Мопассан Ги де

Mont Oriolis

Iš prancūzų kalbos vertė

Juozas Naujokaitis

Turinys

Pirma dalis

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Antra dalis

I

II

III

IV

V

VI

PIRMA DALIS I

Pirmutiniai, patys ankstyvieji ligoniai, jau atlikę vonias, iš lėto vaikštinėja poromis ar pavieniui aukštų medžių unksmėje palei upelį, tekantį iš Anvalio tarpeklio.

Kiti, ką tik atėję iš kaimo, skubiai žengia į gydyklą — didelį pastatą, kurio pirmajame aukšte yra šiltos maudynės, o antrajame — kazino, kavinė ir biliardinė.

Kai daktaras Bonfilis atrado pačiame Anvalio pakraštyje vandeningą mineralinį šaltinį, kurį ir pavadino „Bonfilio šaltiniu“, keli čionykščiai žemvaldžiai, kuklūs komersantai, surizikavo šiame nuostabiame Overnės slėnyje, atkampiame ir vis dėlto smagiame, apaugusiame riešutmedžiais ir didžiuliais kaštonais, pastatyti erdvų namą, pritaikytą tiek gydymui, tiek ir pramogoms: apačioje buvo prekiaujama mineraliniu vandeniu, dušais ir voniomis, o viršuje — alumi, likeriais ir muzika.

Aptvėrė dalį klonio palei upelį ir užveisė parką, be kurio negali apsieiti joks kurortas; padarė tris alėjas — vieną bemaž tiesią ir dvejetą vingiuotų; pirmosios alėjos gale įrengė didelį cementinį baseiną su trykštančia dirbtine versme, kuriai vandenį atvedė iš pagrindinio šaltinio; užstiegė baseiną šiaudais ir pristatė jam sergėti ramaus būdo moteriškę, kurią visi vadina tiesiog Mari. Ši tyli overnietė, visada su balta kepuraite ir švaria prijuoste, beveik ištisai dengiančia jos darbinę suknią, sėdi prie baseino ir, pamačiusi ateinant ką nors iš ligonių, lėtai pasikelia; jį pažinusi, įstiklintoje sukamoje spintelėje suranda jo stiklinę ir cinkiniu kaušu, pritaisytu prie lazdos, atsargiai ją pripila.

Žmogus liūdnai nusišypso, išgeria vandenį, grąžina stiklinę, tardamas: „Ačiū, Mari“, ir apsisukęs nueina. Tada Mari vėl atsisėda ant šiaudinės kėdės ir laukia sekančio.

O tų ligonių, tiesą pasakius, ne per daug. Nuo to laiko, kai atsidarė Anvalio kurortas, praėjo šešetas metų, bet pacientų dabar, septintaisiais metais, kažin ar daugiau nei pirmojo sezono pradžioje. Suvažiuoja čia jų kokios penkios dešimtys, o ir tuos privilioja veikiau graži vietovė, žavus kaimelis, užgožtas milžiniškų medžių kreivais ir drūtais it bokštai kamienais, išgarsėję tarpekliai ir šitas savotiškas slėnis, vienam krašte pereinantis į plačią Overnės lygumą, o kitam atsiremiantis į statų aukštą kalnagūbrį su kūpsančiais užgesusių vulkanų krateriais, kalnagūbrį su nuostabia, žmogaus nelytėta proplaiša, kurioje pilna nuvirtusių arba grėsmingai kybančių uolos luitų ir kuria teka upeliukas, krintantis kaskadomis nuo didžiulių akmenų į mažus ežerėlius, susitvenkusius prieš kiekvieną iš jų.

Kurortas pradėjo savo veiklą taip kaip ir visi kurortai: pirmiausia daktaras Bonfilis išleido brošiūrą apie savo šaltinį. Pratarmėje jis aukštu stiliumi, jausmingais žodžiais išliaupsino šios kalnuotos vietovės grožybes. Epitetus čia jis vartojo tiktai prašmatnius, įmantrius ir skambius, nors ir nieko nesakančius. Visos apylinkės vaizdingos, visur, kur tik pažvelgsi, arba grandiozinės panoramos, arba žavingi jaukūs kampeliai. Visos artimiausios pasivaikščiojimų vietos kupinos didžiai savito grožio, kurs uždegsiąs vaizduotę kiekvienam menininkui ir turistui. Po to autorius iš karto perėjo prie gydomųjų Bonfilio šaltinio savybių: vanduo čia turįs hidrokarbonato, sodos, mišrių druskų, angliarūgštės, litijaus bei geležies junginių ir t. t. ir gydąs visas ligas. Ir čia pat davė jų sąrašą tokia antrašte: „Chroniškos ir ūminės ligos, gydomos specialiai Anvalyje“. Ligų, gydomų Anvalyje, virtinė buvo iš tiesų ilga ir įvairi ir turėjo pradžiuginti visų rūšių ligonius. Brošiūros pabaigoje buvo pateikta ir praktiškų žinių: kiek atsieina butai, maistas, kambariai viešbučiuose. Mat drauge su gydyklos ir kazino pastatu išdygo ir trys viešbučiai: „Splendid“, visai naujas, pastatytas kalno šlaite viršum gydyklos, „Termos“ — naujai nutinkuoti buvę užeigos namai, ir „Vidaje“ — viešbutis, labai paprastai įrengtas iš trijų gretimų namų: juos supirko kažkoks biznierius ir, pralaužęs sienas, sujungė į vieną trobesį.

Paskui vieną gražų rytą Anvalyje išsyk pasirodė du nauji gydytojai, dievaižin iš kur čia atsiradę: gydytojai kurortuose turbūt išsiverčia iš šaltinių, panašiai kaip dujų burbulai. Tai buvo daktaras Onora, overnietis, ir daktaras Latonas, iš Paryžiaus. Tarp daktaro Latono ir daktaro Bonfilio iškart prasidėjo baisūs kivirčai, tuo tarpu daktaras Onora, valyvas, švariai nusiskutęs storulis, visuomet šypsantis, visiems nuolaidus, tiesia vienam jų savo dešinę, o kitam — kairę ir gražiai sutinka su abiedviem. Pirmuoju smuiku vis dėlto groja daktaras Bonfilis, turįs Anvalio kurorto vyriausiojo gydytojo ir mineralinių vandenų inspektoriaus titulą.

Šis titulas — jo galia, o gydykla — jo valdos. Jis praleidžia čia ne tik dienas, bet, pasak žmonių, ir naktis. Rytmetį gal dešimtį sykių bėga iš netolimo savo namo kaime į priimamąjį, kurį įsirengė po dešinei nuo durų, koridoriaus pradžioje. Užsiglaudęs čia, tarsi voras savo tinkle, jis stebi visus, kas tik įeina ir išeina, savuosius ligonius nuleisdamas griežtu, o svetimus — piktu žvilgsniu. Į visus jis kreipiasi bemaž tokiu tonu kaip kapitonas laive, išplaukusiame jūron, ir naujai atvykusieji jo išsigąsta, jeigu tik, žinoma, jų nepaima juokas.

Tą rytą jis taip pat skubiai žengė į gydyklą, plaikstydamasis ilgais nudėvėto surduto skvernais, iš tolo panašiais į paukščio sparnus. Staiga jį sustabdė kažkieno balsas:

— Daktare!

Bonfilis atsigręžė. Jo liesas veidas buvo išvagotas gilių, piktų raukšlių, kurios atrodė juodos, ir negražiai apžėlęs pilkšva, retai kerpama barzda. Stengdamasis nusišypsoti, jis nukėlė šilkinį cilindrą, dengiantį jo plaukus, ilgus, juodus, jau apyžilius — „apyžebrius“, kaip sakydavo jo varžovas, daktaras Latonas. Paskui žingtelėjo į priekį, nusilenkė ir tarė:

— Labas rytas, ponas markize. Tikiuosi, jūs šiandien gerai jaučiatės?

Markizas de Ravenelis, išsičiustijęs nedidelis žmogutis, padavė gydytojui ranką ir atsakė:

— Puikiai, daktare, puikiai, ar bent jau neblogai. Vis dar smelkia strėnas, bet šiaip man jau geriau, kur kas geriau, o juk turėjau dar tik dešimt vonių. Pernai pajutau pagerėjimą tik po šešioliktos, prisimenate?

— Prisimenu, kaipgi!

— Bet ne apie tai aš noriu su jumis pakalbėti. Šįryt atvažiavo mano duktė, ir man reikia dabar pat pasitarti su jumis, nes mano žentas ponas Andermatas, Viljamas Andermatas, bankininkas...

— Taip, žinau.

— Mano žentas turi rekomendacinį laišką daktarui Latonui. Bet aš pasitikiu tik jumis, todėl norėčiau jus paprašyti, kad užeitumėt į viešbutį, kol dar... suprantate?.. Man rodės, kad bus geriau pasakyti viską atvirai... Jūs šiuo metu neužimtas?

Daktaras Bonfilis, didžiai susijaudinęs ir sunerimęs, užsidėjo cilindrą ir atsakė:

— Ne, dabar kaip tik aš laisvas. Jūs norėtumėte, kad eičiau drauge su jumis?

— Taip, žinoma.

Ir apsigręžę juodu sparčiai patraukė lenkta alėja į viešbutį „Splendid“, pastatytą kalno šlaite, kad turistai galėtų gėrėtis plačiu reginiu.

Juodu užkopė į antrą aukštą ir įžengė į saloną greta de Ravenelių ir Andermatų kambarių. Markizas paliko gydytoją vieną ir nuėjo pas dukterį.

Veikiai jis grįžo drauge su ja. Tai buvo jauna moteris, šviesiaplaukė, nedidukė, išblyškusi ir labai graži; jos veido bruožai atrodė kone vaikiški, tačiau drąsus, ryžtingas ir atviras melsvų akių žvilgsnis teikė visai gležnutei, grakščiai jos povyzai savotiško žavesio ir tvirtumo. Sunkios ligos ji neturėjo, — bloga savijauta, liūdesys, kartais ašaros be jokios priežasties, irzlumas be jokio pagrindo, — žodžiu, mažakraujystė. O svarbiausia, ji geidė vaiko: jau dveji metai, kai ištekėjusi, o iki šiol nesulaukia kūdikio.

Daktaras Bonfilis pareiškė, kad Anvalio šaltinių vanduo — visagalis, ir tuojau pat ėmėsi rašyti paskyrimus.

Daktaro Bonfilio paskyrimai atrodė grėsmingai — tai buvo nelyginant kaltinamieji aktai.

Jis išdėstydavo juos dideliame baltame liniuoto popieriaus lakšte atskirais paragrafais, kurių kiekvienam tekdavo po dvi ar tris eilutes, parašytas įnirtingu braižu, smailiakampėmis, aukštyn stirksančiomis raidėmis.

Vieni po kitų, išsirikiavę nuožmiomis eilėmis, čia ėjo milteliai, mikstūros, piliulės, kuriuos reikėjo vartoti tai rytą, nevalgius, tai dieną ar vakare. Ir skaitant atrodė, lyg ten būtų parašyta:

„Kadangi p. X serga chroniška, nepagydoma ir mirtina liga, jis privalo vartoti:

1) chinino sulfatą, nuo kurio jis apkurs ir neteks atminties;

2) kalio bromidą, nuo kurio jam suges skrandis, nusilps protinės galios, odą išbers spuogai, o iš burnos eis dvokiantis kvapas;

3) kalio jodidą, nuo kurio jam išseks visos vidaus sekrecijos liaukos, reikalingos tiek smegenų, tiek ir kitų organų veiklai, ir jis pamažu virs visišku paliegėliu ir silpnapročiu;

4) natrio salicilatą, kurio gydomosios savybės dar neištirtos, bet nuo kurio ligonį veikiausiai netrukus ištiks staigi mirtis.

O be viso to, dar chloralį, kuris sumaišo protą, ir beladoną, kuri aptemdo regėjimą, drauge su visokiais augalų nuovirais bei mineraliniais junginiais, gadinančiais kraują, ardančiais organus, tirpdančiais kaulus ir pagaliau numarinančiais tuos, kurių nenugalavo liga“.

Rašė jis ilgai, ir vienoj, ir kitoj lakšto pusėj, ir galiausiai padėjo parašą nelyginant teisėjas, tvirtinąs mirties nuosprendį.

Kristiana, sėdėdama priešais, žiūrėjo į daktarą, ir jos lūpų kampučiai virpėjo nuo tramdomo juoko.

Kai jis žemai nusilenkęs išėjo, jinai griebė primargintą popierių, suglamžė jį, metė į židinį ir pagaliau linksmai nusijuokė.

— Ak, tėti, kurgi tu atkasei šitą senieną? Juk tai kažkoks kaimo pirklys!.. O, tik tu ir tegalėjai surasti daktarą iš praeito šimtmečio!.. Na ir juokingas jis... ir nešvarus... fi, koks nešvarus... Kaip sau norite, jis bus suteršęs mano plunksnakotį...

Durys atsivėrė, pasigirdo Andermato balsas: „Prašom, daktare“, ir įėjo daktaras Latonas. Tiesus, lieknas, korektiškas, neaiškaus amžiaus, elegantiškai apsirengęs, nešinas šilkiniu cilindru, ypač mėgstamu gydytojų, praktikuojančių Overnės kurortuose, šis skustaveidis paryžietis gydytojas panėšėjo į vasaroj antį aktorių.

Suglumęs markizas nežinojo, nei ką sakyti, nei kaip elgtis, o jo duktė prisidengė burną nosinaite ir apsimetė kosinti, kad nenusikvatotų tiesiai į veidą naujajam svečiui. O šis laisvai nusilenkė Kristianai ir atsisėdo į krėslą, kurį jinai be žodžių parodė. Andermatas, įėjęs drauge su juo, ėmė pasakoti su visom išgalėm apie žmonos sveikatos būklę, apie jos negalavimus ir jų simptomus, išdėstė, ką mano Paryžiaus gydytojai, į kuriuos jie kreipėsi, o paskui pareiškė ir savo nuomonę, kurią tvirtai argumentavo, berdamas mediciniškus terminus.

Tai buvo visai dar jaunas vyriškis, žydas, stambus verteiva. Vertėsi jis kuo pakliuvo, o kadangi turėjo stebėtinai vinklų protą, greitą nuovoką ir neklystančią orientaciją, viskas jam puikiai klojosi. Buvo neaukštas, pagal savo ūgį jau kiek per storas, kakta pliktelėjusi, skruostai putlūs kaip vaiko, rankutės riebios, kojos trumpos; veidas jo buvo skaistus, bet atrodė nesveikas, ir kalbėjo jis neįtikėtinai lengvai.

Markizo de Ravenelio dukrą jis vedė iš išskaičiavimo, trokšdamas prasigauti su savo spekuliacijomis į tuos visuomenės sluoksnius, kuriems pats nepriklausė. Beje, markizas turėjo apie trisdešimt tūkstančių frankų metinių pajamų ir tiktai du vaikus, o Andermato turtas prieš vedybas, kai jam dar nebuvo nė trisdešimties metų, siekė penketą ar šešetą milijonų ir veikiai turėjo išaugti ligi dešimties ar dvylikos, — dirva tokiam derliui buvo jau parengta. Ponas de Ravenelis, žmogus neryžtingas, silpnabūdis, nepastovus ir bevalis, iš pradžių su pasipiktinimu atmetė pasiūlymą susigiminiuoti su žydų šeima: jis negalėjo nė pagalvoti, kad jo duktė kada nors taps izraelito žmona; pusę metų jis spyrėsi, bet galiausiai neatlaikė pinigų maišo spaudimo ir sutiko su sąlyga, kad vaikai bus auklėjami katalikiškai.

Tačiau visos viltys susilaukti vaikų iki šiol tebebuvo tuščios. Ir šit markizas, kuris jau prieš dvejetą metų susižavėjo Anvalio šaltiniais, prisiminė, kad daktaras Bonfilis savo brošiūroje žada pagydyti ir nevaisingumą.

Taigi jis pasikvietė dukterį, ir žentas pats ją čia atlydėjo, norėdamas padėti jai įsikurti ir, kaip patarė jo gydytojas Paryžiuje, pavesti daktaro Latono globai. Vos tik atvažiavęs, Andermatas tuojau pat susirado daktarą ir dabar išsamiai dėstė jam visus pastebėtus žmonos negalių simptomus. Baigdamas priminė, jog didžiausia jam baimė — netekti paskutinės vilties tapti tėvu.

Daktaras Latonas leido jam išsišnekėti, paskui kreipėsi į jaunąją pacientę:

— Gal jūs turite ką pridurti, ponia?

Ji atsakė rimtai:

— Ne, pone, nieko.

Jis tarė:

— Jeigu taip, tai paprašysiu jus štai ko: malonėkite nusirengti kelioninius rūbus, nusiimti korsetą ir užsivilkti vien tiktai baltą, visiškai baltą peniuarą.

Pamatęs, kad ji nustebo, daktaras gyvai ėmė aiškinti savo sistemą:

— Dievaži, ponia, tai visai paprastas dalykas. Anksčiau vyravo įsitikinimas, kad visų ligų priežastis — sugedęs kraujas arba kokia organiška yda, o dabar mes galvojame labai paprastai: daugeliu atvejų, konkrečiai ir jūsų, tie neaiškūs negalavimai, kuriais jūs skundžiatės, ir net sunkios, labai sunkios, mirtinos ligos gali kilti vien iš to, kad kuris nors organas dėl veikiai atrandamų priežasčių nenormaliai išsiplečia ir tuo susilpnina gretimus organus, sutrikdo harmoniją bei pusiausvyrą žmogaus kūne, išmuša iš vėžių arba sustabdo jo funkcijas, suvaržo visų kitų organų veiklą.

Jeigu, sakysim, žmogui išpūstas skrandis, lengvai gali susidaryti įspūdis, kad jis serga širdies liga: suspausta, nebegalėdama laisvai judėti, širdis ima daužytis, plaka neritmingai, kartais net su pertrūkiais. Kepenų arba kai kurių liaukų padidėjimas gali labai pakenkti organizmui, bet nepastabus gydytojas ieškos negalavimo priežasčių visai kitur.

Taigi visų pirmiausia turime nustatyti, ar visi ligonio organai yra reikiamo dydžio ir savo vietoje. Žmogaus sveikatą gali pakirsti net ir menkas nenormalumas. Todėl, ponia, jums leidus, aš kuo rūpestingiausiai jus apžiūrėsiu ir nubrėšiu ant peniuaro jūsų organų padėtį, ribas ir dydį.

Pasidėjęs cilindrą ant kėdės, daktaras kalbėjo laisvai ir su įkarščiu. Kai plati jo burna žiodavosi, dvi stambios raukšlės skustuose veiduose dar pagilėdavo, ir jis atrodydavo bent kiek panašus į dvasininką.

Andermatas susižavėjęs sušuko:

— Šit kaip! Koks įžvalgumas! Nuostabu. Labai naujoviška, labai modernu.

„Labai modernu“, — jo lūpose tai buvo didžiausias pagyrimas.

Kristianai visa tai atrodė be galo juokinga; ji pakilo ir nuėjo į savo kambarį, o po valandėlės grįžo su baltu peniuaru.

Gydytojas paprašė ją atsigulti ant kanapos, išsitraukė iš kišenės pieštuką su trimis grafitais — juodu, raudonu ir mėlynu — ir ėmė barkšnoti ir klausyti savo naująją pacientę, kiekvieną ištirtą organą žymėdamas ant peniuaro lengvais įvairių spalvų brūkšniais.

Kai jis taip pasidarbavo ketvirtį valandos, Kristiana liko panaši į žemėlapį su nubrėžtomis žemynų, jūrų, pusiasalių ribomis, valstybių sienomis, upėmis bei miestais, taip pat su visų tų geografinių objektų pavadinimais, nes palei kiekvieną skiriamąją liniją daktaras parašė du ar tris lotyniškus žodžius, tesuprantamus jam vienam.

Išklausęs visus ponios Andermat vidinius ūžesius ir ištuksenęs skardžiai ir dusliai skambančias jos kūno dalis, daktaras išsitraukė iš kišenės užrašų knygutę raudonos odos aptaisais ir auksuotomis briaunomis, pagal abėcėlę padalintą skyreliais, pasižiūrėjo į rodyklę, atskleidė reikiamą puslapį ir užrašė: „Stebėjimas Nr. 6347. Ponia A., 21 metų“.

Paskui peržvelgė nuo galvos iki kojų išmargintą peniuarą ir, skaitydamas savo užrašus, kaip egiptologas kad skaito hieroglifus, persirašė juos į knygutę. Užbaigęs pareiškė:

— Baimintis nėra ko, viskas normalu, yra tik vienas mažas, labai mažas nukrypimas, kurį atitaisys kokia trisdešimt angliarūgštės vonių. Be to, rytais iki pietų išgersite triskart po pusę stiklinės mineralinio vandens. Daugiau nieko. Aš vėl užeisiu pas jus po keturių ar penkių dienų.

Tada jis pakilo, nusilenkė ir išėjo taip skubiai, kad visi suglumo. Staigiai išeiti — tokia buvo jo keistybė, ypatinga maniera. Jis manė, kad tai elegancijos ir itin gero tono požymis, paliekąs ligoniui didelį įspūdį.

Ponia Andermat nubėgo prie veidrodžio, pasižiūrėjo į save ir pratrūko linksmu vaikišku juoku:

— Na ir juokdariai! Na ir komediantai! Bet juk čia yra dar vienas, ar ne? Aš tuoj pat noriu jį pamatyti! Vili, atvesk jį čionai! Turi dar būti trečias — aš noriu jį matyti.

Vyras nustebęs paklausė:

— Trečias? Kaip tai? Kodėl trečias?

