie Selestą. Šiame prasčioko prote, kur mintys tėra tik vaizdai, gimę tiesiog iš daiktų, visos meilės svajonės įsikūnydavo į paveikslą stambios raudonveidės merginos, stovinčios duobėtame kelyje, įsisprendusios į klubus ir besijuokiančios.

Tokią jis išvydo ją tą dieną, kai pirmą kartą jos įsigeidė. Nors jisai ją pažinojo nuo pat vaikystės, bet niekados nebuvo ja taip susidomėjęs kaip aną rytą. Juodu valandėlę pasišnekučiavo; paskui jis nuėjo savo keliu ir žingsniuodamas kartojo; „Dievaži, o visgi ji daili mergina. Gaila, kad nusidėjo su Viktoru“. Taip jis galvojo ir vakare, ir rytojaus dieną.

Kai su ja vėl susitiko, jis pajuto lyg kokį kutenimą giliai gerklėje, tarytum jam būtų įkišę gaidžio plunksną pro burną į krūtinę; ir nuo to laiko kiekvieną sykį, susidurdamas su ja, jis stebėdavosi šituo nervišku kutenimu, kurs visados atsikartodavo.

Po trijų savaičių ryžosi ją vesti — taip jinai jam tiko. Jis negalėjo pasakyti, kas per galybė jį buvo užvaldžiusi, bet tai išreikšdavo tokiais žodžiais: „Ji mane visai apsėdo“, tarytum jo kūną būtų užliejęs geismas tos merginos, galingesnės už patį pragarą. Jam visai nerūpėjo, kad ji buvo paslydusi. Et, dėl to ji netapo blogesnė; ir jis nejautė Viktorui Lekokui jokio apmaudo.

Bet kas daryti, jeigu klebonui nepasisektų? Jam buvo baisu apie tai ir pagalvoti — tiek toji mintis kėlė nerimo.

Jis priėjo kleboniją ir atsisėdo palei neaukštą medinę tvorelę, laukdamas sugrįžtant kunigo.

Ten sėdėjo gal kokią valandą, staiga išgirdo žingsnius kelyje ir, nors buvo labai tamsu, tuojau pažino šešėlį, juodesni už sutaną.

Jis atsikėlė pakirstom kojom, nedrįsdamas nė kalbėti, nė klausti.

Dvasiškis jį pastebėjo ir linksmai tarė:

— Na vyruti, viskas tvarkoj.

Sezaras sumurmėjo:

— Tvarkoj!., negali būt!

— Aš tau sakau. Užeik pas mane rytoj paduot užsakų.

Vaikinas sugriebė klebono ranką. Jis spaudė, kratė, trynė ją mikčiodamas:

— Ar tai tiesa... tiesa... pone klebone... Duodu garbės žodį... Jūs matysit mane sekmadienį... per pamokslą.

Vestuvės įvyko apie vidurį gruodžio. Kuklios, nes jaunavedžiai nebuvo turtingi. Sezaras, apsitaisęs naujais rūbais, nuo aštuntos valandos ryto jau buvo pasiruošęs eiti pas nuotaką ir ją vesti į meriją; bet kadangi buvo dar per anksti, jis atsisėdo prie virtuvės stalo ir laukė tų savo giminių bei draugų, kurie turėjo ateiti jo palydėti.

Jau aštuonios dienos kaip snigo, ir parudavusi žemė, žemė, apvaisinta rudens sėklomis, išblyško po milžinišku ledo apklotu.

Trobelėse, apsidengusiose baltais kykais, darėsi šalta; ir apvalios obelys sodybose atrodė lyg pražydusios, nusipudravusios kaip gražiajame pavasario mėnesy.

Tą dieną dideli šiaurės debesys, pilki, purslėto lietaus pritvinkę debesys buvo išnykę, ir mėlynas dangus žydravo virš baltos žemės, į kurią tekanti saulė svaidė sidabrinius atspindžius. Sezaras žvelgė tolyn pro langą, nieko negalvodamas, laimingas.

Prasivėrė durys, įžengė dvi moterys, šventadieniškai išsipuošusios kaimietės, jaunavedžio teta ir pusseserė, trys vyrai, jo pusbroliai, paskui kaimynė. Jie susėdo ant kėdžių ir tūnojo sustingę ir nebylūs, moterys vienoje pusėj virtuvės, vyrai — kitoj, staiga pagauti bailės, to nejaukaus liūdnumo, kuris apninka žmones, susirinkusius į iškilmes. Vienas pusbrolių tuojau užklausė:

— Ar jau laikas?

Sezaras atsakė:

— Turbūt jau.

— Na, tai keliaukim, — tarė kitas.

Jie pakilo. Tada Sezaras, apimtas nerimo, užlipo kopėčiomis ant aukšto pažiūrėti, ar tėvas jau gatavas. Senis, kurs paprastai keldavosi anksti, dar nebuvo pasirodęs. Sūnus jį rado ant čiužinio, įsivyniojusį į antklodę, pravirom akim ir piktu veidu.

Jis jam suriko į pat ausį:

— Na, tėvai, kelkitės, jau laikas į bažnyčią.

Senis sumurmėjo sopulingu balsu:

— Negaliu. Lyg ir nušalau nugarą. Negaliu net pasijudint.

Jaunasis priblokštas žiūrėjo į jį, nujausdamas klastą.

— Na, tėvai, reikia pasitempt.

— Negaliu.

— Palaukit, aš jums padėsiu.

Ir jis pasilenkė prie senio, išvyniojo jį iš antklodės, paėmė už rankų ir pakėlė. Bet tėvas Amablis ėmė dejuoti:

— Oi! oi! oi! Varge mano! Oi! oi! negaliu. Man diegia nugarą. Tai vėjas mane perpūtė pro šitą prakeiktą stogą.

Sezaras suprato, kad jam nepasiseks, ir, pirmukart savo gyvenime įširdęs ant tėvo, suriko jam:

— Jei taip, jūs liksit be pietų; aš užsakiau vaišes Polito smuklėje. Žinosit, kaip ožiuotis.

Ir jis, nusiritęs kopėčiomis žemyn, leidosi kelionėn, lydimas giminių ir pakviestųjų.

Vyrai pasiraitojo kelnes, kad jų neišsisnieguotų; moterys pasikėlė sijonus, rodydamos savo liesas kulkšnis, pilkas vilnos kojines, prakaulias blauzdas, tiesias kaip šluotražis. Ir visi brido, krypuodami į šonus, vienas paskui kitą, nesikalbėdami, labai pamažu, kad nepamestų kelio, dingusio po lygia, vienoda, beribe sniego skraiste.

Artindamiesi prie fermų, jie pastebėjo vieną ar du žmones, kurie laukė jų; ir eisena, nuolat ilgėdama nematomais kelio kontūrais, atrodė lyg gyvas rožančius juodais poteriukais, vingiuojąs per baltąją lygumą.

Ties nuotakos durimis gausingas būrys trypinėjo vietoje, laukdamas jaunikio. Kai tas pasirodė, jį triukšmingai sveikino: čia pat ir Selesta išėjo iš kambario, apsivilkusi mėlyna suknia, ant pečių užsiklėsčiusi raudoną skepetaitę, galvą apsikaišiusi flerdoranžu.

Bet kiekvienas klausinėjo Sezarą:

— Kur tavo tėvas?

Jis atsakinėjo sumišęs:

— Jis negali pajudėti: jį diegliai surėmė.

Ir sodiečiai nepatikliai ir gudriai lingavo galvas.

Visi nuėjo merijos link. Užpakaly jaunųjų viena kaimietė nešė Viktoro vaiką, tarytum į krikštynas; ir kaimiečiai, dabar sustoję poromis, susikibę už rankų, žengė per sniegą, krypuodami nelyginant laivelis jūroje.

Kai meras sutuokė jaunuosius savivaldybės namelyje, klebonas, savo ruožtu, juos sujungė kukliuose Dievo namuose. Jis palaimino jų santuoką, linkėdamas vaisingumo, paskui iškėlė moterystės dorybes, paprastas ir šventas kaimiečio dorybes, darbą, santaiką ir ištikimybę, o vaikas tuo tarpu sušalęs cypė už nuotakos nugaros.

Kai tik jaunoji pora vėl pasirodė ant bažnyčios slenksčio, už kapinių griovio supoškėjo šautuvai. Buvo matyti tik galai vamzdžių, iš kur veržėsi dūmų juostos; paskui išsikišo galva, žvelgianti į vestuvininkus; tai buvo Viktoras Lekokas, pagerbiąs mielos draugės sutuoktuves, reiškiąs savo džiaugsmą, parako šūviais siųsdamas jai savo linkėjimus. Jis buvo pasitelkęs draugų, penkis ar šešis bernus, papoškinti iš muškietų. Žmonės manė, kad jis elgiasi prideramai...

Vaišės įvyko Polito Kašpriuno svetainėje. Dvidešimt lėkščių buvo padėta ant stalo didžiojoje salėj, kur pietaudavo turgaus dienomis, ir didžiulis avienos kepsnys, besisukąs ant iešmo, vištiena su padažu, dešros, spirgančios ant skaidrios ir smagios ugnies, pripildė namą tiršto kvapo, taukais aplaistytos grynos anglies, dūmų, stipraus ir sunkaus kaimietiškų valgių aromato.

Apie dvyliktą susėdo prie stalo; sriuba pylėsi į lėkštes. Veidai ėmė gyvėti; burnos prasivėrė sąmojui, akys juokėsi tarp pašaipių raukšlelių. Linksmybės valanda artėjo, dievaži.

Atsidarė durys, ir pasirodė tėvas Amablis. Jis atrodė piktas, įširdęs, vilkosi ant ramentų ir vaitojo sulig kiekvienu žingsniu, šitaip reikšdamas savo kančią.

Jį išvydę, visi nutilo; bet staiga dėdė Malivuaras, jo kaimynas, didelis juokdarys, kurs žinojo visas žmonių silpnybes, ėmė staugti, šūkauti, susidėjęs rankas prie burnos:

— Ė, senas smaližiau, tu turi gerą uoslę, kad namie užuodei Polito vaišes.

Baisus kvatojimas papliupo iš gerklių. Malivuaras, sėkmės paskatintas, varė toliau:

— Nuo skausmų nėra nieko geresnio, kaip avienos kepsnio kompresas! Išmetus stikliuką trejų devynerių, viduriams šilta darosi.

Žmonės šūkavo, daužė kumščiu į stalą, leipo juokais, susilenkdami ir vėl atsitiesdami visu stuomeniu, tarytum pumpuodami vandenį. Moterys kvakėjo kaip vištos, tarnaitės raitėsi pasieny. Vien tėvas Amablis nesijuokė ir, nieko neatsakydamas, laukė, kol jam duos vietos.

Jį pasodino ties viduriu stalo, priešais marčią, ir, vos tik atsisėdęs, jis ėmė valgyti. Šiaip ar taip, juk tai jo sūnus kėlė vaišes, reikėjo atsiimti savo dalį. Pildamas į pilvą kiekvieną šaukštą sriubos, bedantėm žiaunom žiautarodamas kiekvieną kąsnį duonos ar mėsos, versdamas į gerklę kiekvieną stiklą sidro, jis tarėsi atgaunąs šiek tiek gėrybės, atsiimąs truputį savo pinigų, kuriuos visi šitie ėdūnai rijo, išgelbstįs bent mažą dalelytę savo turto. Ir valgė tylėdamas, užsispyręs kaip šykštuolis, slepiantis savo skatiką, su tuo klaikiu atkaklumu, kaip kadaise amžinai ir sunkiai triūsdamas.

Bet staiga jis pastebėjo gale stalo Selestos vaiką ant vienos moters kelių, ir akys nebeatsitraukė nuo kūdikio. Jis valgė toliau, įsmeigęs žvilgsnį į mažylį; jo laikytoja kartais įdėdavo jam į burną truputį valgio pakramtyti. Ir senis labiau kentėjo dėl kelių kąsnių, sučiulptų šio vabalo, negu dėl to viso, ką rijo kiti.

Pietūs užtruko ligi vakaro. Po to visi išsiskirstė.

Sezaras pakėlė tėvą Amablį.

— Na, tėvai, laikas namo, — tarė jis. Ir įdavė jam į rankas abudu ramentus. Selesta paėmė į glėbį savo vaiką, ir jie iš lėto nuėjo į blankią, sniego apšviestą naktį. Senas kurtinys, kone visai apsvaigęs, iš girtumo pasidaręs dar piktesnis, užsispyręs nejudėjo iš vietos. Jis netgi sėdosi daug sykių, norėdamas peršaldyti savo marčią; ir jis dejavo, netardamas nė žodžio, kažkaip pratisai ir skausmingai aimanuodamas.

Namie senis tuojau užsirangė ant aukšto, o Sezaras tuo tarpu ėmė ruošti lovutę vaikui prie gilios įdubos, kur turėjo gulėti drauge su pačia. Bet, kadangi jaunavedžiai iškart neužmigo, po kiek laiko jie užgirdo senį besivartant ant čiužinio; jis net kažką keletą sykių garsiai kalbėjo, galbūt pro miegus, o gal jį kankino kokia nors įkyri mintis, kuri nejučiom veržėsi jam iš burnos.

Ryto metą, nusileidęs kopėčiomis, jis pamatė marčią, taisančią pusryčius.

Jinai jam suriko:

— Na, tėvuk, pasiskubinkit, štai gardžios sriubos.

Ir ji pastatė gale stalo apvalų, juodą molinį dubenį, pilną garuojančio viralo. Jis atsisėdo, nieko neatsakydamas, paėmė karštą indą, pasišildė į jį savo papratimu rankas ir, kadangi buvo labai šalta, netgi prisispaudė jį prie krūtinės, mėgindamas įlieti į savo seną, žiemų sustangintą kūną truputį verdančio skysčio šilumos.

Paskui jis susiieškojo savo ramentus ir išėjo į speigo sukaustytus laukus, vaikščiojo ligi vidurdienio, ligi pietų valandos, nes matė paguldytą didelėj dėžėj nuo muilo Selestos kūdikį, kurs dar miegojo. Jisai vis dvejojo. Jis gyveno trobelėje kaip ir anksčiau, bet atrodė, lyg jo nebūtų; niekuo nesidomėjo, žiūrėjo į šiuos žmones — į savo sūnų, į moterį ir vaiką kaip į svetimus, kurių nepažinojo, su kuriais niekad nesikalbėdavo.

Praslinko žiema. Ji buvo ilga ir žiauri. Paskui su pirmais pavasario spinduliais išsprogo daigai; ir vėl kaimiečiai lyg darbščios skruzdėlės leido savo dienas laukuose, triūsdami nuo aušros ligi nakties, per lietų ir vėją, plušėdami rėžiuose rudos žemės, duodančios žmonėms duoną.

Jaunavedžiams laikas bėgo greit. Javai žėlė tankūs ir vešlūs; išnyko vėlyvos šalnos; ir žydinčios obelys bėrė ant žolynų savo rausvą baltą sniegą, kurs rudenį žadėjo kalnus vaisių.

Sezaras dirbo kietai, keldavosi anksti ir grįždavo vėlai, kad nereikėtų samdyti berno.

Jo žmona kartais sakydavo:

— Per ilga tas tau neišeis į sveikatą.

Jis atrėždavo:

— Tik jau tu nebijok.

Tačiau vieną vakarą jis parėjo taip nuvargęs, kad turėjo atsigulti be vakarienės. Ryto metą atsikėlė įprastą valandą, bet nieko negalėjo valgyti, nors vakar nieko nebuvo ėmęs į burną; popietėje, jau vėlokai, jis turėjo pareiti namo ir vėl atsigulti. Nakčia jis ėmė kosėti ir vartėsi ant čiužinio, drugio krečiamas, karšta kaip ugnis kakta, išdžiūvusia burna, kamuojamas deginančio troškulio.

Išaušus jis visgi nuėjo į savo dirvas; bet rytojaus dieną teko šauktis gydytojo, kurs pripažino jį sunkiai sergant plaučių uždegimu.

Ir jis daugiau nebeapleido savo tamsios įdubos, kur buvo jo guolis. Jį girdėjai kosint, alsuojant ir vartantis toje landoje. Norėdamas jo pažiūrėti, duoti jam vaistų, pastatyti taures, turėdavai padėti žvakes prie angos. Tada matydavos sulysęs veidas, subjaurotas ilgos barzdos, apsiaustas tirštų voratinklių mezginių, kurie kabojo ir vėdulavo, oro judinami. Ir ligonio rankos ant pilkos antklodės atrodė lyg numirėlio.

Selesta su neramia širdim jį slaugė, pilstė vaistus, dėliojo kompresus, triūsė plušėjo po trobą; tuo tarpu tėvas Amablis tūnojo savo palėpėje, stebėdamas iš tolo tamsią landą, kur merdėjo sūnus. Jis prie jo net neprisiartindavo, nekęsdamas žmonos, pasipūtęs kaip pavydus šuo.

Praslinko dar šešios dienos; pagaliau vieną rytą, kai Selesta (ji dabar miegojo asloje, pasiskleidusi du kūlius šiaudų) nuėjo pažiūrėti, ar jos vyras jaučiasi geriau, ji nebeišgirdo iš gilumos guolio jo greito alsavimo. Išsigandusi ji paklausė:

— Na, Sezarai, sakyk, kaip tau buvo šiąnakt?..

Jis nieko neatsakė.

Selesta ištiesė ranką, norėdama jį palytėti, ir užčiuopė sustingusį jo veidą. Ji sukliko garsiu ir spiegiamu klyksmu, kaip kad klykia išgąsdinta moteris. Jis buvo negyvas.

Išgirdęs riksmą, aukštai ant kopėčių pasirodė senas kurtinys; pamatęs, kad Selesta puola laukan šauktis pagalbos, jis vikriai nulipo, pačiupinėjo, savo ruožtu, sūnaus veidą ir, staiga viską supratęs, pasiskubino užsklęsti duris iš vidaus, kad negalėtų įeiti žmona ir vėl šeimininkauti namuose, nes jo sūnus buvo jau miręs.

Paskui jis atsisėdo ant kėdės šalia negyvėlio.

Atėjo kaimynai, šaukė, baladojosi. Jis jų negirdėjo. Vienas jų išmušė langą ir įšoko į pirkią. Kiti puolė iš paskos; durys ir vėl buvo atidarytos; atsirado ir Selesta, visa paplukusi ašarose, pabrinkusiais skruostais ir paraudusiom akim. Tada tėvas Amablis, pasijutęs nugalėtas, nesakydamas nė žodžio, vėl užkopė ant aukšto.

Laidotuvės įvyko rytojaus dieną; po pakasynų uošvis ir marti fermoje liko vienudu su vaiku.

Buvo įprastinis pietų metas. Ji užkūrė ugnį, priraikė sriubai duonos, padėjo ant stalo lėkštes, o tuo tarpu senis, sėdėdamas kėdėje, laukė tartum jos nematydamas.

Kai pietūs buvo gatavi, jinai sušuko jam į ausį:

— Na, tėvai, valgyt!

Jis atsistojo, užėmė vietą galustalėj, ištuštino savo dubenį, sugromuliavo duoną, pablizgintą sviestu, išgėrė du stiklus sidro ir išėjo.

Tai buvo viena tų drungnų dienų, viena tų palaimingų dienų, kada gyvenimas plazda, virpa, žydi visame žemės paviršiuje.

Tėvas Amablis slinko siauru takeliu per laukus. Jis žiūrėjo į plaukiančius rugius ir žaliuojančias avižas, mąstydamas apie savo vaiką, savo nelaimingą vaiką, gulintį dabar po žeme. Jis ėjo nuvargusiu žingsniu, vilkdamas koją ir šlubčiodamas. Senis buvo vienui vienas po mėlynu dangum, tarp vešinčių pasėlių, lygumoje, vienui vienas su vieversėliais, kuriuos matė plevenant virš galvos, bet negirdėjo jų skaidraus čirenimo, ir beeidamas net pravirko.

Paskui jis atsisėdo prie balos ir nepajudėjo ligi vakaro, žiūrėdamas į mažus paukščiukus, einančius atsigerti; temstant parėjo namo, pavakarieniavo, neprabilęs nė žodžio, ir užlipo ant aukšto.

Ir jo gyvenimas grįžo į senąją vagą. Niekas nepasikeitė, tik jo sūnus Sezaras miegojo kapuose.

Kas beliko jam, seniui, daryti? Jis nebepajėgė dirbti, dabar jam beliko tik valgyti sriubą, marčios pagamintą. Ir jis ją valgė tylomis, rytais ir vakarais, įsmeigęs pilną pagiežos žvilgsnį į vaikutį, bevalgantį taipogi, priešais jį, kitoje pusėj stalo. Po to jis išeidavo iš namų, klajodavo po apylinkę nelyginant koks valkata, pasukdavo kur už kluono numigti valandą kitą, tarytum bijodamas, kad jo nepamatytų; ir pagaliau, užstojus sutemoms, grįždavo į pirkią.

Bet dideli rūpesčiai ėmė knietėti Selestos galvoje. Reikėjo žmogaus, kurs prižiūrėtų laukus ir juos dirbtų. Kas nors visuomet turėjo būti ten, dirvose, ir ne kaip paprastas samdinys, bet kaip tikras žemdirbys, šeimininkas, kurs žinotų savo amatą ir rūpintųsi ūkiu. Viena moteris negalėjo prižiūrėti pasėlių, nusimanyti apie grūdų kainas, tvarkyti gyvulių pardavimo ir pirkimo. Tada dingtelėjo mintis, paprasta, praktiška mintis, kuri jai per naktų naktis nedavė ramybės. Ji negalėjo vėl ištekėti be metų laiko, o tuo tarpu visokie reikalai griūte užgriuvo, ir negalima buvo gaišti nė valandėlės.

Vienintelis žmogus ją galėjo ištraukti iš bėdos — tai Viktoras Lekokas, jos vaiko tėvas. Jis buvo nagingas vyras ir nusimanė apie žemę; jei truputėlis pinigų kišenėj, iš jo būtų puikus ūkininkas. Ji tai žinojo, nes matė, kaip jis dirbo pas jos tėvus.

Ir štai vieną rytą, pastebėjusi jį važiuojant keliu su mėšlo vežėčiomis, priėjo prie jo. Ją pamatęs, anas sustabdė arklius, o jinai jam tarė, lyg būtų dar tik vakar su juo kalbėjusi:

— Labadien, Viktorai! Kaip sekasi?

Jis atsakė:

— Gerai. O kaip jums?

— O, būtų neblogai, tik aš viena namuos ir turiu daug vargo su ūkiu.

Ir juodu ilgai dar šnekučiavosi, atsirėmę į sunkiųjų vežėčių ratą. Vyriškis retkarčiais pasikasydavo kaktą po kepure ir pagalvodavo, o ji, išraudusi, kalbėjo su užsidegimu, dėstė savo sumetimus, savo ateities planus; pagaliau jis sumurmėjo:

— Taip, tas galima.

Ji ištiesė ranką lyg kaimietis, kuris dėl kažin ko susiderėjo, ir paklausė:

— Tai sutarta?

Jis paspaudė šią ištiestą ranką.

— Sutarta.

— Vadinas, sekmadienį.

— Gerai, sekmadienį.

— Na, tai sudie, Viktorai.

— Sudie, ponia Ulbrek.

Tą sekmadienį buvo apylinkės šventė, metinė parapijos patrono šventė, kurią Normandijoj vadina „asamblėja“.

Jau prieš savaitę matei riedant keliais mugininkų vežimus, pilkų ar bėrų kuinų lėtai traukiamus, kur gyveno su savo šeimomis visi tie klajūnai jomarkininkai, loterininkai, šaudymų ir įvairių žaismų rengėjai, visokių, pokštų rodytojai, kuriuos kaimiečiai vadina „štukoriais“.

Nešvarios bėdos nudribusiom užuolaidom, lydimos liūdno šuns, slampinančio tarpuraty panarinta galva, sustojo viena už kitos merijos aikštėje. Paskui ties kiekvienu tokiu keliaujančiu būstu skleidėsi palapinė, ir šioje palapinėj pro audeklo skyles blizgėjo visokie daikteliai, kurie kėlė vaikėzams baisiausią pavydą ir smalsumą.

Nuo pat šventės ryto visos būdelės buvo atviros, tvaskėdamos išdėliotais stiklo ir porceliano dirbiniais; ir kaimiečiai, eidami mišių, jau žvalgėsi naivia ir patenkinta akim į šias kuklias krautuvėles, nors jas matydavo kas metai.

Tuojau po dvylikos aikštėje ėmė knibždėti žmonės. Iš visų gretimų kaimų važiavo ūkininkai, kratydami savo pačias ir vaikus dviratėse vežėčiose, kurios žvangėjo geležim ir lingavo kaip svarstyklės. Arklius išsikinkydavo pas bičiulius; ir fermų kiemai buvo pilni keisčiausių pilkų, aukštų, liesų, riestų važmenų, panašių į ilgakojus marių gelmių gyvūnus.

Ir kiekviena šeimyna — mažieji priešaky, suaugusieji užpakaly — ėjo į asamblėją ramiu žingsniu, šypsančiu veidu ir laisvom rankom, stambiom, raudonom, kaulėtom, įpratusiom į darbą rankom, kurios dykos, rodos, buvo kaip nesavos.

Pokštininkas pūtė klarnetą; medinės karuselės vargonėliai laidė savo verkšlenančią ir šokinėjančią muziką; loterijos ratas čerškė it plėšiama gelumbė; karabino šūviai poškėjo kas sekundę. Ir žmonės iš lėto, tingiai slinko ties būdelėmis, nelyginant išbėgusi tešla, protarpiais stabtelėdami, tarytum kaimenė, nerangiai judėdami kaip tie nepaslankūs galvijai, staiga ištrūkę į laisvę.

Merginos, susikibusios už rankų, eilėmis po šešias ar aštuonias, dainavo cypiančiais balsais; vaikinai sekė įkandin, juokaudami, pakreipę kepurę ant šono ir apsivilkę standžiom krakmolytom palaidinėm, išsipūtusiom kaip mėlynos pūslės.

Iš visos apylinkės ten susirinko: šeimininkai, bernai ir tarnaitės.

Netgi tėvas Amablis, apsitaisęs senoviniu žalsvu žiponu, panoro pamatyti asamblėją: jis niekuomet jos nepraleisdavo.

Jis žvalgėsi į loteriją, stabteldavo ties šaudykla pasižiūrėti kaip šaudo, bet ypač susidomėjo vienu labai paprastu žaidimu, kur reikėdavo mėtyti didelį medinį rutulį į nupaišyto lentoje žmogelio pražiotą burną.

Staiga kažkas jam plostelėjo per petį. Tai buvo dėdė Malivuaras.

— O, tėvukas! — sušuko jis. — Kviečiu jus išgerti stikliuką.

Ir jie susėdo prie stalo vienoje smuklėj, atvirame ore. Juodu išgėrė vieną taurelę konjako, antrą, paskui trečią; ir tėvukas Amablis vėl ėmė klaidžioti po asamblėją. Jo mintys kiek susidrumstė, jis kažkodėl šypsojosi“ šypsojosi ties loterija, ties mediniais arkliais ir ypač ties „kautynių“ žaismu. Jis stoviniavo ten ilgai, žavėdamasis, kai koks nors mėgėjas numušdavo žandarą ar kleboną, šiuos du autoritetus, kuriems jis jautė instinktyvią baimę. Paskui jis vėl sugrįžo į smuklę ir atsisėdęs išgėrė stiklą sidro atsigaivinti. Buvo jau vėlu, temo. Vienas iš jo kaimynų jį perspėjo:

— Jūs pražiopsosit vakarienę, tėvai.

Tada jis pasuko į fermą. Švelni, drungna pavasario vakaro tamsa pamažu leidosi žemėn.

Priėjus prie durų, pro apšviestą langą jam pasirodė lyg ir dvi figūros troboje. Jis kiek pastovėjo, smarkiai nustebęs, paskui įžengė vidun ir pamatė Viktorą Lekoką, besėdintį už stalo ties pilna bulvių lėkšte ir bevakarieniaujantį jo sūnaus vietoje.

Staiga jis nusigrįžo, tarytum norėdamas eiti laukan. Naktis dabar buvo tamsi. Selesta pakilusi sušuko jam:

— Eikšekit greičiau, tėvuk: yra gardaus apkepo asamblėjai atšvęsti.

Tada jis instinktyviai pakluso ir atsisėdo, žvilgčiodamas tai į vyriškį, tai į moterį, tai į vaiką. Paskui ėmė pamažu valgyti, kaip ir kasdien.

Viktoras Lekokas jautėsi lyg namie, šnekučiavosi laikas nuo laiko su Selesta, sodinosi ant kelių vaiką ir jį bučiavo. Ir Selesta jam tolydžio dėjo valgio, pylė sidro, šnekėjosi ir atrodė patenkinta. Tėvas Amablis, negirdėdamas, ką jie kalba, neatitraukė nuo jų žvilgsnio. Baigęs vakarieniauti (o jis nieko nevalgė — taip jam buvo koktu), pakilo ir, užuot lipęs ant aukšto, kaip kas vakarą, atsidarė duris ir per kiemą išėjo į laukus.

Jam pasišalinus, Selesta, truputį nerimaudama, paklausė:

— Ką jis čia daro?

Viktoras abejingai atsakė:

— Nesirūpink. Sugrįš, kai pails.

Ir ji ėmė triūsti, suplovė lėkštes, nušluostė stalą, o tuo tarpu vyras ramiai sau vilkosi rūbus. Paskui jis šastelėjo į gilų ir tamsų guolį, kur ji kadaise miegodavo su Sezaru.

Atsidarė trobos durys. Pasirodė tėvas Amablis. Įžengęs apsidairė į visas puses, panašus į seną uodžiantį šunį. Jis ieškojo Viktoro Lekoko. Niekur jo nematydamas, pasiėmė nuo stalo žvakę ir prisiartino prie tamsios įdubos, kurioje numirė jo sūnus. Gilumoje jis pastebėjo žmogų, išsitiesusį po antklode ir jau besnūduriuojantį. Tada kurtinys pamažu apsigręžė, pastatė žvakę atgal ir vėl išėjo kieman.

Selesta baigė ruošą, paguldė sūnų, viską sudėjo į vietą ir laukė, kada irgi galės išsitiesti greta Viktoro, kai sugrįš jos uošvis.

Jinai sėdėjo kėdėje nusvirusiom rankom, rūškanu žvilgsniu.

Kadangi jisai vis negrįžo, ji suniurnėjo nepatenkinta, įtūžusi:

— Dėl to seno dykaduonio mes turėsim sudegint už keturis sū žvakės.

Viktoras atsakė iš savo guolio gilumos:

— Jau daugiau kaip valanda, kai jo nėra; reiktų pažiūrėt, ar jis nemiega ant suolo, ties durim.

Ji atsakė „einu“, atsistojo, paėmė žiburį ir išėjo, prisidengusi ranka akis, kad būtų geriau matyti nakties tamsoje.

Ji nieko nerado ties durimis, nei ant suolo, nei prie mėšlyno, kur tėvukas mėgdavo kartais pasėdėti saulėkaitoj.

Begrįždama atgal ji netyčia pakėlė akis į aukštą obelį, kerojančią ties vartais, ir staiga pastebėjo dvi kojas, dvi žmogaus kojas, kadaruojančias sulig jos veidu.

Ji ėmė siaubingai klykti:

— Viktorai! Viktorai! Viktorai!

Jis atbėgo vienmarškinis. Selesta negalėjo ištarti nė žodžio ir, nugręžusi galvą, kad nematytų, ištiesė ranką, rodydama į medį.

Visiškai suglumęs, jis paėmė žvakę, norėdamas geriau įsižiūrėti, ir tarp apšviestų iš apačios lapų išvydo tėvą Amablį, karantį labai aukštai ant pavadžio.

Kopėčios stovėjo atremtos į obels kamieną.

Viktoras nubėgo atsinešti peilio, įsirangę į medį ir nupjovė virvę. Bet senis buvo jau sustingęs ir iš klaikiai išsišiepusios jo burnos šiurpulingai kyšojo liežuvis.

ANT VANDENS

SUR L’EAU

Aš buvau praeitą vasarą išsinuomojęs mažą kaimo trobelę Senos pakrantėje, už keleto mylių nuo Paryžiaus“ ir eidavau ten kas vakaras miegoti. Po kelių dienų susipažinau su vienu savo kaimynu, trijų ar keturių dešimčių metų žmogumi, kuris buvo gal pats įdomiausias tipas, kokį man iš viso kada teko matyti. Tai buvo senas irstymosi mėgėjas, bet uolus mėgėjas — visada prie vandens, visada ant vandens, visada vandeny. Jis turėjo būti gimęs valtyje, jis ir mirs tikriausiai, paskutinį kartą besiirstydamas.

Vieną vakarą, kai ėjome Senos pakraščiu, paprašiau jį papasakoti savo upeiviško gyvenimo nuotykių. Ir štai mano žmogelis tuoj pagyvėja, pasikeičia, darosi iškalbingas, beveik poetas. Jo širdyje buvo didelė aistra, viską ryjanti, neįveikiama aistra: upė.

— Ak! — tarė jis, — kiek čia man atsiminimų šioje upėje, kurią matote tekančią pro mus! Jūs, gatvių gyventojai, jūs neišmanote, kas yra upė. Bet paklausykit, kaip žvejys taria tą žodį. Jam tai yra kažkas paslaptinga, gilu, nepažįstama, apgaulingų regėjimų ir reiškinių šalis, kur naktį regi daiktus, kurių nėra, girdi garsus, kurių nepažįsti, kur drebi pats nežinodamas ko, lyg eidamas per kapines: juk iš tikro čia yra pačios klaikiausios kapinės, kuriose net ir kapų nežymu.

Žemėje per ankšta žvejui, o santėmyje, kai nėra mėnulio, upė yra beribė. Jūreivis šito nejaučia jūroje. Ji dažnai būna žiauri ir rūsti, tai tiesa, tačiau ji šaukia, riaumoja, ji yra ištikima, ta didžioji jūra; ogi upė yra tyli ir klastinga. Ji negrasina, ji teka visada be triukšmo, ir tas amžinas tekančio vandens judėjimas mane labiau baugina, nekaip aukštosios vandenyno vilnys.

Svajotojai teigia, kad jūra slepia savo gelmėse neaprėpiamas žydrąsias šalis, kur skenduoliai ritinėjasi tarp didžiulių žuvų po keistas girias ir krištolines olas. Upė neturi nieko kito kaip tik juodas sietuvas, kur bet kas pūva dumble. O tačiau ji yra graži, kai blizga tekančioje saulėje ir kai švelniai pleškena savo krantuose, šnarančių meldų priaugusiuose.

Poetas, kalbėdamas apie vandenyną, yra pasakęs:

Vai, kiek jūs gaubiat paslapčių, o marių bangos!

Jūs — siaubas motinų, žmonų ir dukterų!

Tarpusavy jūs šnabždat, duždamos į krantą,

Ir tam, kas jūsų aimanas gūdžias supranta,

Kraupu klausyt dejavimų šiurpių, niaurių.

Taip tai taip, bet aš manau, kad istorijos, kurias šnabžda skurdūs meldynai savo tyliais balseliais, turėtų būti dar klaikesnės už tas niauriąsias dramas, pasakojamas šniokščiančių bangų.

Bet kadangi jūs mane prašėte papasakoti atsiminimų, papasakosiu jums vieną ypatingą nuotykį, prieš kokią dešimtį metų čia pat man įvykusį.

Aš gyvenau, kaip ir dabar, tetos Lafon namuose, ir vienas iš mano geriausių draugų, Lui Bernė, dabar jau metęs irstymąsi, savo tuštybę ir savo nevalyvumą, kad patektų į Valstybės Tarybą, buvo įsikūręs C... kaime, dvi mylios pavandeniui. Mudu visada pietaudavome drauge — čia pas jį, čia pas mane.

Vieną vakarą, grįždamas vienišas ir gana pavargęs, vos bevilkdamas savo sunkią laivę, dvylikos uolekčių jūrinę valtį, kuria visada plaukiodavau naktimis, stabtelėjau kvapo atgauti ties ta vieta, kur prasideda meldynai, ten žemiau, pora šimtų metrų prieš geležinkelio tiltą. Buvo labai gražu, mėnulis spindėjo, upė mirguliavo, oras buvo ramus ir tylus. Toji ramybė mane sugundė; tariau sau, kad būtų gera čia pypkę išrūkyti. Kaip pamaniau, taip ir padariau: tvėriau inkarą ir išmečiau jį į upę.

Valtis, pasileidusi pasroviui, išvyniojo ligi galo visą grandinę, paskui sustojo; aš atsisėdau valties užpakalyje ant savo skrandos, kiek galėdamas patogiau. Nesigirdėjo ničnieko, tik retkarčiais atrodė, lyg nugirsčiau silpnutį, bemaž nejuntamą vandens teliuškenimą į kriaušį, ir įžiūrėjau pakilesnių meldų kuokštes, šmėksančias nuostabiais pavidalais ir tarpais lyg sujudančias.

Upė buvo rami ramutėlė, bet aš jaučiausi sujaudintas tos nepaprastos tylumos, kuri mane supo. Visi gyviai, varlės ir rupūžės, tos nakties pabalių giedotojos, tylėjo. Staiga dešinėje, priešais, kvarktelėjo varlė. Aš krūptelėjau: ji nutilo; nebegirdėjau ničnieko ir sumaniau parūkyti, kad prasiblaškyčiau. Ir, nors buvau pasižymėjęs pypkius, negalėjau rūkyti; po antro dūmo paliko šleikštu, ir lioviausi. Pradėjau niūniuoti; mano balso garsas man buvo koktus; tad išsitiesiau valties dugne ir įsižiūrėjau į dangų. Kurį laiką pagulėjau ramiai, bet greit man sukėlė nerimo lengvi laivelio judesiai. Man pasirodė, kad jis skrieja milžiniškais posūkiais ir paskliundomis, pasiekdamas abu upės krantus; paskui maniau, kad kokia būtybė ar nematoma jėga jį pamažu traukia į dugną ir vėl kelia, o tada vėl paleidžia kristi. Mane blaškė kaip per audrą; aplinkui save girdėjau triukšmą; vienu spyriu pašokau: vanduo žvilgėjo. Buvo visiškai ramu.

Supratau, kad mano nervai pakrikę, ir sumaniau plaukti sau. Patraukiau už grandinės; valtis sujudėjo, tada pajutau priešinimąsi, patraukiau stipriau, bet inkaro neišroviau; jis buvo įkibęs dugne į kažkokį daiktą, kurio aš neįveikiau pakelti; vėl ėmiau traukti, bet veltui. Tada irklais apgręžiau savo valtį ir nukreipiau prieš vandenį, kad pakeisčiau inkaro padėtį. Nieko iš to neišėjo, inkaras vis laikėsi; mane pagavo pyktis, ėmiau įniršęs purtyti grandinę. Nė iš vietos. Nusiminęs atsisėdau ir ėmiau galvoti apie savo būklę. Negalėjau nė svajoti tą grandinę nutraukti nei atpalaiduoti nuo jos valtį, nes ji buvo stora ir prikalta valties priešakyje prie medžio gabalo, storesnio nekaip mano ranka; bet kadangi tebesilaikė graži giedra, tai maniau netrukus sutiksiąs kokį žvejį, kuris man ateis į pagalbą. Nepasisekimas mane nuramino: atsisėdau ir pagaliau galėjau rūkyti pypkę. Turėjau butelį romo, išgėriau du ar tris stiklus, ir mano būklė mane prajukino. Buvo labai šilta, ir blogiausiu atveju galėjau be didelės bėdos praleisti naktį po atviru dangumi.

Staiga kažkas nesmarkiai stuktelėjo į mano valties šoną. Pašokau, ir šaltas prakaitas išpylė mane nuo kojų iki galvos. Ten stuktelėjo, be abejo, koks medžgalis, srovės nešamas, bet to pakako, kad mane vėl pagautų keistas nervinis sąjūdis. Stvėriausi už grandinės ir stingte sustingau, įsiręžęs žūtbūt ištraukti. Inkaras laikėsi tvirtai. Atsisėdau netekęs jėgų.

Tuo tarpu upę pamažu apgulė baltas rūkas, labai tirštas, kuris šliaužė visiškai žemai ant vandens, kad net aš atsistojęs nebemačiau nei upės, nei savo kojų, nei savo valties, tik beįžiūrėjau meldų viršūnes, paskui toliau klonį, visą balzganą nuo mėnulio šviesos, su didelėmis, juodomis, į dangų kylančiomis dėmelėmis, kurias sudarė itališkų tuopų kuokštai. Aš buvau tarsi suvystytas ligi juostai ypatingo baltumo medvilninėje drobulėje, ir man kilo fantastiški vaizdiniai. Vaizdavausi, kad kažkas mėgina kopti į mano valtį, kurios aš nebeįžiūrėjau, ir kad upė, paslėpta to neperregimo rūko, turėtų būti pilna keistų būtybių, plaukiojančių aplink mane. Išgyvenau baisų nerimą, smilkinius spaudė, širdis mušė taip, jog vos neužtroškau; galvą pametęs, buvau bemanąs gelbėtis plauktinai; paskui ta mintis tuoj mane privertė sudrebėti iš baimės. Aš, tarsi žuvęs, mačiau save einantį kur akys veda, toje tirštoje migloje, besimurdantį po žoles ir meldynus, kurių nebūčiau galėjęs išvengti, žado netekusį iš baimės, neregintį kranto, neberandantį valties, ir jau man atrodė, lyg jausčiausi traukiamas už kojų į pačią tą juodąją gelmę.

Iš tikrųjų, kai buvau bešokąs plaukti prieš vandenį mažiausia penkis šimtus metrų iki laisvos nuo žolių ir meldų vietos, kur būčiau galėjęs tvirtai atsistoti, tai man buvo devyni šansai iš dešimties, kad migloje negalėsiu susivokti ir nuskęsiu, nors ir koks geras buvau plaukėjas.

Mėginau įsisąmoninti. Jaučiau tvirtą valią nepasiduoti baimei, bet manyje dar buvo kažkas kitas negu mano valia, ir tas kitas bijojo. Aš klausiau save, ko turėčiau bijoti; mano drąsusis aš juokėsi iš mano bailiojo aš, ir niekad taip aiškiai kaip tą dieną nesuvokiau priešpriešos tų dviejų būtybių, kurios yra mumyse; viena norinti, kita priešgyniaujanti, ir čia viena, čia kita laiminčios kovą.

Ta kvaila ir neišaiškinama baimė nuolat augo ir pavirto siaubu. Aš sėdėjau nejudėdamas, atmerktom akim, įtemptom ausim ir laukiau. Ko? Nežinau visiškai, bet tai turėjo būti kažkas baisu. Manau, jei kokia žuvis būtų susigalvojusi pašokėti iš vandens, kaip tai dažnai atsitinka, tai nieko nebebūtų daugiau reikėję, kad parkrisčiau sustingęs, be sąmonės.

Tuo tarpu nepaprastomis pastangomis galiausiai po truputį atgavau protą, kuris mane buvo beapleidžiąs. Vėl pasiėmiau butelį romo ir gėriau dideliais gurkšniais. Pagaliau atėjo viena mintis, ir pradėjau šaukti iš visų jėgų, gręžiodamasis paeiliui į visas puses. Kai mano koserė: visiškai užkimo, įsiklausiau. Kažkur labai toli lojo šuo.

Dar išgėriau ir išsitiesiau kiek ilgas valties dugne. Taip išbuvau gal valandą, gal dvi, nemiegodamas, nesumerkęs akių, košmarų apsuptas. Nedrįsau pasikelti, tačiau baisiai to norėjau; atidėliojau iš minutės į minutę. Vis sakiau sau; „Na, kelkis!“ ir bijojau net sujudėti. Pagaliau pakilau su baisiausiu atsargumu, tartum mano gyvenimas būtų priklausęs nuo mažiausio mano sukelto triukšmo, ir pažvelgiau per valties kraštą.

Man akis apraibino stebėtiniausias, žaviausias reginys, kokį tik begalima matyti. Tai buvo viena iš tų fėjų šalies fantasmagorijų, vienas iš tų reginių, kuriuos pasakoja keliauninkai, grįžę iš labai toli, kurių mes klausomės netikėdami.

Rūkas, kuris prieš dvi valandas plūduriavo ant vandens, pamažu atsitraukė ir susikaupė pakrantėse. Palikęs upę visiškai laisvą, jis ant abiejų krantų sugulė nepertrūkstamomis kalvomis, kokių šešių ar septynių metrų aukščio, kurios žvilgėjo puikiu sniegulių mirgesiu. Ir nieko kito nesimatė, kaip tik šita upė, ugnimi nulieta, tarp dviejų baltų kalnynų; ir ten, aukštybėje viršum mano galvos, gašavosi didelė, plati mėnulio pilnatis, šviesdama vidury melsvo ir pienuoto dangaus.

Visi vandens gyviai buvo subudę; varlės šaukė pašėliškai, ir protarpiais čia iš dešinės, čia iš kairės išgirsdavau trumpą, vientisą ir liūdną gaidą, kurią sviedžia į žvaigždes varinis rupūžės balsas. Keistas dalykas, nebe jutau baimės; buvau tokiame nuostabiame gamtovaizdyje, jog ir didžiausios keistybės nebegalėjo manęs nustebinti.

Kiek laiko taip truko, nežinau, nes aš galiausiai užmigau. Kai vėl atsimerkiau, mėnulis buvo nusileidęs, dangus pilnas debesų. Vanduo niauriai skalavo, vėjas pūtė, paliko šalta, tamsa buvo tiršta.

Išgėriau romą, kiek dar buvo likę, paskiau drebėdamas klausiausi meldų šnaresio ir niaurios upės bylos, mėginau žiūrėti, bet neįžiūrėjau nei savo valties, nei savo paties rankų, kurias artinau prie akių.

Po truputį vis dėlto tamsos tirštumas skydo. Staiga pasirodė, kad lyg koks šešėlis šliaužia pro pat mane; aš surikau, balsas atsiliepė; tai buvo žvejys. Pasišaukiau, jis priplaukė, ir aš jam papasakojau savo nepasisekimą. Tada jis pristūmė savo valtį šonas prie šono greta manosios, ir abu kibome į grandinę. Inkaras nejudėjo. Išaušo diena, rūškana, pilka, su lietumi, šalta, viena iš tų dienų, kurios jums atneša sielvartų ir nelaimių. Pastebėjau dar vieną laivę, mes ir tą prisišaukėme. Žmogus, iš jos išlipęs, prisidėjo savo jėga prie mūsų; pagaliau po truputį inkaras pasidavė. Jis kilo, bet pamažu, pamažėli, geroko svorio stabdomas. Pagaliau pamatėme juodą masę ir ją įtempėme į mano valtį.

Tai buvo senos moters lavonas su parištu pakaklėje dideliu akmeniu.

STATINAITĖ

LE PETIT FUT

A Adolphe Tavernier

Ponas Šiko, Eprevilės smuklininkas, sustabdė savo vežėčias ties močios Magluar ferma. Tai buvo šaunus keturiasdešimties metų vyras, raudonas ir pilvotas, pagarsėjęs gudrumu.

Jis pririšo arklį prie tvoros stulpo ir smuko į kiemą. Priklausė jam sklypas greta močios Magluar žemės, į kurią jau seniai vėrė akį. Šimtą kartų jis mėgino tą žemę nupirkti, bet senutė vis atkakliai priešinosi.

— Čia gimiau, čia ir mirsiu, — sakydavo ji.

Smuklininkas ją rado ties durimis beskutančią bulves.

Ji buvo septyniasdešimt dvejų metų, sudžiūvusi, susiraukšlėjusi, susikūprinusi, tačiau nežinanti nuovargio kaip jauna mergina.

Šiko draugiškai patapnojo jai per petį, paskui atsisėdo šalia jos ant suoliuko.

— Na, močiut, kaip jūsų sveikatėlė? Kaip laikotės?

— Neblogai. O jūs, pone Prosperai?

— Et, kartais užeina negalės; o šiaip — puikiausia.

— Na ir ačiū dievui.

Ji nutilo. Šiko žiūrėjo, kaip ji triūsia. Jos pirštai, lenkti, gumbuoti, šiurkštūs kaip krabo žnyplės, graibė tarytum replėmis iš lėkštės pilkšvas bulves; ji jas vikriai sukiojo, ir iš po seno peilio, kurį laikė kitoje rankoj, driekėsi ilgi lupenų kaspinai. Kai jau bulvė visiškai pagelsdavo, mesdavo ją į kibirą su vandeniu. Trys įsidrąsinusios vištos viena paskui kitą prisiartindavo ligi pat jos sijono, pastverdavo lupeną ir greitai cipendavo šalin, snape įsikandusios grobį.

Šiko tarytum ko varžėsi, svyravo; jis lyg ir turėjo ką pasakyti, bet žodžiai vis niekaip nesprūdo pro lūpas. Pagaliau ryžosi paklausti:

— Sakykit, močiute Magluar...

— Kuo galiu jums patarnauti?

— Tai, vadinasi, jūs nenorit man parduoti savo ūkio?

— To tai jau ne. Ir negalvokit apie tai. Kas pasakyta — pasakyta. Verčiau ir nekalbėkim.

— Bet aš suradau būdą, kaip sutvarkyti šį reikalą taip, kad mums abiem būtų nauda.

— Kaip tat?

— Ogi šit kaip. Jūs man jį parduodat — ir vis dėlto jis lieka jūsų. Nesuprantat? Tai paklausykit, aš paaiškinsiu.

Senė liovėsi skutusi bulves ir iš po susiraukšlėjusių vokų įsmeigė į smuklininką savo žvitrias akis.

Jis traukė toliau:

— Reikalas šit koks. Aš jums mokėsiu kas mėnuo po šimtą penkiasdešimt frankų. Girdit: kas mėnuo atvešiu jums čion savo vežėčiom trisdešimt ekiū po šimtą sū. Šiaip niekas čia nepasikeis, ničniekas: jūs pasiliekat savo namuos, dėl manęs jūs neturėsit jokio vargo, jūs man nieko neskolinga. Jūs tik imsit mano pinigus. Na, kaip jums tat patinka?

Jisai žiūrėjo į ją džiaugsmingu, patenkintu veidu. Senė jį stebėjo su nepasitikėjimu, stengdamasi suvokti, kur čia spąstai. Ji paklausė:

— Tai man apsimoka. Bet kokia gi jums iš to nauda? Juk fermos jūs negaunat?

Jis kalbėjo toliau:

— Dėl to nekvaršinkit sau galvos. Jūs liekate čia tol, kol Dievas leis jums gyventi. Būsit kaip savo namuose. Tik sudarysite pas notarą sutartėlę, kad po jūsų mirties ferma atitenka man. Vaikų jūs neturit, o sūnėnai jums mažai terūpi. Na, tai kaip? Sutinkat? Kol jūs gyva — ūkis jūsų, ir aš jums moku kas mėnuo trisdešimt ekiū po šimtą sū. Tai jums gryniausias pelnas.

Senė klausėsi nustebusi, apimta nerimo, bet sykiu ir kniečiama pagundos. Ji atšovė:

— Aš neatsisakau, bet tik turiu dar apsigalvoti. Užsukit pas mane pasikalbėti apie kitą savaitę. Apsisvarsčiusi duosiu jums atsakymą.

Ir ponas Šiko išvažiavo patenkintas kaip karalius, kurs ką tik užkariavo valstybę.

Močia Magluar susimąstė. Sekančią naktį ji nemiegojo. Keturias dienas ji svyravo ir jautėsi lyg drugio krečiama. Ji nuuodė čia kažin ką negero, bet mintis apie trisdešimt ekiū kas mėnuo, apie tas puikias monetas, kurios ims byrėti jos prijuostėn, kurios pasipils lyg iš dangaus, net ir piršto nepajudinus, — be paliovos kamavo ją.

Tada ji nuvyko pas notarą ir išdėstė savo reikalą. Jis patarė jai priimti Šiko pasiūlymą, bet vietoj trisdešimt ekiū pareikalauti penkiasdešimt, nes jos ūkis mažių mažiausia esąs vertas šešiasdešimties tūkstančių frankų.

— Jeigu jūs pragyvensit dar penkiolika metų, — kalbėjo notaras, — tai ir tada jis tebus jums sumokėjęs už ūkį tik keturiasdešimt penkis tūkstančius frankų.

Senė sudrebėjo, pagalvojusi apie penkiasdešimt ekiū po šimtą sū kas mėnuo; bet jinai vis dar nepasitikėjo, baiminosi aibės nenumatytų dalykų, paslėptų gudrybių, ir niekaip nesiryžo išeiti, ligi pat vakaro berdama notarui klausimus. Galų gale ji paprašė sudaryti aktą ir grįžo namo visai sugniužusi, tarytum būtų išgėrusi keturis ąsočius šviežio sidro. Kai Šiko atvyko pasiteirauti atsakymo, po ilgų prašymų ji pareiškė nesutinkanti; bet sykiu ją ėmė baimė, kad jis atsisakys duoti penkiasdešimt monetų po šimtą sū. Pagaliau, jam vis neatlyžtant, ji išdėjo savo reikalavimus.

Jis net pašoko iš nusivylimo ir atsisakė juos priimti. Tuomet senė, norėdama jį įtikinti, ėmė aiškinti, kad jai nedaug beliko gyventi.

— Aš nepatversiu ilgiau kaip penketą šešetą metų, būkit tikri. Man jau septyniasdešimt treti metai, ir mažai beturiu jėgų. Aną vakarą maniau, kad jau ateina man galas. Atrodė, kad vidurius kas verčia lauk. Teko mane nešte nunešti lovon.

Bet Šiko nesidavė ant šios meškerės.

— Gana, gana, senos pasakos; jūs stipri kaip bažnyčios bokštas. Jūs išgyvensit mažiausiai šimtą dešimt metų. Esu tikras, kad jūs dar mane palaidosit.

Visą dieną juodu sugaišo besiginčydami. Bet kadangi senė nenusileido, smuklininkas sutiko pagaliau duoti penkiasdešimt ekiū. Rytojaus dieną jis pasirašė aktą. Ir močia Magluar išsiderėjo sau dar dešimtį ekiū magaryčių.

Prabėgo treji metai. Senukė laikėsi kuo puikiausiai. Jinai tarytum nepaseno nė viena diena, ir Šiko siuste siuto. Jam atrodė, kad moka šią rentą visą amžių, kad jį apgavo, apsuko, apiplėšė. Retkarčiais apsilankydavo pas fermerę, panašiai kaip liepos mėnesį einama į laukus pasižiūrėti, ar jau pribrendę javai dalgiui. Jinai jį pasitikdavo pašaipiu žvilgsniu, tarytum džiaugdamasi, kad iškrėtė jam puikų pokštą, ir jis skubėdavo lipti atgal į savo brikutę murmėdamas:

— Ir giltinė tavęs nerauna, sena džiūsna!

Jis nežinojo kas daryti. Matydamas senę, būtų įmanęs ją pasmaugti. Jautė jai žiaurią, slaptą neapykantą, apvogto kaimiečio neapykantą. Tada jis ėmė ieškoti išeities.

Kartą jis užvažiavo pas ją, linksmai trindamas rankas, panašiai kaip ir anąsyk, kada pasiūlė jai sudaryti sutartį. Valandžiukę pasišnekėjęs paklausė:

— Sakykit, močiute, kodėl jūs niekad neužsukat pas mane pietų, kai būnat Eprevilėj? Žmonės visaip apie mus nuplepa: sako, kad mudu jau nebe draugai, ir man tai skaudu girdėti. Jūs žinot, kad pas mane vaišės nemokamos. Aš nepagailėsiu jums pietų. Kai tik turėsite ūpo, užsukit pas mane be ceremonijų — man bus labai malonu.

Močios Magluar nereikėjo antrąkart kviesti; po dviejų dienų nuvažiavusi į turgų su savo bernu Selestenu, ji nesivaržydama pastatė arklį į pono Šiko tvartą ir pareikalavo žadėtųjų pietų. Smuklininkas, nušvitęs džiaugsmu, priėmė ją kaip ponią, padavė viščiuką, vėdarų, dešros, avienos ir lašinių su kopūstais. Bet ji beveik nieko nevalgė, nuo pat jaunystės būdama santūri, visuomet tenkindamasi šlakeliu sriubos ir riekute duonos su sviestu.

Šiko vis ragino ją. Bet ji net ir vyno negėrė. Atsisakė ir kavos.

Jis paklausė:

— Bet stikliuką konjako jūs sutiksit išgerti?

— O, tą tai sutinku, neatsisakau.

Ir jis šūktelėjo iš visų plaučių, kad net per visą smuklę nuskambėjo:

— Rozalija, atnešk čion konjako, bet tik to, paties geriausiojo.

Pasirodė tarnaitė, laikydama rankoje ilgą butelį, papuoštą popieriniu vynuogių lapu.

Jis pripylė dvi taureles.

— Paragaukit, močiute: tai puikiausias gėrimas.

Ir moterėlė ėmė siurbčioti konjaką po truputį, mažais gurkšneliais, stengdamasi prailginti malonumą. Ištuštinusi savo taurelę ligi paskutinio lašo, ji smaguriaudama pareiškė:

— Taip, iš tikro puikus konjakas!..

Ji nespėjo užčiaupti burnos, kai Šiko ir vėl pripildė taureles. Senė bandė atsisakinėti, bet jau buvo per vėlu, ir jinai pasigardžiuodama, kaip ir pirmąjį sykį, pamažu išsiurbčiojo visą stiklelį.

Tada jis norėjo įsiūlyti jai ir trečiąjį, bet jinai spyriavosi. Jis įkalbinėjo:

— Klausykite, juk tai tik pienas; aš išgeriu dešimt, dvylika stikliukų be jokio vargo. Jis tirpsta burnoj kaip cukrus. Nieko nejunti nei viduriuos, nei galvoj, sakytum, jis išgaruoja čia pat ant liežuvio. Nerasi nieko sveikesnio.

Pagunda buvo didelė, ir senė nusileido, bet išgėrė tik pusę taurelės. Tada Šiko, dosnumo pagautas, sušuko:

— Gerai, jeigu jis jums taip patinka, dovanosiu visą statinaitę; nepamirškite, kad mudu iš seno — geri draugai.

Moterėlė neatsisakė ir išėjo jau šiek tiek įkaušusi.

Kitą dieną smuklininkas įvažiavo į močios Magluar kiemą ir ištraukė iš savo dviračių mažą statinaitę, apkaustytą geležiniais lankais. Paskui privertė ją paragauti gėrimo, kad ji įsitikintų, jog čia tikrai ta pati rūšis; ir kai juodu išmetė dar po tris taureles, jis pareiškė išeidamas:

— Turėkit omeny: kai šitas pasibaigs, atsiras daugiau... Nesivaržykit, jums aš nepagailėsiu. Kuo greičiau ištuštės, tuo maloniau man bus.

Ir jis įsėdo į savo brikutę.

Po keturių dienų jis vėl užsuko. Senė sėdėjo lauke ties durimis ir raikė duoną sriubai. Jis priėjo, pasisveikino ir ėmė kalbėti su ja, prisilenkęs prie pat veido, norėdamas užuosti kvapą. Nuo jos dvelktelėjo spiritu. Tada jo veidas nušvito.

— Gal ir man pasiūlysit stikliuką? — tarė jis.

Ir juodu susidaužė du tris kartus.

Veikiai po apylinkę pasklido gandas, kad močia Magluar girtuokliauja pati viena. Ją rasdavo begulint pasliką čia virtuvėj, čia kieme, čia kur nors netoliese ant kelio taip, jog tekdavo ją nešte nunešti namo, sustingusią lyg lavonas.

Šiko nustojo pas ją lankęsis ir, kai jam kas užsimindavo apie kaimietę, liūdnu veidu numykdavo:

— Jos amžiuje — ir įprask tu man į tokį dalyką! Tiesiog baisu — tokiai senei!.. Vis tiek geruoju nesibaigs!

Ir iš tikro tas jai geruoju nesibaigė. Ji mirė sekančią žiemą, apie Kalėdas, girta nugriuvusi į sniegą. Ponas Šiko paveldėjo jos fermą ir pareiškė:

— Jeigu šita boba nebūtų įnikus į svaigalus, ji būtų patempusi dar bent dešimtį metelių!

VIRVAGALYS

LA FICELLE

A Harry Alis

Visais keliais sodiečiai ir jų žmonos traukė į Godervilės miestelį: buvo turgaus diena. Vyrai ėjo iš lėto, sulig kiekvienu žingsniu palinkdami priekin ir ramiai dėdami ilgas, klišas kojas, suluošintas sunkaus darbo ir plūgo, kuris, be to, iškreipia kairį petį ir liemenį, dalgio, nes kertant javus prasiskečia keliai, kad būtų tvirta stovėsena, žodžiu, visokio gaišaus ir varginančio žemdirbių triūso. Jų mėlynos palaidinės, iškrakmolytos, blizgančios tarytum nulakuotos, ties apykakle ir ties riešais apkraštuotos baltais siūlais, išsipūtusios aplink kaulėtus stuomenis, atrodė lyg balionai, kurie, žiūrėk, tuoj ims ir pakils, o iš jų kyšojo galva, dvi rankos ir dvi kojos.

Vieni tempė už virvės karvę ar veršį. O jų žmonos, eidamos paskui galviją, plakė per strėnas dar lapuota šaka, kad jis pasiskubintų. Rankoje jos nešėsi nedideles pintines, iš kurių vienur kyšojo viščiukų galvos, kitur — ančių. Jos ėjo smulkesniu ir greitesniu žingsniu negu jų vyrai, liesą ir tiesų stuomenį apsisupusios siaura skepeta, ant plokščios krūtinės susegta smeigtuku, o galvą glotniai apsirišusios balta skarele, virš kurios stypsojo kykas.

Paskui pravažiavo ratai, kuriuos traukė kuinas nelygia risčia, keistai purtydamas du vyriškius, sėdinčius greta kits kito, ir užpakaly jų moterį, besilaikančią už vežimo kraštų, kad ne taip kratytų.

Godervilės aikštėje buvo spūstis, susigrūdimas, žmonių ir gyvulių maišatis. Bulių ragai, aukštos tūbinės turtingų ūkininkų skrybėlės ir sodiečių moterų gobtuvai šmėkščiojo virš minios. Rėksmingi, šaižūs, spiegiami balsai liejosi į vieną audringą klegesį, kuriame protarpiais išsiskirdavo garsus kvatojimas, išsiveržęs iš galingos krūtinės kokio įsilinksminusio kaimiečio, arba pratisas mykimas karvės, pririštos prie namų sienos.

Visa tai dvelkė tvartu, pienu ir mėšlu, šienu ir prakaitu, skleidė tą aitrų, šleikštu žmonių ir gyvulių kvapą, įprastą kaimo gyventojams.

Ūkininkas Oškornas iš Breotė atvyko į Godervilę ir jau suko į turgų, bet staiga pamatė ant žemės virvagalį. Oškornas, taupus kaip kiekvienas normandietis, pagalvojo: ne pro šalį paėmus tai, kas gali praversti. Ir vargais negalais pasilenkė, nes jį kankino reumatas. Jis pakėlė nuo žemės ploną virvagalį ir, kai jau buvo kruopščiai jį bevyniojąs, pastebėjo šikšnių Malandeną, kuris nuo savo namų slenksčio žiūrėjo į jį. Kadaise jie susivaidijo dėl pavadžio ir nuo to laiko negalėjo atlyžti, nes ir vienas, ir kitas apmaudavo. Oškornas šiek tiek susigėdo, kad priešas jį pamatė nei šiaip, nei taip — besikapstantį purve dėl virvagalio. Jis skubiai paslėpė savo radinį po palaidine, paskui įsidėjo į kelnių kišenę; lyg ketino dar kažko ieškoti ant žemės, bet nieko neradęs nuėjo į rinką, ištiesęs kaklą, dvilinkas iš skausmo.