Markizas turėjo paaiškinti, kaip buvo, ir atsiprašyti, nes kiek prisibijojo žento. Daktaras Bonfilis užėjęs su vizitu pas jį, o kadangi jis norėjęs išgirsti savo daktaro nuomonę ir apie Kristianą, tai ir atvedęs jį čia. Bonfilis — senas, prityręs gydytojas, iš tiesų vertas pasitikėjimo, juoba kad yra kilęs iš šito krašto ir atradęs patį šaltinį.

Andermatas gūžtelėjo pečiais ir pareiškė, kad jo žmoną gydysiąs vienas tik daktaras Latonas; markizas sunerimo ir ėmė svarstyti, kaip čia išsipainiojus iš keblios padėties, kad neužsigautų jo rūstusis gydytojas.

Kristiana, prisiminusi brolį, paklausė:

— Ar Gontranas čia?

Tėvas atsakė:

— Taip, jis atvažiavo prieš ketvertą dienų su savo bičiuliu, apie kurį tiek daug mums yra pasakojęs, su ponu Poliu Bretinji. Jie drauge keliauja po Overnę. Aplankė jau Mon Dorą ir Burbulę, o kitos savaitės gale važiuos į Kantalį.

Paskui jis paklausė dukterį, ar po nakties, praleistos traukinyje, ji nenorėtų ligi pusryčių numigti. Ne, ji puikiai pailsėjusi miegamajame vagone; per kokią valandą nusipraustų ir persirengtų, o paskui mielai eitų apžiūrėti kaimo ir gydyklos.

Tėvas ir vyras nuėjo į savo kambarius palaukti, kol ji susiruoš.

Veikiai Kristiana juodu pašaukė, ir visi jie išėjo iš viešbučio. Jinai iš pat karto susižavėjo kaimu, įsigūžusiu tarp medžių giliame slėnyje, kurį, atrodė, iš visų pusių lyg siena juosė aukšti it kalvos kaštonai. Tie šimtamečiai milžinai augo kur pakliuvo — prie vartų, kiemuose, gatvėse. Be to, kone kas žingsnis — fontanai: stūkso galu pastatytas didelis juodas akmuo, jame pragręžta skylutė, o iš jos trykšta skaidri srovė, lanku krintanti į akmeninį tvenkinėlį. Po stora lapijos danga sklydi aštrūs žalumynų ir tvartų kvapai. Overnietės lėtai vaikščioja gatvėmis arba stovi prie savo namų ir verpia — suka mikliais pirštais juodą siūlą, traukdamos vilną iš kuodelio, užkišto už juostos. Visų apytrumpiai, aukščiau liesų kulkšnių, sijonai, mėlynos kojinės, kiklikai su savotiškomis petnešėlėmis, užvilkti ant drobinių marškinių, sausos, gyslotos rankos su kaulėtom plaštakom.

Ūmai netoliese pasigirdo muzika — iš kažkur sklido keistai šokinėjantys garsai. Atrodė, lyg kas suktų seną rylą — išklerusią, dusulingai cypiančią rylą.

Kristiana sušuko:

— Kas gi čia?

Tėvas nusijuokė:

— Tai kazino orkestras. Triukšmas nemažas, o muzikantų — vos keturi.

Ir markizas nuvedė dukterį prie vienos trobos, kur ant kampo buvo prilipdyta raudona afiša su juodom raidėm:

ANVALIO KAZINO

Direktorius p. Petriusas Martelis iš „Odeono“ Šeštadienį, liepos 6

DIDELIS KONCERTAS

Dirigentas — maestras Sen Landri, Konservatorijos laureatas, laimėjęs antrąją premiją. Rojalio partiją groja p. lovelis, pirmasis Konservatorijos laureatas. Fleitos — p. Nuaro, Konservatorijos laureatas. Kontraboso — p. Nikordi, Briuselio Karališkosios akademijos laureatas.

Po koncerto didelis spektaklis

PAKLYDĘ MIŠKE

p. Puentijė vieno veiksmo komedija

Veikėjai:

Pjeras de Lapuentas — p. Petriusas Martelis iš

„Odeono“

Oskaras Levejė — p. Ptinivelis iš „Vodevilio“

Žanas — p. Lapalmas iš Bordo Didžiojo teatro

Fi1ipina — p. Odlen iš „Odeono“

Spektaklio metu orkestrui taip pat diriguos maestras Sen Landri.

Kristiana balsiai skaitė, juokėsi ir stebėjosi.

Tėvas vėl prašneko:

— O, jie tave pralinksmins. Eime pasižiūrėti.

Pasukę dešinėn, įėjo į parką. Ligoniai oriu, lėtu žingsniu vaikštinėjo trimis alėjomis, sustodavo išgerti jiems skirtos stiklinės vandens ir vėl traukdavo tolyn. Kai kurie, sėdėdami ant suolų, braižė kažką smėlyje lazdos ar skėčio galu. Jie nieko nekalbėjo, vargu net ar ką galvojo ir atrodė vos gyvi — tiek buvo apduję, susvaigę nuo stingdančio kurortų nuobodulio. Vien tiktai keisti orkestro garsai virpino šiltą tykų orą; nežinia kaip atsiradę, nežinia iš kur atskridę, jie sklaidėsi po medžių šakomis, ir atrodė, kad tik jie dar išjudina šias niūrias žmogystas.

Kažkas šūktelėjo:

— Kristiana!

Jinai atsigręžė. Tai buvo jos brolis. Jis pribėgo prie sesers, pabučiavo ją, paspaudė ranką Andermatui, tada stvėrė Kristianai už parankės ir nusivedė alėja. Tėvas ir svainis atsiliko.

Broliui ir seseriai netrūko kalbos. Gontranas, aukštas elegantiškas jaunas vyriškis, jukus kaip ir sesuo, judrus kaip ir tėvas, nesirūpino niekuo pasaulyje, tik amžinai suko galvą, iš kur gavus tūkstantį frankų.

— Maniau, kad tu miegi, — sakė jis, — šiaip jau seniai būčiau atėjęs tavęs pabučiuoti. O be to, Polis šįryt vedėsi mane į Turnoelio pilį.

— Koks Polis? A, tai tavo bičiulis!

— Polis Bretinji. Tiesa, tu jo nepažįsti. Šiuo metu jis vonioje.

— Jis serga?

— Ne, bet vis tiek gydosi. Neseniai mat buvo įsimylėjęs.

— Tai jis nori angliarūgštės voniomis — ar gerai pasakiau: angliarūgštės? — išsigydyti nuo meilės?

— Taip, jis daro visa, ką tik aš jam patariu. O, kaip jis buvo sukrėstas! Tai smarkus, pašėlęs vyrukas. Jis vos nenumirė. Norėjo ir ją nužudyti. Jinai — aktorė, žinoma aktorė. Jis ėjo iš proto dėl jos. O ji, savaime aišku, jį apgaudinėjo. Baisi buvo drama. Tada aš jį ir išsivežiau. Dabar jau kiek atsitokėjo, bet vis dar apie ją galvoja.

Sesuo iš pradžių šypsojosi, bet paskui rimtai pasakė:

— Įdomu bus jį pamatyti.

Beje, žodis „meilė“ beveik nieko nesakė jos širdžiai. Kartais ji galvodavo apie ją, panašiai kaip vargeta kad galvoja apie kokį perlų vėrinį ar briliantų diademą: gera būtų gauti tokį daikčiuką, bet, deja, jis prieinamas tiktai kitiems. Kas yra meilė, ji sužinojo iš kelių romanų, kuriuos perskaitė iš dykystės, bet neteikė jai didelės reikšmės. Ji retai tesvajojo ir, būdama ramios natūros, jautėsi laiminga ir patenkinta gyvenimu. Nuo vestuvių praėjo pustrečių metų, bet ji dar nebuvo atbudusi iš jaunų, naivių merginų miego — to širdies, proto ir jausmų miego, kurs kitai moteriai tęsiasi ligi mirties. Gyvenimas atrodė jai paprastas, mielas ir nesudėtingas, ir ji niekad neklausė savęs, kokia jo prasmė ar tikslas. Ji gyveno, ir viskas: miegojo, skoningai rengėsi, juokėsi ir buvo patenkinta! Ko gi jai trūko?

Kada jai pristatė Andermatą kaip busimąjį sužadėtinį, ji iš karto su vaikišku pasipiktinimu atmetė pasiūlymą: žydas niekad nebūsiąs jos vyras. Tėvas ir brolis dygė josi tokiom vedybom ne mažiau už pačią Kristianą ir davė taip pat griežtai neigiamą atsakymą. Andermatas pasitraukė, dingo iš horizonto. Bet po trijų mėnesių jis paskolino Gontranui daugiau kaip dvidešimt tūkstančių frankų, o markizas irgi palengva pakeitė savo nuomonę, nors ir dėl kitų priežasčių. Jei kas atkakliai ko reikalaudavo, jis visados nusileisdavo, nes buvo savanaudis ir troško ramybės. Duktė sakydavo: „O, mūsų tėčio galvoj tikra maišalynė!“ Ir tai buvo tiesa. Neturėjo jis nei pažiūrų, nei įsitikinimų, nei tvirtos nuomonės, ir, ūmai kuo nors susižavėjęs, vėl ūmai ir atšaldavo. Čia jis, žiūrėk, pasiduoda trumpalaikei poetiškai ekstazei ir, stodamas už senas savo giminės tradicijas, agituoja už karalių, tik, suprantama, už išmintingą, liberalų, apsišvietusį karalių, neatsilikusį nuo amžiaus, čia vėl, perskaitęs Mišlė ar kurio kito mąstytojo demokrato knygą, imasi karštai ginti žmonių lygybę, naujų laikų idėjas, vargšų, engiamųjų ir bedalių reikalavimus. Pasidavęs momento nuotaikai, jis galėjo patikėti bet kuo, ir sena jo bičiulė ponia Ikardon, turinti plačius ryšius su izraelitų šeimomis ir trokštanti suvesdinti Kristianą su Andermatu, puikiai žinojo, kaip prie jo prieiti ir kokiais argumentais įtikinti.

Jinai ir ėmė jį prikalbinėti, įrodinėdama, kad žydų tautai, kuri lig šiolei buvusi engiama, panašiai kaip prancūzų tauta prieš revoliuciją, išmušusi keršto valanda, ir dabar ji pati engsianti kitus, nes turinti savo rankose visagalį auksą. Markizas nebuvo tikintis, bet pripažino, kad dievas kaip legislatyvinė idėja yra patikimesnė priemonė kvailiams, tamsuoliams ir bailiams pažaboti negu plika teisingumo idėja, ir žiūrėjo į religines dogmas su atlaidžiu abejingumu. Konfucijus, Mahometas ar Jėzus Kristus — tarp jų jam nebuvo skirtumo, visus jis lygiai nuoširdžiai gerbė. Jėzaus nukryžiavimas, markizo akimis žiūrint, anaiptol nebuvo gimtoji šios tautos nuodėmė, o tik didelė politinė klaida. Todėl tepraslinko vos kelios savaitės, ir jis ėmė žavėtis viešai neafišuojama, bet nenuilstama persekiojamų žydų veikla, visa nugalinčia jų energija. Kitomis akimis pažvelgęs į jų šaunų triumfą, jis susidarė nuomonę, kad tai teisingas atpildas už panieką, kurią jie kentė ilgus amžius. Jis pamatė, kad žydai valdo karalius, kurie valdo tautas, kad jų valia laikos ar griūva sostai, kad jie gali nusmukdyti ligi bankroto ištisą naciją lyg kokį vyno pirklį, kad jie išdidžiai stovi prieš nuolankius valdovus ir svaido nešvarų savo auksą į praviras pačių katalikiškiausių monarchų skrynutes, o tie atsidėkodami dalija jiems bajorystės dokumentus ir koncesijas geležinkeliams tiesti.

Ir jis pareiškė, kad nesipriešina Viljamo Andermato ir Kristianos de Ravenel vedyboms.

Kai dėl Kristianos, tai ponia Ikardon, sena jos motinos bičiulė, po markizės mirties tapusi nuoširdžiausia dukters patarėja, tėvo padedama, nejučia palenkė jos valią, ir jinai, broliui savanaudiškai tylint, sutiko tekėti už šito lobingo storulio, jauno ir nebjauraus, tik anaiptol ne mielo, kaip būtų kad sutikusi praleisti vasarą kokioj nors nykioj vietovėj.

Dabar ji pripažino, kad tai geras žmogus, paslaugus, nekvailas, lipšnus intymiuose santykiuose, bet dažnai traukė jį per dantį drauge su Gontranu, išdavikiškai pamiršusiu jam padarytas paslaugas.

Jis tarė seseriai:

— Tavo vyras niekad nebuvo taip dailiai rausvas ir plikas kaip šiandien. Atrodo jis lyg nesveika gėlė ar nuskustas kelių dienų paršiukas. Iš kur tik jis ima tokias spalvas?

Ji atsakė:

— Bent jau aš čia niekuo dėta. Kartais man norisi užklijuoti jį ant saldainių dėžutės.

Tuo tarpu jie priėjo gydyklą.

Ant šiaudinių kėdžių abipus durų sėdėjo du vyrai ir, atrėmę nugaras į sieną, rūkė pypkes.

Gontranas tarė:

— Žiūrėk, kokie įdomūs tipai. Va šitas, kur sėdi po dešinei, kuprys su feska ant galvos, — tai dėdė Prentanas, buvęs kalėjimo prižiūrėtojas Riome, o dabar Anvalio gydyklos užvaizdas ir kone direktorius. Jam niekas nepasikeitė — jis komanduoja ligonius, kaip anksčiau areštantus. Kiekvienas, kas tik ima vonias, jam kalinys, vonių kabinos — vienutės, dušinė — karceris, o kabinetas, kur daktaras Bonfilis plauna skrandžius Baradiuko zondu, — užunarvis slaptam kankinimui. Jis grubus kaip vežikas, gauruotas kaip meška, dvokia kaip nutekamasis griovys ir nesisveikina su jokiu vyriškiu, įsitikinęs, kad kiekvienas nuteistasis — tai paniekos vertas sutvėrimas. Su moterimis elgiasi kur kas pagarbiau ir net žiūri į jas su tam tikra nuostaba, nes Riomo kalėjime savo žinioje moterų neturėjo. Kadangi tasai pasmerktųjų prieglobstis buvo skirtas tik vyrams, jis dar nepriprato kalbėtis su dailiąja lytimi. O antrasis — kasininkas. Galvą guldau, kad jis neparašys tavo pavardės, — na, pamatysi!

Ir Gontranas, kreipdamasis į žmogų, sėdintį po kairei, lėtai, aiškiai ištarė:

— Pone Seminua, štai mano sesuo, ponia Andermat, ji nori užsisakyti dvylika vonių.

Kasininkas, aukštas, liesas, prastai apsidaręs žmogėnas, pakilo, įėjo į savo kontorą priešais vyriausiojo gydytojo kabinetą, atsivertė ligonių knygą ir paklausė:

— Pavardė?

— Andermat.

— Kaip sakote?

— Andermat.

— Prašom sakyti paraidžiui.

— A-n-d-e-r-m-a-t.

— Aišku.

Ir jis iš lėto ėmėsi rašyti. Kai baigė, Gontranas paprašė:

— Malonėkite perskaityti mano sesers pavardę.

— Prašom. Ponia Anterpat.

Kristiana, juokdamasi ligi ašarų, užmokėjo už abonementą, paskui paklausė:

— O kas per triukšmas ten aukštai?

Gontranas paėmė ją už parankės.

— Eime pažiūrėti.

Antrajame aukšte girdėjosi įnirtingi balsai. Juodu užkopė laiptais, atidarė duris ir išvydo didelę kavinės salę su biliardu viduryje. Abipus biliardo stovėjo du vyrai be švarkų, su ilgomis lazdomis rankose, ir azartiškai ginčijosi.

— Aštuoniolika!

— Septyniolika!

— Sakau jums, mano aštuoniolika!

— Netiesa, septyniolika!

Tai buvo kazino direktorius Petriusas Martelis iš „Odeono“ ir jo trupės komikas Lapalmas iš Bordo Didžiojo teatro. Juodu lošė savo eilinę partiją.

Petriusas Martelis, stambus vyriškis su didžiuliu pilvu, liumpsinčiu po marškiniais ir uždribusiu virš kelnių, kurios laikėsi dievai žino kaip, ilgą laiką mėtėsi iš vietos į vietą kaip trečiaeilis aktorius, o dabar, stojęs vadovauti Anvalio kazino, kiauras dienas siurbsnojo gėrimus, skirtus kurortininkams. Jis nešiojo didžiausius karininkiškus ūsus ir nuo ryto lig vakaro markino juos alaus putose ir saldžiuose lipniuose likeriuose. Seną komiką Lapalmą jis pasikvietė į partnerius, ir šis taip pat užsidegė baisia aistra biliardui.

Vos pakilę iš lovos, juodu tuoj pradėdavo savo pirmąją partiją, plūsdavosi, grasindavo kits kitam, trindavo užrašus, paskui greitomis prarydavo pusryčius ir, stoję vėl prie žaliojo stalo, niekam iš svečių jo nebeužleisdavo.

Šitaip atbaidę visus, jie smagiai sau stūmė dienas, nors buvo aišku, kad sezono pabaigoje Petriuso Martelio laukia bankrotas.

Susikrimtusi kasininkė nuo ryto lig vakaro stebėjo šią nesibaigiančią partiją, nuo ryto lig vakaro klausėsi nepaliaujamų ginčų ir nuo ryto lig vakaro nešiojo dviem nenuilstantiems žaidėjams pilnus bokalus arba taureles.

Gontranas išsivedė seserį:

— Einam į parką. Ten vėsiau.

Praėję gydyklą, juodu pamatė kinų stiliaus altaną, kurioje grojo orkestras.

Jaunas šviesiaplaukis vyriškis įnirtingai čirpino smuiku ir drauge dirigavo trims keistos išvaizdos muzikantams, sėdintiems priešais jį, mataruodamas galvą, į taktą kratydamas plaukus, linkčiodamas priekin, švytuodamas kairėn ir dešinėn tarsi dirigento lazdelė. Tai buvo maestras Sen Landri.

Jis ir jo kompanionai — pianistas, kurio instrumentą kas rytą užkeldavo ant ratukų ir atridindavo iš gydyklos vestibiulio į altaną, didžiulio ūgio fleitistas, kuris čiulpė savo fleitą lyg degtuką, virbindamas ją storais, putniais pirštais, ir kontrabosistas, iš pažiūros tikras džiovininkas, — išsijuosę muzikavo, meistriškai imituodami išklerusios rylos garsus, kurie taip nustebino Kristianą, kai ji dar buvo kaimo gatvėje.

Kai ji sustojo pasižiūrėti į muzikantus, kažkoks ponas pasisveikino su jos broliu:

— Labą rytą, mielas grafe.

— Labas, daktare.

Gontranas pristatė jį Kristianai:

— Mano sesuo. Daktaras Onora.

Išvydusi trečiąjį daktarą, Kristiana vos susilaikė neprajukusi.

Jis nusilenkė ir maloniai pasiteiravo:

— Tikiuos, ponia, jūs ne ligonė?

— Deja, turbūt taip.

Jis daugiau neklausinėjo ir užvedė kitą kalbą:

— Žinote, mielas grafe, netrukus galėsime pamatyti gale kaimo labai įdomų reginį.

— Kas gi ten bus, daktare?

— Senis Oriolis sprogdins savo uolą. Jūs, kaip matau, nelabai susidomėjote, bet mums tai didelis įvykis.

Ir jis ėmė pasakoti.

Visi vynuogynai slėnio gale, toj vietoj, kur atsiveria tarpeklis, priklauso seniui Orioliui, turtingiausiam ūkininkui visoje apylinkėje (kiek žinoma, jo metinės pajamos — daugiau kaip penkiasdešimt tūkstančių frankų). O ten, kur slėnis, jau kiek praplatėjęs, tuoj pat už kaimo, stūkso neaukštas kalnas, tikriau sakant, didelė kalva, ir šitos kalvos šlaituose užveisti patys geriausi Oriolio vynuogynai. Ir pačiame vieno jų vidury, prieš pat kelią, visai netoli upeliuko, riogso milžiniškas akmuo, tikra uola, trukdanti darbams ir užstojanti saulę nemažam to sklypo kampui.

Štai jau dešimt metų, kai senis Oriolis kas savaitę skelbiasi, jog tuoj sprogdinsiąs savo uolą, bet iki šiol niekaip neprisirengė.

Kiekvieną kartą, kai kurį nors iš kaimo vaikinų pašaukdavo į kariuomenę, jis sakydavo išvykstančiam:

— Kai parvažiuosi atostogų, žiūrėk, parvežk parako mano akmeniui.

Ir visi kareiviukai pargabendavo savo kuprinėse pavogto parako senio Oriolio akmeniui. Jis jau turėjo prisipylęs jo visą skrynutę, o uola stovėjo kaip stovėjusi.

Pagaliau prieš kokią savaitę senis su savo sūnum, Ilguoju Žaku, kurį visi vadina Milžinu, pradėjo kalti uolą. Išduobtą didžiulio akmens vidų šįryt juodu pripylė parako, o paskui užtaisė angą, palikdami tik skylutę dagčiui — kempinei, kurią rūkaliai perkasi tabako krautuvėje. Padegs kempinę antrą valandą. Taigi, uola sprogs penkios, gal dešimt minučių po antros, nes dagtis labai ilgas.

Kristiana susidomėjo šia istorija ir iš anksto mėgavosi būsimu reginiu: uolos sprogdinimas kurstė naivią jos vaizduotę lyg koks smagus vaikų žaidimas.