Jis tučtuojau pasimetė rėksmingoje ir lėtoje minioje, įsikarščiavusioje nuo nesibaigiančių derybų. Kaimiečiai čiupinėjo karves, ėjo šalin, vėl grįžo, svyruodami, vis bijodami apsigauti, niekaip nesiryždami pirkti, įtariamai žvalgydamiesi į pardavėją, vis stengdamiesi susekti žmogaus klastą ar gyvulio kliautį.

Moterys, pasidėjusios prie kojų dideles pintines, ištraukė iš jų paukščius, ir tie gulėjo ant žemės surištomis kojomis, išsigandusiomis akimis, vaiskiai raudonomis skiauterėmis.

Jos klausėsi pasiūlymų šaltu, abejingu veidu ir laikėsi savo kainų; arba staiga, ryždamosi nuleisti, rėkavo iš lėto besitolinančiam pirkėjui:

— Na gerai, pone Antimai. Imkit.

Paskui aikštė pamažu ištuštėjo, ir kai dvyliktą valandą suskambo bažnyčios varpas, visi, kuriems iki namų buvo toli, išsiskirstė į smukles.

Pas Žurdeną didžioji salė buvo pilna svečių, o erdvus kiemas pristatytas visokiausių vežimų: kabrioletų, vežėčių, šarabanų, dviračių, karietų, — žodžiu, įvairiausių ratų, pageltusių nuo mėšlo, išklerusių, sukalinėtų, keliančių dangun lyg dvi rankas savo ienas, arba sukniubusių žemėn ir stiebiančių aukštyn pasturgalį.

Prieš pat pietaujančius skaidriai liepsnojo milžiniška krosnis, žerdama savo karštį į nugaras tų, kurie sėdėjo dešinėj. Sukosi trys iešmai su pasmeigtais ant jų viščiukais, balandžiais ir avienos kumpiais; stebuklingas kvapas — keptos mėsos ir sulčių, lašančių nuo ąpskrebusios odos, kvapas — sklido nuo ugnies, žadindamas linksmumą, pripildydamas burną seilių.

Visa žagrės aristokratija valgė čia, pas smuklininką Žurdeną, apsukrų ir pinigingą verteivą.

Patiekalai keitėsi vienas po kito; juos greitai ištuštindavo, lygiai kaip ir ąsočius geltono sidro. Kiekvienas pasakojo apie savo reikalus, kas ką pirkęs ir pardavęs. Teiravosi kits kito apie derlių. Oras buvo palankus daržams, nors šiek tiek per drėgnas javams.

Staiga kieme, ties namu, sudundėjo būgnas. Visi tuojau pakilo, išskyrus keletą abejingųjų ir nubėgo prie durų, prie langų, dar pilnomis burnomis ir su servetėlėmis rankose.

Pabūgnijęs šauklys išrėkė nelygiu balsu, ne vietoje kapodamas frazes: „Pranešama Godervilės gyventojų žiniai ir visiems asmenims, dalyvaujantiems turguje, kad šiandien rytą, tarp devintos ir dešimtos valandos, kelyje į Bezevilę buvo pamesta juodos odos piniginė su penkiais šimtais frankų ir su reikalų raštais. Prašoma nedelsiant ją pristatyti į meriją arba ponui Fortiunė Ulbrekui iš Manevilės. Atlyginimo — dvidešimt frankų“.

Ir žmogus pasišalino. Dar sykį kažkur toli pasigirdo duslūs būgno garsai ir prislopintas šauklio balsas.

Tada visi ėmė kalbėti apie šį įvykį, spėliodami, ar ponui Ulbrekui pasiseks, ar nepasiseks rasti savo piniginę.

Visi jau buvo papietavę.

Baigiant gerti kavą, ant slenksčio staiga pasirodė žandarų brigados vadas.

Jis paklausė:

— Ar čia yra ponas Oškornas iš Breotė?

Oškornas, sėdėjęs kitame gale stalo, atsiliepė:

— Aš čia.

O brigados vadas pridūrė:

— Pone Oškornai, malonėkite eiti drauge su manim į meriją. Ponas meras nori su jumis pasikalbėti.

Kaimietis nustebęs, susijaudinęs vienu mauku išgėrė savo stikliuką, atsistojo ir, dar labiau sulinkęs negu rytą (po poilsio pirmieji žingsniai jam būdavo ypač sunkūs), nuėjo kartodamas:

— Aš čia, aš čia.

Ir nusekė paskui vadą.

Meras jo laukė sėdėdamas fotely. Tai buvo vietinis notaras, žmogus storas, rimtas, mėgstąs kalbėti išpūstu stiliumi.

— Pone Oškornai, — tarė jis, — šį rytą žmonės matė, kaip jūs pakėlėte Bezevilės kelyje piniginę, kurią pametė ponas Ulbrekas iš Manevilės.

Sodietis nustėręs žiūrėjo į merą, išgąsdintas jau paties įtarimo, kritusio ant jo nežinia kodėl.

— Ką?.. Aš pakėliau piniginę?

— Taigi, būtent jūs.

— Garbės žodis, aš apie ją nė žinot nežinau.

— Jus matė.

— Mane matė? Kas gi toks mane matė?

— Ponas Malandenas, šikšnius.

Tada senis prisiminė, suprato ir, paraudęs iš pykčio, sušuko:

— Aha, jis mane matė, šunsnukis! Jis matė, kaip aš pakėliau va šį virvagalį? Va jis, žiūrėkit, pone mere.

Ir, pasirausęs kišenėj, išsitraukė virvagalį.

Bet meras nepatikliai palingavo galvą:

— Jūs man neįkalbėsit, pone Oškornai, kad Malandenas, žmogus, vertas pasitikėjimo, šitą virvagalį būtų palaikęs pinigine.

Sodietis įdūkęs pakėlė ranką ir nusispjovė į šalį, tuo norėdamas įrodyti savo teisumą, ir pakartojo:

— Betgi tai gryniausia tiesa, kaip Dievą myliu, švenčiausia tiesa, pone mere. Prisiekiu savo sielos išganymu, kad tai tiesa.

Meras kalbėjo toliau:

— Ir pakėlę minėtą daiktą, jūs dar ilgai ieškojote purve, ar neiškrito iš ten kokia moneta.

Vargšas duso iš apmaudo ir baimės:

— Ir išgalvok tu man! Ir išgalvok tu man tokias nesąmones! Kad tik kaip nors apšmeižtų dorą žmogų!.. Ir išgalvok tu man!

Kad ir kaip jis protestavo, juo netikėjo.

Jis buvo suvestas akistaton su Malandenu, kuris pakartojo ir patvirtino savo žodžius. Jie plūdosi ištisą valandą. Oškorną jo paties prašymu iškratė, bet nieko nerado.

Pagaliau meras, gerokai suglumęs, jį paleido įspėdamas, kad perduos bylą teismui ir lauks tolimesnių parėdymų.

Naujiena paplito. Kai senis išėjo iš merijos, jį apsupo, klausinėjo su rimtu ar pašaipiu smalsumu, kuriame tačiau nebuvo nė mažiausio pasipiktinimo. Ir jis ėmė pasakoti istoriją apie virvagalį. Juo netikėjo. Iš jo juokėsi.

Jis ėjo, visų stabdomas, pats stabdydamas pažįstamus, be paliovos kartodamas savo pasakojimą ir savo tikinimus, išversdamas kišenes, įrodinėdamas, jog nieko neturi.

Jam sakė:

— Eik jau, eik, senas klastoriau!

Jis nesitvėrė apmaudu, siuto, susijaudinęs ir nusiminęs, kad juo netiki, ir, nežinodamas ką daryti, vis kartojo savo istoriją.

Sutemo. Reikėjo vykti namo. Jis leidosi kelionėn su trimis kaimynais ir parodė jiems tą vietą, kur pakėlė virvagalį; visą kelią jis kalbėjo apie savo nuotykį.

Vakare apėjo Breotė kaimą, norėdamas visiems apie tai papasakoti.

Bet niekas rimtai į jį nežiūrėjo.

Kiaurą naktį jis kankinosi.

Rytojaus dieną, apie pirmą valandą popiet, Marijus Pomelis, Imovilės fermerio pono Bretono bernas, įteikė piniginę ir visa, kas joje buvo, ponui Ulbrekui iš Manevilės.

Šis vyrukas tvirtino radęs piniginę ant kelio; bet, nemokėdamas skaityti, ją parsinešęs namo ir atidavęs savo šeimininkui.

Naujiena pasklido po apylinkę. Ją sužinojo ir Oškornas. Jis tuojau pasileido po kaimą ir ėmė pasakoti savo istoriją drauge su jos atomazga. Jis triumfavo.

— Skaudžiausia man buvo, — sakė jis, — ne tiek pats kaltinimas, kiek melas, suprantat. Nėra nieko pikčiau, kai tave apšmeižia dėl kokios melagystės.

Ištisą dieną jis kalbėjo apie savo nuotykį; pasakojo jį vieškeliuose visiems praeiviams, smuklėje — žmonėms, kurie ten gėrė, o sekmadienį — išeinantiems iš bažnyčios. Jis stabdė netgi nepažįstamus, norėdamas ir jiems pasipasakoti. Dabar jis buvo ramus, o vis dėlto prislėgtas, nors ir pats nežinojo kodėl. Jo klausydavo lyg ir su kokia pašaipa. Jam rodės, kad jo žodžiai nieko neįtikina ir kad už jo nugaros lyg kas šnibždasi.

Kitą savaitę, antradienį, išsirengė Godervilėn į turgų, norėdamas ten papasakoti savo nuotykį.

Malandenas, stovėdamas tarpdury, jį pamatė ir ėmė juoktis. Kodėl?

Jis užkalbino vieną fermerį iš Kriketo, bet tas neleido užbaigti kalbos ir, pliaukštelėjęs jam per pilvą, suriko stačiai į akis:

— Eik jau, eik tu, klasčiau! — ir nusisuko.

Oškornas suglumo, vis labiau ir labiau nerimdamas.

Kodėl jį vadina klasčium?

Sėdėdamas Žurdeno smuklėje už stalo, jis vėl ėmė aiškinti visą tą reikalą.

Vienas vertelga iš Montiviljė jam suriko:

— Žinom, žinom, sena lape, kas tai per virvagalys!

Oškornas sumurmėjo:

— Juk toji piniginė atsirado!

Bet anas atšovė:

— Verčiau tylėk, tėvai: vienas rado, kitas grąžino. Žinot nežinau, matyt nemačiau.

Kaimietis apstulbo. Pagaliau jis suprato. Jį kaltino, kad grąžinęs piniginę per savo bendrininką, savo sėbrą.

Jis mėgino protestuoti. Bet visas stalas ėmė juoktis.

Nebaigęs pietų išėjo, palydėtas pašaipomis.

Grįžo namo, susigėdęs ir pasipiktinęs, dusdamas iš apmaudo, visiškai sumišęs, ypač pritrenktas todėl, kad jis, gudrus normandietis, būtų sugebėjęs padaryti tai, kuo jį kaltino, ir netgi pasigirti tuo kaip geru pokštu. Jam po truputį ėmė aiškėti, kad nekaltumo negalima įrodyti, nes jo suktumas visiems žinomas. Ir jautėsi ligi pat širdies įžeistas šio neteisingo įtarimo.

Tada jis vėl ėmėsi pasakoti nuotykį, kasdien pailgindamas savo istoriją, kaskart pridėdamas vis naujų ir akivaizdesnių įrodymų, protestų, vis iškilmingesnių priesaikų, kurias sugalvodavo vienumoje, nes virvutė nė valandėlę nedavė jam ramybės. Bet kuo sudėtingesnis buvo jo teisinimasis ir kuo įmantresni įrodinėjimai, tuo mažiau juo tikėjo.

— Taip visada išsisukinėja melagiai, — šnekėjo už jo nugaros.

Jis tai jautė ir širdo, veltui nerdamasis iš kailio.

Senis diena iš dienos nyko.

Juokdariai pramogos dėlei jį vis prašydavo papasakoti apie virvagalį, kaip prašo kareivį, pabuvojusį kare, papasakoti apie mūšį, kuriame jis dalyvavo. Jo dvasios jėgos, galutinai pakirstos, tolydžio silpnėjo.

Gruodžio pabaigoje jis atgulė.

Mirė jis pirmomis sausio dienomis, ir priešmirtinė į agonijoj įrodinėjo savo nekaltumą, kartodamas:

— Virvagalys... Virvagalys... gi štai jis, pone mere.

MĖNESIENA

CLAIR DE LUNE

Kunigui Marinjanui labai tiko jo kariška pavardė3. Šis liesas aukštaūgis kunigas buvo fanatiškas, visada egzaltuotas, bet teisingas. Visa, kuo jis tikėjo, buvo tvirta, be svyravimų. Jis nuoširdžiai įsivaizdavo pažįstąs savo Dievą, permanąs jo planus, jo valią, jo ketinimus.

Kai jis dideliais žingsniais vaikštinėdavo savo mažutės kaimo klebonijos alėja, kartais jam kildavo klausimas: „Kodėl Dievas visa tai sukūrė?“ Ir jis atkakliai ieškodavo atsako, mintyse įsivaizduodamas save Dievo vietoje — ir beveik visuomet surasdavo tą atsaką. Jis nebuvo iš tų, kurie šnibžda pamaldžiai nusižeminę: „Viešpatie, tavo planai neįžvelgiami!“ Jis sakydavo sau: „Aš esu Dievo tarnas, aš turiu žinoti jo veikimo tikslus, o jei nežinau, turiu įspėti“.

Visa gamtoje jam atrodė sukurta absoliučia ir nuostabia logika. „Kodėl“ ir „todėl“ nuolatos vienas kitą atsverdavo. Aušros sukurtos tam, kad žmogui būtų džiugu prabusti, dienos — brandinti javus, lietus — jiems palaistyti, vakarai — pasiruošti miegui, o tamsios naktys — miegoti.

Keturi metų laikai tobulai atitiko visus žemdirbystės reikalavimus, ir niekad kunigui nebūtų kilęs įtarimas, kad gamta neturi jokių sąmoningų tikslų ir kad, priešingai, visa kas gyva yra palenkta griežtiems epochos, klimato ir medžiagos dėsniams.

Bet jis nekentė moters, nekentė nesąmoningai, ir instinktyviai ją niekino. Jis dažnai kartodavo Kristaus žodžius: „Moterie, kas yra bendra tarp tavęs ir manęs?“ Ir pridurdavo: „Atrodo, kad pats Dievas buvo nepatenkintas tuo savo kūriniu“. Moteris kunigui Marinjanui buvo tas „dvylika kartų nešvarus vaikas“ 4, apie kurį kalba poetas. Ji buvo gundytoja, kuri suvedžiojo pirmąjį žmogų ir kuri iki šiol varo savo nuodėmingą darbą, tebebūdama silpnutė, pavojinga, paslaptingai jaudinanti. Ir dar labiau negu jų pragaištingo kūno nekentė jų mylinčios sielos.

Dažnai jis jausdavo jų meilę, besiveržiančią į jį, ir nors buvo įsitikinęs esąs nepažeidžiamas, piktindavosi šituo geismu mylėti, visada kankinančiu moters sielą.

Jo nuomone, Dievas sukūrė moterį tik vyrui gundyti ir jam išbandyti. Prie jos artintis reikią atsargiai ir apdairiai, kad nepakliūtum į spąstus. Ir iš tikrųjų moteris esanti panaši į spąstus, nes jos rankos ištiestos apkabinimams, o lūpos pravertos pabučiavimams.

Atlaidus buvo tik vienuolėms, kurias skaistybės įžadai paversdavo beginklėmis; bet ir su jomis jis elgdavosi atšiauriai, nes ir jų sukaustytų širdžių, nužemintų širdžių gelmėse jausdavo tą amžinąjį švelnumą, kuris ir jį patį pasiekdavo, nors ir buvo kunigas.

Jis jautė tą švelnumą jų pamaldžiame, drėgname žvilgsnyje, visai kitokiame negu vyrų vienuolių žvilgsnis, jų ekstazėse, į kurias įsiskverbdavo ir jų lytis, jų meilės polėkiuose Kristui, kiuriais jis piktindavosi, nes tai buvo moteriška, kūniška meilė. Jautė tą prakeiktąjį švelnumą net jų paklusnume, jų balso švelnume, kai jos kalbėdavo, jų nuleistose akyse ir jų nuolankiose ašarose, kai jis atšiauriai jas mokydavo.

Išėjęs iš vienuolyno, nusipurtydavo sutaną ir nužingsniuodavo plačiu žingsniu, tarsi būtų bėgęs nuo pavojaus.

Jis turėjo dukterėčią, kuri gyveno su motina kaimynystėje. Vis kalbindavo ją stoti į gailestingųjų seserų ordiną.

Jinai buvo gražutė, vėjavaikė ir pašaipūnė. Kai kunigas jai droždavo pamokslą, ji juokdavosi; ir kai jis supykdavo, ji karštai imdavo jį bučiuoti, glausdama prie širdies, o jis nesąmoningai stengdavosi išsilaisvinti iš glėbio, nors vis dėlto patirdavo saldų džiugesį ir sielos gelmėse prabundantį tėviškumo jausmą, kuris rusena kiekvieno vyro širdyje.

Vaikštinėdamas su ja laukų keleliais, dažnai kalbėdavo jai apie Dievą, savąjį Dievą. Ji beveik nesiklausydavo ir žiūrėdavo į dangų, į žoles, į gėles su tokiu gyvenimo džiaugsmu, kuris trykšdavo jai iš akių. Kartais ji vaikydavosi skrendantį drugelį ir, sugavusi jį, sakydavo:

— Žiūrėk, dėde, koks jis gražus, norėčiau jį pabučiuoti.

Ir tasai noras pabučiuoti kokią nors peteliškę arba alyvų žiedelį kunigą erzindavo, keldavo nerimą, piktindavo, nes čia ir vėl pasireikšdavo toji neišraunama meilė, amžinai slypinti moterų širdyje.

Ir štai vieną dieną zakristijono žmona, kuri šeimininkavo kunigui Marinjanui, atsargiai jam pranešė, kad dukterėčia turinti mylimąjį.

Jis baisiai dėl to susijaudino ir sustingo vietoje taip, kaip buvo, — išsimuilinęs veidą, nes ruošėsi skustis.

Atsipeikėjęs ir galėdamas vėl samprotauti ir kalbėti, jis sušuko:

— Tai netiesa, jūs meluojate, Melani!

Bet kaimietė pridėjo ranką prie širdies:

— Tenubaudžia mane Viešpats Dievas, jei aš meluoju, kunige klebone. Aš jums sakau, kad ji išeina kas vakaras, kai jūsų sesuo užmiega. Jie būna paupyje. Jums tik reikia nueiti ten tarp dešimtos valandos ir vidurnakčio.

Jis paliovė gramdęs smakrą ir ėmė smarkiai vaikščioti po kambarį, kaip visuomet, kai rimtai ir giliai mąstydavo. Vėl pabandęs skustis, jis tris kartus įsipjovė — nuo nosies iki pat ausies.

Visą dieną jis tylėjo, degdamas pykčiu ir apmaudu. Prie jo, kunigo, pasibaisėjimo nenugalima meile prisidėjo dar ir nepaprastas įžeidimas dvasiško tėvo, globėjo, sielos vadovo, kurį mergiščia apgavo, apvylė, apsuko. Jį apvaldė egoistinis sielvartas tėvų, kuriems duktė praneša pasirinkusi vyrą be jų atsiklausimo ir pritarimo.

Papietavęs bandė paskaityti, bet neįstengė. Ir erzinosi vis labiau ir labiau. Kai laikrodis išmušė dešimtą, jis pasiėmė lazdą, baisią ąžuolinę kuoką, kurią visuomet imdavo eidamas naktį pas ligonį. Šypsodamasis apžiūrinėjo didžiulį mietą, grasinamai pasukinėjo jį savo tvirta valstiečio ranka. Paskui staiga pakėlė lazdą ir grieždamas dantimis tvojo per kėdę taip, jog jos atlošas perskilo ir nukrito ant grindų.

Jis atidarė duris, norėdamas išeiti, bet sustojo ant slenksčio, nustebintas tokio mėnesienos spindėjimo, koks retai pasitaiko.

Kadangi buvo apdovanotas egzaltuota siela, tokia siela, kokią turbūt turėjo bažnyčios tėvai, tie svajingi poetai, staiga jis viską užmiršo, sujaudintas didingo ir tylaus šviesios nakties grožio.

Mažame sodelyje, užlietame švelnia šviesa, eilė vaismedžių metė alėjoje vos vos žaluma apsidengusių šakų šešėlį. Milžiniškas išsikerojęs skirpstas namo pasienyje skleidė puikų saldų kvapsnį, ir atrodė, kad šiltą ir šviesų vakarą visur plevena kažkokia kvapni dvasia.

Jis ėmė dideliais gurkšniais traukti į save orą, gardžiuodamasis juo, kaip girtuokliai gardžiuojasi vynu, ir nuėjo lėtu žingsniu, susižavėjęs, susijaudinęs, beveik pamiršęs savo dukterėčią.

Vos tik atsidūręs kaime, sustojo pasigėrėti lyguma, visa užtvinusia šita meilinga, švelnia šviesa ir skendinčia sidabriniame giedros nakties rūke. Varlės be perstojo skardeno trumpais metaliniais garsais, o toli toli suokė lakštingalos, kurių muzika savaime verčia svajoti, toji lengva, virpanti muzika, sukurta pabučiavimams mėnesienos vilionėse.

Kunigas vėl ėmė eiti, pats nežinodamas kodėl jau suminkštėjusia širdim. Jis pasijuto lyg ir nusilpęs, lyg staiga netekęs jėgų. Panoro atsisėsti, pasilikti čia, mąstyti, žavėtis Dievu, gėrėdamasis jo kūriniais.

Tolėliau, išilgai upelio, vinguriavo eilė tuopų. Lengvutis rūkas lyg baltas garas, nusidabrintas mėnulio spindulių, buvo pakibęs viršum šlaitų, apgaubęs sraunų vandenį tarsi savotiška lengvutė, permatoma skraistė.

Kunigas dar sykį sustojo; jo sielą iki gelmių persmelkė nenugalimas, vis labiau jį apimantis graudulys.

Staiga jį pagavo abejonė, neaiškus nerimas; jis pajuto kylančius klausimus, kuriuos sau kartais keldavo.

Kodėl Dievas visa tai sukūrė? Jei naktis yra skirta miegui, nesąmoningam poilsiui, ramybei, visko užmiršimui, kodėl ją padarė žavesnę negu dieną, švelnesnę negu aušros ir vakarai, ir kodėl šitas šviesulys, taip iš lėto slenkąs ir toks žavingas, poetiškesnis už saulę, toks švelnus, jog atrodo skirtas apšviesti tam, kas per daug švelnu ir slaptinga dienos šviesai; kodėl jis padaro permatomas nakties tamsybes?

Kodėl pats puikiausias paukštelis giesmininkas ne ilsisi kaip visi kiti, o pradeda suokti virpančiose sutemose?

Kam šita lengvutė skraistė, užtiesta pasaulyje? Kam tie širdies virpėjimai, tas sielos nerimas, toji negalė visame kūne?

Kam visur aplinkui visas tas žavesys, jei žmonės jo nemato, nes jie ilsisi savo lovose? Kam skirtas tas kilnus reginys, poezijos gausybė, pažerta iš dangaus ant žemės?

Kunigas negalėjo suprasti.

Bet štai pievos pakraštyje, po medžių skliautais, panirusiais šviesiame rūke, pasirodė du šešėliai, einą vienas šalia kito.

Vyriškis buvo aukštesnis, jis laikė apkabinęs savo draugę ir kartkartėmis bučiavo ją į kaktą. Staiga jie atgaivino sustingusį peizažą, kuris juos buvo apsupęs lyg dieviški rėmai, sukurti tik jiems. Jie abu atrodė viena būtybė, būtybė, kuriai buvo skirta ši rami ir tyli naktis; ir jie ėjo link kunigo kaip gyvas atsakymas, kurį Viešpats sviedė į jo klausimą.

Jis stovėjo plakančia širdimi, apstulbęs, atrodė jam, kad mato Biblijos reginį, tarsi Rūtos ir Boozo meilę, Viešpaties valios įsikūnijimą gražiame gamtos prieglobstyje, kaip rašoma Šventajame Rašte. Galvoje suskambo Giesmių giesmės posmai, ugningas šaukimas, kūno nerimas, visa šios meile degančios poemos nuoširdi poezija.

Tarė sau: „Turbūt Dievas sukūrė tokias naktis suidealinti žmogaus meilei“.

Jis pasitraukė į šalį nuo apsikabinusios poros, einančios artyn. Juk tai buvo jo dukterėčia; bet dabar jis klausė save, ar tik jis nenusidėjo Dievui. Vadinasi, Dievas leidžia meilę, jei ją apsupa tokiu nepaprastu žavesiu?

Ir jis pabėgo sumišęs, beveik susigėdęs, tarsi būtų įsibrovęs į šventyklą, kur neturėjo teisės įžengti.

3 Marinjanas (Marignan) — taip prancūziškai vadinasi Melenjano miestas Italijoje, kur prancūzai dukart (1515 ir 1859 m.) laimėjo mūšius.

4 Prancūzų poeto romantiko Alfredo de Vigny (1797—1863) žodžiai.

SAMDINĖS ISTORIJA

HISTOIRE D’UNE FILLE DE FERME

Oras buvo labai gražus, užtat to ūkio šeimyna papietavo greičiau nei paprastai, ir visi išėjo į lauką.

Roza, samdinė mergina, liko visiškai viena dykoje virtuvėje, kur po karšto vandens katilu baigė židinyje blėsti ugnis. Ji sėmėsi to vandens ir be skubėjimo plovė plovinį, protarpiais pasižiūrėdama į du šviesos keturkampius, kuriuos saulė pro langą metė ant ilgo stalo ir kuriuose ryškėjo visi stiklų trūkumai.

Trys vištos, kur drąsiausios, rankiojo po kėdėmis trupinius. Pro atdaras duris ėjo vidun diendaržio kvapas pašvinkusi tvartų drungnumą, o vidurdienio tyloje girdėjosi gaidžių giesmės.

Mergina baigė ruoštis, nušluostė stalą, apkuopė židinį, surikiavo lėkštes ant aukštos lentynos palei virtuvės sieną, šalia laikrodžio su medine spintele, garsiai tiksinčio, atsiduso, jausdamasi truputį lyg pavargusi, lyg prislėgta, nežinia dėl ko. Ji perleido akimis pajuodusias molio sienas, susmilkusias sijas palubėje, nuo kurių kabojo vorų verpalai, rūkytos silkės ir svogūnų pynės, paskui atsisėdo, sloginama tvaiko, dėl kaitraus oro kylančio iš plūktinės aslos, į kurią per ilgą laiką tiek visko buvo prilaistyta ir susigėrę. Dar čia maišėsi ir laiškus pieno kvapas, nes šalimais, kamaroje, buvo laikomas vėsumoje nusistoti pienas. Ji ketino imtis siūti kaip paprastai, liet trūko jėgų, ir ji prisėdo ant slenksčio atsikvėpti.

Čia ji, kaitrių spindulių glostoma, pajuto, kaip rami saldumą smelkiasi į širdį, ir į visus kūno narius teka geruma.

Priešais duris šiukšlynas be paliovos leido mažytį mirguojantį garą. Čia lepinosi vištos, atsigulusios ant šono, tik viena koja pasikapstydamos, ieškodamos kirminų. Jų pulko vidury stovėjo gaidys, išsirietęs su visa savo puikybe. Kartkartėmis jis, būdavo, pasirenka vieną iš jų ir rėžia sparnui aplinkui, nebaisiai katnodamas. Višta tingiai atsikelia, ramiai pritupia ir sparnus patursina, kad jam būtų patogu užlipti; paskui ji nusipurto, iškrečia iš plunksnų dulkes ir vėl išsitiesia ant šiukšlyno, o jis nugieda sykį, atžymėdamas savo eilinį triumfą; ir visuose kiemuose visi gaidžiai jam atsiliepia, tarsi tuo būdu iš ūkio į ūkį siųsdami meilės šūkius.

Samdinė mergina žiūrėjo į juos ir nieko nemąstė; paskui ji pakėlė galvą, ir akys apžilpo nuo skaidriai žydinčių obelų, baltutėlių, tartum su pudruotais perukais.

Staiga pro ją pradūmė kumeliukas, apkvaišęs iš linksmumo. Jis porą kartų sukorė vienan ir kitan galan palei griovį, apsodintą medžiais, paskui sustojo ir atsigręžė, lyg stebėdamasis, kad niekas daugiau su juo nelaksto.

Ji irgi juto norą lakstyti, poreikį judėti, kartu ir geismą išsitiesti, rankas kojas pakloti, skaniai patysoti nejudančiame ir karštame ore. Ji žengė kelis žingsnius neryžtinga, prisimerkusi, apimta gyvuliškos gerumos; paskui pamažėli nuėjo į vištidę surinkti kiaušinių. Rado jų trylika, paėmė visus ir parnešė. Kai uždarė juos bufete, virtuvės kvapai vėl jai pasirodė koktūs, ir ji išėjo pasėdėti ant žolės.

Kiemas, iš visų pusių apaugęs medžiais, rodės, miega. Žolė kieme buvo aukšta, tirštai žalia, pavasariškai šviežia, o joje geltoni snaudalių žiedai švietė it žiburiukai. Obelų šešėliai tamsavo pačiuose pašakniuose, ant šiaudinių stogų viršūnių augo vilkadalgiai su lapais it kardais, o stogai pamažėle garavo, tartum arklidžių ir daržinių drėgmė mušėsi pro šiaudinę dangą.

Mergina užėjo už padarginės daržinės. Ten, plačioje raguvoje, buvo didelė dauba, priaugusi medžių ir krūmų, prižėlusi žibuoklių, jų kvapo pilna; viršum daubos šlaitų matėsi laukai, plačios lygumos, kur dirvos ugdė javą, vietomis stovėjo medžių guotai, kai kur, tolumoje, darbavosi būreliai žmonių, smulkutėlių it lėlytės, balti arkliukai it žaisleliai traukė žaislinę žagrę, o ją laikė artojas, didumo sulig nykščiu.

Ji ėmusi atsinešė iš klojimo šiaudų kūlį ir pasidėjo dauboje atsisėsti; buvo nepatogu, tad ji atleido grįžtę, savo tą sostą paskleidė ir ant jo atsigulė aukštielninka, rankas už galvos atmetusi, kojas ištiesusi.

Saldaus glebnumo suimta, ji pamažu užsimerkė. Buvo jau ir beužmieganti, tik šit pajuto, kad kažkas abiem rankom čiupo už krūtų, ir ji krūptelėjusi pašoko. Tai buvo Žakas, to paties ūkio samdinys, stambus pikardietis, dailaus stoto bernas, kuris jau kiek laiko rėžė sparną aplink ją. Jis šiandien darbavosi avidėje ir, pamatęs, kad ji atsigulė paunksnyje, prisėlino patyliukais, sulaikęs kvapą, blizgančiomis akimis, šiaudigalių prisivėlusiais plaukais.

Jis mėgino ją pabučiuoti, bet ji, stipri kaip ir jis, plykstelėjo jam per žandą; jis, klastuolis, ėmė atsiprašinėti. Tada juodu susėdo šalimais ir šnekėjosi draugiškai. Pakalbėjo apie orą, kad labai esąs geras javams, apie tai, kad šiemet bus, matyt, derlingi metai, apie savo šeimininką, padorų vyrą, paskui apie kaimynus, apie visą apylinkę, apie save pačius, apie gimtąjį kaimą, apie jaunystę, apie atmintinus daiktus, apie savo tėvelius, su kuriais išsiskyrė ilgam, gal ir visam laikui. Jai suminkštėjo širdis, šiuos dalykus bemąstant, o jis, vis tos pat minties apsėstas, prisislinko prie jos arti, trynėsi į ją, visas drebėdamas, vieno geismo apniktas.

Ji sakė:

— O, kaip seniai jau su mama besimačiau! Sunku dėlto šitaip atsiskyrus būti.

Ir jos akys, nieko nereginčios, žiūrėjo į tolį, per erdvių erdves, ligi pat kaimo, palikto tenai, tenai šiaurėje.

Jis staiga griebė jai už kaklo ir pabučiavo vėl, bet ji, sugniaužusi kumštį, tvojo jam į snukį taip, jog kraujas pasipylė iš nosies; jis atsikėlė ir paėjęs atsirėmė į medžio kamieną. Tada jai pagailo jo, ir, priėjusi artyn, klausė:

— Tau skauda?

Bet jis ėmė juoktis. Ne, tai esąs mažmožis; tik ji užvažiavusi jam į pat marmūzės vidurį. Jis murmėjo:

— Ir pasiutęs gi stiprumas tavo!

O žiūrėjo į ją su nuostaba, jis ėmė gerbti ją, ji ėmė patikti jam visai kitaip, radosi pradžia tikros meilės šiai stambiai merginai, tokiai tvirtai šaunuolei.

Kai kraujas nustojo bėgti, jis pasiūlė jai eiti pasivaikščioti, nes baiminosi gauti dar sykį stamantraus kaimynės kumščio paragauti, jeigu liktų taip šalimais sėdėti. Tačiau jinai pati paėmė jį už parankės, kaip sužadėtiniai kad vaikšto vakare gatve, ir tarė jam:

— Negerai, Žakai, kad tu manęs taip negerbi visiškai.

Jis prieštaravo: kur ten negerbiąs — jis esąs įsimylėjęs, ir viskas.

— Tai gal tu mane vesti nori? — tarė ji.

Jis išsyk nesumetė kaip atsakyti; jis ėmė žiūrėti į ją iš šono, kai ji nereginčiu žvilgsniu skendėjo tolybėse priešais save: skruostai raudoni ir pilni, plati krūtinė veržte veržiasi iš po kartūninės liemenės, storos lūpos sultingos, o kaklas, beveik nuogas, visas nusėtas smulkučiais prakaito lašeliukais. Jis pajuto, kad geismas jį suima vėl, ir, prikišęs lūpas prie jos ausies, sumurmėjo:

— Taip, vesti noriu.

Tada ji apsikabino abiem rankom jam aplink kaklą ir pabučiavo jį tokiu ilgu bučiniu, jog pritrūko kvapo ir jam, ir jai.

Nuo to momento tarp jų prasidėjo amžinoji meilės istorija. Juodu kirkinosi pakampiais, skyrėsi pasimatymus mėnesienoje, už šieno kaugės, o pastalėje kibinosi taip, jog jų kojos buvo pilnos mėlynių nuo kaustytų klumpių.

Paskui, pamažu pamažu, Žakas ėmė bodėtis ja; jis jos šalinosi, nebekalbino niekad, vengė susitikti su ja vienu du. Ją apniko abejonės, ji labai nusiminė; po kurio laiko pasijuto besanti nėščia.

Ją visų pirma pagavo siaubas, paskui užėjo pyktis, su kiekviena diena didėjantis, užtat kad jai niekaip nevyko su juo pasikalbėti — taip jis kruopščiai vengė jos.

Pagaliau vieną naktį, kai visi miegojo, ji patyliukais išėjo, basa, su vienu apatiniu, perbėgo kiemą ir atidarė arklidę, kur Žakas miegojo skrynioje, prikrautoje šiaudų, viršum arklių. Išgirdęs, kad ji ateina, jis ėmė knarkti, apsimesdamas kad miega, bet ji užlipo, atsiklaupė šalia jo ir tol kukštino, kol jis galų gale nubudo.

Kai jis atsisėdo ir klausė:

— Ko tu nori? — ji, sukandusi dantis ir drebėdama iš įniršio, sakė:

— Aš noriu — aš noriu, kad tu mane vestum, užtat kad prižadėjai.

Jis ėmė juoktis ir atrėžė:

— Chė chė, jeigu imtum vesti visas mergas, su kuo tik pasikibinai, tai kas gi galo bebūtų!

Bet ji čiupo jam už gerklės, parvertė ir, neduodama išsisukti iš tos baisios glamonės, smaugdama jį, riktelėjo prisikišusi į pat veidą:

— Aš pastojusi — supranti? — aš pastojusi!

Jis kriokė, duso; taip jie pabuvo kiek laiko, nustėrę abu, nejudą, be žado juodoje tyloje, retkarčiais tik sutrikdomoje arklio, kuris pešė iš ėdžių šiaudus ir iš lėto grumšnojo.

Žakas, supratęs, kad ji stipresnė, išstenėjo:

— Gerai, vesiu tave, jei jau taip.

Tačiau jo pažadais ji nebetikėjo.

— Tučtuojau, — tarė jam, — eisi paduoti užsakų.

Jis atsakė:

— Tučtuojau.

— Prisiek Dievu.

Jis dvejojo kelias sekundes, paskui pasiryžęs tarė:

— Prisiekiu Dievu.

Tada ji atgniaužė gniaužtus ir, nebepridėjusi nė žodžio, išėjo.

Slinko dienos, ir vis jai nevyko su juo pasikalbėti daugiau. Arklidę dabar jis kasnakt užsirakindavo, o belstis ji neturėjo drąsos, kad žmonės nesužinotų.

Ir šit vieną rytą prie stalo atsirado kitas samdinys bernas. Ji klausė:

— Tai ar Žakas išėjo?

— Na taip, mane į jo vietą pasamdė, — atsakė tasai.

Ji sudrebėjo taip, jog vos neišmetė iš nagų katilo, kabindama nuo kobinio; paskui, kai visi išvaikščiojo prie darbų, ji užėjo į savo kambarėlį ir ilgai verkė, įsikniaubusi į pagalvį, kad niekas negirdėtų.

Dieną ji mėgino šio to išsiteirauti, nesukeldama įtarimų; tačiau pati buvo taip persisunkusi ta viena mintimi apie savo nelaimę, jog jai vaidenosi, kad visi, ką tiktai ji kalbina, šaiposi iš jos. Beje, jai pavyko sužinoti tiek, kad jis iš šių apylinkių išsikraustė visiškai.

Dabar jai gyvenimas pasidarė tikra kančia. Ji dirbo kaip mašina, nematydama pati ką dirba, ir tolydžio mąstė tą patį ir tą patį: “O kas bus, kai sužinos?“

Sloginama šios apsėdusios ją minties, ji tiek nustojo apdairumo, jog net nemėgino daryti jokių žygių išvengti skandalo, kuris artėjo ir artėjo su kiekviena diena, nesustabdomas, nenukreipiamas, kaip mirtis.

Rytais ji pakildavo anksčiausia iš visų ir su neatlyžtamu užsispyrimu žiūrinėjo savo liemenį veidrodėlyje, priešais kurį paprastai šukuodavosi, baisiai susirūpinusi: o gal jau šiandien išeis į aikštę?

O perdien ji keliskart, nutraukusi darbą, žiūrėdavosi iš viršaus, ar dar ne per aukštai kelia prikyštę padidėjęs pilvas.

Slinko mėnesiai. Ji beveik nebekalbėjo su žmonėmis, jei ją ko klausė, ji nesuprato, painiojosi, žiūrėjo iškvėšusiomis akimis, rankos drebėjo, net šeimininkas kažkada pasakė:

— Mergaitėle, kaip tu sukvailėjai nuo kurio laiko!

Bažnyčioj ji glaudėsi už pilioriaus, nebedrįso eiti išpažinties, užtat kad saugojosi susidurti su klebonu, kurį tikėjo turint antžmogišką galią skaityti kitų sąžinėse.

Prie stalo ji dabar tiesiog alpėjo iš baimės nuo kitų samdinių žvilgsnių, ir jai vis rodėsi, kad piemuo, ne pagal amžių sumatus ir suktas vaikiščias, šit ims ir išbliaus visiems, kaip su ja yra, nes jis nenuleido blizgančių akių nuo jos.

Vieną rytą laiškanešys įteikė jai laišką. Ji dar niekad nebuvo gavusi laiško ir taip susijaudino, jog turėjo atsisėsti. Gal kartais nuo jo tas laiškas? Bet ji nemokėjo skaityti ir su baiminga pagarba, drebanti žiūrėjo į prirašytą popierių. Įsidėjo jį į kišenę, nedrįsdama niekam patikėti savo paslapties, ir daug kartų, liovusis dirbti, žiūrėjo ilgai į tas eilutes, lygiais tarpais surašytas, užsibaigiančias parašu, svajodama neaiškią svają, kad štai imtų ir paaiškėtų jai šitų rašmenų reikšmė. Galiausiai, kai jau priėjo ligi tiek, jog mažne iš proto kraustėsi nuo nekantros ir nerimasčio, ji nuėjo pas mokytoją, kuris ją paprašė sėstis ir perskaitė:

„Mano brangioji dukra, šiuo pranešu tau, kad su manimi jau visiškai blogai; mūsų kaimynas, ponas Dantiu, ėmėsi plunksnos tau duoti žinią, kad atvažiuotum, jeigu gali.

Už tavo mylinčią motiną

Sezaras Dantiu, mero pavaduotojas“.

Ji nepasakė nė žodžio ir išėjo; bet, vos pasijuto viena, jai taip pakirto kojas, jog susmuko ant kelio krašto ir taip išbuvo ligi pat nakties.

Parėjusi apsakė sužinotąją bėdą šeimininkui; tasai leido jai išvykti ir būti tiek laiko, kiek reikės, žadėdamas tuo tarpu paimti dienininkę, kad už ją apsiruoštų, o kai grįš — vėl priimti į darbą.

Jos motina jau merdėjo ir tą pačią dieną, kai ji atvyko, pasimirė. Rytojaus dieną Roza pagimdė septynių mėnesių vaiką, tokį mažą ir liesą, jog net baisu; jam, matyt, buvo labai negera, nes be paliovos gniaužė savo mažas rankutes, visiškai be mėsų, nelyginant krabo žnyples.

Ir vis tiek jis išliko gyvas.

Ji pasisakė esanti ištekėjusi, bet negalinti vaiko pasiimti, nes nebūtų kas prižiūri, ir paliko jį pas kaimynus, kurie apsiėmė jį pagloboti.

Pati grįžo pas tą ūkininką.

Bet šit jos širdyje, tiek ilgai kamuotoje, nelyginant aušra patekėjo — radosi nepažinta ligi tolei meilė tam silpnučiui padarėliui, paliktam tenai toli, ir pati toji meilė pasidarė jai nauja kančia, nesgi ji negalėjo kartu su vaikeliu būti.

Kas ją visų labiausiai kankino, tai pašėlęs poreikis vaikelį bučiuoti, savo glėby spausti, savo kūnu justi jo mažyčio kūnelio šilumą. Ji nebeužmigdavo per naktis, mąstydavo per dienas, ir vakarais, užbaigusi darbus, atsisėsdavo priešais židinį ir žiūrėdavo į jį įsispyrusi kaip žmogus, kurio mintys toli.

Aplinkos žmonės pradėjo plepėti dėl šio dalyko, erzino ją, kad gal turinti kavalierių, klausė, ar jis esąs gražus, ar didelis, ar turtingas, kada gi būsiančios vestuvės, o kada krikštynos? Ir ji slėpdavosi nuo žmonių ir išsiverkdavo viena, nes tokie klausimai ją badė kaip adatos.

Stengdamasi prasiblaivyti nuo savo širdperšos, ji ėmė padūkusiu uolumu darbuotis ir, nuolat galvodama apie vaiką, vis ieškojo, kaip jam sudėti daugiau pinigų.

Ji nusistatė dirbti taip daug, kad šeimininkas pasijustų priverstas pridėti jai algos.

Ir šit pamažu ji viena suėmė visą namų ruošą, paprašė atleisti antrąją samdinę, nes toji pasidarė nebereikalinga, kai ji dirbo už dvi; ji taupė duoną, alyvą ir žvakes, taupė grūdus, beriamus vištoms, taupė pašarą, kad gyvuliams nebūtų duodama per daug. Ji taip šykštėjo šeimininko pinigų, tartum tai būtų jos pačios labas; ji sugebėjo pirkti pigiai, parduoti brangiai, kas iš ūkio ėjo, ji nesidavė apmaunama visokiems gudreivoms, siūlantiems savo dirbinius, užtat jai vienai buvo pavesti visi pirkimai ir pardavimai, šeimynos darbų priežiūra, ūkio išteklių žinia; nedaug laiko tepraėjo, ir ji pasidarė būtiniausias žmogus ūkyje. Ji taip budria akimi žiūrėjo aplinkui save, jog ūkis, jos prižiūrimas, ėmė nuostabiai tarpti. Per dvi mylias aplinkui žmonės kalbėjo apie „Valeno samdinę“, o pats Valenas visiems sakė:

— Tokia samdinė tai vertesnė ir už auksą.

Tuo tarpu laikas ėjo ir ėjo, o josios alga vis tebebuvo ta pati. Šeimininkui jos didelis uolumas rodėsi savaime suprantamas dalykas: taip ir turi būti, kiekviena sąžininga samdinė turinti taip dirbti, taip ji gerą valią parodanti. Ji ėmė su kartėliu galvoti: kas iš to, kad šeimininkas jos dėka gauna kas mėnuo penkiasdešimt ar šimtą ekiū viršaus, jeigu ji pati algos tegauna du šimtus keturiasdešimt frankų per metus, nei daugiau, nei mažiau.

Ji apsisprendė prašyti, kad pridėtų algos. Tris kartus ji tuo reikalu ėjo pas šeimininką, bet nuėjusi kiekvienąsyk kalbėjo apie ką kita. Jai buvo kaip ir gėda reikalauti pinigų, lyg tai būtų koks nepadorus dalykas. Galų gale, nutaikiusi, kai šeimininkas vienas pusryčiavo virtuvėje, ji, labai varžydamasi, pasakė jam, kad norėtų pakalbėti apie savus reikalus. Jis nustebęs pakėlė galvą, abi rankas pasidėjo ant stalo — vienoje laikė peilį smaigaliu į viršų, kitoje duonos kąsnį — ir žiūrėjo įdėmiai į savo samdinę. Ji nuo jo žvilgsnio visiškai sumišo ir paprašė savaitės atostogų nuvykti į savo tėviškę, nes truputį negaluojanti. Jis sutiko nieko nelaukęs; paskui, pats varžydamasis, pridūrė:

— Man irgi reikia su tavim pasikalbėti, kai pargrįši.

Vaikelis baigė aštuntą mėnesį; ji nepažino jo. Jis dabar buvo rausvutis visas, riebulis, kaip kimšte prikimštas, panašus į gyvą riebumynų maišiuką. Jo pirščiukai, išsikėtę per vešlumą, ramiai krutėjo, reikšdami akivaizdų pasitenkinimą. Ji puolė ant jo kaip žvėris ant grobio ir ėmė jį glamonėti taip smarkiai, jog vaikas pradėjo rėkti išsigandęs. Tada ji pati pravirko, kad vaikas motinos nepažįsta ir tiesia rankutes į žindyvę, kai tik ji prieina.

Betgi jau nuo rytojaus dienos jis priprato prie jos ir juokėsi ją pamatęs. Ji nešiojosi jį po lauką, lyg patrakusi lakstė su juo ištiestose rankose, sėdinėjo paunksnyje po medžiais; tenai, pirmą kartą savo gyvenime, ji atvėrė širdį kitam žmogui, niekis, kad tas kitas nieko nesuprato, — ji kalbėjo jam apie savo sielvartus, apie savo darbus, rūpesčius, viltis ir be atlydos kamavo jį savo smarkiais ir nuožmiais mylavimais.

Jai buvo begalinis džiaugsmas gniaužyti jį savo rankose, maudyti jį, valkstyti; ji net laiminga jausdavosi, gavusi jį apkuopti, kai apsidirbdavo mažų vaikų būdu, nes toji labai jau šeimyniška ruoša tarsi stiprino josios motinystę. Ji be paliovos žiūrėjo į jį ir tik stebėjosi, kad šit čia josios vaikas, ir, šokindama jį tarp rankų, kartojo pusbalsiu: „Mano mažiulis, mano mažiulis“.

Ji kūkčiojo visą kelią, grįždama į savo tarnybos vietą. Vos spėjo parvažiuoti, jau šeimininkas pasivadino ją į savo kambarį. Ji įėjo, labai stebėdamasi ir jaudindamasi, nežinodama kodėl.

— Sėskis čia, — tarė jis.

Ji atsisėdo. Kurį laiką juodu sėdėjo šalimais, abu sutrikę, neįmanydami kur rankų dėti nė ką su jomis veikti, nežiūrėdami kits į kitą, kaip paprastai sodžiaus žmonės.

Šeimininkas, stambus keturiasdešimt penkerių metų vyras, dvi žmonas palaidojęs, smagaus būdo ir visad savo protu gyvenąs ūkininkas, aiškiai varžėsi, o tai nebuvo jam būdinga. Galų gale jis ryžosi kalbėti, truputį užuominomis, truputį užsikirsdamas ir žiūrėdamas kažkur toli į laukus.

— Roza, — tarė jis, — ar tu dar niekad negalvojai, kaip tau reiks gyventi?

Ji išblyško kaip giltinė. Matydamas, kad ji nieko neatsako, jis varė toliau:

— Tu — merga žodžio verta, rimta, darbšti, taupi. Turėti tokią kaip tu žmoną būtų tikra laimė vyrui.

Ji vis taip pat sėdėjo nekrustelėdama, išsigandusiomis akimis, net nesistengdama suprasti, kas jai sakoma, — taip susimaišė jai viskas galvoje, tarsi užeinant dideliam pavojui. Palaukęs valandžiukę, jis dėstė vėl:

— Matai, ūkis be šeimininkės tarpti negali, net ir su tokia samdine kaip tu.

Po to nutilo, nežinodamas, ką daugiau kalbėti; Roza žiūrėjo į jį tokiu išsigandusiu veidu, tarsi priešais ją sėdėtų galvažudys, o ji būtų pasirengusi šokti ir dumti laukan, jei tik jis pajudės nors truputėlį.

Galiausiai, po kokių penkių minučių, jis klausė:

— Na, tai kaip: ar nori?

Ji, iškvėšusi galutinai, tarė:

— Ko, šeimininke?

Jis subruzdo:

— Taigi tekėt už manęs, kad tave kur velniai!

Ji ūmai pašoko ir vėl krito ant kėdės kaip pakirsta ir sėdėjo vėl nepakrutėdama, tarytum staiga ištikta dideliausios nelaimės. Šeimininkas ėmė pagaliau nekantrauti:

— Na, ko tau dar reikia?

Ji žiūrėjo į jį įsispyrusi, apdujusiu žvilgsniu; paskui staiga jai pabiro ašaros, ir ji dusdama pakartojo dusyk:

— Negaliu, negaliu!

— Kodėl gi? — klausė jis. — Tu, žinai, nebūk kvaila; duodu tau laiko apsigalvoti iki rytdienos.

Ir jis pasiskubino išeiti, jausdamasis tartum kalną nuo savęs nuvertęs po šito pareiškimo, itin jam keblaus, ir neabejodamas, kad rytoj jo samdinė priims siūlymą, kuris jai yra netikėtas, o jam — be galo pelningas, nes jis taip įsitaisytų visam gyvenimui moterį, nešančią kur kas daugiau naudos, negu dalingiausia apylinkėje nuotaka.

Šiuo atveju, beje, negalėjo būti kalbos apie nelygias vedybas, nes kaime visi daugiau mažiau lygūs: ūkininkas aria taip pat, kaip ir jo bernas, kuris dažniausiai irgi tampa šeimininku vieną gražią dieną, o samdinės merginos nuolat išvirsta šeimininkėmis, ir niekas nepasikeičia nei jų gyvenimo būde, nei papročiuose.

Roza nebuvo atgulusi tą naktį. Ji krito sėdomis ant lovos ir neturėjo jėgų net verkti — taip buvo prislėgta. Ji nė nepajudėjo, nė savo kūno nebejautė, ir jos mintys buvo taip iškedentos, kaip matracų meistrai kad vilnas kedena savo padargais.

Tiktai tarpais jai pavykdavo sugauti savo minčių skutus, ir ji baisėjosi pagalvojusi, kas gali jai atsitikti.

Jos baimės vis augo, ir kiekvieną kartą, kai miegančių namų tyloje grubus virtuvės laikrodis imdavo mušti valandas, ją išpildavo šaltas prakaitas. Galva sukosi, košmarai sekė po kits kito, žvakė, baigusi degti, užgeso; tada jai užėjo kliedas, tas lakusis kliedas, kurio pagauti kaimo žmonės manosi esą užgriūti pikto likimo, turį bėgti iš namų, turį išsilenkti, išvengti nelaimės, nelyginant laivas jūroje kad stengiasi išsilenkti audros.

Suklykė pelėda; ji krūptelėjo, atsistojo, pasigrabinėjo rankomis veidą, plaukus, pasičiupinėjo kūną it pamišusi, paskui nulipo žemyn, visai kaip lunatikė. Atsidūrusi kieme, ji leidosi ropomis, kad nepamatytų koksai susivėlinęs valkatūzas, nes mėnulis labai aiškiai švietė, nors ir arti laidos būdamas. Užuot atkėlusi vartus, ji perlipo per tvorą; tada, pasijutusi nebe namie, ėmė lėkti per laukus. Ji dūmė po tiesumui, lengvu žingsniu, greitai, kartkartėmis veriamai riktelėdama ir pati to nejusdama. Drauge su ja lėkė jos šešėlis, neregėtai ilgas, patįsęs ant žemės; kai kada naktinis paukštis apsukdavo ratą jai aplink galvą. Kaimynų šunys, išgirdę ją bėgant, ėmė už kits kito loti, vienas dargi, peršokęs per griovį, ją pasivijo ir taikėsi įkąsti, bet ji atsigręžusi taip suriko, jog jis išsigandęs spruko šalin, įlindo į būdą ir nutilo.

Kai kur jaunų kiškių šeima laigė po lauką, tačiau, pamatę atlekiant tą pašėlusią bėglę, panašią į išprotėjusią Dianą, baikštūs žvėreliai lėkė slėptis kur įmanydami; vaikai ir motina glaudėsi susigūžę kokioje vagutėje, o tėvas dūmė, kiek kojos nešė, ir tik protarpiais jo šokuojantis šešėlis su stačiomis ausimis šmėsčiojo ties nusileidžiančiu mėnuliu, kuris dabar jau buvo visai prie žemės ir švietė į lygumą gulsčiai, it didelis žibintas, pastatytas lauke, pačiame regimojo ploto krašte.

Žvaigždės blėso dangaus gelmėse; kai kurie paukšteliai jau pypčiojo; ėmėsi diena. Mergina priilsusi šniokštavo ir, kai saulė prasiveržė pro purpurinius rytus, sustojo.

Jos pamuštos kojos atsisakė toliau eiti. Bet šit ji pamatė kūdrą, didelę kūdrą; jos stovimas vanduo raudonuose rytmečio atšvaituose atrodė kaip kraujas; jinai, ranką prie širdies spausdama, šlubčiodama, ėjo kojų pasimirkyti.

Ji prisėdo ant kemso, nusimetė sunkias klumpes, pilnas žemių, nusimovė kojines ir įmerkė pamėlynijusias blauzdas į ramų vandenį, iš kurio retkarčiais kilo burbuliukai.

Maloni vėsa kilo per ją visą, nuo padų iki gerklės;, tik staiga, kai ji taip žiūrėjo į tą gilią kūdrą neatitraukdama akių, jai užėjo kvaitulys, nesuvaldomas noras pasinerti visai. Čia būtų baigtos jos kančios, baigtos amžinai. Ji nebegalvojo apie savo vaiką, ji tik norėjo ramybės, visiško atilsio, nebepabundamo miego. Tada ji atsistojo, iškėlė rankas, žengė du žingsnius pirmyn. Dabar jau vanduo siekė pusiau šlaunų, jau buvo bepuolanti gilumon, tik šit pajuto, kaip apie kulkšniukus jai kažkas gelte gelia, iššoko atgal ir ėmė rėkti kaip padūkusi, nes jos kojos nuo kelių iki galų pirštų buvo apkibusios dideliausiomis juodomis siurbėlėmis, geriančiomis josios gyvastį, puntančiomis, prisisegusiomis prie jos kūno. Jai stigo drąsos prisiliesti prie jų, ji tiktai rėkė nesavu balsu. Važiavo kažkur laukų keliu vienas ūkininkas ir, išgirdęs jos tokį riksmą, atėjo pažiūrėti, kas čia dedasi. Jis nutraukiojo po vieną siurbėles, patrynė sužeistas vietas žolėmis ir įsisodinęs pavėžino merginą iki namų.

Dvi savaites ji praleido lovoj, paskui, kai jau vieną rytą atsikėlė ir išėjusi atsisėdo priešais duris, žiūri — šeimininkas išdygo priešais ją.

— Na, tai kaip, — klausė jis, — sutarta?

Ji išsyk neatsakė nieko, bet kai jis vis taip stovėjo ir žiūrėjo veriamai, ji sumiknojo:

— Ne, šeimininke, aš negaliu.

Tada jis užsidegė staiga:

— Negaliu, negaliu — tai kas tau yr, kad negali?

Ji pradėjo verkti ir tik kartojo:

— Negaliu.

Pažiūrėjo į ją įsispyręs ir suriko tiesiai į veidą:

— Tai, matyt, kavalierių turi?

Ji, drebėdama iš gėdos, sumurmėjo:

— Gal taip ir yra.

Vyriškis, išraudęs kaip lauko aguona, žodžio dorai nebepratardamas iš pykčio, užriko:

— Aha! Tu prisipažįsti, nenaudėle! O kas jis toks, tas paukštelis mielas? Basakojis koks nors, kiauraklynis, valkatūzas, badadvėsys? Kas, sakyk?!

O kad ji vis tylėjo:

— Ha! Nenori sakyti... Tai aš tau pasakysiu: Žanas Bodiu?

Ji sušuko:

— Ne ne, ne jis!

— Tai Pjeras Martenas?

— O ne, šeimininke!

Ir jis įnirtingai varė iš eilės visus apylinkės bernus, o ji vis neigė, sielvarto prislėgta, ir vis mėlynos prikyštės kampu akis šluostėsi. Bet jis kamantinėjo neatlyždamas, su žvėrišku atkaklumu, draskė josios širdį, norėdamas išplėšti paslaptį, kaip medžioklės šuo kad užsispyręs visą dieną kasa urvą, norėdamas iš jo dugno ištraukti gyvą daiktą, kurį ten užuodžia. Staiga jis sušuko:

— Chė, po velnių, taigi tai Žakas, pernykštis mano bernas; buvo juk kalbų, kad jis tave šnekindavęs ir kad judu buvot žadėję vestis?

Roza neteko žado; veidas kraujų pritvinko iki tamsio; ašaros dingo vienu mirksniu — nunyko nuo skruostų kaip vandens lašai nuo raudonų špižių. Ji šaukė:

— Ne, ne jis, ne jis, ne!

— Kaži, ar tik nemeluoji, ką? — kvotė gudreiva ūkininkas, užjutęs siūlo galą.

Ji atsakė kuo greičiausiai:

— Prisiekiu jums, prisiekiu...

Ji ieškojo kuo prisiekti, nedrįsdama šauktis šventenybių.

Jis ją nutraukė:

— Taigi jis sekiojo tave po visus kampus ir valgyte valgė tave, kada tik prie stalo sėdėjom. Jam tu ir būsi pasižadėjusi, ar ne?

Šį kartą mergina pažiūrėjo tiesiai į veidą savo šeimininkui:

— Ne, jokiu būdu, jokiu būdu, ir aš prisiekiu jums Ponu Dievu, kad tegu jis šiandien pat ateina ir prašo tekėti— neisiu už jo.

Ji atrodė tokia nuoširdi, jog šeimininkas sudvejojo. Ir šnekėjo toliau, tarsi pats save klausdamas:

— Jeigu tas ne, tai kas tada? Bėdos tau neatsitiko, būtumėm žinoję. O jei praėjo be nieko, tai negalimas daiktas, kad samdyta mergaitė atsakytų šeimininkui šiaip sau. Čia kažkas yra.

Ji nebeatsakinėjo, ji vos begalėjo atgauti kvapą.

Jis dar paklausė:

— Tai nenori, ir gana?

Ji atsiduso:

— Negaliu, šeimininke.

Ir jis nuėjo sau.

Ji manė, kad jau praslinko debesis, ir likusią dienos dalį praleido beveik rami, bet taip nuvargusi ir išsisėmusi, tartum nuo pat aušros buvusi pakinkyta kuliamosios sukti vietoj seno kuino.

Vakare atgulė, kai tik galėjo, ir tučtuojau užmigo.

Apie vidurnaktį nubudo, pajutusi, kad kažkieno rankos grabinėjasi prie jos lovos. Ji pašoko nusigandusi, bet tuoj pažino šeimininko balsą. Jis sakė:

— Nebijok, Roza, čia aš, ateinu pas tave pasišnekėti.

Ji iš pradžių nustebo; paskui, matydama, kad jis taisosi pas ją po antklode, suprato ko jam reikia, ir ėmė labai drebėti, pasijutusi viena patamsyje, mieguista ir visiškai nuoga, ir patale, šalia šio vyriškio, kuris jos geidžia. Ji, žinoma, nesidavė, bet ir priešinosi ne per smarkiai, nes turėjo grumtis su savo pačios instinktu, kuris visada galingas primityviose prigimtyse; ją kovojančią mažai tegalėjo paremti valia, kuri vangios, neenergingos padermės žmonių nėra tvirta. Ji gręžiojosi čia į pasienį, čia į kambarį, vengdama bučinių, nes šeimininkas savo lūpomis ieškojo jos lūpų, ir jos kūnas rangėsi po apklotu, įnervintas kovos. Jis, geismu apsvaigęs, darėsi šiurkštus. Vienu staigiu mostu nubloškė antklodę šalin. Ji pajuto, kad priešintis nebevalioja. Ji iš gėdingumo užsiėmė veidą rankomis, stručio būdu slėpdamasi, ir nustojo gintis.

Šeimininkas pas ją išbuvo visą naktį. Kitą vakarą ir vėl atėjo, o paskui ėjo kasdien.

Juodu gyveno kaip pats su pačia.

Vieną rytą jis pasakė:

— Einu paduot užsakų, kitą mėnesį kelsim vestuves.

Ji nesakė nieko. Ką ji galėjo sakyti? Ir nesipriešino.

Ką ji galėjo daryti?

Ji ištekėjo už jo. Jautėsi dabar taip, tarsi įsmukusi šulinin, kurio šonų pasiekti negali, ištrūkti negali, o visų rūšių nelaimės kabo viršum galvos it akmenys didžiausi ir ims kristi sulig pirma proga. Jai vis rodėsi, kad esanti savo vyrą apvogusi, ir jis tą pamatysiąs, jei ne vieną dieną, tai kitą. Ir dar ji mąstė apie savo vaikeliuką, visų savo nelaimių, bet taip pat ir visų savo laimių žemėje šaltinį.

Ji važiuodavo jo aplankyti du kartus kas metai, o parvažiuodavo dar liūdnesnė kaskart.

Paskui ji apsiprato, jos baimės apnyko, širdis aprimo, ir ji gyveno jau tikresnė savimi, nors kažkoks baugis vis dar knietėjo širdyje.