Parkas baigėsi.

— O kas ten toliau? — paklausė jinai.

Daktaras Onora atsakė:

— „Pasaulio kraštas“, ponia, — taip vadinasi visoje Overnėje pagarsėjęs aklinas tarpeklis. Tai viena įdomiausių šios vietovės įžymybių.

Bet štai suskambo varpas. Gontranas sušuko:

— Žiūrėkite, jau pusryčiai!

Jie pasuko atgal.

Priešais juos ėjo aukštas jaunas vyras. Gontranas tarė:

— Na, sesut, leisk tave supažindinti su ponu Poliu Bretinji.

Tada pasigręžė į bičiulį:

— Tai mano sesuo, brangusis.

Kristianai jis pasirodė negražus. Trumpi ir lygūs juodi plaukai, itin apvalios akys, žvelgiančios kone rūsčiai, galva taip pat visai apvali ir stambi, primenanti patrankos sviedinį, Herkulio pečiai. Iš pirmo žvilgsnio jis atrodė kažkoks niaurus, nemitrus ir grubokas. Tačiau jo švarkas, baltiniai ir galbūt visas kūnas dvelkė Kristianai nepažįstamu švelnučiu, lengvu aromatu, ir jinai pagalvojo: „Kas tai per kvepalai?“

Jis paklausė:

— Jūs atvykote šį rytą, ponia?

Balsas buvo duslokas.

Kristiana atsakė:

— Taip.

Gontranas pastebėjo, kad markizas ir Andermatas iš tolo jiems moja: reikia skubėti pusryčių.

Daktaras Onora atsisveikino ir paklausė, ar jie iš tikrųjų ketiną eiti pažiūrėti, kaip bus sprogdinama uola.

Kristiana atsakė būtinai eisianti; paskui greitai patraukė brolį už rankos ir, pasilenkusi prie jo, sušnibždėjo:

— Aš alkana kaip vilkas. Man bus labai nepatogu valgyti su tokiu apetitu tavo draugo akivaizdoje.

II

Kaip ir visuose viešbučiuose, pusryčiai prie bendro stalo truko ilgai. Kristianai visi veidai buvo nepažįstami, tad ji kalbėjo tik su tėvu ir broliu. Po pusryčių pakilo į savo kambarį pailsėti, ligi eis prie uolos.

Dar gerokai prieš laiką jinai jau buvo pasirengusi ir visus skubino, kad tik nepavėluotų.

Tuoj pat už kaimo, gale slėnio, iš tikrųjų stūksojo aukšta kalva, bemaž kalnas. Saulės kepinami, jie užkopė į tą kalvą siauru takeliu, vingiuojančiu tarp vynmedžių. Kai pasiekė viršūnę, Kristiana sukliko iš nuostabos — toks platus reginys ūmai atsivėrė jos žvilgsniui. Priešais plytėjo lyguma, bekraštė kaip okeanas. Apsiklėtusi lengvu rūku, žydru ir švelniu rūku, lyguma traukėsi toli toli, gal penkiasdešimt ar šešiasdešimt kilometrų — ligi vos užmatomų kalnų. O pro skaidrų plonytį ūkanos šydą, plevenantį viršum tos plačios erdvės, galėjai įžiūrėti miestus, kaimus, miškus, didelius gelsvus pribrendusių javų ketvirtainius, didelius žalius pievų ketvirtainius, fabrikus su ilgais raudonais kaminais ir juodas smailiabokštes varpines, pastatytas iš užgesusių vulkanų lavos.

— Apsigręžk, — pasakė jai brolis.

Kristiana apsigręžė ir išvydo kalnyną, didžiulį kalnyną, sėte nusėtą krateriais. Priešais jį tįsėjo Anvalio slėnis— plati žalumos banga, kurioje dūlavo siauri tarpeklių kontūrai. Ištisas medžių srautas kilo stačia atšlaite aukštyn ligi pirmosios keteros, užstojančios tolesniąsias. Kristiana stovėjo su broliu kaip tik toj vietoj, kur kalnai pereina į lygumas; iš čia gerai matyti visas kalnynas, kuris traukiasi po kairei Klermon Ferano linkui, keldamas į žydrą dangų keistus nupjautus kaukarus, panašius į bjaurius spuogus: tai vulkanai, negyvi, užgesę vulkanai. O pačioje tolybėje tarp dviejų aukštų gūbrių kyšo trečias, didingas, dar aukštesnis ir tolesnis, su apvalia viršūne, ant kurios dunkso kažkoks keistas pavidalas — sakytum griuvėsiai.

Tai buvo Piuji de Domas, Overnės kalnų karalius, masyvus galiūnas, tebelaikąs ant savo galvos karūną, uždėtą pačios didžiausios tautos — romėnų šventovės liekanas.

Kristiana sušuko:

— O, kaip man čia bus gera!

Ir jau dabar jai buvo gera, jau dabar jinai jautė tą palaimą, kuri persmelkia mums visą kūną ir sielą, išplečia krūtinę ir tarsi grąžina jaunatvę, kai mes ūmai patenkame į žavingą šalį, mielą akiai ir širdžiai, ir mums pasirodo, kad toji šalis mūsų laukė ir kad mes patys jai sutverti.

Kažkas šūktelėjo:

— Ponia! Ponia!

Kristiana pamatė netoliese daktarą Onora — jį buvo lengva pažinti iš aukštos skrybėlės. Daktaras skubiai priėjo ir nuvedė markizo šeimą į kitą kalvos šlaitą, į nuokalnią pievą šalia jauno miškelio, kur jau laukė koks trisdešimt žmonių — atvykėlių ir vietinių kaimiečių.

Stati atkalnė leidos nuo čia žemyn ligi pat Riomo kelio, nusodinto pavėsingais gluosniais, po kuriais vingiavo mažas upeliūkštis; o ant jo kranto, vidur vynuogyno, stūksojo smailiaviršūnė uola, prie kurios klūpėjo lyg melsdamiesi du vyrai.

Tai buvo Orioliai, tėvas ir sūnus. Juodu jungė dagtį, o nuo kelio į juos žvelgė smalsuolių minia, kurios priekyje neramiai kibždėjo žemesnė eilė vaikigalių.

Daktaras Onora parinko Kristianai patogią vietelę, ir ji atsisėdo smarkiai plakančia širdimi, tarsi būgštaudama, kad drauge su uola neišlėktų į orą ir visi tie žmonės. Markizas, Andermatas ir Polis Bretinji susėdo ant žolės šalimais, o Gontranas paliko bestovįs. Jis pajuokavo:

— Mielas daktare, jums turbūt kur kas mažiau darbo, negu jūsų kolegoms? Jie va neatėjo į šį nedidelį spektaklį — nesurado nė valandos laiko.

Onora geraširdiškai atsakė:

— Darbo man ne mažiau, tik aš mažiau rūpinuosi savo ligoniais. O be to, aš įsitikinęs, kad ligoniui svarbiau gera nuotaika negu vaistai.

Vylinga jo mina labai patiko Gontranui.

Aukštyn kopė vis nauji žmonės, bendro stalo kaimynai: ponios Paj — motina ir duktė, abi našlės, ponas Monekiu su dukra ir ponas Obri-Pasteras, mažas storulis, šniokščiąs kaip įtrūkęs garo katilas, buvęs kalnakasybos inžinierius, dirbęs Rusijoj ir ten susikrovęs nemažą turtą.

Inžinierius jau buvo susidraugavęs su markizu. Jis taip ilgai ir apdairiai taikėsi, kur čia geriau atsisėdus, kad Kristiana vos nesusijuokė. Gontranas nuėjo pasižiūrėti, kas gi tie kiti smalsuoliai, užkopę jiems pridurmu ant kalvos.

Polis Bretinji rodė Kristianai Andermat tolumoje matomas vietoves. Visų arčiausia buvo Riomas — raudona čerpių stogų dėmė lygumoje; toliau Eneza, Marengas, Lezu — daugybė vos pastebimų kaimelių, kurie atrodė lyg mažos tamsios skylutės ištisinėje žalioje staltiesėje, o ten, toli toli, Forezo kalnų papėdėje, galima įžiūrėti — taip bent jis tikino — Tjerą.

Jis gyvai kalbėjo:

— Pažvelkite va čia, čia, kur aš rodau pirštu. Aš matau, labai gerai matau.

Kristiana nieko nematė, bet nesistebėjo, kad jis mato: apvalių, įdėmių jo akių žvilgsnis buvo aštrus kaip plėšraus paukščio, ir iš tiesų atrodė, kad jis viską regi tolumoje tarsi pro jūreivišką binoklį.

Jis kalbėjo toliau:

— Priešais mus, lygumos viduryje, teka Aljė, bet jo iš čia nematyti. Per toli — bus kokia trisdešimt kilometrų.

Kristiana beveik nė nežiūrėjo ten, kur jis rodė: jos žvilgsnį ir mintis traukė uola. Jinai galvojo, kad šitas didelis akmuo štai netrukus dings kaip nebuvęs, subyrės į dulkes, ir ėmė gailėtis akmens, kaip maža mergytė kad gaili sudužusio žaisliuko. Uola čia stovi nuo seniausių laikų, ji tokia graži ir taip čia tinka. O tuo tarpu abu vyrai, pakilę ant kojų, griebė kastuvus ir įgudusiom žemdirbių rankom skubiai ėmė rausti į krūvą jos papėdėje smulkius akmenis.

Minia palei kelią be paliovos augo ir slinkosi vis artyn — visi norėjo geriau matyti. Vaikiščiai lindo prie abiejų kaimiečių, lakstė ir zujo aplinkui tarytum linksmi šuniukai. Nuo aukštumos, kur sėdėjo Kristiana, tie žmonės atrodė visai mažučiai — lyg spiečius vabaliukų, lyg knibždantis skruzdėlynas. Jinai girdėjo šurmulį, tarpais lengvą, tik pagaunamą, o tarpais gana gyvą, girdėjo duslų gausmą, žmonių riksmus ir bruzdesį, kuris trupėjo ore, tirpo, sklaidėsi it garso dulkės. Ant kalvos minia taip pat vis didėjo: iš kaimo suėję žmonės nusėdo kone visą šlaitą priešais pasmerktąją uolą.

Žiūrovai šūkčiojosi tarpusavy, to paties viešbučio gyventojai, tos pačios klasės ar kastos atstovai rinkosi į atskiras grupes. Visų triukšmingiausias buvo aktorių ir muzikantų būrelis, kuriam vadovavo ir davė toną trupės direktorius Petriusas Martelis iš „Odeono“, šia proga atsisakęs azartiškos biliardo partijos.

Užsismaukęs ant kaktos panamą, užsimetęs ant pečių juodos alpagos švarką, tarp kurio skvernų pūpsojo didelis baltas pilvas, — kaime liemenė jam atrodė nereikalinga, — ūsuotasis aktorius stovėjo didinga vado poza ir rodė, aiškino, komentavo kiekvieną Oriolių judesį. Sustoję aplinkui, jo klausėsi valdiniai: komikas Lapalmas, meilužio vaidmenų atlikėjas Ptinivelis ir muzikantai — maestras Sen Landri, pianistas Žavelis, stambusis fleitistas Nuaro, kontrabosistas Nikordi. Priešais juos sėdėjo trys moterys, jų skėčiai, išskleisti viršum galvų, — baltas, raudonas ir mėlynas, — ryškiai tvaskėjo kaitrios saulės spinduliuose tartum Prancūzijos vėliava. Tai buvo panelė Odlen, jauna aktorė, jos motina — laikinai išnuomota mamytė, anot Gontrano, ir kavinės kasininkė, nuolatinė tų dviejų damų palydovė. Sutaikyti jų skėčius taip, kad jų spalvos sudarytų tautinę vėliavą, sumanė Petriusas Martelis: sezono pradžioje pastebėjęs, jog panelės Odlen ir jos motinos skėčiai — baltas ir mėlynas, jis padovanojo kasininkei raudoną.

Greta jų buvo kita grupė, kuri taip pat traukė visų žvilgsnius ir dėmesį, — tai viešbučių virėjai ir jų parankiniai, iš viso aštuonetas baltai apsirengusių vyrų: mat restoranų šeimininkai, varžydamiesi tarpusavy ir kiekvienas stengdamiesi padaryti kuo geresnį įspūdį svečiams, apvalkstė drobiniais švarkais savo visą personalą, net ir indų plovėjus. Saulė tvieskė į jų plokščias kepuraites, ir tūlas žiūrovas galėjo pagalvoti: ar čia koks neregėtas baltų ulonų štabas, ar kulinarų delegacija?

— Iš kur čia tiek žmonių? — paklausė markizas daktarą Onora. — Nieku būdu nemaniau, kad Anvalyje tiek gyventojų.

— Sutraukė iš visur — iš Šatei Giujono, iš Turnoelio, iš Roš Pradjero, iš Sent Ipolito. Juk apie šitą sprogdinimą jau seniai žmonės kalba plačioje apylinkėje. O ir pats senis Oriolis — tai vietos garsenybė, įžymus, įtakingas žmogus ir, be visa kita, tikras overnietis; jis pralobo, bet pasiliko gyventi kaime, pats dirba, turi gerą galvą, moka spausti ir krauti pinigą, ir amžinai kuria projektus, kaip geriau aprūpinus savo vaikus.

Tuo tarpu grįžo Gontranas, įsijaudinęs, blizgančiom akim, ir pusbalsiu tarė savo bičiuliui:

— Poli, Poli, eime, parodysiu tau dvi gražias merginas. Tiesiog žavingos — pamatysi!

Tas pakėlė galvą ir atsakė:

— Man ir čia gerai, brangusis, aš nesijudinsiu iš vietos.

— Be reikalo. Sakau tau — tikros gražuolės!

Paskui pakėlė balsą:

— Daktare, jūs tikriausiai pasakysite man, kas jos tokios. Dvi mergaitės, aštuoniolikos ar devyniolikos metų, brunetės, iš pažiūros — vietinės panelės, tik apdaras juokingas — juodos šilkinės suknios siaurutėmis rankovėmis, sakytum vienuolių jupos...

Daktaras Onora pertarė:

— Man jau aišku. Tai Oriolio dukterys, iš tiesų dailios mergytės, išauklėtos Klermono „Juodųjų vienuolių“ pensione. Na, tiedvi gaus gerus vyrus... Tai tipiškos mūsų krašto merginos, puikios overniečių padermės atstovės. Juk aš overnietis, markize. Aš parodysiu jums tas mielas mergytes...

Gontranas nutraukė jo kalbą kandžiu klausimu:

— Ar ne jūs, daktare, Oriolių šeimos gydytojas?

Šis suprato vylingą užuominą ir linksmai nusijuokė:

— Žinoma!

— Kaipgi jūs išsikovojote šito lobingo paciento pasitikėjimą? — neatlyžo Gontranas.

— Liepiau jam gerti kuo daugiau gero vyno.

Ir daktaras ėmė pasakoti apie Oriolių šeimą. Jisai pats — tolimas jų giminaitis ir seniai juos pažįsta. Tėvas, senasis Oriolis, — didelis keistuolis; jis ypač didžiuojasi savo vynu ir turi užveisęs specialų vynuogyną, kurio derlius skiriamas tik šeimai ir svečiams. Kai kuriais metais statines su vynu, išspaustu iš tų rinktinių vynuogių, jie gan lengvai ištuština, bet būna metų, kada atrodo, jog tam vynui nė galo nebus. Gegužės ar birželio mėnesį, pamatęs, kad vyno dar tiek daug, jog vargu ar pavyks išgerti, tėvas ima raginti savo dičkį sūnų, Milžiną, nuolat kartodamas: Na, vaike, reikia baigti“. Ir juodu per kiauras dienas, nuo ryto lig vakaro, litrais maukia raudonąjį vyną. Kai susėda prie stalo, seniokas bent dvidešimt kartų lenkia ąsotį prie sūnaus stiklinės, rimta mina sakydamas: „Reikia baigti“. Alkoholis kaitina jam kraują, neduoda miegoti, tad jis keliasi naktį, apsimauna kelnes, užsidega žibintuvą, pasibudina Milžiną, ir abu, pasiėmę iš spintelės po duonos kriaukšlę, eina rūsin; čia prisileidžia stiklines tiesiai iš statinės ir, užsikąsdami duona, pamarkinta vyne, traukia tol, kol pilvai ima kliunksėti. Tada tėvas barbena į gaudžiančius statinės šonus ir klausosi, kiekgi nuslūgo viduje skystis.

Markizas paklausė:

— Tai juodu darbuojasi ten, prie uolos?

— Taip, taip, juodu.

Kaip tik tuo metu abu vyrai sparčiu žingsniu atsitraukė nuo paraku užtaisyto akmens, o minia žmonių, stovėjusių aplinkui, iškriko į visas puses lyg sumušta armija. Vieni leidos Anvalio, kiti Riomo linkui, ir didžioji uola, skirianti vynuogyną pusiau ir kliudanti dirbti žemę aplinkui, paliko viena ant akmenuotos, trumpa veja apžėlusios kalvutės.

Kita minia, susirinkusi aukštai, dabar jau nė kiek ne mažesnė kaip apačioje, suvirpo iš džiaugsmo ir nekantrybės, o Petriusas Martelis didžiu balsu apskelbė:

— Dėmesio! Dagtis uždegtas!

Kristiana nušiurpo ir apmirė. Bet daktaras sušnibždėjo už jos nugaros:

— Aš mačiau, kiek dagčio jie nupirko. Jeigu jie visą jį čia pritaisė, reikės kokią dešimt minučių palaukti.

Visiems įsmeigus akis į akmenį, staiga prie jo pribėgo šuniukas, mažas juodas kambarinis šuniukas. Apsukęs aplinkui ir apuostęs, jis, matyt, už juto, kad čia kažkas įtartina, ir ėmė viauksėti visa gerkle, pritūpęs prie žemės, pasišiaušęs, ištiesęs uodegą, pastatęs ausis.

Per minią siūbtelėjo žiauraus juoko banga: visi tikėjosi, kad šuniukas nespės laiku pasitraukti. Paskui vienas kitas iš žiūrovų ėmė jį šaukti, vyrai švilpė ir mėtė akmenis, tik šie, deja, nenulėkdavo nė lig pusiaukelės. Bet šuniukas nesijudino iš vietos ir piktai lojo uolą kaip lojęs, Kristiana sudrebėjo. Ji baisiai išsigando, pagalvojusi, kad šuniukas štai jos akyse bus sudraskytas į gabalus. Visas malonumas dingo, ir ji jau norėjo eiti; baikščiai virpėdama, ji nervingai kuždėjo:

— Ak dieve mano! Dieve mano! Jį užmuš! Aš nenoriu matyti! Nenoriu! Nenoriu! Eime šalin...

Polis Bretinji, sėdįs šalia jos, staiga pakilo ir be žodžio leidosi bėgti žemyn prie uolos, kiek tik nešė ilgos jo kojos.

Iš visų krūtinių išsiveržė siaubo riksmas; minia baimingai sujudo, o šuniukas, pamatęs, kad prie jo bėga tas aukštas žmogus, nėrė už uolos. Polis — paskui jį; šuniukas vėl iššoko iš anos pusės, ir kokią minutę ar dvi juodu davėsi aplink uolą, puldami tai kairėn, tai dešinėn, tai pranykdami, tai vėl pasirodydami, lyg būtų žaidę slapstynių.

Galų gale pamatęs, kad šuniuko nepavys, Polis ėmė kopti šlaitu aukštyn, o tas vėl padūko skalyti.

Sunkiai šnopuojantį drąsuolį pasitiko pikti šūksniai, nes žmonės neatleidžia tam, kas juos išgąsdino. Kristianai daužėsi širdis, ji vos gaudė kvapą iš susijaudinimo, spausdama rankas prie krūtinės. Visai netekusi nuovokos, paklausė:

— Jūs nesužeistas, ką?

O Gontranas įdūkęs rėkė:

— Jis iš proto išėjo! Asilas! Niekados neapsieis be kvailysčių! Tokio idioto kaip gyvas nemačiau...

Bet štai susiūbavo, kilstelėjo žemė, perkūniškas trenksmas sudrebino visą apylinkę, ir jo aidas dar ilgai grumėjo per kalnus: atrodė, lyg ten toli griaudėtų patrankos.

Kristiana pamatė vien krušą byrančių akmenų ir aukštą žemių stulpą, palengva sėdantį toj pačioj vietoj, kur jį išmetė sprogimas.

Minia iš viršaus, rėkaudama ir spygaudama, šūstelėjo žemyn. Virėjų batalionas galvotrūkčiais vertėsi nuo kalvos, aplenkęs aktorių pulką su Petriusu Marteliu priešaky.

Žmonių lavina vos nenušlavė skėčių trispalvės.

Vyrai ir moterys, kaimiečiai ir miestiečiai — visi skubėjo, griuvo, kėlėsi ir vėl bėgo, ir du žmonių srautai, ką tik atšliję į šalis iš baimės, dabar plūdo vienas prieš kitą ir susidūrę maišėsi sprogimo vietoje.

— Palūkėkim, — tarė markizas. — Tegul atvėsta smalsumas, tada ir mes nueisim pažiūrėti.

Inžinierius Obri-Pasteras, vargais negalais pasikėlęs, atsakė:

— O aš žengsiu namo. Man čia nebėra ko veikti.

Jis paspaudė visiems rankas, nusilenkė ir leidosi takeliu atgal į kaimą.

Daktaras Onora buvo kažkur dingęs. Kai išėjo kalba apie jį, markizas pabarė sūnų:

— Tu pažįstamas su juo vos trys dienos, o visą laiką iš jo šaipaisi. Ko gero, jis užsigaus.