Metai ėjo; jos berniukas jau užkliudė šeštuosius; ji dabar buvo kaip ir laiminga, tik šit ūmai apniuko šeimininko nuotaika.

Jau kokie dveji ar treji metai jį, rodės, krimto kažkoks nerimas, jame tūnojo kažkoks rūpestis, kažkoks vidinis skausmas tolydžio vis labiau maudė. Baigęs valgyti, jis ilgai sėdėdavo prie stalo, galvą rankom susiėmęs, liūdnas liūdnas, sielvarto sloginamas. Kalba jo darėsi smarkesnė, kartais grubi, ir net rodėsi, kad jis kažką turi prieš savo žmoną, nes kai kada atšaudavo jai aštriai, bemaž piktai.

Vienądien kaimynės vaikiukas atėjo kiaušinių, o Roza, labai neturėdama laiko, šiurkščiai jį sutiko; tuo pat metu parsirado jos vyras ir pasakė jai rūsčiai:

— Savo pačios vaikui, žiūrėk, nebūtum tokia atžari.

Ji tik nustėro, nesumojo nieko atsakyti ir nuėjo į trobą, o čia atsibudo visi jos nerimasčiai.

Valgant pietus, vyras su ja nekalbėjo, į ją nežiūrėjo, atrodė, kad ją niekina, nekenčia jos, kad kažką žino apie ją.

Ji visai neteko galvos, bijojo viena su juo pasilikti po pietų; šalindamasi jo, nubėgo į bažnyčią.

Leidosi naktis; siaura bažnyčios nava jau buvo visai tamsi, bet girdėjosi, kad priekyje, už grotelių, kažkas vaikšto — mat zakristijonas rengė nakčiai lempelę priešais didįjį altorių. Šis šviesos taškas, mirkčiojantis, skendėjantis skliautų šešėliuose, buvo Rozai it paskutinė viltis, ir ji, akis į jį įbedusi, puolė ant kelių.

Mažytė lempelė ėmė kilti aukštyn, grandinė tarškėjo. Greit po to ritmingai nutrepsėjo asla klumpės, paskui pasigirdo traukomos virvės brūžinimas, ir liesas varpas ėmė skleisti vakarinį „Viešpaties angelą“ per tirštėjančias sutemas. Kai žmogelis jau rengėsi išeiti, prie jo žengė Roza.

— Kaži, ar klebonas yra namie? — paklausė ji.

Jis atsakė:

— Turbūt yra, jis visada pietauja šiuo metu.

Tada ji drebėdama atsidarė klebonijos vartelius.

Klebonas sėdosi valgyti. Jis ir ją tučtuojau paprašė sėstis.

— Taigi taigi, žinau, jūsų vyras jau man kalbėjo apie jūsų reikalą.

Vargšė moteris nutirpo visa. Kunigas šnekėjo toliau:

— Ką gi padarysi, vaikuti.

Ir jis srėbė sriubą, o jos lašai varvėjo jam ant pilvo, ant įtaukusios sutanos.

Roza nebeturėjo drąsos nei kalbėti, nei verkti, nei maldauti; ji pakilo eiti; klebonas jai tarė:

— Nenusiminkite...

Ir ji išėjo.

Parėjo namo pati savęs nebesižinodama. Šeimininkas jos laukė vienas, nes šeimynykščiai buvo tuo tarpu išsivaikščioję kur kas. Tada ji puolė jam po kojų ir, srautus ašarų liedama, aimanavo:

— Ką tu turi prieš mane?

Jis ėmė rėkti ir keiktis:

— Ką aš turiu — taigi kad vaikų neturiu, po velnių! Juk negi tam vedžiau pačią, kad paskui vienudu gyventume ligi amžiaus galo! Va ką aš turiu! Jeigu karvė neveda teliukų, tai ji niekam tikusi. Jeigu moteriškė neturi vaikų, tai ji irgi niekam tikusi.

Ji raudojo ir vis kartojo pro raudas:

— Čia ne mano kaltė! Čia ne mano kaltė!

Tada jis kiek atsileido ir pridūrė:

— Aš tau nieko ir nesakau, tik vis tiek pikta.

Nuo tos dienos ji gyveno tik ta viena mintimi: pagimdyti vaiką, dar vieną vaiką; dėl šio savo troškimo ji tarėsi su visais.

Viena kaimynė pamokė, ką ji turinti daryti: kiekvieną vakarą duoti savo vyrui išgerti stiklinę vandens su žiupsneliu pelenų. Ūkininkas gėrė, bet nieko nepadėjo.

Juodu kalbėjosi:

— Gal kas žino kokių paslapčių?

Ir ėmė visur teirautis.

Žmonės jiems nurodė tokį skerdžių, už dešimties mylių; tuoj Valenas pasikinkė arkliuką į savo tilbiuri ir nuvažiavo klaustis patarimo. Skerdžius davė jiems kepalą duonos, sutaisytos su kažkokiomis žolelėmis, ir dar ant to kepalo kažkokius ženklus darė; sakė reikią tos duonos abiem užvalgyti naktį, prieš pasimylavimą ir paskui.

Visą kepalą suvalgė — kaip nieko, taip nieko.

Vienas mokytojas juos išmokė paslaptingų mylavimosi būdų, nežinomų kaime, bet visiškai tikrų, pasak jo. Ir vis tiek nieko.

Klebonas patarė atlikti dievobaimingą kelionę į Fekaną, kur esanti švenčiausiojo kraujo relikvija. Roza nuvyko, puolė prieš altorių vienuolyno bažnyčioj kartu su maldininkių minia ir, jungdama savo prašymą prie kitų neišmoningų troškimų, plaukiančių iš kaimiečių širdžių, maldavo tą, į kurį visų maldos plaukė, idant teiktųsi ją dar sykį padaryti vaisingą. Viskas buvo veltui. Tada ji įsivaizdavo esanti nubausta už savo pirmąją nuodėmę, ir begalinis skausmas apėmė ją.

Ji džiūte džiūvo iš sielvarto. Jos vyras irgi suseno, „pats save sukrimto besikrimsdamas“, kaip sakoma, sunyko nuo tolydaus vilčių bergždumo.

Tada jų tarpe kilo vaidas. Jis ją įžeidinėjo, mušė. Visą dieną ėste ėdė, o vakare, lovoje, šniokšdamas iš pykčio ir neapykantos, blaškė jai į veidą žeidžiamus žodžius ir nešvankybes.

Pagaliau vieną naktį, nebesižinodamas, kaip ją labiau įskaudinti, liepė keltis ir eiti laukan, laukti ryto kieme, lietuje. Ji nepaklausė. Tada jis griebė ją už kaklo ir ėmė mušti kumščiais per veidą. Ji nesakė nieko, net nesijudino. Įsiutęs jis šoko keliais jai ant pilvo ir, dantis sukandęs, nirtuliu nebesitverdamas, mušė ją užmuštinai. Tada ir ji, privaryta prie paskutiniosios, sumaištavo valandėlę: trenkė pagavusi vyrą į sieną, atsisėdo lovoje ir persimainiusiu, šnypščiančiu balsu pasakė:

— Aš turiu vaiką, o! Turiu vaiką! Su Žaku prigyvenau; tu žinai jį, Žaką. Jis turėjo mane vesti, o pabėgo.

Vyras net suglumo iš nuostabos ir, iškvaišęs taip pat, kaip ir ji, miknoj o:

— Ką tu sakai?! Ką tu sakai?!

Tada ji ėmė raudoti ir, ašaras liedama, kalbėjo:

— Dėl to aš nenorėjau už tavęs tekėti, ne dėl ko kito! Aš negalėjau tau pasisakyti, tu būtum mane iš darbo išvaręs su mažu vaiku. Tai tu bevaikis esi, tu! O tu nežinai, nežinai!

Jis kartojo mechaniškai, vis labiau stebėdamasis:

— Tu turi vaiką?! Tu turi vaiką?!

Ji kūkčiodama kalbėjo:

— Tu mane paėmei prievarta, negi neatsimeni? O aš nenorėjau už tavęs tekėti.

Tada jis atsikėlė, užžibino žvakę ir ėmė vaikščioti po kambarį, rankas ant nugaros susidėjęs.

Ji vis verkė ir verkė, sukniubusi ant lovos.

Staiga jis sustojo priešais ją.

— Tai, išeina, aš kaltas, kad tau vaiko nepadarau? — pasakė jis.

Ji nieko neatsakė. Jis vėl ėmė vaikščioti. Pavaikščiojęs sustojo ir klausė:

— O kokio didumo tavo vaikiukas?

Ji sumurmėjo:

— Tuoj bus šešerių.

Jis dar klausė:

— Tai ko tu man nesakei?

Ji suvaitojo:

— Kaipgi aš galėjau sakyti?

Jis vis stovėjo, nejudėjo.

Ji atsikėlė vargais negalais. Paskui, kai jau ji buvo» ant kojų, nors ir ramstydamasi sienos, jis staiga pradėjo juoktis savo rupiu juoku, kaip gerosiose dienose. O jai vis dar neatsikvošint, jis pridūrė:

— Gerai, važiuosim jo paieškoti, to tavo vaikeliuko, jei jau mudu nesusilaukiam.

Ji taip persigando, jog tikrai būtų šokusi ir išbėgusi, jei būtų užtekusi jėgų.

O ūkininkas trynėsi rankas ir murmėjo:

— Aš jau dairiausi, ką čia įsūnyti, o šit ir atsirado, šit ir atsirado. Jau klausiau kleboną, ar nėra kokio našlaičio.

Paskui, vis juokdamasis, išbučiavo į abu skruostus savo pačią, nusiverkusią ir apdujusią, ir rėkė, tarytum ji būtų kurčia:

— Tai žinai, motin, eime pažiūrėti, gal dar sriubos yra; aš dabar pilną puodą išvalgysiu.

Ji užsisegė sijoną. Abu nulipo žemyn. Kol ji priklaupusi kūrė ugnį po katilu, jis, visas spinduliuodamas, vaikščiojo dideliais žingsniais po virtuvę ir kartojo:

— Kad taip, tai gerai, tai man patinka, nėra ko sakyti, — puiku, puiku.

BUATELIS

BOITELLE

A Robert Pinchon

Dėdulė Buatelis (Antuanas) visoje plačioje apylinkėje visada dirbdavo pačius bjauriausius darbus. Kai tik reikėdavo kam iškuopti nešvarybių vietą, išmėžti tvartą, išsemti srutų duobę, išvalyti nuotakį ar šiaip kokią nevalyvą skylę, būtinai kviesdavosi jį.

Jis ateidavo, nešinas kuopiko padargais, apsimovęs purvinais batais, ir imdavosi darbo, tolydžio skųsdamasis savuoju amatu. O kai jo klausdavo, kodėl gi jis dirbąs tą šlykštų darbą, jis, nuolankus savajai daliai, atsakydavo:

— Tai ką gi velnią darysi, juk reikia vaikams duoną uždirbti. O čia uždirbi daugiau nei prie kito kokio darbo.

Išties jis turėjo keturiolika vaikų. Jei kas klausdavo, kaip jiems einasi, jis, dėdamasis abejingas, sakydavo:

— Ogi tik aštuoni bėra namuose. Vienas tarnauja kariuomenėje, o penki jau vedę.

Ir jei kas pasidomėdavo, ar jie gerai vedę, jis sukrusdavo gyvai šnekėti:

— Aš jiems neprieštaravau. Nė vienam nėmaž neprieštaravau. Vedė kiekvienas ką norėjo. Nereikia prieštarauti, jei kas pasirenka sau patinkančią, užtat kad nuo to prieštaravimo darosi blogai. Jei aš dabar smirdelninkas, tai tik dėl to, kad man tėvai gynė vesti tą, kurios norėjau. Jei ne, būčiau ir aš darbininkas kaip kiti.

Šit kaip buvo, kad tėvai jam gynė vesti tą, kurios jis norėjo.

Jis tada kareiviavo, tarnavo Havre, buvo nei žioplesnis už kitus, nei juoba guvesnis, tiktai naivokas bent kiek. Laisvalaikio valandomis jam didžiausias smagumas būdavo vaikštinėti krantine, ta vieta, kur įsikūrę paukščių prekybininkai. Tai vienas, tai su kuriuo vaikinu iš savo krašto jis vaikščiodavo iš lėto palei narvus, kuriuose amazoniškės papūgos žaliomis nugaromis ir geltonomis galvomis, senegališkės pilkomis nugaromis ir raudonomis galvomis, milžiniškos aros su liepsningomis plunksnomis, kuodais bei kuodeliais, tarytum tyčia po stiklais išaugintos, visokiausių veislių papūgos bei papūgėlės, atrodančios taip, lyg gerasis dievulis patsai būtų ėmęsis miniatiūristo darbo ir kruopščiausiai, smulkiausiai jas išmarginęs, ir mažytės, visiškai mažiulytės paukštytės, raudonos, geltonos, mėlynos ir raibos, striuoksėjo ir, prisidėdamos prie krantinės triukšmo, laidė gerkles — rėkė, spygavo, čerškė taip, jog apsiklausyti negalėjai; taip jos iškraunamų laivų ir prošal riedančių vežimų trenksmą įvairino tolimų, nematytų neregėtų girių garsais.

Buatelis stoviniuodavo, akis išvertęs ir prasižiojęs, susižavėjęs ir šypsantis, ir rodydavo dantis belaisvėms kakadu, kurios savo baltais ar geltonais kuodais saliutuodavo jo ryškiai raudonoms kelnėms ir blizgančiai diržo spitei. Kai užtikdavo kalbantį paukštį, imdavo jį kalbinti, ir jei tasai būdavo nusiteikęs jam atsakinėti ir leisdavosi su juo į dialogą, tai jam užtekdavo džiaugsmo ir smagumo lig pat vakaro. Žiūrinėti beždžiones taip pat jam buvo malonumų viršūnė, ir jis neįsivaizduodavo didesnės prabangos turtingam žmogui, kaip turėti tokių žvėrelių, panašiai kaip kad laikoma kačių ar šunų. Šitą pomėgį, egzotiškų daiktų pomėgį, jis turėjo kraujyje kaip kitas turi pomėgį medžioti, žmones gydyti arba kunigauti. Jeigu tik kareivinių vartai būdavo atdari, jis neištverdavo nenuėjęs į krantinę, tarytum jį ten būtų traukęs neįveikiamas troškimas.

Šit vieną kartą, kai Buatelis beveik ekstazės pagautas stovėjo priešais milžinišką araraką, kuris čia šiaušėsi pūtėsi, čia lenkėsi ir vėl tiesėsi, lyg darydamas reveransus papūgų karaliaus rūmuose, jis pamatė, kaip atsidarė nedidelė kavinukė šalia paukščių parduotuvės ir jauna negrė su raudona skaryte ėmė iš jos šluoti lauk kamščius ir smėlį nuo aslos.

Buatelio domesys tuoj pasidalijo pusiau tarp papūgos ir merginos, ir jis nė pats nebūtų galėjęs dorai nusakyti, į katrą jam buvo nuostabiau ir maloniau žiūrėti.

Negrė, iššlavusi iš karčemėlės šiukšles, pakėlė akis ir taip pat nustėro, apžilpusi nuo kareivio aprangos spindesio. Ji stovėjo atsitiesusi priešais jį, su šluota rankose lyg ginklu gerbdama, o ararakas linkčiojo kaip linkčiojęs. Po kelių akimirkų kareiviui pasidarė nejauku nuo tokio jos susidomėjimo, ir jis nuėjo šalin, iš lėto, kad kam nepasirodytų, jog jis traukiasi iš mūšio lauko.

Bet jis ir vėl ten vaikščiojo. Bemaž kiekvieną dieną jis praeidavo pro „Kolonijų kavinę“ ir dažnai pro langus matydavo, kaip juodaodė tarnaitė padavinėja alų ir degtinę uosto matrosams. Ji neretai irgi išeidavo, pamačiusi jį; nors niekad juodu nebuvo kalbėjęsi, bet po neilgo laiko jau šypsojosi kits kitam kaip pažįstami, ir Buateliui širdis sukrusdavo pamačius, kaip tarp tamsių mergaitės lūpų blyksteli akinamai baltų dantų eilė. Vieną dieną jis įėjo pagaliau vidun ir labai nustebo: pasirodė, kad ji kalba prancūziškai kaip visi. Jis užsisakė butelį limonado, kurio ir ji sutiko išgerti stiklinaitę, ir kareivio atmintyje tas limonadas liko kaip ypatingas saldėsis; ir jis įsimanė po to vaikščioti į šią uosto karčemėlę ir ragauti čionai visų skystų gardėsių, kokie tik buvo prieinami jo kapšiukui.

Jam buvo tikra šventė, tikra laimė, apie kurią be paliovos svajodavo, matyti, kaip juoda tarnaitės ranka pila jam ko nors į stiklinę, o jos dantys šypso šviesiau negu akys. Praėjo du mėnesiai jam taip besilankant, ir juodu visiškai susidraugavo. O Buatelis, iš pradžių nustebęs, kad šios negrės pažiūros besančios tokios pat kaip ir mūsų krašto merginų geri nusistatymai, kad ji labai vertinanti taupumą, darbą, religiją ir dorą elgesį, pamėgo ją dar labiau ir įsimylėjo taip, jog užsimanė ją vesti.

Kai tą sumanymą pasakė jai, ji ėmė šokinėti iš džiaugsmo. Ji, beje, turėjo šiek tiek pinigų, paliktų vienos austrių pardavėjos, kuri priglaudė ją mažutę, iškeldintą Havro uosto krantinėje vieno kapitono amerikiečio. Tas kapitonas rado ją, kokių šešerių metų mergiūkštę, kiūtančią laive ant medvilnės pakų po kelių valandų nuo išvykimo iš Niujorko. Atvykęs į Havrą, jis gailestingai austrininkei atidavė globoti tą juodą žvėriūkštį, įkištą jo laivan, nežinia nei kieno, nei kaip. Kai austrininkė numirė, jauna negriukė stojo už tarnaitę „Kolonijų kavinėje“.

Antuanas Buatelis pridūrė:

— Tas viskas niekis, kad tik mano tėvai neprieštarautų. Aš prieš jų valią neisiu niekuomet, supranti, niekuomet! Aš juos tuo reikalu pagraudensiu vienu kitu žodžiu, kai tik parvažiuosiu namo.

Ir tikrai kitą savaitę jis gavo vieną parą atostogų ir išvažiavo pas saviškius, kurie turėjo nedidelį ūkelį Turtvilyje, prie Iveto.

Jis sulaukė pietų pabaigos, kada kava, pramesta degtine, turėjo palankiau nuteikti širdis, ir apreiškė savo gimdytojams, kad rado merginą, kuri taip gerai atitinkanti visus jojo norus, bet taip jau gerai, jog kitos tokios tikriausiai nesą visame pasaulyje.

Sulig šiais žodžiais senukai tuoj pastatė ausis ir reikalavo apsakyti smulkiau. Jis, tiesa, nieko nuo jų daugiau nenuslėpė, taip tik jos odos spalvą.

Ji esanti tarnaitė, turto didelio neturinti, bet esanti apsukri, taupi, švari, gero elgesio ir labai protinga. Visi šie dalykai esą verti kur kas daugiau nei pinigai blogos šeimininkės rankose. Turinti ji, beje, šiek tiek ir pinigų, kuriuos jai palikusi viena moteris, buvusioji jos globėja, — ir ne taip jau mažai, galima sakyti, šiokią tokią pasogą: pusantro tūkstančio frankų taupomojoje kasoje. Senukai, tokių šnekų įtikinti, be to, pasikliaudami jo nuovoka, ėmė po kiek nusileisti, o jis tada priėjo patį opųjį punktą. Prisiverstinai juokdamasis tarė:

— Tik vienas dalykas galėtų jums nepatikti. Ji ne visai balta.

Jie nesuprato, ir jis gavo ilgai aiškinti, su visokiomis atsargumo priemonėmis, kad jie neišsigąstų, jog ji priklausanti tamsiajai rasei, kurios pavyzdžių jie nė matyti nebuvo matę kitur kaip tik chromolitografijose.

Nuo to jie sunerimo, susirūpino, ėmė būkštauti, tarsi jis būtų jiems pasiūlęs susigiminiuoti su velniu.

Motina kalbėjo:

— Juoda? Kaipgi čia dabar? Ir jai visur juoda?

Jis atsakė:

— Na taip. Kaip tau visur balta, taip jai juoda.

Tėvas nuo savęs klausė:

— Juoda? Nejau tokia juodumo kaip katilas?

Sūnus atsakė:

— Už katilą gal truputį šviesesnė. Juodumo tai juoda, bet ne tiek juoda, kad būtų nemaloni. Gi žiūrėkit, klebono sutana juoda, bet argi ji prastesnė už kamžą, kuri yra balta?

Tėvas tarė:

— Tai kaip ten, jų krašte, ar yra ir juodesnių už ją?

Sūnus su įsitikinimu sušuko:

— Na taip, žinoma!

Bet žmogynas kraipė galvą:

— Bjauru, turbūt visgi...

O sūnus:

— Anei bjauru, anei ką, juk pripranti žmogus per laiką.

Motina klausė:

— O baltinių ar neišmurzina ta juoda oda?

— Nė kiek ne labiau kaip tavoji, — jos gi spalva tokia.

Ir taip po daugelio dar kitų klausimų buvo sutarta, kad tėvai tuo tarpu nespręs nieko, bet pirma pažiūrės tą merginą, o vaikinas, kurio tarnyba baigsis kitą mėnesį, parveš ją namo parodyti; tada, ją kaip reikiant ištyrę, nutars, ar ne per daug ji tamsi įeiti į Buatelių giminę.

Dabar Antuanas pranešė, kad sekmadienį, gegužės dvidešimt antrą, tą dieną, kai bus paleistas iš kariuomenės, važiuos į Turtvilį su savo mieliausiąją.

Važiuoti pas savo mieliausiojo tėvus ji apsivilko visų gražiausiais ir visų ryškiausiais drabužiais, kur dominavo geltonos, raudonos, mėlynos spalvos taip, jog ji atrodė tarsi apsikaišiusi vėliavomis kokios tautinės šventės proga.

Išvažiuojant iš Havro, stotyje visi į ją žiūrėjo, ir Buatelis jautėsi išdidus, kad veda už parankės merginą, kuri šitaip traukia visų dėmesį. Paskui, trečiosios klasės vagone, sėdėdama greta jo, jinai darė tokį stiprų įspūdį kaimo žmonėms, jog net iš kitų skyrių, pasistoję ant suoliukų, žiūrinėjo ją per medinių pertvarų viršų. Vienas mažas vaikelis, ją pamatęs, ėmė rėkti persigandęs, o kitas greit įsikniaubė į motinos prikyštę.

Visa betgi ėjo gerai, kol privažiavo savąją stotį. Kai tik traukinys, artėdamas į Iveto, ėmė lėtinti greitį, Antuanas pasijuto nejaukiai, lyg prieš kokią inspekciją, nemokėdamas statuto. Paskui, iškišęs galvą pro vagono duris, iš tolo pamatė tėvą, laikantį už apynasrio arklį, pakinkytą į kaimiškus ratelius, ir motiną, priėjusią ligi pat aptvaro.

Jis išlipo pirmasis, padavė ranką savo mieliausia jai ir, išdidžiai pasitempęs, tartum generolą lydėdamas, pasuko savo šeimos linkui.

Motina, pamačiusi šią juodą apsimarginusią damą einant su jos sūnumi, apstulbo tiek, jog nė burnos praverti nebevaliojo, o tėvas vos įstengė nulaikyti arklį, kuris stojosi piestu baidydamasis, nežinia, ar garvežio, ar negrės. Bet Antuanas, staiga pagautas tyro džiaugsmo, kad vėl susitinka su savo senukais, puolė prie jų, pakštelėjo motiną, pakštelėjo tėvą, nepaisydamas, kad arklelis baidosi, paskui atsigręžė į savo draugę, kurią labai nustebę praeiviai apstojo, ir pareiškė:

— Tai va, kokia ji! Aš jums jau sakiau, kad iš pirmo pažiūrėjimo ji baisoka truputį, bet kai tik pažįsti arčiau, tai, kaip mane gyvą matote, niekur nerasi malonesnio sutvėrimo. Pasisveikinkit, kad ne taip drovu jai liūtų.

Tada močiutė Buatel, pati įsibauginusi iki pakvaišimo, šiaip taip linktelėjo jai, o tėvas nusiėmė kaškietą ir sumurmėjo:

— Linkiu jums, ko širdis trokšta.

Po to nedelsdami sulipo į vežimėlį, moterys užpakaly, ant sėdynės, kuri jas šokdino sulig kiekvienu ratų krestelėjimu, vyrai priešais, ant lentelės.

Nė vienas nekalbėjo. Antuanas neramus švilpiniavo kareivišką dainelę, tėvas ragino arkliuką, o motina smalsiai ir baikščiai dirsčiojo akies kampučiu į negrę, kurios; kakta ir skruostai žvilgėjo saulėje kaip gerai nušveisti batai.

Mėgindamas pralaužti ledus, Antuanas atsigręžė ir tarė:

— Tai ko nesišnekat?

— Apsiprasti reikia, — atsakė senikė.

Jis varė toliau:

— Žinai ką, papasakok tą istoriją, kaip tavo višta sudėjo aštuonis kiaušinius.

Tai buvo visiems namuose žinoma istorija. Tačiau motina, dar neatgavusi žado iš susijaudinimo, tylėjo, ir Antuanas ėmėsi tą atmintiną nuotykį dėstyti pats, daug juokdamasis. Tėvas, viską žinąs atmintinai, pralinksmėjo nuo pirmų žodžių, motina netrukus pasekė juo, o negrė pačioje šmaikščiausioje pasakojimo vietoje staiga taip prajuko, taip ėmė kvatoti garsiai, trankiai ir griausmingai, jog net arklys pasileido šuoliais.

Pažintis užsimezgė. Šneka atsirado.

Kai tik parvažiavo ir išlipo iš ratų, Antuanas tuoj nuvedė savo mieliausiąją į trobą persivilkti, kad nesusiteptų ruošdamasi, — mat ji norėjo pagaminti skanių valgių pagal savo būdą ir palenkti senukus per pilvą, — o tėvą motiną pasivadino į kiemą ir plakančia širdimi klausė:

— Na, ką jūs sakysit?

Tėvas tylėjo. Motina, šnekesnė, tarė:

— Tai kad nebežmoniškai juoda! Ne, išties — nebežmoniškai! Net baisu žiūrėti!

— Apsiprasit, niekis, — tarė Antuanas.

— Gal ir apsiprasim, bet ne iš karto.

Jie suėjo į vidų, ir gerajai moterėlei atlėgo širdis, pamačius negrę ruošiantis. Ji pasikaišė sijoną ir padėjo jai, žvali dar, nors ir sena.

Pietūs buvo skanūs, ilgi, smagūs. Kai paskui išėjo visi pasivaikščioti, Antuanas pasivedė tėvą į šalį:

— Na, tėte, ką tu sakysi?

Ūkininkas niekad be apdairos nekiša galvos:

— Nežinau, ką čia tau pasakyti. Klausk mamos.

Tada Antuanas pasivijo mamą ir, timptelėjęs kad atsiliktų, klausė:

— Na, mama, ką tu sakysi?

— Ai vaikeliuk, kadgi iš tiesų nebežmoniškai juoda. Jei nors kruopelytę būtų šviesesnė, nieko nesakyčiau, bet kad jau nebežmoniškai. Velnias o velnias!

Jis nebesispyrė, žinodamas, kad mamos neperkalbės, bet širdyje pajuto kylant nerimasčio audrą. Jis suko galvą, ką čia daryti, kaip čia tą reikalą kreipti, ir stebėjosi, kad ji nepatraukė į save jo tėvų, kaip kad pakerėjo jį patį. Ir jie visi keturi žingsniavo palengva per javų laukus, ir kalbos ėmė stigti. Kai ėjo kaimo pakluone, žmonės rinkosi palei aptvarą, vaikai korėsi ant stogų, visi galvotrūkčiais lėkė arčiau kelio pasižiūrėti „juodukės“, kurią parsivežęs Buatelių Antuanas. Iš tolo matėsi, kaip žmonės lekia per laukus lyg išgirdę mušant būgną, kuris žada negirdėtų neregėtų naujienų. Senieji Buateliai, išsigandę tokio žmonių domesio, kylančio visur, kur tik pasirodė jų viešnia, ėmė abudu eiti greičiau ir toli paliko sūnų, kurį jo palydovė klausė, ką jo tėvai apie ją maną.

Jis atsakė mikčiodamas, kad jie dar nesą apsisprendę.

Tačiau kaimo aikštėn žmonės, smalsumo traukiami, ėmė lėkti iš visų trobų, ir Antuano tėvai, matydami tą sambūrį vis augant, pasitraukė nuo žmonių ir grįžo namo, o pats Antuanas, perpykęs, mieliausiąją po ranka pasiėmęs, drožė majestotingai, nustebusios minios išverstomis akimis lydimas.

Jis suprato, kad viskas baigta, kad jam nebėra vilties vesti savo negrę, ji irgi tą suprato, ir juodu abudu ėmė verkti, artėdami prie tėvų ūkio. Kai parėjo, ji vėl nusivilko suknią ir padėjo motinai ruoštis; ji lydėjo ją visur, į rūsį, į kūtę, į vištidę, ėmėsi pačių sunkiausiųjų darbų ir vis kartojo:

— Leiskit, aš padarysiu, ponia Buatel.

Užtat, kai vakaras atėjo, senutė, susijaudinusi, bet vis tiek nepermaldaujama, kalbėjo sūnui:

— Puiki iš jos mergina, žodžiui vietos nėr. Gaila tiktai, kad ji tokia juoda, išties nebežmoniškai juoda. Niekaip negalėčiau prie jos priprasti, tegu ji sau važiuoja, iš kur atvažiavusi, ji per daug juoda!

Ir jaunasis Buatelis tarė savo mieliausiajai:

— Ji nenori, ji sako, kad tu per daug juoda. Reikia tau važiuoti atgal. Aš tave palydėsiu lig stoties. Niekis, tu neliūdėk. Aš su jais dar pakalbėsiu, kai tu išvažiuosi.

Jis nulydėjo ją į stotį, dar vis gaivindamas josios viltį, išbučiavo, įlaipino į vagoną, o paskui pilnomis ašarų akimis žiūrėjo, kaip tasai vagonas tolsta.

Paskui jis maldaute maldavo savo tėvelius, bet jie nieku gyvu nesutiko.

Išpasakojęs šią istoriją, kurią žinojo visa apylinkė, Autuanas Buatelis visuomet pridurdavo:

— Nuo tol prie nieko nebelipo mano širdis, visiškai prie nieko. Jokis darbas nėjo į ranką, ir aš pasidariau tas, kas esu, — smirdelninkas.

Jam sakė žmonės:

— Bet jūs vis dėlto vedėte.

— Taip, ir negalėčiau pasakyti, kad žmona man nepatinka, jeigu aš su ja padariau keturiolika vaikų, bet toji tai ne ana, o ne, nė iš tolo, kur ten! Ana, manoji negrė, žinotumėte, būdavo, tiktai pažiūri į mane, ir aš jau nebesitveriu džiaugsmu...

EIGULYS

LE GARDE

Pietus pavalgius, buvo pasakojamos visokios medžioklių istorijos ir nuotykiai.

Šit vienas senas mūsų visų bičiulis, p. Bonfasas, didelis žvėrių žudikas ir didelis vyno gėrikas, vyras tvirtas ir smagus, pilnas sąmojo, gudrumo, taip pat ir ironiškos bei lygiažiūriškos gyvenimo išminties, pasižymintis kandžiais juokavimais ir niekad nenuliūstantis, ėmė pasakoti:

— Aš, antai, žinau vieną medžioklės istoriją ar, tiksliau, medžioklės dramą, ir gana ypatingą. Ji nė kuo nepanaši į kitus šios rūšies pasakojimus; tad aš jos niekad ir nepasakodavau, manydamas, kad niekam nebus smagumo jos klausyti.

Ji nėra kerinti, jūs suprantate mane? Pasakyčiau, ji neturi to įdomumo, kuris patraukia ar žavi, ar maloniai jaudina.

Pagaliau šekit patį dalyką.

Man tada buvo maždaug trisdešimt penkeri metai, ir aš medžiodavau kaip padūkęs.

Tais laikais turėjau itin nuošalų dvarą Žiumježo apylinkėse, iš visų pusių — miškai perdėm, geriausia vieta kiškiams ir triušiams. Ten eidavau keturias, penkias dienas per metus vienas, nes nebuvo kaip pasiimti draugo.

Turėjau tenai įkurdinęs eiguliu senų laikų žandarą, išėjusį į atsargą, smarkų vyrą, nuožmų, griežtą nuostatų pildyt o ją, baisų brakonieriams ir nebijantį nieko. Jis gyveno vienas, toli nuo kaimo, mažoje trobelėje ar veikiau lūšnelėje, kurios apačioje buvo virtuvė ir kamarėlė, o aukšte du kambariukai. Vienas iš jų, nelyginant narvelis, didumo kaip tik vienai lovai, spintai ir kėdei, buvo laikomas man.

Kitą turėjo dėdė Kavaljė. Sakydamas, kad jis gyveno vienas tame būste, aš prastai išsireiškiau. Jis laikė prie savęs brolvaikį, tokį pusbernėlį keturiolikos metų, tasai vaikščiodavo maisto į kaimą už trijų kilometrų ir padėdavo seniui ikdienos žygius eiti.

Tasai nenaudėlis, liesas, ištįsęs, truputį kunktelėjęs, turėjo geltonus plaukus — tokius lengvus, jog jie panėšėjo į nupeštos vištos pūką ir buvo tiek reti, jog jis atrodė plikas. Be to, jo kojos buvo nežmoniškai didelės ir rankos — gigantiškos, milžino rankos.

Jis buvo truputį žvairas ir niekad nežiūrėdavo į žmogų. Man jis darydavo tokį įspūdį, tartum žmonių padermėje jis būtų tuo, kuo yra smirdantieji žvėrys tarp gyvulių. Tatai buvo šeškas ar lapė, tas pakarailis.

Jis gulėjo tokiame urve ties viršumi kopėtėlių, lipamų į antrąjį aukštą.

Bet kai aš viešėdavau Paviljone, — vadinau tą lūšną Paviljonu, — Marius užleisdavo savo lindynę vienai senai moteriai iš Ekoršvilio, vardu Selestai, kuri ateidavo man valgyt pataisyti, nes dėdės Kavaljė mitalas labai jau nekoks buvo.

Jūs jau pažįstate veikiančiuosius asmenis ir vietovę. Prašom dabar patį nuotykį:

Tai buvo 1854 metais spalio 15 dieną — aš atsimenu tą datą ir jos neužmiršiu niekad.

Išjojau iš Ruano raitas, iš paskos sekė mano šuo Bokas, didelis paukštininkas iš Poatu, plačia krūtine ir tvirtu snukiu, apžėlusiu šeriais kaip ispaniškam pėdsekiui.

Nešiausi savo kelionmaišį užpakalyje balno ir šautuvą užsikabinęs. Diena buvo šalta, pūtė stiprūs liūdni vėjai, rūškani debesys skriejo dangumi.

Kopdamas Kantelio šlaitu, žiūrėjau atsigręžęs į tuščią Senos klonį, kuriuo upė it žaltys rangės lig pat regimojo ploto krašto. Kairėje Ruanas kėlė į dangų visas savo varpines, o dešinėje žvilgsnis rėmėsi į tolimus pakriaušius, apaugusius miškais. Paskui išjojau kiaurai per Rumaro mišką, čia žingine, čia risčia, ir apie penkias pasiekiau Paviljoną, kur dėdė Kavaljė ir Selesta manęs laukė.

Anuo laiko tarpu aš per dešimtį metų pasirodydavau vis tuo pat būdu, ir tos pat burnos mane sveikindavo tais pat žodžiais:

— Laba diena, mūsų pone. Kaip gerai sveiki?

Kavaljė buvo bemaž nepasikeitęs. Jis buvo atsparus laikui it senas medis; bet Selestos, ypač per paskutinius ketverius metus, pažinti nebegalėjau.

Ji buvo mažne perlūžusį pusiau ir, nors tolydžio krutėdama, vaikščiodavo taip liemenį atkišusi į priekį, jog jis sudarydavo beveik statų kampą su kojomis.

Ta sena moteris, be galo atsidavusi, visada pasirodydavo sugrūdusi, kai mane pamatydavo, taip pat ji man sakydavo kiekvienąkart išvykstant:

— Reik manyt, kad gal jau čia buvo paskutinis kartas, mūsų brangus pone.

Ir tos vargšės tarnaitės liūdnas, drovus sudiev, jos beviltiška rezignacija prieš neišvengiamą mirtį, tikrai artimą jai, man keistu būdu graudindavo širdį kiekvienais metais.

Tad šit aš nusėdau nuo arklio, paspaudžiau ranką Kavaljė, ir, kai jis vedė mano gyvulį į mažą daržinukę, einančią mums arklide, aš, lydimas Selestos, žengiau į virtuvę, kuri mums ėjo taip pat ir valgomuoju.

Paskui eigulys prie mūsų prisidėjo. Aš tuoj iš karto pamačiau, kad jis išėjęs iš veido. Jis atrodė kažką įsimąstęs, blogai jaučiąsis, neramus.

Aš jam tariau:

— Na kaip, Kavaljė? Ar viskas eina pagal jūsų norą?

Jis sumurmėjo:

— Yra kas taip, yra ir kas ne. Yra ir kas man visiškai nesieina.

Aš paklausiau:

— Tai kas gi yra, mano mielasai? Papasakokite man.

Bet jis papurtė galvą:

— Ne, kol kas ne, pone. Aš nenoriu jums tuoj sulig atvykimu drumsti nuotaikos savo niekaniekiais.

Aš reikalavau; bet jis užsispyrė nesakysiąs, kas yra, iki mes papietausime. Tačiau man buvo matyti, kad jo galva sunki.

Nežinodamas, ką jam daugiau sakyti, aš tariau:

— O medžiojamo gyvio? Ar turime?

— O! jau ko medžioti, tai yra, to tai yra! To tai jūs rasit iki valiai. Dėkui Dievui, išsaugojau.

Jis šitai pasakė su tokia rimtybe, su tokia liūdna rimtybe, jog ji tapo komiška. Jo dideli žili ūsai, atrodė, ims ir nukris nuo lūpų.

Tik šit aš apsižiūrėjau, kad dar nesu matęs jo brolvaikio.

— O Marius? Kurgi jis? Ko nepasirodo?

Eigulys lyg šoktelėjo ir, ūmai man į akis pažiūrėjęs, tarė:

— Tiek to, pone, geriau pasakysiu jums tą dalyką dabar pat; taip, geriau dabar pat; tai dėl jo man taip ir slegia širdį.

— Ak šit kaip! Na, tai kurgi jis yra?

— Jis arklidėje, pone, aš laukiau laiko, kada jam pasirodyti.

— Tai ką jis ten veikia?

— Mat koks dalykas, pone...

Tuo tarpu eigulys svyravo, balsas jam persimainė, ėmė drebėti, veidą staiga suvarpė gilios raukšlės, senio raukšlės.

Jis pradėjo iš reto:

— Tai mat. Aš juk mačiau šią žiemą, kad kažkas kilpas statinėja Rozerė miške, tik vis negalėjau nutverti žmogaus. Aš ten vaikščiojau naktimis, pone, vaikščiojau ir vaikščiojau naktimis. Nieko. O tuo tarpu ėmė kilpas statinėti Ekoršvilio pusėje. Aš džiūvau iš apmaudo. Tik vis, tasia, nutverti piktadario niekaip negalėjau! Tarytum kad jam kas pasako, valkatai, kada aš kur einu ir ką ketinu.

Bet va vienądien, dulkindamas šepečiu Mariaus šventadienes kelnes, radau keturiasdešimt sū kišenėje. Iš kur jis galėtų juos turėti, bimbalas?

Sukau galvą visą savaitę ir mačiau, kad jis vis išeidinėja; jis išeidavo kaip tik tada, kada aš eidavau miegoti, taip, pone.

Tad aš jį stebėjau, bet visai neįtardamas dėl to dalyko, va taip, visai neįtardamas. Ir kai aš vieną rytą nuėjau miegoti pirma jo, tai vėl tuoj atsikėliau ir išsekiau jį. Jau sekti tai kito tokio nerasi kaip aš, pone.

Ir štai aš nutvėriau jį, Marių, kai jis statinėjo kilpas jūsų žemėje, pone, — jis, mano, jūsų eigulio, brolvaikis!

Kraujas man tiktai ūžtelėjo, ir aš kad kiek būčiau jį užmušęs vietoje, taip aš jam tvojau. O taip, tai jau užtvojau aš jam, kad žinotumėt! Ir aš jam prižadėjau, kai jūs būsite čia, kad jis gaus dar vienąkart pliekti, jūsų akyse, iš mano rankos, dėl pavyzdžio.

Tai mat; aš sudžiūvau iš sielvarto. Jūs žinote, kas tai yra, kai tau šitaip įsipyksta kaip dabar. Bet ką gi daryti, sakykit? Jis nebeturi nei tėvo, nei motinos, tas bernagalis, jis nieko daugiau neturi iš giminių, kaip tik mane; aš juk jo globėjas, negalėjau jo išvyti, argi ne taip?

Tik aš jam užsakiau, kad jei jis vėl šitaip pradės, tai baigta, baigta, jokio pasigailėjimo. Tai mat. Ar gerai aš padariau, pone?

Aš atsakiau, ištiesdamas jam ranką:

— Jūs gerai padarėte, Kavaljė; jūs esate bravo vyras.

Jis atsistojo.

— Tai ačiū, pone. Dabar eisiu jo paieškoti. Reikia bausti, pavyzdžio dėlei.

Aš žinojau, kad bergždžias būtų daiktas mėginti senį perkalbėti. Leidau jam daryti kaip tinkamam.

Jis išėjo ieškoti to vaikėzo ir atvedė jį, nutvėręs už ausies.

Aš sėdėjau ant pintinės krasės rūsčiu teisėjo veidu.

Marius man pasirodė paaugęs, dar bjauresnis nei kitus metus, susiraukęs kaip visada, paniuręs.

O jo dičkės rankos buvo kaip išsigimėlio.

Jo dėdė stumtelėjo jį priešais mane ir — karišku balsu:

— Persiprašyk šeimininko!

Vaikėzas nepratarė nė žodžio.

Tada buvusis žandaras, nutvėręs jį už pažastų, pakėlė nuo žemės ir ėmė taip nuožmiai mušti, jog aš pakilau stabdyti jo.

Vaikėzas dabar bliovė:

— Dovanokit! — dovanokit! — dovanokit! — aš daugiau nebe...

Kavaljė jį pastatė ant žemės ir, už pečių suėmęs, klupdydamas tarė:

— Persiprašyk.

Nenaudėlis murmėjo, akis nudūręs:

— Prašau dovanoti.

Tada jo dėdė vėl jį pakėlė ir išgrūdo laukan, užduodamas taip, kad tas vos kūliais neišvirto.

Jis išnyko, ir daugiau nebemačiau jo tą vakarą.

Tačiau Kavaljė atrodė pakirstas.

— Tai bjauri natūra, — sakė jis.

Ir, kol valgėm pietus, jis vis kartojo:

— Oi, man liūdna, pone, jūs nežinote, kaip man liūdna.

Aš mėginau jį paguosti, bet nesisekė.

Ir aš atguliau anksti, ketindamas išeiti medžioti sulig diena.

Mano šuo jau miegojo ant grindų, gale mano lovos, kai užpūčiau žvakę.

Pabudino mane apie vidurnaktį smarkus Boko lojimas. Ir tuoj pajutau, kad kambarys pilnas dūmų. Šokau iš lovos, užžiebiau šviesą, puoliau prie durų ir atvėriau jas. Ugnies viesulas šoko į vidų. Troba degė.

Greit užtrenkiau storas ąžuolines duris ir, užsimovęs kelnes, pirmiausia nulaipinau pro langą savo šunį, pasietą ant virvės iš susuktų paklodžių, paskui, išgrūdęs lauk savo drabužius, medžioklės maišą ir šautuvą, sprukau ir pats tolygiu būdu.

Ir ėmiau rėkti iš visos sveikatos:

— Kavaljė! Kavaljė! Kavaljė!

Tačiau eigulys nebudo. Jis buvo kieto miego, kaip ir senas žandaras.

Tuo tarpu pro žemutinius langus man buvo matyti, kad visa trobos apačia — jau vienas ugnies židinys; sumečiau, jog ten buvo pridėta šiaudų, kad geriau degtų.

Vadinasi, padegė kažkas!

Vėl ėmiau pašėlusiai rėkti:

— Kavaljė!

Man dingtelėjo: gal jis užtroško nuo dūmų. Atėjo gera mintis, ir aš, įgrūdęs du šovinius į šautuvą, pyliau sykį tiesiai į jo langą.

Šeši stiklai purkštelėjo į kambarį trupiniais. Šį kartą senis išgirdo ir pasirodė persigandęs, vienmarškinis, apkvaišęs labiausiai nuo tos šviesos, kurios viskas buvo nutvieksta priešais jo būstą.

Aš jam šaukiau:

— Jūsų namas dega. Šokit pro langą, greit, greit!

Liepsnos“ smarkiai mušdamosi pro angas iš apatinio aukšto, laižė sieną, ėmė siekti jį, tuojau turėjo apsupti jį. Jis iššoko ir nukrito ant kojų it katinas.

Laiku spėjo. Šiaudų stogas spragėjo jau sulig viršum kopėčių, sudarančių nelyginant kelią ugniai iš apačios; ir didelis raudonas pėdas iškilo į aukštybes, eidamas platyn lyg fontano purslai ir krėsdamas žiežirbų lietų aplinkui lūšną.

O po kelių sekundžių iš jos nieko daugiau nebebuvo, kaip tik tvanojančios liepsnos...

Kavaljė pritrenktas klausė:

— Kaip čia dabar užsidegė?

Aš atsakiau:

— Tyčia padegta iš virtuvės.

Jis murmėjo:

— Kas būtų galėjęs padegti?

O aš, staiga atsigodęs, tariau:

— Marius!

Ir senis suprato. Jis vapėjo:

— Och! Jėzus Marija! Tai va, kodėl jis neparėjo.

Bet baisi mintis nudiegė mane. Aš surikau:

— O Selesta? Selesta?

Jis neatsakė nieko, o troba sukrito mūsų akyse, ir iš jos bebuvo tik vienas didelis laužas, žėrintis, akinantis, raudonas kaip kraujas, baisinga gaisravietė, kurioje vargšė moteris begalėjo būti vien kaip žioruojanti gargožė, žmogaus kūno gargožė.

Mes nebuvome girdėję nė vieno vienintelio riktelėjimo.

Bet kai ugnis persimetė į gretimą daržinukę, aš ūmai atsiminiau arklį, ir Kavaljė nubėgo jo išleisti.

Vos tik spėjo jis praverti arklidės duris, tuoj kažkas vingrus ir greitas, jam įsmukęs tarp kojų, pargriovė jį kniūpsčią. Tai buvo Marius, sprunkąs iš visų jėgų.

Vyras pakilo akies mirksniu. Jis buvo bepuoląs čiupti to nelaimingojo; tačiau, suprasdamas, kad jis jo nepavys, ir, apdujęs nuo nebeįvaldomo pasiučio, pasidavęs tokiam vidiniam sąjūdžiui, neapgalvotam, ūmiam, kurio negali nei numatyti, nei sulaikyti, jis čiupo mano šautuvą, pamestą ant žemės prie pat jo, įsirėmė į petį ir, nespėjus man nė sujudėti, šovė, nežinodamas net, ar ginklas užtaisytas.

Vienas šovinys iš tų, kur aš įdėjau pranešti, jog degame, buvo likęs neiššautas; ir užtaisas davė bėgliui tiesiai į nugarą, parbloškė jį kniūbsčią, sukruvino. Jis tuoj ėmė draskyti žemę rankom ir kojom, lyg norėdamas dar bėgti keturiomis, panašiai kaip pašautas kiškis, mėgindamas ištrūkti iš medžiotojo.

Aš pasilenkiau. Vaikėzas jau kriokė. Jis išleido kvapą dar prieš užgęstant trobai, nepasakęs nė vieno žodžio.

Kavaljė, vienamarškinis, basas, tebestovėjo šalia mūsų nustėręs, apkvaišęs.

Kai subėgo kaimo žmonės, buvo suimtas mano eigulys, panašus į beprotį.

Aš stojau į teismą liudininku ir išdėsčiau faktus smulkiai, nieko nekeisdamas. Kavaljė buvo išteisintas. Tačiau jis dingo tą pačią dieną, palikęs šį kraštą.

Aš jo niekad nebemačiau.

Tai va, ponai, mano medžioklės istorija.

LAIMĖ

LE BONHEUR

Buvo metas gerti arbatą, netrukus turėjo įnešti lempas. Vila stiebėsi virš jūros. Saulei nusileidus, dangus buvo visas rožinis ir tarsi nubarstytas aukso dulkelėmis, o Viduržemio jūra, be jokios raukšlelės, be mažiausio ribuliavimo, plyna ir dar tebeatspindinti mirštančios dienos šviesą, panėšėjo į metalinę plokštę, nupoliruotą ir beribę.

Tolumoje, dešinėje pusėje, išblyškusiame saulėlydžių purpure juodavo dantytų kalnų kontūrai.

Buvo šnekamasi apie meilę; visi svarstė šią seną temą, kartodami tai, kas jau tiek kartų sakyta. Švelni sambrėškos melancholija kalbą darė lėtesnę, liejo į širdis graudumo, o žodis „meilė“, nuolatos kartojamas, tariamas čia storo vyriško, čia lengvaskambio moters balso, atrodė, pripildė visą svetainę, plazdeno joje kaip paukštis, pleveno kaip bekūnė dvasia.

— Ar galima mylėti ilgus metus?

— Taip, — teigė vieni.

— Ne, — tvirtino kiti.

Besikalbantieji svarstė atskirus atsitikimus, nustatinėjo meilės ribas, iliustravo pavyzdžiais; ir visi, tiek vyrai, tiek ir moterys, veikiami jaudinančių prisiminimų, kurių jie negalėjo papasakoti, bet kurie taip ir kybojo ant liežuvio galo, labai įsijautę, su įkarščiu svarstė šią kasdienišką ir didingą temą, kalbėjosi apie švelnią ir paslaptingą dviejų būtybių sąjungą.

Bet staiga vienas pašnekovas, įdėmiai įsižiūrėjęs į tolumą, šūktelėjo:

— Pažiūrėkite, — kas ten?

Virš jūros, toli horizonte, išniro didžiulė ir pilka miglota masė.

Moterys pakilo ir nustebusios žvelgė į šį keistą, niekuomet nematytą reiškinį.

Kažkas pasakė:

— Tai Korsika. Ji matoma iš čia du tris kartus per metus, esant ypatingoms atmosferos sąlygoms, kai visiškai vaiskus oras jos neslepia vandens garais, kurie paprastai dengia horizontą.

Neaiškiai ryškėjo kalnų keteros, net atrodė, kad galima įžiūrėti sniegą jų viršūnėse. Visi apmirė nustebę, sujaudinti, beveik išgąsdinti staiga pasirodžiusio šio ištiso pasaulio, šio vaiduoklio, iškilusio virš jūros. Tokie keisti reginiai galbūt vaidendavosi tiems, kas plaukdavo kaip Kolumbas į tolimus neištirtus vandenynus.

Vienas apysenis ponas, ligi šiol tylėjęs, prabilo:

— Klausykite, šioje saloje, — kuri iškilo prieš mus kaip gyvas atsakas į tai, apie ką kalbėjomės ir kuri sužadino manyje vieną ypatingą prisiminimą, — aš išvydau nuostabų pastovios meilės pavyzdį, neįtikėtinai laimingos meilės pavyzdį.

Štai ką aš pamačiau.

Prieš penketą metų keliavau per Korsiką. Ši laukinė sala mažiau pažįstama ir yra mums tolimesnė negu Amerika, nors ji ir matyti kartais nuo Prancūzijos krantų, kaip, pavyzdžiui, šiandien.

Įsivaizduokite pasaulį, kuris dar būtų pirmykščio chaoso būklėje, netvarkingai suverstus kalnus su siaurais tarpekliais, kuriais šniokščia sraunūs upokšniai; aplink jokios lygumos, tik didžiuliai granitiniai kauburiai ir gigantiškos į bangas panašios kalnų raukšlės, apaugusios maki5 arba augalotais kaštonų ir pušų miškais. Tai — neįžengiamas, neaptvarkytas, dykviečių kraštas, nors retkarčiais ten ir pastebėsi kaimelį, panašų į akmenų krūvą kalno viršūnėje. Jokios kultūros, nei pramonės, nei meno. Čia niekad neužtiksi nė gabalėlio apdrožto medžio, nė visų paprasčiausios skulptūros skeveldros, nė mažiausio pėdsako, kuris bylotų apie vaikišką arba puoselėjamą dabartinių korsikiečių bočių aistrą dailiesiems ir gražiesiems daiktams. Tokioje puikioje ir rūsčioje šalyje užvis labiausiai stebina kaip tik šis įgimtas abejingumas žaviųjų formų ieškojimui, kuris vadinamas menu.

Italija, kur kiekvieni rūmai pilni šedevrų ir kur jie patys savaime yra tikras šedevras, kur marmuras, medis, bronza, geležis, metalai ir akmenys byloja apie žmogaus genijų, kur paprasčiausi senovės daiktai, besimėtą senuose namuose, atskleidžia dievišką veržimąsi į grožį, Italija mums visiems — šventoji tėvynė, kurią mes mylime, nes ji iškelia ir įrodo mums kuriančio proto didybę, polėkį, galią ir triumfą.

O priešais ją — laukinė Korsika išliko tokia, kokia ji buvo savo jaunatvės dienomis. Žmogus čia gyvena lūšnelėje, abejingas viskam, kas neliečia jo kasdienybės arba šeimos vaidų. Jame išliko visi nekultūringųjų padermių trūkumai ir privalumai: jis atžarus, piktas, nesąmoningai nuožmus, bet podraug ir vaišingas, taurus, atsidavęs, nuoširdus, atveriąs savo duris kiekvienam pakeleiviui ir atsidėkojąs patikima draugyste už bet kokios užuojautos pareiškimą.

Taigi aš mėnesį laiko klaidžiojau po šią didingą salą, ir man atrodė, kad pakliuvau į pasaulio užkampį. Nei užeigos namų, nei smuklių, nei kelių. Mulų pramintais takeliais įkopi į kaimelius, prilipusius prie aukštų uolų ties vingiuotais tarpekliais, iš kur vakarais girdėti nenutilstąs ūžesys — duslus ir aidus upokšnio balsas. Pasibeldi į namų duris, paprašai nakvynės ir ko nors pavalgyti iki rytdienos. Ir atsisėdi prie kuklios vakarienės, miegi kuklioje padangtėje ir rytą paspaudi ranką šeimininkui, kuris palydi tave iki kaimo pakraščio.

Ir štai kartą vakare, ėjęs pėsčiomis apie dešimt valandų, užtikau mažą namuką, vienišą siaurame klonyje, kuris už vieno ljė toliau siekė jūrą. Pora stačių šlaitų, padengtų maki, uolų skeveldromis ir aukštais medžiais, tarsi dvi niūrios sienos buvo suspaudę šią be galo liūdną daubą.

Aplink pirkelę buvo sodelis ir keletas vynuogienojų, atokiau augo keli dideli kaštonai, — žodžiu, buvo iš ko gyventi; tokiam skurdžiam kraštui tai jau ištisas turtas.

Mane pasitiko senutė, atšiauri, bet tvarkinga moterėlė, — o tai retenybė čionai. Šiaudinėje kėdėje sėdėjęs vyriškis atsistojo, nusilenkė man, paskui vėl atsisėdo, neprataręs nė žodžio. Jo bendre tarė man:

— Atleiskite jam, jis kurčias. Jam aštuoniasdešimt dveji metai.

Ji kalbėjo gražia prancūzų kalba. Mane tai nustebino.

Aš paklausiau:

— Jūs ne korsikietė?

Jinai atsakė:

— Ne, mes iš kontinento. Bet mes gyvename čia jau penkiasdešimt metų.

Mane apėmė nerimo ir pasibaisėjimo jausmas; penkiasdešimt metų pragyventi šioje tamsioje landynėje, taip toli nuo miestų, kur tiek žmonių! Įėjo senas piemuo, ir jie visi susėdo už stalo ir ėmė srėbti tirštą bulvienę su lašiniais ir kopūstais, vieninteli jų pietų patiekalą.

Jiems greitai pavalgius, išėjau pasėdėti ant slenksčio; žvelgiau į niūrų peizažą liūdesio suspausta širdimi, slegiamas širdgėlos, kuri apninka kai kada keliautojus liūdnais vakarais gūdžiose vietose. Atrodo, viskas artėja į galą — ir tavo paties gyvenimas, ir visos visatos gyvenimas. Staiga imi suprasti kraupią gyvenimo menkystę, visa apimantį padrikumą, visa ko niekybę ir juodą širdies vienatvę, kuri liūliuoja save ir apgaudinėja svajomis iki pat mirties.

Senutė išėjo pas mane ir, dilginama smalsumo, kuris slypi net ir klusniai likimui pasidavusių sielų gelmėje, paklausė:

— Jūs, vadinasi, iš Prancūzijos?

— Taip, keliauju savo malonumui.

— Ar jūs ne iš Paryžiaus?

— Ne, aš iš Nansi.

— Jūs iš Nansi?

Man pasirodė, kad ji nepaprastai susijaudino. Kokiu būdu aš pamačiau arba, tiksliau pasakius, pajutau tai — nežinau.

Ji iš lėto pakartojo:

— Jūs iš Nansi?

Ant slenksčio pasirodė jos vyras, abejingas kaip visi kurčiai.

Ji pasakė:

— Nekreipkite dėmesio! Jis negirdi.

Paskui, po kelių akimirkų, ji tęsė:

— Vadinasi, jūs turite pažįstamų Nansi mieste?

— Kaipgi, aš pažįstu beveik visą miestą.

— O Sent-Alezų šeimą pažįstate?

— Taip, puikiai pažįstu; tai buvo mano tėvo bičiuliai.

— Kokia jūsų pavardė?

Aš pasakiau. Ji įdėmiai pažvelgė į mane, paskui prašneko tyliu balsu, kažką prisimindama:

— Taip, taip, gerai prisimenu. O kas nutiko Brizmarams?

— Visi išmirė.

— Šit kaip! O Sirmonai? Jūs juos pažinojote?

— Taip, jaunesnysis jų — generolas.

Tada ji ištarė, virpėdama iš susijaudinimo, iš sielvarto, apimta kažkokio neaiškaus, galingo ir švento jausmo, troškimo prisipažinti, viską išsakyti, kalbėti apie tai, kas lig šiol slypėjo jos širdies gelmėse, ir apie žmones, kurių vardas sukrėtė jos sielą.

— Taip, Anri de Sirmonas. Kaip aš nepažinsiu. Tai mano brolis.

Aš pažvelgiau į ją, suglumęs iš netikėtumo.

Ir staiga manyje nubudo vienas prisiminimas.

Kadaise tas įvykis sukėlė didelį triukšmą tarp Lotaringijos bajorų. Graži ir turtinga mergaitė Siuzana de Sirmon pabėgo su puskarininkiu, tarnavusiu husarų pulke, kuriam vadovavo jos tėvas.

Savo pulkininko dukterį sužavėjęs kareivis buvo gražus jaunuolis, paprastas valstietis, bet žydra uniforma puikiai jam tiko. Mergaitė tikriausiai pamatė jį, bežiūrėdama į defiliuojančius eskadronus, įsistebeilijo į jį ir pamilo. Bet kaip jai pavyko užmegzti kalbą su juo, kaip jie galėjo susitikti, prisipažinti vienas kitam? Kaip ryžosi ji parodyti, kad jį myli? Niekas to taip ir nesužinojo.

Aplinkiniai nieko neįtarė, nieko nenujautė. Kartą vakare kareivis, baigęs savo tarnybą, dingo drauge su ja. Jų ieškojo, bet nerado. Jinai nė karto nė žodžiu nepranešė apie save, ir ją visi laikė mirusia.

Ir šit aš sutikau ją čia, šioje kraupioje dauboje.

Tada aš tariau:

— Taip, prisimenu. Jūs — panelė Siuzana?

Ji pritariamai linktelėjo galvą. Ašaros riedėjo jai per skruostus. Paskui, žvilgterėjusi į senuką, kuris nejudėdamas sėdėjo ant lūšnelės slenksčio, ji tarė man:

— Tai jis.

Ir supratau, kad jinai tebemyli jį, kad jinai žvelgia į jį vis dar susižavėjusiomis akimis.

Aš paklausiau:

— Ar buvote bent laiminga?

Ji atsakė iš širdies gelmės plaukiančiu balsu:

— O taip, labai laiminga! Jis suteikė man didžią laimę. Aš nė karto nieko nesigailėjau.

Žvelgiau į ją liūdnas, nustebęs, susižavėjęs meilės galia. Ši turtinga mergina pabėgo su šiuo žmogumi, valstiečiu. Ji pati tapo valstiete. Prisiderino prie gyvenimo, kuriame nebuvo grožio, prabangos, kuriame nebuvo nė mažiausio rafinuotumo, prisitaikė prie jo stačiokiškų įpročių. Ir vis dar tebemylėjo jį. Ji tapo prastuolio žmona, vaikščiojo su kyku, su drobiniu sijonu. Sėdėdama už nedažyto stalo, ant šiaudinės kėdės, ji valgė iš molinio dubens bulvienę su lašiniais ir kopūstais. Ji miegojo ant čiužinio šalia jo.

Ji niekad negalvojo apie nieką kitą, o tik apie jį! Nesigailėjo nei brangių papuošalų, nei šilkų, prabangos, nei minkštų fotelių, nei kvapnios šilumos kambarių, apgaubtų apmušalais, nei švelnios pūkų patalynės, į kurią nugrimzta besiilsįs kūnas. Jai niekad nieko nereikėjo, vien tik jo; kad tik jis būtų šalia jos, nieko daugiau ji netroško.

Visiškai jaunutė pasitraukė iš gyvenimo, iš pasaulio, nuo tų, kurie auklėjo ir mylėjo ją. Atsikraustė su juo viena į šią laukinę olą. Ir jis jai buvo viskas, — viskas, ko geidi, viskas, ko ilgiesi, viskas, ko be paliovos lauki, viskas, ko be galo viliesi. Jis pripildė jos gyvenimą laimės nuo pradžios ligi galo.

Ji negalėjo būti laimingesnė.

Ir ištisą naktį, įsiklausydamas, kaip kimiai alsuoja senas kareivis, gulėjęs savo skurdžioje lovoje, šalia tos, kuri atsikraustė su juo iš taip toli, aš galvojau apie šią keistą ir paprastą meilę, apie šią laimę, dvelkiančią pilnatve ir gimusią iš tokių mažų dalykų.

Saulei tekant aš išėjau, paspaudęs rankas senajai porai.

Pasakotojas nutilo. Viena moteris pareiškė:

— Na, jos idealas buvo pernelyg paprastas, reikalavimai pernelyg primityvūs ir troškimai pernelyg paprasti. Taip galėjo gyventi tik kvailiukė.

Kita susimąsčiusi prašneko:

— Argi tai svarbu? Ji buvo laiminga!