Tačiau Gontranas gūžtelėjo pečiais.

— O, tai tikras išminčius, geraširdis skeptikas, žmogus su humoro jausmu. Galiu užtikrinti, kad jis nesupyks. Kai mes liekame su juo dviese, jis pats šaiposi iš visko, o ypač iš savo pacientų ir čionykščių gydomųjų vandenų. Aš tau padovanosiu garbės bilietą į Anvalio vonias, jei tu kada pastebėsi, kad mano juokai jį erzina.

Tuo tarpu žemai, kur ką tik dar stūksojo uola, kilo neapsakomas sujudimas. Didžiulė minia jaukėsi, liulėjo, žmonės stumdėsi, nerimo. Buvo girdėti nuostabos šauksmai: tikriausiai ten dėjosi kažkas nepaprasta.

Andermatas, visados judrus ir smalsus, be paliovos kartojo:

— Kas ten yra? Kas gi ten yra?

Gontranas pareiškė einąs pažiūrėti ir ėmė kopti žemyn. Kristianai jau niekas neberūpėjo, ji mąstė, kad jeigu dagtis būtų buvęs bent kiek trumpesnis, šitas aukštas patrakėlis, sėdįs greta jos, būtų žuvęs — jį būtų sudraskę uolos skeveldros, ir vien todėl, kad ji, Kristiana, išsigando dėl kažkokio šuns. Ji galvojo, koks pašėlęs, koks aistringas turi būti žmogus, kad galėtų va šitaip, be jokios atodairos, rizikuoti gyvybe, įtaikaudamas nepažįstamai moteriai.

Keletas žmonių jau dūmė keliu į kaimą. Markizas taip pat pagalvojo: „Kas ten galėtų būti?“ Andermatas nebeištvėrė ir ėmė leistis nuo kalvos.

Gontranas mojo ranka, kviesdamas visus žemyn.

Polis Bretinji tarė:

— Leiskite, ponia, pasiūlyti jums ranką.

Jis paėmė Kristianą už parankės, ir jinai pajuto, kad jo ranka tvirta ir kieta kaip geležis. Kojos slydo saulės iškaitintoje žolėje, bet jinai, jausdama patikimą atramą, žengė be baimės.

Gontranas, eidamas jiems priešais, šaukė:

— Ten šaltinis! Sprogimo vietoje prasimušė šaltinis!

Jie ėmė skverbtis pro žmones: Polis ir Gontranas ėjo priekyje, kumšnojo smalsuolius, nepaisydami jų murmėjimo, skyrė minią į šalis ir darė kelią Kristianai ir markizui.

Pro chaotiškai suvirtusias aštrių, nuo parako pajuodusių akmens skeveldrų šūsnis jie priėjo duobę, pilną drumsto vandens, kuris vertėsi kunkulais iš gilumos ir tekėjo pro smalsuolių kojas į upelį. Andermatas jau buvo čia: turėdamas, anot Gontrano, ypatingą sugebėjimą visur įsibrauti, jis pralindo pro minią ir įdėmiai žiūrėjo, kaip trykšta ir liejasi požeminis vanduo.

Daktaras Onora stovėjo priešais jį kitoje versmės pusėje ir taip pat su nuostaba žvelgė į vandenį, tačiau buvo matyti, kad jam visa tai atgrisę. Andermatas tarė jam:

— Reikėtų paragauti, gal čia mineralinis.

Gydytojas atsakė:

— Aišku, mineralinis. Čia visas vanduo mineralinis. Šaltinių greitai čia bus daugiau kaip ligonių.

Andermatas neatlyžo:

— Būtinai reikia paragauti.

Bet gydytojui, atrodė, tas visai nerūpėjo.

— Bent jau palaukim, kol nusistos.

Visi aplinkui spraudėsi artyn. Tolesnės eilės stūmė priešakines į dumblą. Vienas berniukas nusprūdo į vandenį; visi nusikvatojo.

Senis Oriolis ir jo sūnus oriai stebėjo keistą reiškinį, dar nežinodami, ką apie tai galvoti. Tėvas padžiūvęs, aukštas ir liesas, veidas jo skustas, prakaulus — rimto kaimiečio veidas; sūnus — taip pat liesas, tik dar aukštesnis, tikras milžinas, su ūsais, panašus lyg į kareivį, lyg į vynuogininką.

Vanduo vis smarkiau plūdo, vis labiau burbuliavo ir palengva ėmė skaidrėti.

Minia subruzdo: pasirodė daktaras Latonas su stikline rankoje. Atbėgo jis suplukęs, šniokštuodamas ir nustėro: prie naujojo šaltinio, užkėlęs koją ant krašto, tarsi generolas, pirmas įžengęs į priešo teritoriją, stovi jo kolega, daktaras Onora.

Vos gaudydamas kvapą, jis paklausė:

— Jūs ragavote?

— Ne. Laukiu, kol nusistos.

Daktaras Latonas pasisėmė vandens ir susikaupęs, nutaisęs giliamintišką vyno degustatoriaus miną, nugėrė gurkšnį. Paskui pareiškė: „Puikus!“— žodis, nė kiek nepavojingas autoritetui, — ir atkišo stiklinę savo varžovui.

— Gal norėsite?

Tačiau daktaras Onora iš tikrųjų nemėgo mineralinių vandenų ir šypsodamas atsakė:

— Dėkui! Pakaks jūsų įvertinimo. Aš žinau jo skonį.

Jis žinojo visų čionykščių vandenų skonį ir juos vertino, tik visai kitu požiūriu. Pasigręžęs į senį Oriolį, tarė:

— Jam toli gražu iki jūsų vynelio!

Senis patenkintas nusišypsojo.

— Nėra ko nė kalbėti, ponas daktare.

Prisižiūrėjusi lig valiai, Kristiana pakilo eiti namo.

Jos brolis ir Polis vėl praskyrė jai kelią per žmones. Su tėvu už parankės ji sekė jiems įkandin. Ūmai ji paslydo ir vos nepargriuvo; pažvelgusi sau po kojomis, pamatė, jog užmynė ant kruvino, žemėmis aplipusio mėsos gabalo su juodų vilnų kuokštais. Tai buvo šuniuko liekanos: jį sudraskė akmens atplaišos ir sutrypė minia.

Kristianai užėmė kvapą, ji taip susijaudino, kad iš akių ištryško ašaros. Šluostydamasi akis nosinaite, šnibždėjo:

— Vargšas šunelis, vargšas šunelis!

Ji nieko daugiau nebenorėjo matyti, norėjo tik grįžti savo kambarin ir užsidaryti nuo visų. Diena prasidėjo gerai, o baigėsi visai ne kaip. Gal tai koks blogas ženklas? Ir jos širdis, nerimo sloginama, smarkiai plakė.

Jiems beeinant keliu, staiga priešais išdygo aukštas cilindras ir suplasnojo ilgi surduto skvernai, panašūs į juodus sparnus. Daktaras Bonfilis paskutinis sužinojo naujieną ir dabar bėgo su stikline rankoje, kaip ir daktaras Latonas.

Pamatęs markizą, jis sustojo.

— Kas čia dedasi“ markize?.. Man sakė... šaltinis... mineralinis šaltinis...

— Taip, daktare.

— Vandeningas?

— Žinoma.

— O sakykit... sakykit... ar jie jau ten?

Gontranas rimtai atsakė:

— Žinoma, kaipgi! Daktaras Latonas jau ir analizę padarė.

Daktaras Bonfilis vėl pasileido tekinas. Jo pasirodymas bent kiek pralinksmino Kristianą, išblaškė liūdnas mintis, ir ji tarė:

— Ne, aš nebenoriu į viešbutį, eime, pasėdėsim parke. Andermatas pasiliko prie šaltinio stebėti, kaip bėga vanduo.

III

Pietūs viešbutyje „Splendid“ tą vakarą buvo triukšmingi: visi gyvai kalbėjosi apie uolą ir naująjį šaltinį. Beje, pietaujančių buvo ne tiek daug, viso labo dvi dešimtys — šiaip jau nekalbūs, ramūs žmonės, ligoniai, nesėkmingai gydęsi visuose žinomuose kurortuose ir dabar bandą naujus vandenis. Tame stalo gale, kur sėdėjo Raveneliai ir Andermatai, buvo dar ponas Monekiu, žilas mažas žmogutis, su dukteria — aukšta išblyškusia mergina, kuri kartais pakildavo nuo stalo per vidurį pietų ir išeidavo, nesuvalgiusi nė pusės to, kas būdavo lėkštėje; storulis inžinierius Obri-Pasteras; ponas Šofūras su žmona, abu visados apsirengę juodai ir ištisas dienas vaikščioją parko alėjomis paskui vežimėlį, kuriuo auklė vežiojo išsigimusį jų kūdikį; ir pagaliau ponia Paj su dukteria, abidvi našlės, abidvi aukštos ir stambios — tiek iš priekio, tiek iš užpakalio. „Matote, — sakė Gontranas, — jiedvi suvalgė savo vyrus, ir nuo to joms sugedo skrandis “.

Našlės iš tikrųjų abi gydėsi skrandį.

Greta jų sėdėjo vyriškis plytos raudonumo veidu, ponas Rikjė, kuriam taip pat blogai virškino skrandis, o toliau — kitos bespalvės žmogystos, tie bežadžiai keliautojai, kurie negirdimais žingsniais įeina į viešbučio valgomąjį, — žmona pirma, vyras iš paskos, — prie durų visiems nusilenkia ir kukliai, nedrąsiai sėda į savo vietas.

Kitas stalo galas stovėjo tuščias, bet irgi padengtas būsimiesiems svečiams.

Andermatas kalbėjo su užsidegimu. Visą pavakarę mat jis tarėsi su daktaru Latonu, kuris iškalbingai dėstė toli siekiančius kurorto išplėtimo planus.

Su giliu įsitikinimu daktaras liaupsino čionykščius mineralinius vandenis, nuostabia savo gydomąja galia gerokai pranokstančius Šatei Giujono versmes, nors pastarasis kurortas per šiuos dvejus metus taip pat labai išgarsėjo.

Taigi po dešinei nuo Anvalio klesti Ruaja, kadaise tikras užunarvis, o dabar — pašlovintas kurortas; po kairei — kitas užunarvis, Šatei Giujonas, per trumpą laiką irgi jau spėjęs iškilti! Reikia tik išmaningo žmogaus — ir Anvalio veikiai nebeatpažintum!

Kreipdamasis į inžinierių, Andermatas kalbėjo:

— Taip, pone, reikia išmaningo žmogaus — tai svarbiausias dalykas. Viską lemia apsukrumas, taktas, gebėjimas prisitaikyti ir drąsa. Norint sukurti kurortą, reikia visų pirma jį išgarsinti, o norint išgarsinti, reikia pasirūpinti, kad juo susidomėtų patys aukštieji medicinos pasaulio sluoksniai Paryžiuje. Kodėl gi man sekasi visa, ko tik aš imuosi? Todėl, kad aš visuomet stengiuosi atrasti pačią praktiškiausią priemonę, kuri užtikrintų pasisekimą kiekvienu atskiru atveju; o kol tos priemonės neturiu savo rankose, nieko nesigriebiu, laukiu. Aptikti mineralinį vandenį — dar ne viskas, reikia privilioti žmones jį gerti; o norint juos privilioti, nepakanka pačiam visu balsu rėkti laikraščiuose ir kitur, kad tavo vanduo — geriausias pasaulyje! Reikia pasirūpinti, kad apie jį korektiškai tartų svarų žodį gydytojai — žmonės, kurių klauso tau reikalingi ligoniai, to vandens vartotojai, — šita be galo patikli publika, mokanti už vaistus pinigą. Su teisėju kalbėk per advokatus: jis klausosi tik jų, supranta tik juos; su ligoniu kalbėk per gydytojus: vien tik jų balsą jis tegirdi.

Markizas, visados didžiai žavėjęsis neprilygstama savo žento praktine nuovoka ir neklaidingumu, sušuko:

— Tikra teisybė! Kas jau kas, o jūs, brangusis, visados pataikote į patį tašką.

Andermatas įsikarščiavęs varė toliau:

— Čiagi galima susikrauti kapitalą. Žavinga vietovė, puikus klimatas. Yra tik vienas klaustukas: ar užteks mums vandens didelei gydyklai? Jei neužsimosi kaip reikiant — tavęs laukia krachas! Turime sukurti labai didelę gydyklą, o jai, suprantama, reikės daug vandens — tiek, kad galėtų veikti vienu metu du šimtai vonių ir kad jos gautų be jokio pertrūkio pakankamai stiprią vandens srovę. O naujasis šaltinis drauge su senuoju — nors ir kažin kaip gražbyliautų daktaras Latonas — gali aprūpinti vandeniu tik penkiasdešimt vonių...

Obri-Pasteras jį pertraukė:

— Na, vandens aš galiu jums duoti, kiek tik norėsite.

Andermatas apstulbo:

— Jūs?

— Taip, aš. Jūs stebitės? Tuoj paaiškinsiu. Aš buvau čia ir pernai, maždaug tuo pačiu metu kaip dabar, nes, turiu pasakyti, Anvalio vonios man labai padeda. Ir šit vieną rytą, man dar begulint, pas mane ateina apkūnus ponas — kurorto administracinės valdybos pirmininkas. Jis buvo labai susirūpinęs: Bonfilio šaltinis jau tiek išsekęs, kad galįs netrukus visai išdžiūti. Žinodamas, kad aš — kalnakasybos inžinierius, jis ir atėjo pasiteirauti, ar nerasčiau kokios nors priemonės išgelbėti jiems nuo bankroto.

Aš ėmiausi tirti geologinę šios vietovės struktūrą. Kaip žinote, įvairūs žemės plutos sukrėtimai ir perturbacijos, vykę priešistorinėje epochoje, atitinkamai paveikė viršutinių žemės sluoksnių išsidėstymą kiekviename šio krašto kampelyje.

Taigi man reikėjo nustatyti, iš kur ir kokiomis sprogymėmis čion atiteka mineralinis vanduo, kokia tų sprogymių kryptis, kilmė ir prigimtis.

Visų pirma atidžiai apžiūrėjau gydyklą; viename kampe radau seną, jau atitarnavusį vamzdį nuo vonių ir pastebėjau, kad jo anga beveik visai užakusi nuo klinties nuosėdų. Atseit vandenyje esančios druskos sėda ant vamzdžių sienelių ir gana greitai juos užkemša. Be abejonės, tas pat dedasi ir natūraliuose podirvio kanaluose, kadangi podirvyje čia granitas. Taigi Bonfilio šaltinis bus užsikimšęs. Štai ir viskas.

Reikėjo rasti tą užkamšą. Kitas gal būtų jos ieškojęs aukščiau tos vietos, kur vanduo veržiasi žemės paviršiun, o aš, visą mėnesį tyrinėjęs, stebėjęs ir svarstęs, leidausi ieškoti ir atradau ją penkiasdešimčia metrų žemiau. Ir štai kodėl.

Kaip jau sakiau, visų pirmiausia man reikėjo nustatyti granito sprogymių, kuriomis teka vanduo, kilmę, kryptį ir prigimtį. Gana lengvai konstatavau, kad tos sprogymės eina nuo lygumos kalno linkui, o ne atvirkščiai, ir kad jos nuožulnios tartum stogo šlaitai, — tikriausiai todėl, kad lyguma kadaise nusėdo žemyn, o drauge su ja įdubo ir kraštinės kalnų atšakos. Tad vanduo, užuot sruvęs žemyn, plyšiais tarp granito klodų kyla aukštyn. Aš atradau ir šito keisto reiškinio priežastis.

Kitados Limanė, didžiulė lyguma, susidariusi iš smėlio ir molio nuogulų, kurių ribos jau vos bežymios, plytėjo aukščiau, sulig pirmąja kalnų plynaukštė. Ilgainiui, keičiantis žemesniųjų klodų išsidėstymui, jinai įdubo, drauge nusodindama, kaip jau minėjau, ir kraštinius kalnų gūbrius. Tai va, šio milžiniško nusėdimo rezultatas buvo tas, kad begalinėje gilumoje, kaip tik tenai, kur susiduria puri žemė su granitu, susidarė didžiulis molingas masyvas — užkamšą, nepraleidžianti vandens.

Taigi vyksta štai kas:

Mineralinis vanduo randasi užgesusių vulkanų židiniuose. Jeigu jis teka iš labai toli, tai kelyje atvėsta ir į paviršių išsiverčia šaltas, kaip visi paprasti šaltiniai; o jeigu atsruvena iš artimesnių židinių, tai iš žemės ištrykšta dar šiltas, ir jo karštumo laipsnis pareina nuo židinio tolumo. Bet koks gi jo maršrutas? Jis leidžiasi vis žemyn ir žemyn į gilumas, kol susiduria su užtvara — Limanės molinguoju masyvu. Negalėdamas prasiskverbti pro tą užtvarą, jis, didelio slėgio varomas, ieško išeigos. Radęs pražambius plyšius granite, veržiasi į juos ir kyla aukštyn, iki pasiekia žemės paviršių. Tada vėl ima tekėti ta pačia kryptimi, kaip visi upeliukai, — žemyn į slėnį. Turiu pridurti, kad mes nematome nė šimtosios dalies mineralinių vandenų, sruvenančių po žeme šiuose slėniuose. Mes atrandame tik tuos vandenis, kurie prasimuša į paviršių. Visi kiti šaltiniai, pasiekę granito sprogymės kraštą giliau, po storu sluoksniu dirbamos puveningos žemės, susigeria į tą žemę ir dingsta.

Iš viso to darau tokias išvadas:

Pirma, norint rasti mineralinį vandenį, reikia atsekti vienas ant kito slūgstančių granito klodų kryptį ir nuolydį.

Antra, norint, kad tas vanduo neišsektų, reikia neleisti, kad sprogymes užkimštų klinties nuosėdos: gręžti mažus dirbtinius šuliniukus ir juos rūpestingai užlaikyti.

Trečia, norint pavogti kaimyno šaltinį, reikia išgręžti angą į tą pačią granito sprogymę, tiktai žemiau, o ne aukščiau versmės; savaime suprantama, gręžinys turi būti šiapus molingojo masyvo, verčiančio vandenį kilti aukštyn.

Turint visa tai omeny, galima pasakyti, kad šiandien atrasto šaltinio padėtis — nuostabiai gera: jis yra vos už kelių metrų nuo tos natūralios užtvaros. Norint steigti naują gydyklą, reikia ją statyti kaip tik čionai.

Kai jis baigė kalbėti, stojo tyla.

Sužavėtas Andermatas tiek tepasakė:

— Tai mat, ką reiškia pažvelgti už kulisų — paslaptingumo kaip nebuvę! Jūs — brangus žmogus, pone Obri-Pasterai!

Be jo, tiktai markizas ir Polis Bretinji tesuprato inžinieriaus aiškinimą. Ir tiktai Gontranas nieko nesiklausė. Visi kiti, nustėrę iš nuostabos, išplėtę akis, gaudyte gaudė kiekvieną inžinieriaus žodį, o ypač dievotosios našlės Paj, kurioms knietė mintis, ar šitoks aiškinimas nėra kartais šventvagiškas: juk tokie gamtos reiškiniai iš anksto nulemti dievo ir vyksta tik iš jo paslaptingos malonės. Motina jautė pareigą įterpti savo žodį:

— Apvaizdos keliai nežinomi.

Damos, sėdinčios per vidurį stalo, pritariamai linksėjo galvas: girdėdamos nesuprantamus išvedžiojimus, jos irgi sunerimo.

Ponas Rikjė, žmogus plytos spalvos veidu, pareiškė:

— Kas man rūpi, iš kur teka tie Anvalio vandenys — vulkanų ar iš mėnulio... Aš žinau tik tiek, kad štai jau dešimt dienų, kai juos vartoju, o jokio pagerėjimo nejaučiu.

Ponas ir ponia Šofūrai užprotestavo: jų vaikas pirmąsyk per šešerius savo ligos metus pradėjęs judinti dešinę kojytę.

Rikjė atvertė:

— Ką gi, tas tik rodo, kad mes sergame skirtingomis ligomis, ir anaiptol nerodo, kad Anvalio vandenys gydo skrandžio ligas.

Jis neslėpė savo įtūžio ir nusivylimo nauju nesėkmingu savo bandymu.

Tačiau ponas Monekiu, paėmęs žodį savo dukters vardu, irgi patvirtino, kad štai jau savaitė, kai jo dukteriai pasitaisęs virškinimas ir jai nebereikią per pietus kilti nuo stalo.

Aukštoji mergina nukaito ir įbedė nosį lėkštėn.

Ponios Paj pridūrė, kad joms taip pat geriau.

Rikjė perpyko ir, staigiai pasigręžęs į abi našles, paklausė:

— Jūs, ponios, sergate skrandžiu?

Tos atsakė vienu balsu:

— Taip, mes nevirškiname jokio maisto.

Vos nepašokęs nuo kėdės, Rikjė sumirksėjo:

— Jūs?.. Jūs?.. Bet užtenka tik pažvelgti į jus... Jūsų nesveikas skrandis? Tai dėl to, kad per daug valgote.

Ponia Paj, motina, užsiplieskusi atžėrė:

— Užtat jūs, pone, iš tiesų nepagydomas skrandininkas, tuo nėra ko abejoti. Tą rodo visas jūsų elgesys. Ne be reikalo žmonės sako, kad tas, kas turi sveiką skrandį, visados ras ir meilų žodį.

Sena ir labai liesa dama, kurios pavardės niekas nežinojo, oriai pasakė:

— Manyčiau, kad Anvalio vandenys visiems daugiau padėtų, jeigu viešbučio savininkas bent retkarčiais prisimintų, kad jo klientai yra ligoniai. Kaip sau norite, juk valgių, kuriais jis mus vaišina, neįmanoma suvirškinti.

Visi, kas tik sėdėjo už stalo, jai pritarė, lyg būtų tik ir laukę progos išlieti savo pasipiktinimą viešbučio savininkui. Žmones, kuriems trys daktarai, Bonfilis, Latonas ir Onora, liepia valgyti vien lengvą, neriebią baltą mėsą, šviežias daržoves ir pieno produktus, jis maitina langus — tais, dešromis, totoriškai sutaisytais unguriais, kopūstais — taip, kopūstais ir dešrelėmis! Ar gali būti dar sunkiau virškinamų valgių?

Rikjė tiesiog drebėjo iš pykčio:

— Argi kurortų gydytojai neprivalo žiūrėti, kaip maitinami ligoniai? Argi tokį svarbų dalyką, kaip maisto parinkimas, jie gali palikti kokio avigalvio nuožiūrai? Kiekvieną dieną štai mums duoda užkandai kietus kiaušinius, ančiuvius ir kumpį...

Ponas Monekiu jį pertarė:

— Atleiskite, bet mano dukteriai skrandis gerai virškina tiktai kumpį. Ma-Ruselis ir Remiuzo jai kaip tik ir skyrė jį valgyti.

Rikjė ėmė šaukti:

— Kumpį! Kumpį! Bet, pone, juk tai nuodai!

Stalas ūmai pasidalijo į dvi stovyklas: vieniems kumpis tiko, kitiems ne.

Prasidėjo begalinis, kasdien vis iš naujo užsiliepsnojantis ginčas apie tai, kuo geras ir kuo blogas vienas ar kitas produktas.

Net ir dėl pieno kilo karščiausias disputas. Rikjė pareiškė negalįs išgerti nė mažos stiklinaitės pieno — jam bematant sustoją viduriai.

Obri-Pasteras, išgirdęs niekinant didžiai jo mėgstamus valgius, irzliai atsiliepė:

— Po galais, bet jeigu jums, pone, dispepsija, o man — gastralgija, tai mudu negalime vienodai maitintis, panašiai kaip negali būti vienodi akinių stiklai trumparegiams ir toliaregiams, nors tiek vienų, tiek ir kitų regėjimas nenormalus.

Jis pridūrė:

— Aš dūstu, jei tik išgeriu stiklinę raudonojo, todėl manau, kad žmogaus sveikatai niekas tiek nekenkia kaip vynas. Kas geria tik vandenį, gyvena šimtą metų, o štai mes...

Gontranas juokdamasis įsiterpė:

— Dievaži, be vyno ir be... vedybų gyvenimas būtų, man regis, nuobodokas...

Abi našlės Paj nudelbė akis. Jiedvi gėrė labai daug aukščiausios markės Bordo vyno, kurio nemiešė vandeniu; o kadangi abi jau našlavo, — nors dukteriai tebuvo dvidešimt dveji, o motinai vos keturiasdešimt metų, — tai kiekvienam nejučia kildavo mintis, kad ir savo vyrus jiedvi maitino pagal tą pačią sistemą.

Andermatas, visados toks plepus, šį kartą tylėjo ir kažką mąstė. Staiga jis paklausė Gontraną:

— Ar jūs žinote, kur gyvena Orioliai?

— Taip, neseniai man parodė jų namus.

— Ar galėsite po pietų mane palydėti pas juos?

— Kodėl ne? Su malonumu. Ne pro šalį bus dar sykį užmesti akį į mergytes.

Tuojau po pietų juodu ir išėjo, o Kristiana jautėsi nuvargusi, todėl drauge su markizu ir Poliu Bretinji užlipo aukštyn į svetainę, kur ir ketino praleisti vakarą.

Buvo dar visai šviesu, nes kurortuose pietūs ankstyvi.

Andermatas paėmė svainį už parankės.

— Na, mano mielas Gontranai, jeigu šitas senis bus sukalbamas ir jeigu analizė parodys tai, ko tikisi daktaras Latonas, aš turbūt imsiuosi čia stambios operacijos: steigsiu kurortą. Taip, kurortą!

Jis stabtelėjo vidury gatvės ir stvėrė savo bendrakeleiviui už švarko atlapų.

— Ech jūs žmogeliai, niekados jūs nesuprasite, koks patrauklus gali būti plataus užmojo verslas — ne šiaip koks biznis ar komercija, o stambios operacijos, tokios, kokių imuosi aš! Taip, mano mielas, tas, kas gerai apie jas nusituokia, randa čia visa, kas nuo amžių masino žmogų: ir politiką, ir karą, ir diplomatiją, žodžiu, viską! Čia be perstojo turi ieškoti, atradinėti, išradinėti, kombinuoti, viską suprasti, viską numatyti, viskam ryžtis. Didieji mūsų dienų mūšiai — tai grumtynės pinigais. Man šimto sū monetos — tai nelyginant kareivėliai raudonomis kelnėmis, dvidešimt frankų monetos — prašmatnūs leitenantai, šimtinės — išdidūs kapitonai, o tūkstantinės — generolai. Ir aš grumiuosi, šimts perkūnų! Grumiuosi nuo ryto lig vakaro su visais ir prieš visus! Štai kas yra gyventi — gyventi su užmoju, kaip gyveno kadaise didieji valdovai. Juk mes — šių dienų valdovai, ir patys tikrieji, vieninteliai valdovai! Pažiūrėkite va į šitą kaimą, šitą varganą kaimelį! Aš paversiu jį miestu, baltmūriu miestu, jame išdygs didžiuliai viešbučiai, pilni svečių, su liftais, su pulkais tarnų ir ekipažų, — minią turtuolių aptarnaus minia skurdžių. Ir tai padarysiu tik todėl, kad vieną gražų vakarą man užeis noras susirungti su Ruaja, kur po dešinei nuo mūsų, su Šatei Giujonu, kur po kairei, su Mon Doru, Burbule, Šatonefu, Sen Nekteru, kur užpakaly mūsų, ir su Viši, kur tiesiai prieš mus! Ir aš nugalėsiu, nes turiu savo rankose priemonę, vienintelę priemonę pergalei laimėti. Aš ją pamačiau iš pirmo žvilgsnio, pamačiau taip aiškiai, kaip didis karvedys kad mato silpną savo priešo vietą. Kas dirba mūsų darbą, irgi turi mokėti vadovauti žmonėms, patraukti juos ir palenkti savo pusėn. Dievaži, smagu gyventi tam, kas tai sugeba! Dabar, užsiėmęs šituo miestu, visą trejetą metų aš turėsiu įdomią pramogą! Bet pagalvokite, kokia laimė, kad mes sutikome tą inžinierių. Įdomių dalykų, mano mielas, nuostabiai įdomių dalykų jis papasakojo per pietus! Viskas man paliko aišku kaip dukart du keturi. Su jo pagalba aš sužlugdysiu senąją akcinę bendrovę, nereikės net pirkti jos gydyklos.

Juodu vėl žengė tolyn ir pasuko į kairę keliu, pamažėle kylančiu Šatei Giujono linkui.

Gontranas sakydavo: „Eidamas greta savo svainio, aiškiai girdžiu jo galvoje tą patį bruzdesį kaip Monte Karlo salėse, kur be perstojo skamba svaidomas, čiumpamas, žarstomas, grobstomas, išlošiamas, pralošiamas auksas“.

Andermatas iš tikrųjų buvo nelyginant savotiška protaujanti mašina, specialiai sukurta pinigams skaičiuoti, jais operuoti ir manipuliuoti. Jis ir pats labai didžiavosi savo profesine nuovoka ir mėgo pasigirti, kad galįs iš pirmo žvilgsnio tiksliai nustatyti bet kurio dalyko vertę. Užėjęs, būdavo, kur nors, jis iš karto paima į rankas bet kokį daiktą, pakraipo, apžiūri ir pareiškia: „Vertas tiek ir tiek“. Jo žmonai ir svainiui ši manija atrodė labai juokinga, ir jie dažnai pasidarydavo sau pramogą, užduodami jam galvosūkį, — pakišdavo kokį keistą daikčiuką ir prašydavo jį įkainoti, o paskui, kai nelauktos jų išmonės jį suglumindavo, kvatodavo it bepročiai. Kartais Gontranas, žiūrėk, sustabdo jį kurioje nors Paryžiaus gatvėje ir paprašo įkainoti visas parduotuvės vitrinoj išdėliotas prekes, arba raišą vežiko arklį, arba, sakysim, visą furgoną su baldais ir kitais kraustuliais.

Vieną vakarą, per kviestinius pietus Andermato namuose, Gontranas ėmė prisispyręs klausti Viljamą, kiek maždaug galėtų būti vertas Obeliskas; o kai tas pasakė kažkokią sumą, paprašė įkainoti Solferino tiltą ir Triumfo arką Žvaigždės aikštėje. Ir pagaliau rimtu tonu pridūrė:

— Jūs galėtumėte imtis labai įdomaus darbo — įvertinti žymiausius viso Žemės rutulio paminklus.

Andermatas niekad nepykdavo — jis išklausydavo tuos juokus kaip pranašesnis žmogus, puikiai žinąs savo vertę.

Sykį Gontranas paklausė:

— Na, o kiek vertas aš?

Viljamas vangstėsi atsakyti. Bet svainis nedavė jam ramybės:

— Įsivaizduokite, kad mane paėmė į nelaisvę plėšikai. Kiek duotumėt už mane išpirkos?

Tuomet Andermatas atsakė:

— Na ką gi... ką gi, mano mielas... aš išduočiau vekselį.

Jo šypsena buvo tokia iškalbinga, kad Gontranas, bent kiek užgautas, daugiau nebesispyrė.

Turėdamas subtilų skonį, Andermatas mėgo dailės dirbinius, gerai apie juos nusimanė ir apsukriai kolekcionavo. Čia jam pravertė pėdsekio uoslė — nepamainomas pagalbininkas visose komercinėse operacijose.

Juodu priėjo namą, iš pažiūros kone miestietišką. Gontranas sustabdė svainį ir tarė:

— Tai čia.

Prie sunkių ąžuolinių durų kabojo ketinis kūjelis; jie pabeldė; liesa tarnaitė atidarė duris.

Bankininkas paklausė:

— Ar namie ponas Oriolis?

Moteris atsakė:

— Prašom į vidų.

Juodu įžengė į virtuvę, erdvią kaimišką virtuvę, kur baigė degti ugnis ir dar tebevirė puodas. Paskui nuvedė juos į kambarį, kur buvo susirinkusi visa Oriolių šeima. Tėvas miegojo, atsilošęs vienoj kėdėj ir ištiesęs kojas ant kitos. Sūnus skaitė Petit Journal, užsigulęs ant stalo ir sutelkęs visą dėmesį, nes rambus protas sunkiai sugaudė skaitomą mintį, o abi dukterys sėdėjo vieno lango nišoje ir siuvinėjo iš abiejų galų tą patį rankdarbį.

Jiedvi pašoko pirmiausia, abi drauge, ir žiūrėjo apstulbusios į netikėtus svečius; tada pakėlė galvą didysis Žakas, visas įraudęs nuo įtempto smegenų darbo; galiausiai atbudo senis Oriolis ir vieną po kitos nuleido nuo kėdės ilgas kojas.

Kambarys buvo be apmušalų, tiktai išbaltintas, su akmenine asla, iš baldų stovėjo vien raudonmedžio komoda, stalas ir keturios šiaudinės kėdės; sienose kabojo keturios įstiklintos liaudiškos graviūros, o ant langų — plačios baltos užuolaidos.

Seimininkai ir svečiai žvelgė į vieni kitus, o tarnaitė su pakaišytu ligi kelių sijonu, netverdama smalsumu, delsė prie durų.

Andermatas pasisakė, kas esąs, pristatė svainį — grafą de Ravenelį, kuo mandagiausiai ir gracingiausiai pasveikino merginas, žemai joms nusilenkdamas, paskui ramiai atsisėdo ir prašneko:

— Pone Orioli, atėjau pasikalbėti su jumis svarbiu reikalu. Pasakysiu viską iš karto, be jokių užuolankų. Dalykas štai koks. Jūs ką tik atradote savo vynuogyne šaltinį. Jo vanduo per kelias dienas bus ištirtas, ir jeigu pasirodys, kad jis niekam nenaudingas, aš, savaime suprantama, atsitrauksiu; bet jeigu analizė parodys tą, ko aš tikiuosi, tai šit mano pasiūlymas: aš nupirksiu iš jūsų tą žemės sklypą, o drauge ir visus aplinkinius sklypus.

Apsigalvokite. Niekas, ničniekas daugiau nepasiūlys jums to, ką siūlau aš! Senoji bendrovė eina prie bankroto ir nė galvoti negalvoja apie naujas gydyklas, o kai ji žlugs, niekas nebeturės noro imtis kokių nors naujų bandymų.

Atsakymo man šiandie nereikia, prašom pasitarti su savo šeima. Kai bus žinoma vandens analizė, jūs pasakysite man, kiek prašote už tą žemę. Jei kaina bus man priimtina, aš tarsiu „taip“, jei nepriimtina — tarsiu „ne“ ir pasitrauksiu. Aš niekados nesideru.

Kaimietis, taip pat savotiškas verteiva, taip pat gudruolis, kokio reikia paieškoti, mandagiai atsakė, kad pažiūrėsiąs, pagalvosiąs, kad tai jam didelė garbė, ir pasiūlė išgerti po stiklą vyno.

Andermatas sutiko, o kadangi jau temo, Oriolis tarė dukterims, kurios, nuleidusios akis, vėl knybojo prie savo rankdarbio:

— Uždekit žiburį, mergaitės.

Jiedvi pakilo abi drauge, išėjo į gretimą kambarį ir veikiai grįžo; viena jų nešė dvi uždegtas žvakes, antra — stiklines, keturias prastas, pačias pigiausias stiklines. Žvakės, padabintos rausvo popieriaus rozetėmis, buvo užžiebtos pirmą kartą: jos, matyt, stovėjo kaip papuošalas ant židinio merginų kambaryje.

Atsistojo ir Milžinas, — į vyno rūsį eidavo tik vyrai.

Andermatui šovė į galvą mintis:

— Labai norėčiau pamatyti jūsų rūsį. Jūs — geriausias vynininkas šiame krašte, taigi ten tikriausiai yra ko pažiūrėti.

Pagyrimas nuėjo seniui per širdį, jis pasišovė pats nuvesti svečius rūsin ir, pasiėmęs vieną žvakę, žengė pro duris. Visi vėl perėjo virtuvę, paskui nusileido į kiemą, kur gęstančioj dienos šviesoj dar galėjai įžvelgti surikiuotas tuščias statines, kampe suverstas didžiules akmens girnas su skylėmis vidury, panašias į kažkokio milžiniško antikinio vežimo ratus, išardytą presą vynuogėms spausti, kurio mediniai varžtai ir rudas stovas buvo taip nugludinti per ilgą vartojimą, jog net svidėjo žvakės liepsnos atšvaituose, pagaliau įvairius ūkio įnagius, kurių plienas, žemės nušlifuotas, blizgėjo it ginklo ašmenys. Visi tie daiktai vienas po kito niro iš sutemų, kai senis ėjo pro juos, viena ranka nešdamas žvakę, o kitos delnu dengdamas jos liepsną.

Jau buvo justi vyno, vynuogių išspaudų, sudžiovintų vynuogių kvapai. Jie priėjo duris, užrakintas dviem spynom. Oriolis atidarė jas ir iškėlė žvakę viršum galvos; blausi liepsna nušvietė ilgą virtinę didelių gulsčių statinių pilvotais šonais ir ant jos tokią pat eilę mažesnių statinaičių. Visų pirma šeimininkas parodė, kad rūsys išraustas kalno šlaite, paskui ėmė aiškinti, koks vynas kur supiltas, kelerių metų jis senumo, iš kokių vynuogių padarytas ir kuo ypatingas, o priėjęs statinę, skirtą šeimai, švelniai pabraukę delnu jai per šoną lyg mylimam arkliui per strėnas ir išdidžiai pasakė:

— Duosiu jums paragauti va šito. Joks vynas iš butelių nesusilygins su juo, tikrai joks — nei Bordo, nei kuris kitas.

Kaip ir visi kaimo žmonės, jis nė matyti nenorėjo vyno, išpilstyto į butelius.

Milžinas, sekęs jiems įkandin su ąsočiu rankoje, pasilenkė ir atsuko volės čiaupą, o tėvas stropiai jam žibino, lyg tai būtų koks sunkus ir knibus darbas.

Veidai jų buvo ryškiai nušviesti: tėvas panėšėjo į seną prokurorą, o sūnus — į kareivį iš kaimo.

Andermatas sukuždėjo Gontranui į ausį:

— Puikus Tenirsas, a?

Juodasis grafas pašnibždom atsakė:

— Man labiau patinka dukterys.

Paskui visi grįžo į kambarį.

Dabar teko gerti vyną, ir gerti daug, nes tik taip buvo galima įtikti Orioliams.

Mergaitės sėdėjo šalia stalo ir dirbo kaip dirbusios, sakytum kambary nebūtų jokių pašaliečių. Gontranas, varstydamas jas akimis, galvojo, kad jiedvi labai panašios — ar tik nebus dvynukės! Tiesa, viena kiek apkūnesnė ir žemesnė, o kita — grakštesnė. Abiejų plaukai, perskirti per vidurį ir glotniai sušukuoti į šalis, dabar atrodė nebe juodi, o tamsiai kaštoniniai, ir, vos pajudinus galvą, žvilgėjo it šilkas. Ir vienos, ir kitos kakta, kaip visų overniečių, gan plati, smakras stambokas, skruostikauliai kiek išsišovę, tačiau burna daili, akys žavingos, antakiai plonučiai ir gražiai lenkti, gymis nuostabiai skaistus. Žiūrėdamas į jas, jautei, kad jos išauklėtos ne šituos namuos, o prašmatniame pensione, gal kokiame nors vienuolyne, kur siunčia savo dukras turtingi bei kilmingi overniečiai ir kur jos išmoko santūriai elgtis, kaip tikros bajoraitės.

Tačiau Gontranas, pasikoktėjęs raudonojo vyno stikline, stovinčia priešais jį, bakstelėjo koja Andermatui, ragindamas eiti. Pagaliau šis pakilo, ir juodu stipriai paspaudė abiem kaimiečiams rankas; paskui vėl ceremoningai nusilenkė merginoms, o tiedvi, šį kartą nesistodamos, taip pat linktelėjo galvas.

Kai juodu išėjo į gatvę, Andermatas vėl prašneko:

— Įdomi šeima, ar ne? Kokie ryškūs čia pereinamieji tarpsniai nuo liaudies iki aukštuomenės! Sūnus turėjo dirbti vynuogynuose, kad nereikėtų mokėti algos bernui; taupymas kvailas, ką ir besakyti, bet senio nusistatymas buvo tvirtas, ir sūnus liko prasčiokas. Tuo tarpu dukterys jau, galima sakyti, aukštuomenės panelės. Jeigu tik joms pasitaikys gera partija, jos bus nė kiek ne prastesnės už bet kurią mūsų damą, net geresnės už daugelį jų. Šitie žmonės man toks pat malonus radinys kaip, sakysim, geologui terciaro periodo gyvūnas!

Gontranas paklausė:

— Katra jums labiau patiko?

— Kaip tai katra? Apie ką jūs kalbate?

— Apie mergaites.

— Še tau! Na, aš nieko negaliu pasakyti! Neįsižiūrėjau tiek, kad galėčiau palyginti. Bet argi jums ne vis vien? Negi ketinate katrą nors pagrobti?

Gontranas nusijuokė:

— Žinoma, ne, aš tik negaliu atsigėrėti jų mergišku skaistumu, tikru, gaiviu skaistumu. Mieste tokių moterų nerasi, man toks reginys pirmą kartą. Žiūrėti į jas man tiek pat malonu, kaip jums į Tenirso paveikslą. Pats didžiausias man džiaugsmas — grožėtis žavia mergina, kad ir kur ją sutikčiau, kad ir kurios ji būtų klasės. Tai manieji meno kūriniai. Aš jų nekolekcionuoju, tik žaviuosi jais, žaviuosi aistringai, visa širdimi, kaip dailininkas, negalvojantis, apie kokią nors naudą! Nieko nepadarysi, brangusis, tai mano silpnybė! Beje, ar negalėtumėte man paskolinti penkių tūkstančių frankų?

Andermatas sustojęs irzliai burbtelėjo:

— Ir vėl!

Gontranas atviraširdiškai atsakė:

— Kaip visada.

Juodu vėl žengė tolyn. Andermatas paklausė:

— Kur, po galais, jūs dedate pinigus?

— Išleidžiu.

— Jūs ne leidžiate, o švaistote.

— Drauguži, aš lygiai taip pat mėgstu leisti pinigus, kaip jūs — pelnyti. Suprantate?

— Puikiai suprantu! Bet jūs pats jų nepelnote.

— Tas tiesa. To aš nemoku. Bet argi galima viską mokėti? Va jūs, sakysim, mokate pelnyti, bet visiškai nemokate leisti. Jums atrodo, kad iš pinigų tiek tėra naudos, kad jie duoda pelną. O aš nesugebu jų pelnyti, bet puikiai sugebu leisti. Pinigai man teikia šimtus malonumų, apie kuriuos jūs žinote tik iš nuogirdų. Ne veltui likimas mus suvedė į giminystę. Mes puikiausiai vienas kitą papildome.