O tolumoje, pačiame horizonte, Korsika grimzdo į naktį, palengva skendo vėl į jūrą, ir nyko jos didžiulis šešėlis, iškilęs tarsi tam, kad papasakotų apie tuos du kuklius įsimylėjėlius, kuriuos priglaudė jos krantai.

5 Maki (maquis) — Korsikos krūmokšniai.

APSIGIMĖLIŲ MOTINA

LA MERE AUX MONSTRES

Tą baisią istoriją ir tą baisią moterį prisiminiau, pamatęs anądien turtuolių mėgstamame pliaže vieną paryžietę, įžymią, jauną, dailią, patrauklią, visų garbstomą ir gerbiamą.

Anie dalykai buvo jau seniai, bet jie neužmirštami niekad.

Sykį pakvietė mane vienas draugas paviešėti pas jį mažame provincijos miestelyje. Norėdamas būti geru šeimininku, jis mane išvedžiojo visur kur, išrodė pagirtuosius reginius, pilis, fabrikus, griuvėsius, vedė pasižiūrėti paminklų, bažnyčių, senų durų, drožiniais dabintų, medžių nepaprasto storumo arba keistos formos, Šv. Andriejaus ąžuolo ir Rokbuazo kukmedžio.

Kai jau aš su palankaus entuziazmo šūksniais išžiūrėjau visas to krašto įdomybes, draugas mano su skausmingu veidu pareiškė, jog daugiau jau nebesą ko lankyti. Aš atsidusau. Vadinasi, gausiu pasilsėti bent kiek, po medžiu prisėdęs. Bet jis staiga šūktelėjo:

— E, beje: mes gi turime apsigimėlių motiną, būtinai turiu ją tau parodyti.

Aš klausiau:

— Kaip tai: apsigimėlių motiną?

Jis pasakojo toliau:

— Tai pasibaisėtina moteriškė, tikras demonas, — tai tokia žmogystė, kur tyčiomis gimdo kasmet vaikus suluošintus, bjaurius, baisius, žodžiu — apsigimėlius, ir parduoda juos keistybių rodytojams.

Tie kraupūs verslininkai protarpiais užsuka pas ją pasiteirauti, ar neturi pasigimdžiusi kokio išgaišinio, ir, jei tik tasai jiems tinka, pasiėmę išsiveža, o motinai rentą moka.

Ji jau vienuolika vaikų paleido šitaip. Ji yra turtinga.

Tu manai, aš juokauju, prasimanau, perdedu. Ne, mano mielas. Sakau tik teisybę, tikrą teisybę.

Eime pažiūrėti tos moters. Aš tau paskui pasakysiu, kaip ji virto apsigimėlių fabriku.

Jis mane nusivedė į miestelio pakraštį.

Ji gyveno gražiame namuke palei kelią. Viskas čia buvo miela pažiūrėti ir tvarkinga. Darželis, pilnas gėlių, kvepėjo. Galėjai spėti, kad čia gyvena koksai notaras, išėjęs į pensiją.

Tarnaitė įvedė mus į mažytę kaimišką svetainę, ir pasirodė toji nenaudėlė.

Jai galėjo būti apie keturiasdešimt metų. Buvo ji aukšta, rūsčių veido bruožų, bet dailaus sudėjimo, tvirta ir sveika, tikras stiprios kaimietės tipas, pusiau galvijas, pusiau moteriškė.

Ji žinojo, kaip labai ją smerkia žmonės, ir lankytojus priimdavo tik su neapykantos kupinu nusižeminimu.

Ji klausė:

— Ko reikia ponams?

Mano draugas kalbėjo:

— Man sakė, kad pastarasis jūsų vaikas esąs toks pat, kaip visi žmonės, kad jis nė kiek nesąs panašus į savo brolius. Aš norėjau pasitikrinti. Ar tai tiesa?

Ji metė į mus pasalų, baisiai piktą žvilgsnį ir atsakė:

— Oi ne! Oi ne, ponuli! Jis gal dar bjauresnis kaip kiti. Nesiseka man, nesiseka. Visi tokie, ponuli, visi tokie, tikra neganda, jau turbūt Ponas Dievas užsirūstino ant vargšės moteriškės, vienišos pasaulyje, tik nežinau už ką.

Ji šnekėjo greitai, akis nudūrusi, su veidmainio mina, panaši į plėšrųjį žvėrį, kuris kažko baiminasi. Ji nusaldino savo balsą, ir buvo nuostabu, kad tokie ašaringi žodžiai, išploninti iki falceto, eina iš šito stambaus, prakaulaus kūno, pernelyg stipraus, grubiai kampuoto, kuris rodėsi sutvertas tik arkliu spardytis ir vilku staugti.

Mano draugas paprašė:

— Norėtume pažiūrėti jūsų mažiuko.

Man pasirodė, kad ji išraudo. O gal apsirikau? Po kelių akimirkų tylos ji ištarė jau tvirtesniu balsu:

— O kam jums reikia?

Ji pakėlė galvą ir staiga į mus įrėmė ugnimi žaižaruojančias akis.

Mano palydovas kalbino ją toliau:

— Kodėl nenorite jo mums parodyti? Juk yra žmonių, kuriems jį rodote. Jūs žinote, apie ką aš kalbu!

Ji tik pašoko ir paleido gerklę, nėmaž nebetramdydama pykčio:

— Aha, tai jūs to ir atėjote, ką? Skaudinti manęs, ką? Užtat kad mano vaikai nelyginant žvėrys, ką? Nepamatysit jūs jo, ne, ne, nepamatysit; nešdinkitės sau, nešdinkitės! Ir ko jūs kabinėjatės prie manęs, kam kankinate mane?

Ji žengė ant mūsų, rankas į šonus įsisprendusi. Į jos brutalų riksmą atsiliepė iš gretimo kambario savotiška aimana, greičiau kniaukimas, verksmingas idioto šauksmas. Kūnas man pagaugais nuėjo. Mudu traukėmės nuo jos.

Mano draugas pasakė griežtai:

— Saugokitės, Velne! (Žmonės mat ją Velne vadino.) Saugokitės! Anksčiau ar vėliau jūs už tai susilauksite bėdos.

Ji net sudrebėjo iš įniršio, kumščius makaluodama, siautėdama, kriokdama.

— Laukan jūs! Už ką aš susilauksiu bėdos? Laukan jūs! Eretikų gauja!

Ji ko akių mums neiškabino. Greit išsinešdinome, siaubo perimti.

Kai jau buvome lauke, draugas klausė:

— Na, kaip? Matei ją? Ką sakysi?

Aš jam į tai:

— Papasakok gi to žvėries istoriją!

Ėjome iš lengvo namo baltu vieškeliu, skendėjančiu brandaus javo laukuose, kurie, vėjelio gūsio užliesti, vilnijo pamažu, it rami jūra. Ir štai ką jis man apsakė.

Toji merga kitados tarnavo pas ūkininką, buvo darbšti, dora, taupi. Su bernais neprasidėdavo, ypatingų silpnybių neturėjo.

Ji paslydo, kaip ir visos tokios, pjūties metu, lauke tarp pėdų, vieną vakarą, kai dangumi artėjo perkūnijos debesys, kai nejudančiame ore slopu ir slogu it prikūrentoje krosnyje, o saulėje įrudę bernų ir mergų kūnai mirksta prakaite.

Ji greit pasijuto esanti nėščia, ją kankino gėda ir baimė. Norėdama kaip nors užslėpti savo bėdą, ji žiauriai varžė pilvą savo pačios susigalvotu prietaisu, tam tikru gorsetu, pasidarytu iš lentelių ir virvių. Kuo labiau pilnėjo liemuo, vaikui augant, tuo ji labiau veržė tą savo kankynių padargą ir, nors kentėjo baisias kančias, narsiai tvardėsi, visada šypsojosi, visada buvo žvali, ir niekas nieko nepermanė ir neįtarė.

Ji suluošino savo viduriuose mažą padarėlį, suveržtą tos baisios mašinos; ji suniurkė jį, deformavo, padarė iš jo tikrą baidyklę. Jo galvos kiaušas spaudžiamas ištįso ilgyn, viršugalvis nusmailo, didelės akys išsivertė ant kaktos. Rankos kojos, prie kūnelio prispaustos, išsikreivaliojo it vynuogienojų kambliai, išaugo be saiko ilgos, o pirštukai pasidarė kaip voro kojos.

Liemuo liko trumpas ir apskritas kaip riešutas.

Ji pagimdė lauke vieną pavasario rytą.

Ravėtojos, subėgusios jai padėti, pamatė, kokia pabaisa išlindo iš josios kūno, ir išlakstė rėkdamos. Ir pasklido garsas po visą apylinkę, kad toji merga pagimdžiusi velnią. Nuo to laiko ir jai pačiai prilipo pravardinys „Velnė“.

Iš tarnybos ją išvijo. Ji gyveno iš išmaldų ir galbūt iš pasimylavimų slapčiomis, nes ji buvo graži merga, o vyrai ne per daug bijo pragaro.

Ji augino savo apsigimėlį, nors jo nekentė žvėriškai ir gal būtų nusmaugusi, jei klebonas, numatydamas piktadarybę, nebūtų jai prigrasinęs pranešti teismui.

Šit vieną dieną traukė pro šalį žmonės, užsiimą keistybių rodymu, išgirdo kalbant apie baisų apsigimėlį ir užsimanė jį pamatyti, o jeigu jiems tiktų — pasiimti su savimi. Jis jiems tiko, ir jie paklojo motinai penkis šimtus frankų grynais. Ji išsyk gėdijosi, nenorėjo leisti apžiūrinėti tokio žvėrelio, bet, kai patyrė, kad už jį galima palupti pinigo, kad tie žmonės jo labai nori, ji ėmė su jais lygtis, derėtis dėl kiekvieno sū, maginti juos savo vaiko luošybėmis ir vis kėlė kainą su būdingu kaimo žmogui atkaklumu.

Kad neapmautų, ji sudarė su jais tam tikrus raštus. Jie, be to, apsiėmė jai mokėti po keturis šimtus frankų kas metai, taip, tarsi būtų iš jos tą padarą priėmę į tarnybą.

Šis netikėtas pasipelnymas ėmė varyti mergą iš proto— ją apsėdo noras pagaminti kitą apsigimėlį ir tuo būdu susikalti tokią rentą, kokias ima buržua.

Ji buvo vaisinga, tad jai ėjosi taip, kaip ji norėjo, ir, sako, ji surado būdų kaitalioti savo apsigimėlių formoms, nelygu, kaip varžydavosi liemenį, būdama nėščia.

Ji prigimdė ir ilgų, ir trumpų, vieni buvo panašūs į krabus, kiti į driežus. Kai kurie numirė; ji labai sielvartavo.

Teismo organai mėgino įsikišti, bet nerado prie ko prikibti. Tad nieko jai nebesakė — tegu sau gamina keistybes.

Ji dabar jų turi vienuolika gyvų, ir jie atneša jai kas metai užtikrintų pajamų nuo penkių iki šešių tūkstančių frankų. Vienas tiktai dar neįtaisytas tebėra, tasai, kurio nenorėjo mums parodyti. Bet ji nelaikys ilgai pas save nė to, nes ją dabar žino visi šio verslo verslininkai ir kartkarčiais vis užsuka pasiteirauti, ar neturinti ko naujo.

Ji surengia net varžytines jų tarpe, jei tik turi prekę, kuri to verta.

Mano draugas nutilo. Man tiesiog širdis pyko, taip buvo šleikštu, užsidegiau rūstybe, gaila buvo, kad nepasmaugiau tos bjaurybės, kai po ranka turėjau.

Paklausiau:

— O kas gi tėvas?

Jis atsakė:

— Nežinia. Jis ar jie gėdijasi mat. Jis ar jie slepiasi. O gal ir pelnu dalijasi.

Buvau jau beprimirštąs tą kadainykštį nuotykį, tik šit anądien viename prašmatniame pliaže sutikau elegantišką, žavią, koketišką moterį, mylimą ir gerbiamą savosios aplinkos vyrų.

Ėjau su savo bičiuliu, to kurorto gydytoju, po ranka pačiu paplūdimio kraštu. Po dešimties minučių pamačiau auklę, prižiūrinčią tris vaikus, kurie krapštėsi smėlyje.

Žemėje buvo numesti maži ramentai. Pastebėjau, kad tie trys mažiukai yra luoši, kuproti, susirietę, bjaurūs.

Daktaras man pasakė:

— Tai šit, ką pagimdė toji žavinga moteris, kurią tu sutikai prieš valandėlę.

Man labai, labai pagailo ir jos, ir tų vaikučių. Aš sušukau:

— O, vargšė motina! Ir kaip ji dar juoktis gali!

Mano bičiulis atsakė:

— Ne jos gailėk, mano mielas. Gailėti reikia tų vargšų vaikų. Štai kas pasidaro, kai vaikšto persismaugusios liemenį lig pat paskutinių dienų. Šitie luošiai yra gorseto fabrikatai. Ir ji žino gerai, kad pati rizikuoja gyvybe, šitaip darydama. Tiktai kas jai galvoj — jai kad tik būti dailiai ir mylimai.

Ir čia aš prisiminiau aną kaimietę, Velnę, kuri pardavinėjo savo apsigimėlius.

KELNERI, VIENĄ JUODO!..

GARCON, UN BOCK!..

A Jose Maria de Heredia

Ko aš užėjau tąvakar į aludę? Pats nežinau. Buvo šalta. Dulkė smulkus lietus, vandens purslai aplink dujų žibintus šoko, gaubstydami juos vaiskiu rūku, blizgėjo šlapi šaligatviai, o juose atsispindėjo vitrinų šviesos, tvieksdamos į dumblo terlę ir purvinus praeivių batus.

Neturėjau ko veikti. Pasivaikščiojau truputį po pietų. Pražygiavau pro „Liono Kredito“ banką, perėjau visą Vivjeno gatvę, dar kitas kai kurias gatves. Staiga pamačiau didelę aludę, kurioje gėrėjų buvo ne per daugiausia. Užėjau be kokio reikalo. Gerti visai nenorėjau.

Pasižvalgiau vietos kur erdviau, ir sėdau prie staliuko šalia tokio vyriškio, kuris man pasirodė senas ir rūkė prastą molinę pypkę, juodą it anglis. Šešios ar aštuonios stiklo lėkštutės, sukrautos rietuvėn priešais jį, rodė, kiek jau jo išgerta bokalų. Aš nesiėmiau tyrinėti savo kaimyno. Iš vieno akies užmetimo buvo aišku, kad tai esama alaus pliumpiko, nuolatinio svečio, kuris ateina iš pat ryto, kai tik aludę atidaro, ir teišeina vakare, kai ją uždaro. Jis buvo nevalyvas, viršugalvyje plikė, o ant švarko apykaklės ilgų, žilų, įtaukusių plaukų sruogos. Drabužiai jo buvo per platūs, atrodė siūti tada, kai jis turėjo pilvuką. Numanu buvo, kad jam nesilaiko kelnės ir kad šis vyras nė dešimties žingsnių nepažengia, nesikėlęs ir nesitaisęs tos smunkančios savo kostiumo dalies. Ar jis turėjo liemenę? Šiurpas ėmė vien pamąsčius apie jo batus ir apie tai, ką batai dengia. Atspurusių mankietų kraštai buvo visiškai juodi, nelyginant panagės.

Kai tik prisėdau, tasai žmogynas užkalbino mane kuo ramiausiai:

— Kaip tu laikaisi?

Aš staigiai pasigręžiau ir griežtai sužiurau į jį. Jis kalbėjo toliau:

— Tu nepažįsti manęs?

— Ne.

— De Barė.

Aš apstulbau. Čia sėdėjo grafas Žanas de Barė, buvusis mano koležo draugas.

Padaviau jam ranką, bet buvau tiek sutrikęs, jog neradau ko pasakyti.

Galiausiai burbtelėjau:

— O tu, kaip tu laikaisi?

Jis atsakė švelniai, ramiai:

— Ogi kaip mokėdamas.

Ir nutilo. Norėjosi parodyti nors kiek širdies, sulipdžiau frazę:

— Ir... ką beveiki?

Jis atitarė su rezignacija:

— Kaip matai.

Pajutau, kad raustu. Vis tiek klausiau:

— Bet visą laiką?

Jis, leisdamas tirštus dūmų debesis, tarė:

— Visą laiką tas pats.

Paskui, stuksendamas į marmurą pinigu, kuris mėtėsi ant staliuko, riktelėjo:

— Kelneri, du juodo!

Tolimas balsas pakartojo:

— Du juodo į ketvirtą!

Kitas balsas, dar iš toliau, plonai pyptelėjo:

— Duodu!

Po to pasirodė vyriškis su balta prikyšte, nešinas dviem juodojo alaus bokalais; jis ėjo potekinis, ir geltona puta dribo ant nubarstytos smėliu aslos.

De Barė savąjį vienu mauku ištuštino ir pastatė ant stalo, čiulpstydamasis putas nuo ūsų.

Paskui klausė:

— O kas naujo?

Aš išties nežinojau, ką čia jam naujo pasakyti.

Šiaip taip sumiknojau:

— Nieko, žinai. Aš tai esu komersantas.

Jis tarė vis tuo pat vienodu balsu:

— Ir... tau patinka?

— Ne, bet ką gi, reikia juk ką nors veikti!

— O kodėl reikia?

— Na... užsiėmimą turėti.

— O kuriems galams? Aš štai neveikiu nieko, kaip matai, niekad nieko. Jei kas be skatiko, suprantu, reikia užsidirbti. Jei turi iš ko gyventi, tai nereikalinga. Kokia prasmė dirbti? Ar dirbi savo labui, ar kitų? Jei savo, tai reiškia, kad tau patinka, tai ir labai gerai; jei dirbi kitų labui, tai esi tik mulkis, ir daugiau nieko.

Paskui, pasidėjęs pypkę ant staliuko, riktelėjo vėl:

— Kelneri, vieną juodo!

Po to kalbėjo toliau:

— Man randasi noras gerti, kai šneku. Nesu pratęs. Tad štai, aš neveikiu nieko, viskam esu abejingas, senstu. Kai mirsiu, negailėsiu nieko. Ir prisiminti neturėsiu nieko daugiau, kaip tik šitą aludę. Nei žmonos, nei vaikų, nei rūpesčių, nei sielvartų, nieko. Taip geriau.

Išgėrė šviežiai atneštą bokalą, nusilaižė lūpas ir vėl įsikando pypkę.

Žiūrėjau į jį ir tiesiog nežinojau ką manyti. Paklausiau:

— Bet juk tu ne visada toks buvai?

— Atsiprašau, visada, nuo pat koležo.

— Tai ne gyvenimas, meldžiamasis, jeigu šitaip. Tai siaubas. Bet vis tiek tu gal veiki ką nors, turi pomėgių, turi draugų.

— Ne. Aš keliuosi pusiaudieny. Ateinu čia, pusryčiauju, geriu bokalą po bokalo, laukiu nakties, pietauju, vėl geriu bokalą po bokalo; paskui, apie pusę antros naktį, einu namo gulti, nes aludę uždaro. Tas man nepatinka visų labiausiai. Iš dešimties pastarųjų metų mažiausiai šešerius praleidau ant šito štai suoliuko, savajame kampe; kitus — savo lovoje, niekur daugiau. Kartais pasišneku su nuolatiniais aludės lankytojais.

— O pačioj pradžioj, vos atvykęs į Paryžių, ką veikei?

— Studijavau teisę... „Medičių“ kavinėje.

— O paskui?

— Paskui... persikėliau į kitą Senos pusę ir atsidūriau čia.

— Ir kam to reikėjo?

— Negi visą gyvenimą būsi Lotynų kvartale. Studentai per daug triukšmo kelia. Bet dabar tai jau nebesijudinsiu iš vietos. Kelneri, vieną juodo!

Pamaniau, kad jis šaiposi iš manęs. Ėmiau kamantinėti:

— Pala, tu kalbėk kaip žmogus. Tu turėjai kokių didelių sielvartų? Meilės skausmų galbūt? Išties tu atrodai kaip nelaimių palaužtas žmogus. Kiek tau metų?

— Trisdešimt treji, bet atrodau mažiausiai keturiasdešimt penkerių.

Sužiurau į jį atidžiau. Jo veidas, pilnas raukšlių, apleistas, atrodė beveik kaip senio. Ant viršugalvio šiurpsojo keli ilgi plaukai, plikės oda buvo labai nekokio švarumo. Antakiai sužėlę, ūsai didžiausi, barzda tiršta. Man staiga, nežinia kodėl, pasivaideno pilna praustuvė: kokios juodos būtų srutos, išplovus visą tą jo želmeniją.

— Iš tiesų tu atrodai senesnis negu esi. Tu tikrai turėjai kokių didelių sielvartų.

Jis atrėmė:

— Ne, tikėk manim. Susenau dėl to, kad niekuomet ore nebūnu. Niekas taip žmogaus nesumoko, kaip sėdėjimas kavinėje.

Aš tuo negalėjau patikėti:

— Tai gal tu nusimerginėjęs? Negalimas daiktas, kad žmogus nupliktų taip kaip tu, jei nėra nusialinęs su moterimis.

Jis ramiai papurtė galvą, ir iš jo skystų plaukų pabiro ant pečių balti smulkūs žvyneliai.

— Ne, aš saiko niekad nepamesdavau.

Ir, pakėlęs akis į dujų žibintų sietyną, nuo kurio šilo mums galvos, pridūrė:

— Jei aš nuplikau, tai dujos kaltos. Jos didžiausias plaukų priešas. Kelneri, vieną juodo! Tu negeri?

— Ne, dėkui. Bet tu mane iš tikrųjų sudominai. Nuo kada tu taip apsileidai? Tai nenormalu, tai nenatūralu. Turi būti kokia nors priežastis.

— Taip, tatai eina iš mano vaikystės. Aš gavau baisų smūgį, kai buvau dar mažas, ir tas apjuodino neprasišviečiamai man visą gyvenimą.

— Kas tai buvo?

— Nori žinoti? Klausykis.

Tu turbūt atsimeni dvarą, kuriame aš augau, — juk tu buvai ten atvažiavęs per atostogas penkis ar šešis kartus. Atsimeni didelį pilką gyvenamąjį namą dideliame parke ir ilgas ąžuolų alėjas, einančias į visas keturias pasaulio šalis. Atsimeni mano tėvą ir motiną, kokie jie buvo abudu ceremoningi, orūs ir griežti.

Aš dievinau motiną, bijojau tėvo, o gerbiau abu; tiesą sakant, buvau pratęs matyti, kad visi žmonės prieš juodu lankstosi dvilinki. Visai apylinkei juodu buvo ponas grafas ir ponia grafienė; taip pat ir mūsų kaimynai, Tanmarai, Ravlė, Brenviliai, rodė mano tėvams kuo didžiausią pagarbą.

Turėjau tada trylika metų. Buvau linksmas, patenkintas viskuo, kaip kiekvienas tokio amžiaus, pilnas laimės gyventi.

Šit sykį rugsėjo pabaigoj, kai jau po kelių dienų reikėjo važiuoti į koležą, aš daviausi po parko tankynes, žaisdamas vilką; praskyręs krūmus ir šokdamas skersai alėją, pamačiau tėtę ir mamą, išėjusius pasivaikščioti.

Atsimenu viską kaip vakar būta. Pašėlusiai draskėsi vėjas. Kai pasiausdavo, tai visi medžiai nulinkdavo girgždėdami, ir rodydavosi, kad jie aimanuoja, šaukia tais dusliais, žemais šūksniais, kuriuos laido miškai per audrą.

Nuplėšyti lapai, jau pageltę, lakstė kaip paukščiai, sukosi, krito, tada ritosi išilgai alėjos it žvalūs žvėriūkščiai.

Artėjo vakaras. Parko tankmėse radosi prieblanda. Tas vėjo dūkimas ir medžių blaškymasis ir mane kurstė nertis iš kailio, aš šokinėjau kaip pakvaišęs ir kaukiau, mėgdžiodamas vilkų balsus.

Kai pamačiau savo tėvus, sėlinau į juos vogčia, pasilenkęs po šakomis — norėjau padaryti jiems staigmeną, lyg būčiau buvęs tikras valkata.

Tačiau per keletą žingsnių nuo jų sustojau išsigandęs. Mano tėvas, įpykęs baisiausiai, rėkė:

— Tavo mama — kvailė; ir ne ji čia svarbu, o tu. Aš tau sakau, kad man reikia tų pinigų, ir reikalauju, kad pasirašytum.

Mama atsakė tvirtu balsu:

— Aš nepasirašysiu. Tie pinigai yra Žano. Aš juos laikau jam ir nenoriu, kad tu ir juos prašvilptum su mergom ir tarnaitėm, kaip prašvilpei savąją dalį.

Tada tėtė, drebėdamas iš įniršio, pasigręžė, griebė mamą už kaklo ir ėmė ją kita ranka iš visų jėgų mušti, tiesiai per veidą.

Mamos skrybėlaitė nukrito, jos plaukai išsidraikė; ji mėgino dengtis nuo smūgių, bet jai tas nevyko. O tėtė kaip pamišęs mušė, mušė. Ji pargriuvo žemėn, abiem rankom užsiėmusi veidą. Tada tėtė ją atvertė aukštielninką, plėšė jos rankas šalin ir vėl daužė per veidą.

O man, drauge mielas, pasirodė tada, kad pasaulio galas priėjo, kad nustojo galioti amžinieji visatos dėsniai. Pasijutau taip sukrėstas, kaip žmones sukrečia antgamtiniai reiškiniai, gaivalinės katastrofos, nebeatitaisomos nelaimės. Mano vaikiška galvelė apdujo, iškvaišo. Ir aš ėmiau klykti, kiek tik turėjau jėgų, pats nesižinodamas kodėl, vien iš siaubo, iš skausmo, iš nebežmoniško sutrikimo. Tėvas išgirdo, atsigręžė, pamatė mane ir atsikėlęs žengtelėjo į mane. Aš pamaniau, kad jis nori mane užmušti, ir puoliau bėgti it vejamas žvėrelis, po tiesumu į mišką.

Bėgau gal valandą, gal dvi, nežinau. Kai visiškai sutemo, kritau ant žolės, nebetekęs jėgų, ir gulėjau apkvaišęs, smaugiamas baimės, draskomas sielvarto, pakankamai didelio sutraiškytai vargšo vaiko širdžiai visam gyvenimui. Man buvo šalta, gal ir valgyti norėjau. Išaušo rytas. Nebeturėjau drąsos nei keltis, nei toliau traukti, nei namo grįžti, nei net slapstytis, bijojau susitikti su tėvu, kurio nebenorėjau niekad matyti.

Gal ten po medžiu būčiau ir numiręs iš bado iri bėdos, jei eigulys nebūtų manęs suradęs ir parvedęs prievarta.

Namie radau tėvus kaip niekur nieko. Mama tiktai pasakė man: „Kiek tu man baimės pridarei, netikęs vaike, aš visą naktį neužmigau“. Aš neatsakiau nieko, tik ėmiau verkti. Tėvas nepratarė nė žodžio.

Po savaitės grįžau į koležą.

Tad štai, mano mielas, nuo tol man viskas buvo baigta. Pamačiau antrąją dalykų pusę, išvirkščią ją, ir nuo tos dienos jau niekad nebemačiau gerosios pusės. Kas įvyko mano viduje? Koks keistas fenomenas apvertė manyje visas mano mintis? Nežinau. Bet man niekas nebemiela, nieko nebereikia, nebeturiu jokių troškimų, jokių siekių, nei norų, nei vilties, nei meilės. Ir man vis akyse vargšė mano motina, ant žemės, parko alėjoje, ir tėvas, ją mušantis.

Mama po keleto metų numirė. Tėvas dar tebegyvena. Aš jo niekad nebemačiau.

Kelneri, vieną juodo!

Jam atnešė bokalą juodojo alaus, ir jis prarijo jį vienu gurkšniu. Bet kai ėmėsi rūkyti, rankos taip drebėjo, jog sudaužė pypkę. Tada jis desperatiškai numojo ranka ir tarė:

— Va, čia tai tikra bėda, ką ir sakyti! Mėnesio laiko reikės, kol naują įrūkysiu.

Ir jis per erdvią salę, jau pilną dūmų ir gėrėjų, paleido savo nuolatinį šūksnį:

— Kelneri, vieną juodo... ir naują pypkę!

UOSTE

LE PORT

Išplaukęs iš Havro 1882 metų gegužės trečiąją į kelionę po Kinijos jūras, tristiebis burlaivis „Švenčiausioji vėjų Mergelė“ po ketverių metų kelionių 1886 metų rugpjūčio aštuntąją įplaukė į Marselio uostą. Iškrovęs viename Kinijos uoste, į kurį jis nuvyko, savo pirmąjį krovinį, laivas ten pat gavo kitą važtą į Buenos Aires, iš ten su prekėmis išplaukė į Braziliją.

Naujos kelionės, avarijos, remontas, kelis mėnesius trunkantieji štiliai, į šalį nubloškiantys vėjai ir visokiausi jūros nuotykiai bei nelaimės išlaikė tą normandišką tristiebį toli nuo tėvynės. Dabar jis grįžo į Marselį, pakrautas amerikietiškų konservų skardinėmis.

Išplaukiant laive, be kapitono ir jo padėjėjo, buvo keturiolika jūreivių — aštuoni normandai ir šeši bretonai. Sugrįžtant jame beliko tik penki bretonai ir keturi normandai. Vienas bretonas mirė kelionėje, o keturis įvairiomis aplinkybėmis iš laivo dingusius normandus pakeitė du amerikiečiai, negras ir norvegas, pasamdyti kažkurioje Singapūro smuklėje.

Sutrauktomis burėmis ir sukryžiuotais skersiniais didžiulis laivas, velkamas priekyje pūškuojančio Marselio vilkiko, suposi rimstančiose bangose, praplaukė pro Ifo pilį, pro visas pilkąsias prieplaukos uolas, apdengtas auksiniu saulėlydžio rūku, ir įplaukė į senąjį uostą, kur palei krantines grūdosi šonais visų pasaulio kraštų, įvairiausių formų ir takelažų laivai, dideli ir maži, — laivų mišrainė, sugrūsta į pašvinkusį siauro baseino vandenį, kur jie stumdėsi ir trynėsi viens į kitą, tartum būtų marinuojami „laivyno“ padaže.

„Švenčiausioji vėjų Mergelė“ užėmė vietą tarp itališko brigo ir angliškos škunos, kiek prasiskyrusių įsileisti naują draugą. Kai buvo atlikti visi uosto ir muitinės formalumai, kapitonas išleido du trečdalius komandos visam vakarui į krantą.

Temo. Marselis nušvito žiburiais. Triukšmingo miesto ore aidėjo šauksmai, bruzdesys, rimbų pliaukšėjimas, pietietiškas linksmumas, vasaros vakaro karštyje sklido su česnakais išvirtų valgių kvapas.

Vos atsidūrę krante, dešimt jūreivių, tiek mėnesių išsitrankiusių jūroje, pamažu išsijudino pirmyn kaip išmušti iš įprastų vėžių ir atpratę nuo miesto žmonės. Jie ėjo poromis kaip kokia procesija, siūbuojančia eisena, apsižvalgydami, godžiai žiūrėdami į besidriekiančias uosto link gatveles, kankinami meilės troškulio, slėgusio juos per paskutines šešiasdešimt šešias plaukiojimo dienas.

Priekyje žengė normandai, vedami Selesteno Diuklo, auglaus žaliūko, stipraus ir sumanaus, kuris kaskart, išlipus jiems į krantą, būdavo jų kapitonu. Jis mokėdavo surasti gerąsias vieteles, prasimanydavo miklių išdaigų ir nesiveldavo per daug į peštynes, taip dažnai pasitaikančias uostuose tarp jūreivių. Bet į jas patekęs nieko nebijodavo.