Andermatas sumurmėjo:

— Nekalbėkit kvailysčių! Ne, penkių tūkstančių negausite, bet aš paskolinsiu jums pusantro tūkstančio... nes... nes šiomis dienomis jūs, galimas daiktas, būsite man reikalingas.

Gontranas ramiai atsakė:

— Ką gi, sutarkim, kad tai rankpinigiai.

Andermatas be žodžio paplekšnojo svainiui per petį.

Juodu įžengė į parką, apšviestą žibintų, iškabinėtų ant medžių šakų. Kazino orkestras, vis tie patys keturi muzikantai, traukė kažkokią lėtą klasišką ariją, kuri tarsi klupo kas žingsnis už pauzių, reikalingų ir nereikalingų. Muzikantams iki gyvo kaulo nugriso kas dieną nuo ryto lig vakaro groti tuščiame parke medžiams ir upeliams, groti taip, kad atrodytų, jog čia orkestras iš dviejų dešimčių žmonių, ir liūdnai galvoti, kad gale mėnesio vėl jiems neteks nė skatiko, nes Petriusas Martelis algą visuomet moka vyno pintinėmis ir likerio buteliais, kurių vis tiek neišgeria kurortininkai.

Pro nedarnią muziką buvo girdėti biliardo kamuolių kaukšnojimas ir lošėjų šūkčiojimai: „Dvidešimt, dvidešimt vienas, dvidešimt du“.

Andermatas ir Gontranas pasikėlė viršun. Čia tebuvo Obri-Pasteras ir daktaras Onora — jie sėdėjo netoli muzikantų ir gėrė kavą. Petriusas Martelis ir Lapalmas išsijuosę varė savo eilinę partiją. Kasininkė, atbudusi iš snaudulio, paklausė:

— Ką užsakysite, ponai?

IV

Mergaitės jau buvo nuėjusios miegoti, o abu Orioliai dar ilgai kalbėjosi. Andermato pasiūlymo sujaudinti ir įdirginti, juodu suko galvas, kaip dar labiau įkursčius bankininką ir kuo daugiau iš jo laimėjus. Blaiviu apdairių kaimiečių protu jie gerai pasvėrė visus šansus ir puikiai suprato, kad jeigu užprašysi per brangiai, tai nelauktas pirkėjas atsimes, o kitą tokį vargiai besurasi, juoba kad šiame krašte mineraliniai šaltiniai trykšta kiekvieno upeliuko krantuose. Ir vis dėlto nesinorėjo visiškai perduoti šaltinį į svetimas rankas: juk vieną gražią dieną iš jo gali paplūsti auksas, kaip tatai buvo Šatei Giujone ir Ruaja.

Taigi jie suko galvas, ko čia reikėtų griebtis, kad bankininko įkarštis dar labiau įsiliepsnotų, kūrė savo vaizduotėje akcines bendroves, neva pateikusias geresnių pasiūlymų, rezgė naivias suktybes, patys jausdami, kad jos nevykusios, bet neįstengdami išrasti ko nors gudresnio. Abudu blogai miegojo. Ryto metą tėvas pakirdo pirmas ir išsyk pagalvojo, ar šaltinis nebus per naktį dingęs. Argi negali taip atsitikti: išsivertęs vanduo vėl prasmegs po žeme, ir tiek jį tematysi? Sunerimęs, šykštuolio baimės pagautas, jis atsikėlė, išbudino sūnų ir išdėstė jam savo nuogąstavimus. Milžinas nuspyrė į šalį nebalintą drobulę ir šoko rengtis, ketindamas eiti drauge su tėvu.

Šiaip ar taip, juk reikia apkuopti lauką, apvalyti patį šaltinį, nurinkti aplinkui akmenis: jis turi atrodyti kuo patraukliau, panašiai kaip gyvulys, kurį nori parduoti.

Juodu pasiėmė kirtiklius bei kastuvus ir leidos į lauką, žengdami greta kits kito plačiu žingsniu, pasilinguodami į šalis.

Ėjo nesidairydami, paskendę mintyse apie savo darbus, trumpai teatsakydami į sutiktų kaimynų ir bičiulių sveikinimus. Pasiekę Riomo kelią, abu susijaudinę įsmeigė akis tolumon — ar nepamatys šaltinio, tviskuliuojančio ankstyvos saulės šviesoj. Baltame, dulkiname kelyje palei upelį, užgožtą gluosnių, nesimatė nė gyvos dvasios. Bet po vienu gluosniu senis Oriolis staiga pastebėjo dvi ištiestas kojas su ramentais iš abiejų pusių, o žengęs dar kelis žingsnius, pažino dėdę Klovisą, sėdintį ant žolės šalikelėje.

Senas paralitikas, primenąs elgetą iš Kalo paveikslų, buvo gerai žinomas visame krašte: jau dešimt metų, kai jis iš lėto vargingai čia klibindavo keliais ant savo ąžuolinių kojų, jo paties žodžiais betariant. Kadaise jis brakonieriavo miškuose ir upeliuose, ne sykį buvo įkliuvęs ir pasodintas. Reumatą jis įsivarė medžioklėje, valandų valandas gulėdamas pasaloje ant drėgnos žolės, ir naktinėje žūklėje braidžiodamas iki juostos po upelius. Dabar jis stenėjo kas žingsnis ir vos vos kėblino tarsi krabas be kojų. Dešinę koją jis vilkdavo žeme lyg kokį skudurą, o kairė maskatavo pariesta, sulenkta per kelį. Bet čionykščiai vyrukai, kurie sutemus dažnai išeidavo pamerginėti ar pazuikinėti, tvirtino, kad jiems pasitaikę sutikti krūmuose ar pamiškėje dėdę Klovisą, greitą kaip elnią, miklų kaip driežą, ir kad visi jo reumatai — ne kas kita kaip „komedija žandarams mulkinti“. O Milžinas ypač atkakliai tikino gal penkiasdešimt sykių matęs, kaip dėdė Klovisas, pasikišęs po pažasčia ramentus, spendė savo kilpas.

Senis Oriolis sustojo priešais valkatą: į galvą jam šovė viena mintis, beje, pakol kas dar miglota, nes kampuota overnietiška jo galva veikė lėtai.

Jis pasveikino paralitiką, tas jam atsakė. Juodu pašnekėjo apie orą, apie vynmedžių žydėjimą, dar apie šį bei tą; paskui, pamatęs, kad Milžinas, jo nelaukdamas, eina sau vienas, tėvas greitu žingsniu leidosi jo vytis.

Šaltinis tekėjo kaip tekėjęs, bet vanduo paliko skaidrus, o duobės dugnas buvo perdėm raudonas, apsitraukęs gražaus tamsiai raudono atspalvio geležingomis nuosėdomis.

Vyrai pasižiūrėjo vienas į kitą, nusišypsojo, paskui suskato valyti lauką aplinkui — rinkti akmenis ir dėti juos į krūvą. Rado sudraskyto šuniuko palaikus ir juokaudami juos palaidojo. Ūmai senis Oriolis metė savo kastuvą žemėn. Jo plokščias lūpas išlenkė vylingas šypsnys, gudrių akių kampučiuose susimetė linksmos raukšlelės, ir jis tarė sūnui:

— Nagi eime, pamėginsim.

Tas žengė paskui jį, abu vėl išėjo į kelią ir patraukė atgal. Dėdė Klovisas tebešildė saulėkaitoj savo sąnarius ir ramentus.

Oriolis vėl sustojo priešais jį ir paklausė:

— Nori uždirbti šimtinę?

Tasai sukluso, bet nieko neatsakė.

Senis pakartojo:

— Girdi? Šimtinę!

Tada luošys įsidrąsinęs sumurmėjo:

— Dar klausia, po perkūnais!

— Tai va ką, tėvai, tau reikės daryti.

Ir jis ėmė aiškinti su visom išgalėm, su pajuokavimais, nutylėjimais ir begaliniais atkartojimais, kad jeigu luošys sutiksiąs kasdien po valandą, nuo dešimtos lig vienuoliktos, pasėdėti duobėj, kurią juodu su Milžinu iškasią šalia savo šaltinio ir prileisią vandens, ir po mėnesio pasveiksiąs, tai jie atskaitysią jam šimtą frankų sidabriniais ekiu.

Paralitikas klausėsi, kvaišai žiūrėdamas į senį, paskui tarė:

— Nė jokios žolelės manęs nepagydė, tai ką čia pagydys jūsų vanduo.

Milžinas staiga perpyko:

— Nešnekėk niekų, senas komediante, lyg aš nežinočiau, kas tavo per ligos. O ką tu veikei praeitą pirmadienį Kombrombo miške vienuoliktą valandą nakties?

Valkata atrėžė:

— Meluok sau sveikas.

Milžinas užsiplieskė:

— Aš meluoju? Kad tu sudegtum! O ar ne tu peršokai Žano Manza griovį ir nukūrei į Puleno lomą?

Tas atkakliai purtė galvą:

— Meluoji!

— Meluoju? O ar aš neriktelėjau tau: „Ei, Klovisai, žandarai!“ Ar tu nenėrei tuojau pat į taką ant Muline?

— Meluoji.

Ilgasis Žakas įtūžęs šaukė, kone grasindamas:

— Aš tau pameluosiu! Na, palauk, trikoji tu nukriošęs: jeigu dar sykį pamatysiu tave naktį miške ar prie upelio, aš tave pričiupsiu, girdi? Mano kojos ilgesnės už tavo, tai pagausiu tave ir pririšiu prie medžio, o rytą atsivesiu visą kaimą, ir mes jau rasim, kur tave dėti...

Senis Oriolis nutildė sūnų ir tarė meiliu balsu:

— Paklausyk, Klovisai, kodėl gi tau nepabandžius? Mudu su Milžinu iškasam tau maudyklę, ir tu visą mėnesį kasdien čia ateidinėji. Ir už tai aš tau duodu, na, tegul ne šimtą, o du šimtus frankų. O, be to, paklausyk, jeigu tu per tą mėnesį pasveiksi — gausi dar penkis šimtus frankų. Tik tu pagalvok: penki šimtai frankų sidabriniais ekiu ir dar du šimtai, atseit viso labo septyni šimtai. Girdi? Du šimtai už tai, kad visą mėnesį maudysies, ir penki šimtai — kad pasveiksi. Ir dar žinok tokį dalyką: reumatas juk po kiek laiko iš naujo prisimeta. Jeigu rudenį jis vėl tave surems, mes tada būsim niekuo dėti, vanduo bus vis tiek savo padaręs.

Senis ramiai atsakė:

— Na, kad taip, tai sutinku. O jeigu neišeis — pamatysim.

Ir trys vyrai sukirto rankas, užtvirtindami sandėrį. Tada abu Orioliai grįžo prie šaltinio kasti maudyklės dėdei Klovisui.

Gal ketvirtį valandos padirbėję, juodu išgirdo kažin ką atšnekant.

Tai buvo Andermatas ir daktaras Latonas. Kaimiečiai susimirkčiojo ir liovėsi kasę.

Bankininkas priėjo, paspaudė jiems rankas, ir visi keturi, netardami nė žodžio, įbedė akis į vandenį.

O tas vertėsi kunkulu aukštyn, lyg ant ugnies užvirintas, burbuliavo, paskiau sruveno upelin ką tik prasigraužta siaura vaga. Senis Oriolis, išdidžiai šypsodamasis, tarė:

— Tik pažiūrėkite — kiek geležies, a?

Duobės dugnas buvo iš tikrųjų visas raudonas, ir net akmenėliai krante, kuriuos skalavo sruvendamas vanduo, buvo tarsi apsinešę purpuriniais gliaumais.

Daktaras Latonas atsakė:

— Taip, bet tas dar nieko nereiškia. Reikia ištirti kitas vandens savybes.

Kaimietis varė toliau:

— Vakar vakare mudu su Milžinu išgėrėm pradžiai po stiklinę, ir va, išsyk pajutom, kad lyg ir visas kraujas gyslose atsigaivino. Argi ne, sūnau?

Ilgasis Žakas, nė kiek nesutrikęs, atsakė:

— Tikrai, lyg būtų visas kraujas gyslose atsigaivinęs.

Andermatas stovėjo nejudėdamas ant duobės krašto.

— Tam, ką aš sumaniau, — kreipėsi jis į daktarą, raikės apie šešetą kartų daugiau vandens, negu duoda šitas šaltinis, tiesa?

— Taip, maždaug.

— O kaip manote, ar tiek vandens mes čia rasime?

— To aš negaliu pasakyti.

— Taigi va! Galutinai nupirkti žemę bus galima tik tada, kai bus padaryti gręžiniai. Kai turėsime analizės duomenis, visų pirma reikės surašyti pas notarą užpardavimo sutartį su išlyga, kad ji įsigalios tik tuo atveju, jei gręžiniai duos pageidaujamus rezultatus.

Senis Oriolis sunerimo. Jis ne viską suprato. Tada Andermatas jam išaiškino, kad vieno šaltinio toli gražu per maža ir kad jis galėsiąs nupirkti žemę tik tada, kai būsią jų atrasta daugiau. O ieškoti naujų šaltinių jis negalėsiąs tol, kol nebūsianti sudaryta užpardavimo sutartis.

Abu kaimiečiai puolė tikinti, kad jų laukuose šaltinių tikriausiai tiek pat, kiek vynuogienojų. Kad tik kas pakasinėtų — tuoj pamatytų, tuoj pamatytų!

Andermatas trumpai atsakė:

— Taip, pamatysim.

Senis Oriolis panardino ranką į vandenį ir pareiškė:

— Po perkūnais, jis toks karštas, kad galėtum kiaušinį išvirti, — daug karštesnis už Bonfilio.

Latonas irgi pamerkė pirštą į vandenį ir pripažino, kad turbūt iš tikrųjų karštesnis.

Kaimietis kalbėjo toliau:

— Jis ir skoningesnis, kur kas geresnio skonio; ir nė kiek nedvokia, kaip anas. Galvą guldau, kad tai geras vanduo! Kas jau kas, o aš tai pažįstu čionykščius vandenis — per penkiasdešimt metų į valias jų prisižiūrėjau. Bet šitokio puikaus dar niekad nemačiau, niekad, niekad!

Patylėjo valandžiukę ir vėl prašneko:

— Aš taip kalbu visai ne dėl to, kad norėčiau įpiršti savo prekę, ar ką. Va pamatysit, aš išbandysiu savo vandenį dar pirma jūsų, ir kaip reikiant išbandysiu, ne taip kaip jūs savo aptiekoje, — su kokiu nors ligoniu išbandysiu. Kertu lažybų, kad šitas vanduo išgydys paralitiką — jis toks karštas ir toks skanus. Galim kirsti lažybų!

Jis apsimetė besirausiąs atmintyje, paskui peržvelgė aplinkinių kalnų viršūnes — be nepamatysiąs kur nors taip jam reikalingo paralitiko? Nieko nepamatęs aukštai, nuleido akis ant kelio.

Už kokių dviejų šimtų metrų šalikelėje styrojo ištiestos senio brakonieriaus kojos. Liemens nesimatė — jį užstojo gluosnio kamienas.

Oriolis prisidėjo delną prie kaktos ir paklausė sūnų:

— Ar tik ne dėdė Klovisas ten sėdi?

Milžinas juokdamasis atsakė:

— O kaipgi, jis. Nepaslenka iš vietos, vargšelis.

Oriolis žingtelėjo prie Andermato ir kuo rimčiausiu tonu, su giliu įsitikinimu tarė:

— Štai, pone, ką aš jums pasakysiu. Va matot, ana kur sėdi paralitikas, tikras luošys — ponas daktaras jį gerai pažįsta. Jau dešimt metų, kai niekas nematė, kad jis eitų kojom kaip žmogus. Juk taip, ponas daktare?

Latonas patvirtino:

— Na, jeigu jūs šitą išgydysite, aš mokėsiu po franką už jūsų vandens stiklinę.

Paskui, atsigrįžęs į Andermatą, pridūrė:

— Tai senas podagrikas ir reumatikas, jam spazmiškai sutraukti kairės kojos raumenys, o dešinė koja visai paralyžiuota; mano manymu, jis neišgydomas.

Oriolis leido jam baigti, paskui neskubėdamas kalbėjo toliau:

— Tai va, ponas daktare, imkite ir pamėginkite kokį mėnesį gydyti jį mūsų vandeniu. Aš nesakau, kad pasiseks, nieko nesakau, tik prašau padaryti bandymą. Štai mudu su Milžinu rengiamės kasti duobę akmenims, tai išrausim ir duobę Klovisui. Jis galėtų pasėdėti joje kas rytą po kokią valandą, na, o paskui pažiūrėsim... paskui pažiūrėsim!..

Daktaras tarė:

— Ką gi, mėginkite. Bet garantuoju, kad nieko iš to nebus.

Tačiau Andermatas, susigundęs tokio, galima sakyti, stebuklingo išgijimo perspektyva, džiaugsmingai griebėsi kaimiečio pakištos minties, ir visi keturi nuėjo prie valkatos, ramiai sau tebesėdinčio saulėkaitoje.

Senas brakonierius, supratęs Oriolio gudrybę, iš pradžių nenorėjo apie tai nė girdėti. Jis ilgai spyrio josi, bet Pagaliau nusileido su sąlyga, kad už kiekvieną valandą, prasėdėtą vandenyje, Andermatas sumokės jam po du frankus.

Tuo derybos ir baigėsi. Buvo net sutarta, kad pirmą kartą dėdė Klovisas išsimaudys šiandien pat, kai tik bus iškasta duobė. Andermatas atsiųs drabužių pamainą, o Milžinas su tėvu atgabens seną piemenų šėtrą, stovinčią jų kieme, kur ligonis galės palįsti, kai reikės persirengti.

Tada bankininkas su gydytoju grįžo į kaimą. Gatvės pradžioje juodu išsiskyrė: vienas nuėjo į savo kabinetą priiminėti ligonių, o kitas — į gydyklą palaukti žmonos, kuri turėjo čia ateiti pusę dešimtos.

Veikiai pasirodė Kristiana. Nuo galvos iki kojų rausva — su rausva suknele, rausva skrybėlaite, rausvu skėčiu ir rausvais skruostais — ji buvo tarsi ryto aušra. Nenorėdama daryti lanksto, ji leidosi tiesiog nuo viešbučio stačiu taku, striksėdama lyg paukščiukas, kuris, neskėsdamas sparnų, šokčioja nuo vieno akmenėlio ant kito. Pamačiusi vyrą, ji sušuko:

— O, kaip čia gražu! Man čia be galo patinka!

Keletas ligonių, liūdnai slankiojančių mažame tyliame parke, atsigręžę palydėjo ją akimis, o Petriusas Martelis, be švarko stovįs prie biliardinės lango ir rūkąs pypkę, pasišaukė savo kompanioną Lapalmą, sėdintį kampe prie baltojo vyno stiklinės, ir, pliaukštelėjęs liežuviu, tarė:

— Šimts velnių, tikras saldainiukas!

Kristiana įėjo gydyklon, su šypsena linktelėjo kasininkui, sėdinčiam po kairei nuo durų, palabino buvusį kalėjimo prižiūrėtoją, sėdintį po dešinei, padavė savo bilietą sanitarei, apsirengusiai taip pat kaip moteris prie šaltinio parke, ir nuėjo paskui ją koridorium pro vonių kabinas.

Ją įvedė į vieną tų kabinų, gana erdvią, plikomis sienomis; čia buvo tiktai kėdė, veidrodis, suoliukas batams nusiauti ir vonia — didelė apvalainė įduba, išglaistyta tuo pačiu geltonu cementu, kaip grindys.

Moteriškė atsuko čiaupą, panašų į gatvių vandentiekio čiaupus, ir pro mažą apskritą grotuotą skylę įdubos dugne ėmė trykšti vanduo. Vonia greit buvo pilna, bet vanduo nesiliejo per kraštus, o tekėjo iš vonios lataku, įmūrytu jos sienoje.

Kadangi Kristiana atėjo be kambarinės, sanitarė pasisiūlė padėti jai nusirengti, bet ši atsisakė overnietės paslaugų ir paprašė palikti ją vieną: jeigu reikėsią paduoti drobulę, ji paskambinsianti.

Tada iš palengvo ėmė rengtis, žiūrėdama į bangeles, vos vos ribuliuojančias skaidraus baseino paviršiuje. Nusirengusi pamerkė į vandenį kojos pirštus, ir maloni šiluma siūbtelėjo per visą kūną ligi pat kaklo. Paskui nuleido į drungną vandenį vieną koją, nuleido kitą ir pasinėrė į tą švelnią šilumą, į tą skaidrų duburį, į tą versmę, kuri, srovendama per ją ir aplinkui ją, sagstė prie viso kūno, prie kojų, rankų ir krūtų, baltus dujų burbulėlius. Ji žiūrėjo nustebusi į nesuskaitomus oro lašeliukus, kurie dengė ją visą, nuo galvos iki pirštų galų, tarytum smulkučių perlų šarvas. Vieni tų mažyčių perliukų štai atitrūksta nuo baltos odos, šauna paviršiun ir išgaruoja, o jų vietoj beregint atsiranda kiti. Jie ūmai išauga prie odos tarsi lengvutės, žavingos, neapčiuopiamos uogos, ir atrodo, lyg visas jaunas, rausvas, grakštus kūnas žydėtų vandenyje perlais.

Ir Kristianai buvo taip gera, taip glosniai, taip maloniai, taip švelniai ją mylavo, glamonėjo gyva šaltino srovė, sklidi, virpulinga srovė, almanti iš po kojų, iš baseino dugno, ir tekanti pro mažą skylutę vonios viršuje, kad jai norėjosi čia būti ir būti, tūnoti šitaip sustingus ir nieko nemąstyti. Drauge su nuostabia šiluma ją užliejo palaiminga ramybė, tykus džiugesys ir malonus lengvumas, ji staiga pasijuto sveika, linksma, atilsėjusi, akys prasišvietė, mintys nusigiedrijo. Lataku bėgantis vanduo tyliai gurgėjo, liūliavo jos mintis, ir ji ramiai galvojo, ką veiks dabar, ką veiks rytoj, kur eis pasivaikščioti, galvojo apie tėvą, apie vyrą, apie brolį ir apie tą aukštą vyriškį, kuris galvotrūkčiais puolė gelbėti šuniuko. Ji nemėgo patrakėlių, todėl dabar bent kiek jo varžėsi.

Šiltame vandenyje atlėgo širdis, nurimo siela, ir jos nebedrumstė joks troškimas, gal nebent vien miglota viltis susilaukti kūdikio. Netroško jinai gyvenimo permainų, netroško aistrų nei stiprių pergyvenimų. Jai buvo gera ir lengva, ji pasijuto laiminga kaip niekad.

Kristiana krūptelėjo: atsidarė durys, ir įėjo overnietė su drobule. Dvidešimt minučių praslinko — metas rengtis.

Kristiana tarsi atbudo, ir staiga jai radosi liūdna, kone graudu; buvo benorinti prašyti moterį, kad leistų dar kelias minutes pasėdėti, tačiau prisiminė, kad šitas malonumas jos laukia rytoj ir dar daugel dienų, tad nenorom išlipo iš vandens ir susisiautę į peniuarą, kuris buvo toks šiltas, kad bemaž ją nutvilkė.

Jai beeinant koridorium, daktaras Bonfilis atidarė savo kabineto duris, ceremoningai jai nusilenkė ir pakvietė užeiti. Pasiteiravo, kaip jinai jaučiasi, pačiupinėjo pulsą, pažiūrėjo liežuvį, paklausė, ar geras apetitas ir virškinimas, ar nekamuoja nemiga, paskui palydėjo iki pat durų, be perstojo kalbėdamas:

— Taip, taip, viskas gerai, viskas gerai. Malonėkite perduoti mano linkėjimus savo tėveliui. Tai vienas garbingiausių žmonių iš visų mano pacientų, kiek tik esu jų turėjęs.

Ji pagaliau išėjo, apmaudžiai pagalvojus, kad daktaras per daug jau įkyrus, ir prie durų pamatė markizą, kalbantį su Andermatu, Gontranu ir Poliu Bretinji.

Jos vyro galvoje bet kuri nauja idėja birgzdavo be perstojo lyg musė butelyje. Štai ir dabar jis pasakojo apie paralitiką ir rengėsi eiti pažiūrėti, ar tas iš tiesų maudosi šaltinio vandenyje.

Įtaikaudami jam, visi sutarė eiti drauge.

Kristiana patyliukais sulaikė brolį ir, kai kiti bent kiek nutolo, tarė jam:

— Klausyk, aš norėjau pakalbėti su tavim apie tavo draugą; jis man nelabai patinka. Sakyk man, kas tai per žmogus?

Ir Gontranas, pažįstamas su Poliu jau keletas metų, papasakojo seseriai apie šią aistringą natūrą, šiurkščią, bet nuoširdžią, o tarpais blykstelinčią netikėtu kilnumu.

Bretinji, pasak Gontrano, vyras protingas, tik labai ūmus ir labai audringai į viską reaguojantis. Nesugebėdamas atsispirti jokiam staigesniam impulsui, nemokėdamas nei tvardytis, nei blaiviai rikiuoti savo veiksmų, nei tramdyti savo nežaboto jausmo, nei tvarkyti savo gyvenimo pagal iš anksto apgalvotą planą, jis atsiduodąs bet kuriam potraukiui, pagirtinam ar bjauriam, lig tiktai koks troškimas, kokia mintis ar jausmas sukrečiąs jo egzaltuotą sielą.

Polis jau septynis kartus kovęsis dvikovoj ir lengvai galįs tiek užgauti žmogų, tiek ir po to su juo susibičiuliauti. Jis galįs beprotiškai įsimylėti ir aistringai dievinti bet kurios klasės moterį, pradedant modiste, sutikta prie magazino durų, ir baigiant aktore, kurią jis pagrobė — taip, taip, pagrobė vakare po vienos premjeros, tuo metu, kai ji kėlė koją į ekipažą, ketindama važiuoti namo: čiupo ją į glėbį apstulbusių praeivių akivaizdoje, metė savo karieton ir nudūmė šuoliais, — niekas nė vytis nesusigriebė.

— Tai va, — baigdamas pridūrė Gontranas, — geras vyras, tiktai karštagalvis; tarp kitko, jis labai turtingas, bet kai netenka proto, gali viską, o viską padaryti.

Kristiana tarė:

— Bet kokie savotiški jo kvepalai! Nuostabus aromatas. Iš kur jie?

Gontranas atsakė:

— Nežinau, jis nesako. Man rodos, jie iš Rusijos. Jis gavo juos dovanų iš aktorės, savo aktorės, tos pačios, kurią šiuo metu aš stengiuosi išmušti jam iš galvos. Taip, iš tiesų nuostabus aromatas.

Ant kelio matėsi būrelis žmonių — kaimiečių ir kurortininkų, įpratusių kas rytą prieš pusryčius pavaikštinėti šiuo keliu.

Kristiana ir Gontranas prisivijo markizą, Andermatą ir Polį, ir netrukus toj vietoj, kur dar vakar stūksojo uola, visi išvydo kyšant iš žemės keistą žmogaus galvą su didele žila barzda ir skylėtu pilku fetriniu skriblium: atrodė, lyg ji būtų nukirsta ir čionai padėta arba išaugusi iš žemės kaip grybas.

Vynuogių augintojai, sustoję aplinkui, didžiai stebėjosi, bet žvelgė ramiai, nes overniečiai nepratę šaipytis, tuo tarpu trys stori ponai, antraeilių viešbučių gyventojai, garsiai juokės ir laidė sąmojus.

Senis Oriolis su Milžinu stovėjo ir stebeilijo į valkatą, sėdintį duobėj ant akmens, iki kaklo vandenyje. Galėjai pagalvoti, kad tai koks viduramžių nusikaltėlis, pasmerktas myriop už burtavimą. Ramentų senis nepaliko ant krašto — jie mirko vandeny drauge su juo.

Andermatas entuziastingai šūkčiojo:

— Bravo, bravo! Štai pavyzdys čionykščiams gyventojams, sergantiems reumatu!

Jis pasilenkė prie luošio ir suriko lyg kurtiniui:

— Na ką, gerai?

Žmogelis, matyt, visiškai apkvaitęs nuo karšto vandens, atsakė:

— Kad tik neišvirčiau! Na ir karštumėlis, po perkūnais!

Bet senis Oriolis patikino:

— Juo karštesnis, juo tau į sveikatą.

Už markizo pasigirdo kažkieno balsas:

— Kas čia dedasi?

Prie duobės, pūkšdamas kaip visada, priėjo Obri-Pasteras. Jis grįžo iš savo kasdieninių vaikštynių.

Andermatas išdėstė jam, kaip jie sumanę gydyti ligonį.

O senis be paliovos kartojo:

— Na ir karštumėlis, po perkūnais!

Jis pareiškė, kad jau lipsiąs laukan, ir prašė žmones jį ištraukti.

Bankininkas šiaip taip jį nuramino, žadėdamas dar pridėti po dvidešimt sū už kiekvieną maudynę.

Žmonės apstojo duobę ratu ir žiūrėjo į plūduriuojančius nešvarius senio skurlius.

Kažkas pasakė:

— Tai bent viralas! Nenorėčiau jo srėbti.

Kitas pridūrė:

— Mėsa irgi ne mano skonio.

Bet markizas pastebėjo, kad naujajame šaltinyje angliarūgštės burbuliukų lyg ir daugiau nei gydyklos vandenyje, kad jie stambesni ir judresni.

Burbuliukais buvo aplipę visi luošio skarmalai, o į paviršių jų kilo tiek daug, jog atrodė, kad vandenyje prikabinėta aibės grandinėlių, galybė karolių, suvertų iš mažų apvalių deimančiukų, skaisčios saulės spinduliuose tviskančių it briliantai.

Obri-Pasteras nusijuokė ir ėmė pasakoti:

— Tik jūs paklausykite, kas dedasi gydykloje. Jūs žinote, kad šaltinį reikia įvilioti, nelyginant paukštį, į spąstus, arba, tikriau sakant, po varpu. Mes tai vadiname kaptažu. Bet šaltiniui, kuris tiekia vandenį vonioms, pernai štai kas atsitiko. Angliarūgštė, būdama lengvesnė už vandenį, pamažu telkdavosi varpo viršuje, o kai jos prisirinkdavo ten labai daug, ji imdavo smelktis į vamzdžius ir kilti jais į vonias; kabinos prieidavo angliarūgštės, ir ligoniai pradėdavo trokšti. Per du mėnesius buvo trys tokie atvejai.

Tada bendrovė kreipėsi vėl į mane, ir aš sugalvojau labai paprastą įtaisymą: vanduo ir dujos išeina iš po varpo dviem atskirais vamzdeliais, o paskui, po pat voniomis, vėl susijungia; taigi vanduo čia atgauna savo pirmykštę sudėtį, ir nesusidaro pavojingo angliarūgštės pertekliaus. Bet mano įtaisymas būtų kaštavęs tūkstantį frankų! Tai žinote, ką padarė buvęs kalėjimo prižiūrėtojas? Galvą guldau, kad neatspėsite. Išgręžė varpe skylę dujoms išleisti, na, ir jos, savaime suprantama, išgaruoja. Taigi jūs perkate angliarūgštės vonias be angliarūgštės ar bent jau su tokiu mažu angliarūgštės kiekiu, kad jos mažai ko bevertos. O prašom pažiūrėti čionai!

Kilo visuotinis pasipiktinimas. Niekas nebesijuokė, į paralitiką visi žiūrėjo su pavydu. Kiekvienas ligonis mielai būtų čiupęs kastuvą ir išsikasęs maudynę greta valkatos duobės.

Andermatas paėmė inžinierių už parankės, ir juodu kalbėdamiesi nuėjo. Obri-Pasteras, tarpais sustojęs, braižė lazda ant kelio linijas, rodinėjo kažkokius taškus, o bankininkas viską žymėjosi užrašų knygutėje.

Polis Bretinji įsikalbėjo su Kristiana. Jis pasakojo jai, kaip keliavo po Overnę, ką regėjo ir patyrė. Jis mylėjo gamtą visa karšta savo prigimtimi, kurioje tolydžio reiškėsi žvėriški instinktai, mylėjo ją kaip aistringas meilužis: gamta jaudino jį, dirgino jam nervus ir jusles.

Jis kalbėjo:

— Man vis atrodo, ponia, lyg aš būčiau atviras viskam, kas dedasi aplinkui: viską aš suimu savin, viskas eina kiaurai per mane, o aš čia lieju ašaras, čia griežiu dantimis. Sakysim, kai aš žiūriu į šitą va kriaušį, į šitą didelį žalią gūbrį, į tuos pulkus medžių, kopiančių į kalną, mano akys traukte sutraukia tą mišką, jis perima visą mano esybę, užvaldo ją, prasismelkia į kraują; man net regisi, kad aš jį valgau, virškinu ir pats virstu mišku!

Kalbėdamas jis juokėsi ir žvelgė išplėstom apvaliom akim čia į mišką, čia į Kristianą, o ši, lengvai, kaip ir visad, pasidavusi naujam įspūdžiui, stebėjosi jo žodžiais ir jautė, kad šitos godžios akys ryja plačiais savo vyzdžiais ne tik mišką, bet ir ją.

Polis varė toliau:

— O kad jūs žinotumėt, kiek malonumo man teikia uoslė! Aš gerte geriu va šitą orą, svaigstu nuo jo, gyvenu juo ir jaučiu visa, kas tik jame yra, viską, viską! Na, tik paklausykite. Kai atvažiavote čionai, visų pirma jūs tikriausiai pajutote nuostabų, su niekuo nepalyginamą aromatą, tokį švelnų, tokį lengvutį, jog atrodo, lyg jis būtų kone... kaip čia pasakius... nematerialus? Jauti jį visur, bet niekaip nesuvoki, kas tai galėtų būti, nesugaudai, iš kur jis sklinda. Niekad ir niekas gyvenime man taip nejaudino širdies. Tai iš tiesų... kažkas nežemiška!.. Na ir ką gi — tai ne kas kita kaip žydinčių vynmedžių kvapas! Keturias dienas aš laužiau galvą, kol tai susekiau. Ir argi jūsų, ponia, nežavi mintis, kad vynuogės, duodančios mums vyną, gėrimą, kurio vertę supranta ir kuriuo mėgautis sugeba tik išrinktieji žinovai, duoda mums ir patį švelniausią, labiausiai jaudinantį kvapsnį, kurį pagauti gali tik žmonės, turį nepaprasto jautrumo uoslę? O ar nejaučiate jūs čia stipraus kaštonų kvapo, salsvo akacijų dvelksmo, aromato, sklindančio iš kalnų? O kaip skaniai, kaip skaniai kvepia žolė, va šita žolė, — tik niekam, deja, nė į galvą tas neateina!

Kristiana klausė suglumusi: jo žodžiai per daug neapstulbino jos, o vis dėlto dirgino, jaudino, masino jos vaizduotę, nes nė iš tolo nebuvo panašūs į tai, ką ji girdėjo kalbant diena iš dienos.

O jis kiek dusliu, bet maloniu savo balsu kalbėjo toliau:

— Ir dar sakykit, ar jūs nejaučiate šiame ore lengvučio vanilės skonio — ypač kai einate keliu dienos kaitroje? Jautėte, ką? Betgi tai... tai... ne, nedrįstu sakyti.

Staiga jis nusikvatojo, ištiesė ranką ir sušuko:

— Žiūrėkite!

Ir Kristiana pamatė keliu atslenkant virtinę vežimų su šienu. Kiekvieną jų traukė dvejetas karvių, kurios sunkiai, lėtai mynė kojomis, nuleidusios jungo prispaustas galvas su žemomis kaktomis ir plačiais ragais, prie kurių buvo pririšta medinė kartelė ir matėsi, kaip slankioja po įtempta oda dideli jų šlaunikauliai. Prieš kiekvieną vežimą žingsniavo vyriškis su liemene, su juoda skrybėle ant galvos ir su lazdele rankoje. Jis valdė pakinkytus galvijus: retkarčiais atsigręždavo, bet niekada jų nemušdavo, o tik paliesdavo lazdele karvės petį ar kaktą, ir ši, mirksėdama didelėmis kvaišomis akimis, beregint paklusdavo jo mostui.

Kristiana ir Polis pasitraukė į kelio pakraštį ir praleido vežimus.

Jis paklausė:

— Užuodžiate kvapą?

Ji nusistebėjo:

— Kokį? Čia atsiduoda karvide.

— Taip, karvide. Arklių šiame krašte nėra, tad visais keliais čia traukia karvės, skleisdamos aplinkui karvidės kvapą; o kai tas kvapas susimaišo su smulkiomis dulkėmis, vėjas ima dvelkti vanile!

Kristiana, pajutusi koktulį, sušnibždėjo:

— Och!

— Atleiskit, aš čia analizuoju orą kaip chemikas. Šiaip ar taip, ponia, aš nesu matęs vietovės, kuri taip viliotų akį, džiugintų širdį ir ramintų nervus. Mes tarsi atkilome į aukso amžių. O Limanė! Ak, Limanė! Bet nepasakosiu apie ją, noriu jums ją parodyti. Pamatysite!

Juodu prisivijo markizas ir Gontranas. Markizas paėmė dukterį už parankės, pasuko ją atgal ir tarė:

— Laikas pusryčių, mano vaikai. Bet paklausykite visi trys, ką jums pasakysiu. Kai Viljamą apsėda kokia nors mintis, jis tiesiog išeina iš proto. Dabar jis klejote klejoja naujuoju kurortu ir sumanė pagauti į savo tinklus Oriolių šeimą. Jis nori, kad Kristiana susipažintų su mergaitėmis ir pažiūrėtų, ar galima jas priimti mūsų draugijon. Tačiau tėvas neturi užjusti mūsų gudrybės. Tai va, man atėjo į galvą mintis, kad reikia surengti labdarybės šventę. Tu, dukrele, padarysi vizitą klebonui, ir jūs nutarsite, kurios dvi parapijietės galėtų drauge su tavimi rinkti aukas. Tu, žinoma, supranti, ką reikia jam pasiūlyti, o paskui tegul jis pakviečia jas savo iniciatyva. O jūs, vyrai, surengsite kazino salėje loteriją, — jums padės Petriusas Martelis, jo trupė ir orkestras. Jeigu Oriolių mergytės pasirodys iš tikrųjų malonios, — juk vienuolyne, sako, jos gavusios puikų išauklėjimą, — tai Kristiana sugebės jas palenkti.

V

Visą savaitę Kristiana daugiau nieko ir neveikė, kaip tik rengėsi šventei. Klebonas iš tikrųjų pripažino, kad iš visų jo parapijiečių tik Oriolių mergaitės yra vertos garbės rinkti aukas drauge su markizo de Ravenelio dukteria. Pradžiugęs, kad atsirado proga, pasireikšti, jis prisiėmė visus rūpesčius, viską suruošė, viską sutvarkė ir pats pakvietė merginas, tarsi ši mintis jam pirmajam būtų atėjusi į galvą.

Sujudo visa parapija; paniurę kurortininkai taip pat gavo naują temą pokalbiams ir, susirinkę viešbučiuose prie bendro stalo, keitėsi nuomonėmis, kiekgi pelno turėtų duoti abi šventės — bažnytinė ir pasaulietinė.

Diena prasidėjo gerai. Oras buvo nuostabus — saulė žeme ritinėjosi. Laukus degino kaitra, bet kaime po medžiais buvo maloniai vėsu.

Devintą valandą turėjo prasidėti mišios — trumpos mišios su vargonų muzika. Kristiana atėjo kiek anksčiau, nes norėjo pasižiūrėti, kaip papuošta bažnyčia — kaip iškabinti vainikai iš gėlių, atvežtų iš Ruaja ir Klermon Ferano. Išgirdusi, jog kažkas eina jai įkandin, atsigręžė ir pamatė kleboną, abatą Litrą, su Oriolių mergaitėmis. Abatas pristatė jas Kristianai, o ši tuojau pat užkvietė abi seseris pusryčių. Mergaitės su mandagiu reveransu rausdamos priėmė kvietimą.

Ėmė rinktis tikintieji.

Kristiana ir abi mergaitės užėmė garbingas vietas presbiterijoje. Priešais jas, kitame presbiterijos krašte, sėdėjo trys išsipustę jauni vyrai — mero, jo padėjėjo ir municipalinio tarėjo sūnūs, kurie, įtaikaujant vietinei valdžiai, buvo išrinkti palydovais aukų rinkėjoms.

Viskas praėjo puikiai.

Pamaldos greit baigėsi. Žmonės sumetė šimtą dešimt frankų, Andermatas davė penkis šimtus, markizas — penkiasdešimt, Polis Bretinji — šimtą frankų, tad viso labo susidarė septyni šimtai šešiasdešimt frankų — negirdėtas dalykas Anvalio parapijoj.

Po visų apeigų Kristiana nusivedė seseris Oriol į viešbutį. Šiedvi jautėsi lyg ir kiek nedrąsiai, bet laikėsi gražiai; kalbėjo, tiesa, mažai, bet veikiau iš kuklumo, o ne iš drovumo. Pusryčiavo jos prie bendro stalo ir ypač patiko vyrams — visiems be išimties.

Vyresnioji buvo rimtesnė ir kultūringesnė banaliąja šio žodžio prasme, jaunėlė — gyvesnė ir simpatiškesnė, bet jiedvi tiek buvo panašios viena į kitą, jog vos begalėjai jas atskirti.

Pakilę nuo stalo, visi nuėjo į kazino, kur antrą valandą turėjo prasidėti daiktinė loterija.

Parkas, pilnas kurortininkų ir kaimiečių, panėšėjo į mugę.

Muzikantai kinų stiliaus altanoje grojo kaimišką simfoniją, sukurtą paties Sen Landri. Polis, lydįs Kristianą, sustojo.

— Ką jūs pasakysite? — tarė jis. — Visai neblogas dalykas. Tasai vyrukas talentingas. Jeigu čia grotų geras orkestras, įspūdis būtų iš tiesų didelis.

Paskui paklausė:

— Jūs mėgstate muziką, ponia?

— Labai.

— O man muzika — pagunda ir kančia. Kai klausausi mėgstamo kūrinio, man atrodo, kad jau patys pirmieji garsai nuplėšia nuo manęs odą, ji sakytum ištirpsta, išsisklaido, dingsta, aš lieku tarsi nuluptas ir pasijuntu bejėgis prieš muzikos antplūdį. Orkestras groja tiesiog mano nervais, nuogais, virpančiais, sulig kiekviena gaida krūpsinčiais nervais. Aš klausausi muzikos ne vien ausimis, o visomis kūno pajautomis, tirtėdamas nuo galvos iki kojų. Tai man visų didžiausias malonumas, pasakysiu net — visų didžiausia laimė.

Kristiana nusišypsojo:

— Jūsų jausmai labai stiprūs.

— Dievaži, ko gi vertas gyvenimas be stiprių jausmų? Aš nepavydžiu žmonėms, kurių širdis apsitraukusi vėžlio kiautu ar begemoto oda. Laimingas tik tas, kurį pojūčiai žeidžia iki skausmo, sukrečia iki sielos gelmių, tas, kuris sugeba jais mėgautis it kokiu skanėstu. Reikia sąmoningai jausti visus savo išgyvenimus, džiaugsmingus ar liūdnus, reikia, kad jie kiaurai tave perimtų ir apsvaigintų ir tu pajustum arba saldžiausią palaimą, arba skaudžiausią kančią.