Jiems kiek paklajojus einančiomis į uostą kaip nešvarumo vamzdžiai tamsiomis gatvėmis, dvokiančiomis sunkia smarve ir savotišku landynių kvapu, Selestenas išsirinko vingiuotą gatviūkštę, kurioje virš namų durų stipriai švietė gaubti žiburiai su didžiuliais numeriais ant matinių spalvotų stiklų. Siaurose durų arkose sėdėjo moterys su prijuostėmis, panašios į tarnaites: pamačiusios besiartinančius jūreivius, jos atsikeldavo, žengdavo kelis žingsnius iki gatvę pusiau dalinančio nutekamojo griovelio ir pastodavo kelią virtinei vyrų, einančių iš lėto, dainuojančių ir juokaujančių, jau įaistrintų tų landynių, tų parsidavimo kalėjimų artumo.

Kartais prieangio gilumoje staiga atsidarydavo antrosios, apmuštos ruda oda durys, ir jose pasirodydavo stora pusnuogė moteris, kurios apdribusios šlaunys ir storos blauzdos ryškėdavo po aptemptais šiurkščiais medvilniniais baltiniais. Trumpas sijonas būdavo panašus į puošnią juostą; nukarusi krūtinė, pečiai ir rankos išsiskirdavo rausva dėme iš juodo aksominio kikiliko, apsiūto auksine juostele. Ji šaukdavo iš tolo: „Malonėkite užeiti, gražieji vyrukai“, o kartais išbėgdavo pati, įsitverdavo į kurį jų ir iš visų jėgų traukdavo prie durų, įsikabinusi į jį kaip voras, tempiantis didesnę už save musę. Vyras, įkaitęs nuo jos artumo, silpnai priešindavosi, kiti sustodavo pasižiūrėti, gundomi tuoj pat įeiti ir skatinami noro tęsti tą malonų pasivaikščiojimą. Pagaliau, kai moteriai po atkaklių pastangų pasisekdavo nutempti jūreivį iki savo namų slenksčio, kur paskui jį būdavo pasiruošęs sugriūti visas būrys, Selestenas Diuklo, tokių namų specas, staiga sušukdavo:

— Neik, Maršanai, tat ne tai, ko reikia.

Jūreivis, paklusdamas jo balsui, staigiu judesiu ištrūkdavo, ir draugai vėl susimesdavo į būrį, o jiems iš paskos sklisdavo įsiutusios merginos nešvankūs keiksmai. Išgirdusios triukšmą, kitos moterys išilgai visos gatvelės išeidavo pro duris, ir ore aidėdavo jų kimūs, daug žadantys kvietimai. Jūreiviai tęsė savo kelionę, vis daugiau ir daugiau kaitinami juos pasitinkančių meilės durininkių choro meilikavimų bei gundymų ir lydimi šlykščių keiksmų kito choro, palikusio užpakalyje, jų paniekintų ir įžeistų moterų choro. Kartkartėmis jie sutikdavo kitą panašų būrį — kareivius, žingsniuojančius su barškančiais ties kojomis kardais, arba kitų laivų jūreivius, pavienius miestelėnus, tarnautojėlius. Jie visi pasukdavo vis į naujas ir naujas gatves, siauras, nušviestas įtartinų žiburių. Jie vis žingsniavo tame landynių labirinte per glitų grindinį, dvokiantį pašvinkusiu vandeniu, tarp nafnų, už kurių sienų buvo pilna moters kūno.

Pagaliau Diuklo apsisprendė, sustojo prie vieno gana gražios išvaizdos namo ir įėjo į jį su visu savo būriu.

Na ir paūžė! Keturias valandas jūreiviai sotinosi meile ir vynu. Iš pusės metų algos nieko nebeliko.

Jie įsitaisė didžiojoje svetainėje kaip šeimininkai ir nedraugiškai šnairavo į nuolatinius lankytojus, sėdinčius prie kampinių staliukų, kur viena kuri laisva mergina, apsirengusi paaugle mergaite arba kavinės artiste, nubėgdavo jiems patarnauti, paskui atsisėsdama prie jų.

Kiekvienas jūreivis tik įėjęs išsirinko sau draugę, su kuria nebesiskyrė per visą vakarą, — paprasti žmonės nemėgsta permainų. Sustūmę tris stalus ir, išgėrus pirmas stiklines, dviguba vora, padidėjusia tiek moterų, kiek buvo jūreivių, išsitiesė per laiptus. Kiekviena pora ilgai trepsėjo mediniais laiptais, kol toji ilga meilės procesija išnyko siaurose, atsidarančiose į kambarius duryse.

Paskui visi vėl nusileido į svetainę, išgėrė, vėl pakilo ir vėl nusileido.

Dabar bemaž visiškai girti jie plėšė visa gerkle; kiekvienas išraudusiomis akimis, pasisodinęs savo išrinktąją ant kelių, dainavo arba rėkė, daužė kumščiu stalą, pylėsi į gerklę vyną — juose atsipalaidavo slypintis žmoguje žvėris. Tarp jų Selestenas Diuklo, apkabinęs stambią raudonskruostę merginą, atsisėdusią ant jo kelių, godžiai į ją žiūrėjo. Kiek mažiau apsvaigęs kaip kiti, nors ir buvo išgėręs ne mažiau už kitus, jis dar galėjo regzti mintis ir įsilinksminęs norėjo pasikalbėti. Bet jo mintys blaškėsi, nutoldavo, sugrįždavo ir vėl nuplaukdavo, ir jis negalėjo tiksliai prisiminti, ką norėjęs pasakyti.

Jis juokėsi ir kartojo:

— Taigi taigi... Tu seniai čia?

— Pusė metų, — atsakė mergina.

Jis buvo ja patenkintas, tarytum ji būtų gero elgesio, ir tęsė:

— Tau patinka toks gyvenimas?

Ji kiek susvyravo, paskui trumpai atsakė:

— Prie visko pripranti. Tai ne blogiau už kitką. Būti tarnaite ar mergše — tai vienodai bjaurūs amatai.

Jis, matyt, sutiko su ta tiesa.

— Tu ne vietinė? — paklausė jis.

Neatsakydama ji neigiamai papurtė galvą.

— Tu iš toliau?

Ji linktelėjo, taip pat tylėdama.

Jis juokėsi, kartodamas:

— Iš kur?

Ji lyg pagalvojo, tartum stengdamasi prisiminti, paskui sušnibždėjo:

— Iš Perpinjano.

Jūreivis vėl buvo labai patenkintas ir tarė:

— Štai kaip!

Dabar ji paklausė:

— Tu ką, jūreivis?

— Taip, mano miela.

— Atplaukei iš toli?

— Taip, nemažai esu matęs visokių miestų, uostų ir visko.

— Gal esi apkeliavęs aplink pasaulį?

— Žinoma, ir ne kartą!

Ji vėl susimąstė, lyg stengdamasi prisiminti kažką užmiršta, paskui kitu, daug rimtesniu balsu paklausė:

— Ar daug laivų sutikai savo kelionėse?

— Žinoma, mano miela.

— Ar nematei atsitiktinai „Švenčiausiosios vėjų Mergelės?“

Jis nusijuokė:

— Kaipgi, pereitą savaitę buvome ją sutikę.

Ji išbalo, jos skruostai liko be kraujo. Ji paklausė:

— Tikrai? Ar tikrai?

— Tikrų tikriausiai.

— Ar kartais nemeluoji?

Jis pakėlė ranką:

— Kaip Dievą myliu!

— Gal žinai, ar jame plaukioja Selestenas Diuklo?

Jis nustebo, susijaudino ir, prieš atsakydamas, panoro sužinoti daugiau.

— Ar tu jį pažįsti?

Savo ruožtu ji atsakė į tai:

— Ne, ne aš! Viena moteris jį pažįsta.

— Moteris iš šių namų?

— Ne, iš gretimų namų.

— Šitoje gatvėje?

— Ne, kitoje.

— Kokia moteris?

— Moteris, na moteris, tokia kaip aš.

— Ko ji iš jo nori, toji moteris?

— Ar aš žinau, gal jie iš vieno krašto?

Jie žiūrėjo vienas į antrą, atidžiai stebėdami, neaiškiai nujausdami, lyg nuspėdami, kad tarp jų atsitiks kažkas lemtinga.

Jis tęsė:

— Ar aš galiu pamatyti tą moterį?

— Ką tu jai pasakysi?

— Aš pasakysiu... pasakysiu... kad mačiau Selesteną Diuklo.

— Kaip jam sekasi?

— Ne blogiau už tave ir mane, tai stiprus vaikinas. Ji vėl nutilo, stengėsi susikaupti, paskui lėtai tarė:

— Kur ji plaukė, toji „Švenčiausioji vėjų Mergelė“?

— Nagi čia, į Marselį.

Ji nebegalėjo suvaldyti nustebimo:

— Tikrai?

— Taip, tikrai.

— Tu pažįsti Diuklo?

— Taip, pažįstu.

Ji vėl susvyravo, paskui tyliai tarė:

— Taip... taip!

— O kam jis tau?

— Klausyk, tu jam pasakyk... ne, nieko!

Jis žiūrėjo į ją, vis labiau ir labiau varžydamasis. Pagaliau jam parūpo sužinoti:

— O tu jį irgi pažįsti?

— Ne, — atsakė ji.

— Kam jis tau?

Staiga pasiryžusi, ji pašoko, nubėgo prie bufeto, už kurio iškilmingai sėdėjo šeimininkė, pačiupo citriną, perpjovė ją, išspaudė sunką į stiklinę, pripylė stiklinę gryno vandens ir, ją atnešusi jūreiviui, tarė:

— Še, išgerk!

— Kam?

— Kad prasiblaivytum. Paskui aš su tavim pasikalbėsiu.

Jis klusniai išgėrė, nusišluostė atbula ranka lūpas ir pasakė:

— Jau! klausau!

— Tu pažadėk jam nepasakoti, kad mane matei, nei kad žinai, ką tau papasakosiu. Prisiek.

Jis pakėlė ranką sakydamas:

— Prisiekiu.

— Dievu?

— Dievu.

— Tai pasakyk jam, kad jo tėvas ir motina mirė ir brolis irgi — visi trys per vieną mėnesi, šiltine, sausio mėnesį tūkstantis aštuoni šimtai aštuoniasdešimt trečiaisiais metais. Dabar jau trejetas su puse metų.

Staiga jis pajuto, kad jam viskas ėmė suktis. Jis buvo tiek nustebintas, kad iš pradžių nežinojo ką atsakyti, paskui suabejojo ir paklausė:

— Ar tu tikrai žinai?

— Tikrai.

— Kas tau pasakė?

Ji padėjo rankas jam ant pečių ir tarė, žiūrėdama tiesiai į akis:

— Tu neplepėsi? Prižadi?

— Prižadu!

— Aš esu jo sesuo.

Jam nejučiomis išsprūdo josios vardas:

— Fransuaza?

Ji vėl atidžiai pažiūrėjo į jį, paskui, apimta išgąsčio ir pasibaisėjimo, vos girdimai, bemaž nepraverdama lūpų, paklausė:

— Ach! tai tu, Selestenai?

Jie sustingo, žiūrėdami vienas kitam į akis.

Selesteno draugai tebebliovė aplinkui. Skambėjo stiklai, kumščiai ir kojos mušė taktą; moterų spiegimas mišo su nedarnia daina.

Jis jautė ją šalia savęs; ji prisiglaudė, šilta, išsigandusi— jo sesuo! Tyliai, bijodamas, kad kas neišgirstų, taip tyliai, kad ji vos teišgirdo, jis tarė:

— Ach! Ir ką aš padariau!

Jos akys staiga pasruvo ašaromis, ir ji sušnibždėjo:

— Argi aš kalta?

Bet jis staiga paklausė:

— Tai, vadinasi, jie mirė?

— Mirė.

— Tėvas, motina ir brolis?

— Visi trys per vieną mėnesį, kaip tau sakiau. Aš palikau viena, be nieko, tik su skarmalais; be to, buvau skolinga vaistinėje ir gydytojui, reikėjo palaidoti tris numirėlius, aš pardaviau baldus. Paskui nuėjau tarnauti pas poną Kašė, — prisimeni tą šlubį. Man tada vos sukako penkiolika metų; juk kai tu išvažiavai, man dar nebuvo nė keturiolikos. Aš su juo nusidėjau. Visos mes jaunos esame kvailos. Paskui tarnavau kambarine pas notarą, jis mane irgi sugundė, o paskui išnuomojo man kambarį Havre. Greitai jis nustojo vaikščiojęs pas mane. Aš tris dienas išbuvau nevalgiusi, paskui, nerasdama jokio darbo, įstojau į tokius namus, kaip daugelis kitų. Aš irgi mačiau daugelį vietų, ir kokių šlykščių vietų; Ruanas, Evrio, Lilis, Bordo, Perpinjanas, Nica ir dabar štai aš Marselyje.

Ašaros riedėjo jai iš akių, tekėjo per nosį, skruostus į burną.

Ji tęsė:

— Maniau, kad tu irgi miręs, Selestenai, vargšeli tu mano!

Jis tarė:

— Aš tavęs nebūčiau pažinęs, buvai tokia mažutė tada, o dabar tokia didelė! Bet kaip tu manęs nepažinai?

Ji beviltiškai numojo ranka:

— Aš matau tiek vyrų, kad jie visi man panašūs.

Jis vis žiūrėjo į ją, apimtas neaiškaus nerimo, tokio stipraus, kad jam norėjosi rėkti kaip vaikui, kurį muša.

Jis vis laikė ją ant kelių, rankomis apkabinęs per pečius. Vis atidžiau į ją įsižiūrėdamas, jis pagaliau ją pažino, — savo mažąją seserį, kurią paliko tėviškėje su visais saviškiais, kuriuos jai teko palaidoti, kol jis blaškėsi jūromis.

Staiga, apkabinęs savo didelėmis jūreivio rankomis prisimintą veidą, jis pradėjo ją bučiuoti, kaip bučiuojama sesuo. Paskui raudojimai, sunkūs vyro raudojimai, lėti ir dideli kaip bangų kalnai jūroje, pakilo jo krūtinėje, panašūs į girto žagsėjimą.

Jis mikčiojo:

— Tai tu, tai tu, Fransuaza, mano mažoji Fransuaza...

Staiga jis atsikėlė, pradėjo plūsti griausmingu balsu, tvojo kumščiu į stalą, kad stiklai apvirto ir sudužo. Paskui žengė keletą žingsnių, susvyravo, ištiesė rankas ir pargriuvo kniūbsčias. Jis raitėsi žemėje šaukdamas, daužėsi rankomis ir kojomis ir vaitojo lyg mirštantysis.

Draugai žiūrėjo į jį ir juokėsi.

— Na ir prisisiurbė, — tarė vienas.

— Reikia jį paguldyti, — pasakė kitas. — Jei išeis į gatvę, jį patupdys.

Kadangi jo kišenėse dar buvo pinigų, šeimininkė pasiūlė lovą, ir draugai, patys jau tiek girti, kad vos besilaikė ant kojų, nutempė jį siaurais laiptais į kambarį moters, pas kurią jis ką tik buvo. Ji išsėdėjo iki ryto kėdėje prie nuodėmingos lovos, verkdama taip pat gailiai, kaip ir jis.

ANT ARKLIO

A CHEVAL

Vargšai žmoneliai vos galėjo išgyventi iš mažos vyra algos. Jie turėjo du vaikučius sugyvenę, ir jau pirmieji vargai jiems išvirto skurdu, žeminančiu, dangstomu, gėdingu skurdu kilmingos šeimos, kuri nori žūtbūt iššilaikyti taip, kaip jų luomui dera.

Ektoras de Griblenas buvo seno kunigo mokytojo išauklėtas provincijoje, tėvo dvarelyje. Tėvai nebuvo turtingi, bet šiaip taip durstė galus, stengdamiesi išlaikyti fasoną.

Paskui, sulaukus dvidešimties metų, jam buvo suieškota tarnyba, ir jis įstojo į Laivyno ministeriją valdininkauti su pusantro tūkstančio frankų. Jis ir įstrigo toje padėtyje, kaip visi, kurie nėra iš anksto paruošti nuožmiai gyvenimo kovai, kurie gyvenimą mato pro miglą“ kurie neišmano nei kaip gyventi, nei kaip kliūtis įveikti, kurių nuo vaikystės nėra išugdyti tam tikri sugebėjimai, specialios galios, rūsti kovos energija, kaip visi, kuriems į rankas nėra įduotas nei ginklas, nei įrankis.

Jo pirmieji treji tarnybos metai buvo baisūs.

Jis susirado kelis savo namų bičiulius, senus, atsilikusius žmones, ne kiek tepasiturinčius, kurie gyveno kilmingųjų gatvėse, liūdnose Sen Žermeno priemiesčio gatvėse; taip jis susitaisė pažįstamų ratelį.

Svetimi moderniajam gyvenimui, nuskurdę ir išdidūs, šie nusmukėliai aristokratai nuomodavosi butus viršutiniuose apsnūdusių namų aukštuose. Nuo viršaus lig pat apačios tų būstų nuomotojai būdavo tituluoti; bet pinigas, atrodo, retas buvo tiek pirmajame, tiek ir šeštajame aukšte.

Amžini prietarai, krimtimasis dėl visuomeninės padėties, rūpinimasis nenustoti orumo nuolat persekiodavo šias šeimas, kitados gražiai gyvenusias, tačiau nusibankrutijusias dėl žmonių neveiklumo. Ektoras de Griblenas sutiko šių žmonių tarpe jauną mergaitę, bajoraitę, ir tokią pat neturtingą kaip jis, ir ją vedė.

Jie turėjo du vaikus per ketverius metus.

Per kitus ketverius metus ši žmonių pora, kamuojama neturto, nežinojo kitokios pramogos, kaip tik išeiti pasivaikščioti į Eliziejaus laukus sekmadieniais ir retkarčiais į teatrą, kartą ar dukart per žiemą, kai pasitaikydavo iš kurio tarnybos draugo gauti nemokamų bilietų.

Bet šit kartą, pavasariop, viršininkas tam valdininkui pavedė atlikti vieną papildomą darbą, ir jis gavo už tai skyrium atlyginimą, tris šimtus frankų.

Parnešęs tuos pinigus, jis tarė savo žmonai:

— Brangioji Anriete, reikia surengti ką nors, pavyzdžiui, linksmą išvyką vaikams.

Po ilgų svarstymų buvo nutarta pasidaryti iškylą į laukus...

— Nagi iš tikrųjų, — sušuko Ektoras, — vienąkart — tai ne kasdien; mes paimsim vežiką tau, vaikams ir tarnaitei, o sau aš išsinuomosiu arklį iš maniežo. Šitaip tai man bus gera.

Ir per visą savaitę nebebuvo kitos kalbos, kaip tik apie tą numatomą ekskursiją.

Kas vakaras, parėjęs iš įstaigos, Ektoras pastverdavo savo vyresnįjį sūnų, sodindavo raitą ant kelio ir, šokdindamas iš visų jėgų, sakydavo jam:

— Va šitaip šuoliais lėks tėtė ateinantį sekmadienį, iškyloje.

Ir berniukas visą dieną duodavosi po trobą apžergęs kėdę, šaukdamas:

— Tai čia tėtukas ant arkliuko.

Net tarnaitė nustebusi dirsčiojo į poną, svajodama, kaip jis raitas lydės karietą; ir valgyt susėdus ji vis girdėjo jį kalbant apie jojimo meną, pasakojant apie savo žygdarbius kitados, pas tėvą. O, jis esąs puikus jojikas, ir jei tik sykį turįs kojom suspaudęs gyvulį, tai jau nebijąs nieko, visiškai nieko.

Jis kartojo savo žmonai, trindamasis rankas:

— Jei man jie galėtų duoti kiek sunkiau pavaldomą žirgą, tai būtų žavu. Tu pamatysi, kaip aš joju; ir, jei norėsi, galėsim grįžti pro Eliziejaus laukus tuo metu, kai žmonės pareina iš Bulonės miško. Kadangi mes šauniai atrodysime, tai aš nepyksiu, jei sutiksime ką iš ministerijos. Nieko kito nereikia, kad tave imtų labiau gerbti viršininkai.

Nuskirtą dieną karieta ir arklys vienu metu atsirado prie durų. Jis tuoj nulipo apžiūrėti savo žirgo. Jis buvo liepęs prisiūti štrypkius prie kelnių, rankoj makaravo vakar pirktą rimbą.

Jis pakėlė ir pačiupinėjo iš eilės visas keturias arklio kojas, palietė kaklą, šonus, kelius, paspaudžiojo pirštu strėnas, pražiodė nasrus, pažiūrėjo į dantis, nustatė jo amžių ir, kai visa šeima išėjo važiuoti, atlaikė tam tikrą trumpą teorinį ir praktinį kursą apie arklį bendrai ir specialiai apie šitą, kurį jis pažino puikiai.

Kai visi buvo gražiai susodinti į karietą, jis patikrino balno paspręstes; po to, pasistojęs į kilpą, jis užsivertė ant žirgo, kuris ėmė šokti naštos spaudžiamas, ir maža trūko, kad būtų numetęs savo jojiką.

Ektoras susijaudinęs stengėsi jį nuraminti:

— Na na, ramiau, mano mielas, ramiau.

Paskui, kai nešėjui grįžo ramumas, o nešamajam šaunumas, šis pastarasis klausė:

— Jau pasiruošęs?

Visi balsai atsakė:

— Taip.

Tada jis sukomandavo:

— Pirmyn!

Ir kavalkada išvyko.

Visų akys buvo atkreiptos į jį. Jis risčia jojo anglų būdu, pabrėžtinai šokčiodamas. Vos nusileidęs į balną, jis vėl šoko aukštyn, tartum ketindamas lėkti į erdves. Dažnąsyk atrodė, kad jis atsimuš į karčius; jis laikė akis įspyręs tiesiai prieš save, veidą suraukęs, išblyškęs.

Jo žmona, saugodama ant kelių vieną vaiką, ir tarnaitė, laikydama kitą, kartojo be paliovos:

— Žiūrėkit, tėtė, žiūrėkit, tėtė!

Ir abudu bambliai, svaigdami nuo judėjimo, džiaugsmo ir gaivaus oro, spygavo veriamai. Arklys, baidydamasis tų jų riksmų, ėmė galiausiai kabinti šuoliu, ir raiteliui besistengiant jį sustabdyti, nulėkė žemėn kepurė. Vežikas gavo lipti nuo savo pasėsto pakelti to galvos dangalo, ir Ektoras, paėmęs ją iš jo rankų, kreipėsi į žmoną:

— Sudrausk gi vaikus, kad nerėktų taip; tu užtaisysi, kad mane ims nešti!

Pietavo ant žolės Vėžinė miške, pasidėję valgius, atsivežtus lagaminuose.

Nors vežikas rūpinosi arkliais, bet Ektoras nuolat kėlėsi ir ėjo žiūrėti, ar jo žirgui ko netrūksta; jis glostinėjo jam kaklą, davė jam duonos, pyragiukų, cukraus.

Jis pareiškė:

— Tai yra mažai prusintas ristūnas. Jis mane truputį net mėtė iš pradžių; bet tu matei, kaip aš tada jį greit sutramdžiau: jis pažino savo poną, jis nesmarkaus dabar.

Kaip jis buvo nusprendęs, grįžo jie per Eliziejaus laukus.

Plati alėja knibždėjo pilna vežimų. Pakraščiuose pėsčiųjų vaikščiotojų buvo tiek daug, jog galėjai tarti, kad dvi ilgos juodos juostos traukiasi nuo Triumfo arkos lig pat Santarvės aikštės. Saulės šviesa virste virto ant visų tų žmonių, net žaižaravo karietų lakas, pakinktų plienas, durelių rankenos.

Atrodė, tarsi judėjimo padūkys, gyvenimo svaigulys varo šitą žmonių, vežimų ir gyvulių minią. Ir Obeliskas, ten toliau, stūksojo apsitraukęs aukso migla.

Ektoro arklys, tik išjojus pro Triumfo arką, staiga iš naujo įsismarkavo ir dūmė greita risčia pro visas skersines gatves į arklidę, nepaisydamas visų raitelio mėginimų jį apraminti.

Vežiko karieta dabar buvo toli atsilikusi, toli užpakaly, ir šit ties Pramonės Rūmais žirgas, pamatęs daugiau vietos, pasuko į dešinę ir pasileido šuoliais.

Viena sena boba su prijuoste ėjo pamažėle skersai plento; ji buvo kaip tik ant kelio Ektorui, artėjančiam baisiu greičiu. Nebenuvaldydamas arklio, jis ėmė rėkti iš visų jėgų:

— Ei! oplia! ei! saugokis!

Ji buvo kurčia turbūt, nes ėjo ramiai savo keliu tol, kol jai davė krūtine arklys, įsileidęs kaip lokomotyvas, ir ji nusirito bent dešimtį žingsnių, išsipūtusiais sijonais, pirma triskart persivertusi per galvą.

Žmonės ėmė rėkti:

— Suturėkit jį!

Ektoras, nebesižinodamas ką daryti, įsitvėrė į karčius ir klykė:

— Gelbėkit!

Baisus krestelėjimas jį nuritino it kamuolį nuo risto žirgo per tarpuausį tiesiai į glėbį policininkui, ūmai pastojusiam jam kelią.

Akies mirksniu susirinko aplink jį pulkas įpykusių žmonių, mostaguojančių rankomis, laidančių gerkles. Ypač vienas senas ponas, su apvalainu pasižymėjimo ženklu ir baltais ūsais, atrodė įniršęs. Jis kartojo:

— Po velnių, jei jau esi toks išsikėtėlis, tai sėdėk sau namie! Kas gi joja į gatvę žudyti žmonių, nemokėdamas valdyti arklio.

O keturi vyrai, nešdami senę, priėjo irgi. Ji atrodė nebegyva, veidas geltonas, kykas nusmukęs į šalį, visas pilkas nuo dulkių.

— Neškit šią moterį į vaistinę, — komandavo senasis ponas, — ir eime į nuovadą.

Ektoras, tarp dviejų policininkų, pajudėjo eiti. Trečias policininkas laikė jo arklį. Pulkas žmonių sekė iš paskos; ir šit vežiko karieta pasirodė. Jo žmona pripuolė, tarnaitė visiškai suglumo, vaikai ėmė spiegti. Jis paaiškino, kad tuoj pareisiąs, kad jis esąs pargriovęs vieną moterį, kad tai niekis. Ir jo šeimyna, sutrikusi baisiausiai, nuvažiavo.

Pas nuovados viršininką šnektos buvo trumpos. Jis pasisakė pavardę, Ektoras de Griblenas, Jūrų Laivyno ministerijos tarnautojas; po to laukė naujienų iš sužeistosios. Vienas policininkas, siųstas parnešti žinių, grįžo. Ji atgavusi sąmonę, bet jai baisiai skaudą vidurius, taip ji sakanti. Tai esanti tarnaitė, šešiasdešimt penkerių metų amžiaus, pavarde p. Simon.

Sužinojęs, kad ji nenumirė, Ektoras atgavo dvasią ir prisižadėjo duoti jai lėšų gydytis. Paskui jis nubėgo į vaistinę.

Aplink duris grūdosi pulkas žmonių; moterėlė, pasodinta į krėslą, stenėjo, rankos buvo nukarusios, veidas iškvėšęs. Du gydytojai ją dar tyrinėjo. Niekas nebuvo sulaužyta, bet galėjo būti vidinių sužalojimų.

Ektoras ją užkalbino:

— Ar jums skauda labai?

— Oi, labai!

— Kur?

— Kaip ugnis dega viduriuose.

Vienas gydytojas priėjo:

— Tai jūs, pone, esate šio įvykio kaltininkas?

— Taip, pone.

— Reikėtų tą moterį siųsti į kurią ligoninę; aš žinau vieną, kuri ją priimtų už šešis frankus dienai. Ar norėtumėte, kad ją ten įtaisyčiau?

Ektoras susižavėjęs dėkojo ir grįžo namo palengvėjusia širdžia.

Žmona jo laukė raudodama. Jis ją nuramino:

— Niekis, tai poniai Simon jau geriau; po trijų dienų bus kaip nebūta; aš ją nusiunčiau į vieną ligoninę; tai niekis.

Niekis!

Rytojaus dieną, išėjęs iš įstaigos, jis nuvyko pažiūrėti, kas naujo pas p. Simon. Jis ją rado bevalgančią riebų buljoną, atrodančią visai neblogai.

— Na kaip? — tarė jis.

Ji atsakė:

— Oi, mano vargše pone, nė kokios permainos. Aš jaučiuosi tarytum sudaužyta. Nė kiek ne geriau.

Gydytojas pareiškė, kad reikią palaukti, netikėtai galinti užeiti komplikacija.

Jis palaukė tris dienas ir vėl nuėjo. Bobutės veidas skaistus, akys giedros; kai tik jį pamatė, ėmė stenėti:

— Negaliu pajudėti, mano vargše pone; negaliu visiškai. Taip jau man bus lig pat mano dienų galo.

Šiurpas nuėjo Ektoro kaulais. Jis paklausė gydytoją. Gydytojas skėstelėjo rankas:

— Ką gi, pone, aš nežinau. Ji staugia, jei ją mėgini pakelti. Negalima nei krėslo į kitą vietą pajudinti, kad ji neimtų rėkti baisiausiai. Aš turiu tikėti tuo, ką ji man sako, pone; aš negaliu įlįsti į vidų. Kadangi nesu matęs jos vaikščiojant, tai neturiu teisės įtarti ją meluojant.

Senė klausėsi nekrutėdama, klastingomis akimis.

Aštuonios dienos praėjo; paskui penkiolika, paskui mėnuo. Ponia Simon nekilo iš krėslo. Ji valgė nuo ryto ligi vakaro, atsipenėjo, šnekučiavosi linksmai su kitomis ligonėmis, atrodė apsipratusi sėdėti nejudėdama, tartum tai būtų jai atilsis, tikrai nusipelnytas, per penkiasdešimt metų laiptais aukštyn žemyn belaipiojant, čiužinius bepurenant, anglį iš vieno aukšto į kitą benešiojant, su šluota, su šepečiu besisukant.

Ektoras, nebesižinodamas ką daryti, vaikščiojo kiekvieną dieną; kiekvieną dieną jis rasdavo ją ramią, giedrą, sakančią:

— Negaliu pajudėti, mano vargše pone, negaliu visiškai.

Kas vakarą ponia de Griblen klausdavo, kamuojama nerimo:

— Kaip ponia Simon?

Ir vis jis atsakydavo, beviltiškai sugniužęs:

— Niekas nepasikeitę, absoliučiai niekas!

Atleido tarnaitę, kuriai mokėti algą pasidarė per sunku. Taupė dar labiau, iri visas uždarbis išeidavo.

Pagaliau Ektoras sušaukė keturis didelius gydytojus, kurie susiėjo prie senės. Ji davėsi tyrinėjama, čiupinėjamą, barškinama ir sekė juos sukčiaus akimi.

— Reikia ją priversti vaikščioti, — tarė vienas.

Ji suriko:

— Aš negaliu, gerieji ponai, aš negaliu!

Tada jie sučiupo ją, pakėlė, pavedė keletą žingsnių; ji tačiau ištrūko iš jų ir susmuko ant grindų, taip baisiai klykdama, jog jie nunešė ją atgal į jos sostą su didžiausiu atsargumu.

Jie reiškė santūrią nuomonę, tačiau vis dėlto padarė išvadą ją esant nedarbingą.

Ir kai Ektoras šią naujieną parnešė žmonai, ji susileido ant krėslo, murmėdama:

— Reikėtų verčiau ją paimti čia, taip mums pigiau atsieitų.

Jis pašoko:

— Čia, pas mus, tu manai?

O ji atsakė, jau viskam būdama abejinga, su ašarų pilnomis akimis:

— Ką gi, mielasis, čia ne mano kaltė!..

Content

Мопассан Ги де Alyvų laukas