Jinai pakėlė į jį akis: tai, ką girdėjo dabar, lygiai kaip ir tai, ką girdėjo visą praeitą savaitę, buvo jai labai neįprasta.

Taip, visą praeitą savaitę naujasis bičiulis — o jis iš karto tapo jos bičiuliu, nors ir kokį nemalonų įspūdį buvo padaręs pirmojo susitikimo dieną, — tolydžio trikdė jai ramybę, kėlė jos sieloje sąjūdį, lyg būtų metęs akmenis į tykų tvenkinį. Ir iš tiesų į šitą dar neatbudusią sąmonę be paliovos krito sunkūs akmenys.

Kristianos tėvas, kaip ir visi tėvai, žiūrėjo į dukrą kaip į mažą mergytę, su kuria niekas nekalba apie rimtus dalykus; brolis juokino ją, bet nevertė jos mąstyti; vyrui nė į galvą neateidavo, kad su žmona būtų galima leistis į kalbas apie ką nors tokio, kas neliečia jų bendro gyvenimo, ir taip iki šiolei jos dvasia snaudė be jokių troškimų ir abejonių.

Ir šit naujasis bičiulis drąsiu žodžiu it kirviu ėmė daužyti kevalą, kuriame glūdėjo Kristianos protas. Maža to, jis buvo iš tų vyrų, kurie patinka moterims, visoms iki vienai, pačia savo natūra, karšto jausmo galia. Jis mokėjo su jomis kalbėti, ir visa, ką jis sakydavo, rasdavo atbalsį jų sąmonėje. Netikęs jokiam įtemptam darbui, tačiau be galo nuovokus, visados apsėstas arba aistringos meilės, arba neapykantos, jis apie viską kalbėdavo su naiviu fanatiko įkarščiu ir lengvai galėjo šiandien paniekinti tai, ką vakar liaupsino. Jam nestigo ir moteriško charakterio bruožų — patiklumo, vidinio žavesio, gyvumo ir jaudrumo, kurie puikiai derinosi su pranašesniu, aktyvesniu, plačiu ir įžvalgiu vyro protu.

Prie jų skubiai priėjo Gontranas.

— Norite pamatyti Onorą su žmona? — tarė jis. — Atsigręžkite!

Juodu atsigręžė ir išvydo daktarą Onorą, o greta jo storą seną damą su mėlyna suknia. Ant skrybėlaitės jai buvo visa krūva įvairiausių augalų ir žiedų, tad jos galva panėšėjo į darželį. Kristiana nustebusi paklausė:

— Čia jo žmona? Betgi ji kokia penkiolika metų už jį vyresnė!

— Taip, jai šešiasdešimt penkeri metai. Kadaise ji buvo akušerė, na ir prisiviliojo daktarą, belankydama gimdyves.

Beje, kiek teko girdėti, tai viena iš tų šeimų, kur nuo ryto lig vakaro kivirčai.

Išgirdę minios klegesį, jie grįžo prie kazino. Ant didelio stalo priešais duris buvo išdėlioti loterijon leidžiami daiktai. Petriusas Martelis, padedamas smulkutės juodaplaukės panelės Odlen iš „Odeono“, traukė ir skelbė numerius, linksmindamas publiką šarlataniškais reklamos šūksniais. Pasirodė ir markizas su Oriolių mergaitėmis ir Andermatu. Jis paklausė:

— Argi mes niekur neisime? Čia toks triukšmas.

Buvo sutarta pavaikščioti kalnų keliu, einančiu iš Anvalio į Roš Pradjerą.

Į tą kelią reikėjo kopti vorele siauru taku per vynuogynus. Kristiana sparčiai ir lengvai žengė visų priekyje. Vos tik atvažiavusi čionai, ji pasijuto lyg naujai užgimusi: tokios gyvenimo ir džiaugsmo pilnaties iki tol ji niekad nebuvo patyrusi. Galimas daiktas, kad savijauta jai pagerėjo nuo vonių: organizmas atsikratė lengvų negalavimų, be regimos priežasties slegiančių žmogų ir keliančių niūrias mintis, ir ji giedriau ėmė žvelgti į pasaulį, daugiau jame rasdavo kuo žavėtis. O gal ji atgijo ir pažvalėjo kaip tik nuo to, kad greta jos nuolat buvo tasai paslaptingas, neramios dvasios žmogus, mokąs ją protauti ir pažinti gyvenimą?

Ji lėtai ir giliai kvėpė orą, sau mintyse kartodama tai, ką jis pasakė apie vėjyje sklindančius aromatus. „Jis iš tikrųjų mane išmokė jausti ore kvapus“, — mąstė jinai. Ir Kristiana ėmė skirti visus aromatus, o ypač lengvą, švelnutį, sunkiai pagaunamą žydinčių vynuogių kvapsnį.

Jinai užkopė į kelią, o paskui ją ir kiti. Susidarė poros. Andermatas su Luiza, vyresniąja iš seserų Oriol, patraukė pirmieji, kalbėdamiesi apie Overnės žemių derlingumą. Ši overnietė, tikra savo tėvo duktė, iš jo paveldėjusi praktišką nuovoką, gerai nusituokė apie žemės ūkį, žinojo viską iki smulkmenų apie lauko darbus; ir pasakojo apie tai maloniu balsu, rimtai ir santūriai, kaip buvo išmokyta vienuolyne.

Klausydamasis Luizos, Andermatas žvilgčiojo į ją skersomis ir galvojo, kad ši protinga mergaitė, su tokiu išmanymu svarstanti praktinius gyvenimo klausimus, iš tikrųjų žavi. Kartais jis, mažumėlį nustebęs, sušukdavo:

— Ką jūs sakote? Hektaras žemės Limanėje kainuoja iki trisdešimties tūkstančių frankų?

— Taip, pone, jeigu ji apsodinta obelimis, gerai prižiūrimomis ir vedančiomis desertinius obuolius. Juk Paryžiui beveik visus vaisius tiekia mūsų kraštas.

Andermatas apsigręžė ir su pagarba apžvelgė Limanę. Priešais juos plytėjo neužmatoma lyguma, visuomet apsiklėtusi lengvute melsvo ūko skraiste.

Kristiana ir Polis taip pat stovėjo ir gėrėjosi bekrašte padūmavusia plynuma, taip viliojančia akį, jog norėjosi tik žiūrėti ir žiūrėti be galo.

Abipus kelio augo didžiuliai riešutmedžiai, kurių kuplūs vainikai teikė gaivų pavėsį. Kelias jau nebekilo aukštyn, o vinguriavo kalno atšlaite, kuri žemai buvo nuklota vynuogynų kilimu, o aukščiau užžėlusi lygia veja, žaliuojančia ligi pat gūbrio, šioje vietoje gana žemo.

Polis sušnibždėjo:

— Na, argi ne gražu? Sakykit, argi ne gražu? Kodėl šitas peizažas taip mane jaudina? Iš tiesų gi, kodėl? Tie žavūs toliai ir tos platumos, neaprėpiamos platumos stačiai glosto širdį. Žiūri į šitą lygumą, ir atrodo, kad mintys taip ir skleidžia sparnus, ar ne? Jos kyla aukštyn, plevena ore, sklando padangėje ir skrieja kažkur tolyn, į tas išsvajotas šalis, kurių niekados neišvysime. Taip, šitas reginys kaip tik tuo ir įstabus, kad primena mums veikiau svajonių pasaulį, o ne akivaizdžią tikrovę.

Kristiana klausėsi tylėdama, gaudė kiekvieną žodį, tarsi kažko laukdama, kažko tikėdamasi, ir jaudinosi, nė pati nežinodama kodėl. Jai iš tikrųjų vaidenosi neregėti kraštai, rausvi ir žydri, fantastiški ir slėpiningi kraštai, nepasiekiami, bet nuolat viliojantys kraštai, prieš kuriuos nublanksta visa kita.

Jis vėl prakalbėjo:

— Taip, čia gražu — gražu, ir tiek. Kitas kraštovaizdis labiau apraibins akį, bet nebus toks harmoningas. Ak ponia, grožis, harmoningas grožis! Tik jis vienas egzistuoja pasaulyje. Nėra nieko daugiau, vien grožis! Bet kaip maža žmonių jį supranta! Kūno ar statulos linija, kalnagūbrio kontūrai, paveikslo arba šito va slėnio spalvos, nenusakomas Džokondos žavesys, frazė, griebianti jums už širdies, menkutis štrichas, kurio dėka dailininkas virsta kūrėju, prilygstančiu dievui, — ar daug yra žmonių, kurie tatai pastebi? Paklausykite poros strofų iš Bodlero.

Ir jis padeklamavo:

Ar iš dangaus tu, ar iš pragaro — vis vien,

O Grože! baisenybe tu šiurpi, ledine,

Jei tavo žvilgsnis atveria duris erdvėn

Tos Begalybės, kurią myliu nepažinęs.

Ar dievas, ar šėtonas, ar daina sirenos, —

Vis viena, jei tu fėja degančių akių.

Šviesa, ritmu, kvapais, manoji karaliene,

Puoši pasaulį, geibi iš minčių sunkių1

Kristiana žiūrėjo į jį, stebėdamasi jo jausmingumu ir žvilgsniu klausdama, kuo gi ypatingos šios eilutės.

Jis atspėjo jos mintis ir, bent kiek suirzęs, kad ji nėmaž nereagavo į jo entuziazmą ir taip raiškiai padeklamuotas eiles, tarė su vos juntama panieka:

— Kvailas aš — įsigeidžiau, kad jūs iš karto pamiltumėte tokios subtilios dvasios poetą. Na, bet, manau, ateis diena, kada ir jūs pajusite šitą poeziją. Moters pažinimas ne tiek sąmoningas kiek intuityvus, ir giliau užslėptą menininko mintį ji suvokia tik tada, kai jo balsas susilaukia atgarsio jos sieloje.

Ir nusilenkęs pridūrė:

— Ponia, aš pasistengsiu sužadinti jumyse šitą atgarsį.

Jo žodžiai neatrodė jai įžūlūs, o tiktai keisti; bet šiuo tarpu ji nė nemėgino jų suvokti, nes jos mintis ūmai užvaldė naujas atradimas: kadangi visų pirma į akis krinta itin aukštas jo ūgis, itin tvirtas sudėjimas ir itin vyriška laikysena, tai ne iš karto pastebi, koks rafinuotas jo skonis ir kaip elegantiškai jis rengiasi.

Ir dar štai kas: kadangi jo veido bruožai savotiškai grubūs, sakytum neišdailinti, tai ir visa povyza iš pirmo žvilgsnio atrodo bent kiek dramblota. Bet kai apsipranti su tais bruožais, turi pripažinti, kad jie kaip tik patrauklūs, kad jie žavi tave kažkokia gaivališka jėga, dažnai nuskaidrinama švelnių dusloko balso moduliacijų.

Pirmąsyk pastebėjusi, kaip rūpestingai jis apsirengęs nuo galvos ligi kojų, Kristiana pagalvojo: „Taip, jis iš tų žmonių, kurių gerosios savybės atsiskleidžia tik per ilgesnį laiką, viena po kitos“.

Jinai išgirdo šaukiant Gontraną, — šis tekinas vijosi juodu:

— Ei, sesut! Kristiana, palauk!

Prisivijęs jis tarė, vis tebesijuokdamas:

— Eime greičiau, jūs turite pasiklausyti mažosios Oriol. Kokia įdomi, sąmojinga mergytė! Tėčiui pavyko ją įšnekinti, ir ji mums pripasakojo juokingiausių dalykų. Luktelėkime jų.

Ir jie palaukė markizo, einančio su jaunesniąja seseria Šarlota Oriol.

Su vaikišku užsidegimu, šelmiškai šypsodama, ji pasakojo visokiausias kaimo istorijas, naivių arba suktų kaimiečių nutikimus, mėgdžiojo jų gestus, jų sunkius judesius ir lėtą šneką, visados pamargintą velniais ir perkūnais. Kai ji imitavo jų mimiką, jos gyvas gražus veidelis buvo itin žavingas. Žvitrios akys blizgėjo, gan stambios lūpos, dailiai prasivėrusios, rodė lygius baltus dantis, mažumėlį riesta nosytė teikė jos išraiškai buklumo, o ir visa ji buvo gaivi kaip ką tik prasiskleidęs žiedas, — tokia gaivi ir miela, jog taip ir magėjo ją išbučiuoti.

Markizas beveik visą gyvenimą buvo praleidęs savo dvare, o Kristiana ir Gontranas užaugo senos tėvonijos pilyje, tarp stiprių, augalotų Normandijos ūkininkų, kurie pagal seną paprotį kartais būdavo kviečiami prie ponų stalo ir su kurių vaikais juodu kadaise bičiuliavosi, kartu rengėsi pirmajai komunijai ir elgėsi kaip su sau lygiais. Todėl jie lengvai rado kalbą ir su Šarlota, jauna kaimiete, bemaž jau išėjusia į paneles: draugišku, nuoširdžiu tonu, maloniu ir paprastu elgesiu jie sugebėjo pelnyti jos pasitikėjimą, ir ji bematant atgavo savo įgimtą linksmumą.

Andermatas su Luiza buvo nužingsniavę ligi kaimo, bet pasuko atgal.

Visa kompanija susėdo po medžiu, ant žolės šalikelėje.

Ilgai jie čia sėdėjo palaimingoje vėsoje, įsisvajoję, suglebę, ramiai šnekučiuodamiesi. Kartais pro šalį praslinkdavo vežimas, traukiamas, kaip visuomet, dviejų karvių, lenkiančių sprandus po sunkiu jungu; priešais vežimą, kaip visuomet, žengdavo padžiūvęs kaimietis su didele juoda skrybėle ant galvos ir plonu virbu rankoje, kuriuo jis valdydavo savo gyvulius, mojuodamas lyg dirigentas priešais orkestrą.

Žmogus nukeldavo skrybėlę, sveikindamas seseris Oriol, o šios maloniai atsakydavo jaunais balsais: „Laba diena!“

Artinosi vakaras, reikėjo grįžti.

Priėjus parką, Šarlota Oriol sušuko:

— Žiūrėkite! Burė, burė!

Iš tikrųjų skambėjo sena overnietiška melodija, o kaimiečiai šoko burė.

Vyrai ir moterys manieringai žingsniavo ratu, šokčiojo, sukiojosi ir linksėjo vieni kitiems; moterys dviem pirštais kėlė iš abiejų pusių sijonus, vyrai laikė rankas nuleistas arba įremtas į šonus.

Monotoniška, bet graži melodija, rodos, irgi šoko atvėsusiame vakaro ore. Smuikas plonučiu balseliu suokė vis tą patį motyvą, o kiti instrumentai trankiai jam antrino į taktą. Ši kaimiška muzikėlė, paprasta, smagi ir primityvi, labai pritiko liaudiškam, neišmoningam menuetui.

Kurortininkai irgi bandė šokti. Petriusas Martelis stryksėjo priešais mažąją panelę Odlen, kuri staipėsi tartum baleto figūrantė, o komikas Lapalmas, įmantriai klaipydamas kojas, sukosi aplink įraudusią kasininkę, niekaip nepamirštančią Bujė šokių salės.

Urnai Gontranas pastebėjo daktarą Onora, kuris, kaip grynakraujis overnietis, iš visos širdies ir sveikatos raitė klasišką burė.

Orkestras nutilo. Šokėjai sustojo. Daktaras priėjo pasisveikinti su markizu.

— Gera kartais prisiminti jaunystę, — tarė jis, šluostydamasis kaktą ir sunkiai alsuodamas.

Gontranas uždėjo jam ant peties ranką ir, dygiai šypsodamas, paklausė:

— Kodėl gi jūs niekad neužsiminėte, kad esate vedęs?

Daktaras liovėsi šluostytis ir rimtai atsakė:

— Taip, aš vedęs, tik, deja, nesėkmingai.

— Iš tikrųjų?

— Taip, vedybos nenusisekė. Niekad nedarykite šitos kvailystės, jaunuoli.

— Kodėl?

— Kodėl? Matote, jau dvidešimt metų, kai aš vedęs, ir niekaip negaliu prie to priprasti. Einu vakare namo, ir man dingsi: „Nejau ta senė vis dar mano namuose? Argi ji niekad ir neišsinešdins?“

Visi nusijuokė: jis tai pasakė kuo rimčiausia mina ir kuo įtaigiausiu tonu.

Tuo tarpu viešbuty suskambėjo varpas — šaukė pietų. Šventė baigėsi. Visa kompanija palydėjo Luizą ir Šarlotą iki namų. Pasukus atgal, kalba iš karto nukrypo į jiedvi.

Visi kiek įmanydami jas gyrė. Bet Andermatui labiau patiko vyresnioji. Markizas tarė:

— Kokia lanksti moters prigimtis! Šitos kaimo merginos neišmanytų nė ką veikti su pinigais, bet štai jos žino, kad tėvas pinigingas, ir to užteko, kad jos virstų panelėmis.

Kristiana paklausė Polį Bretinji:

— O jums katra labiau patinka?

Jis sumurmėjo:

— Man? Aš nė nepažvelgiau į jas. Man patinka kita.

Jis ištarė tai šnibždomis, ir ji nieko neatsakė.

VI

Kristianai Andermat prasidėjo laimingos dienos. Širdžiai buvo lengva, siela kūpėjo džiaugsmu. Jau iš pat ryto jos laukė malonumas, neapsakomas malonumas — šilta vonia. Nuostabus pusvalandis, praleistas vandenyje, drungnu srovenimu glostančiame kūną, nuskaidrindavo jai visą dieną. Nuskaidrėdavo ir mintys, ir troškimai, ir Kristiana pasijusdavo iš tiesų laiminga. Saviškių meilė ir švelni globa, svaigus jaunatvės pulsavimas gyslose, nauja aplinka, žavus kraštas, tiesiog sukurtas ilsėtis ir svajoti, plačiausi reginiai, malonūs kvapai, visa ši neaprėpiama gamtos glamonė žadino jai iki tol nepatirtus jausmus. Kur tik ji eidavo, su kuo susidurdavo, nė valandėlę jos neapleisdavo pojūtis, tartum ji vis dar maudytųsi šiltoj rytmetinėj vonioj, didžiulėj laimės vonioj, tartum vis dar mėgautųsi ja visu kūnu ir siela.

Reikalai neleido Andermatui išbūti Anvalyje ilgiau kaip dvi savaites per mėnesį, ir jis išvažiavo į Paryžių, pavedęs žmonai atidžiai sekti, kad paralitikas nemestų procedūrų. Todėl kas rytą prieš pusryčius Kristiana, jos tėvas, brolis ir Polis eidavo pasižiūrėti, „kas per sriuba išvirs iš to vargšo žmogelio“, Gontrano žodžiais betariant. Ateidavo ir daugiau kurortininkų. Sustoję ratu aplinkui duobę, jie šnekindavo valkatą. Šis tvirtino, kad vaikščiojąs kol kas taip pat sunkiai kaip ir anksčiau, bet jaučiąs, tarsi kojomis jam lakstytų skruzdėlės; ir pasakojo, kaip tos skruzdėlės ropinėjančios juo aukštyn ir žemyn, čia užbėgančios ligi šlaunų, čia vėl nubėgančios iki pirštų galų. Net ir naktimis jį tarsi kirbiną ir kandžioją kažkokie vabaliukai, neduodami užmigti.

Atvykėliai ir kaimiečiai, pasidaliję į dvi stovyklas — tikinčių ir netikinčių, — su gyvu susidomėjimu sekė šito gydymo eigą.

Po pusryčių Kristiana dažniausiai užsukdavo pas seseris Oriol, ir jos drauge eidavo pasivaikščioti. Tai buvo vienintelės moterys kurorte, su kuriomis ji galėjo draugiškai pašnekučiuoti ir maloniai praleisti laiką, kuriomis galėjo bent kiek pasikliauti, iš kurių galėjo tikėtis bent kiek moteriško nuoširdumo ir prisirišimo. Jinai iš karto pamėgo vyresniąją seserį už jos rimtumą, blaivų protą ir švelnią širdį, bet dar labiau jaunesniąją — už jos buklumą ir šelmišką linksmumą. Ir draugavo su abiem mergaitėmis ne tiek todėl, kad to norėjo vyras, kiek todėl, kad tas buvo malonu jai pačiai.

Visa kompanija dažnai rengdavo iškylas. Kartais keliaudavo pėsčiomis, o kartais važiuodavo lando — senu šešiaviečiu kelioniniu lando, kurį pavyko gauti Riome iš ekipažų nuomotojo.

Ypač visiems patiko siaura glūdi įlomėlė netoli Šatei Giujono, kuria buvo galima pasiekti nuošalų namelį — San Susi.

Eidavo tenai upeliuko pakrantėmis, siauru taku, pramintu tarpe pušų, eidavo po du, neskubėdami ir ramiai kalbėdamiesi. Takas dažnai suko iš vienos upeliuko pusės į kitą; tose vietose Polis ir Gontranas atsistodavo ant akmenų vidury srovės, paimdavo moteris už rankų ir vienu trūkiu perkeldavo į kitą krantą. Ties kiekviena tokia brasta iškylautojų poros keisdavosi.

Kristiana žygiuodavo čia su vienu, čia su kitu, bet visados rasdavo progą pabūti kurį laiką dvejurnoj su Poliu Bretinji: juodu pasistengdavo paėjėti į priekį arba atsilikti nuo kitų.

Polis dabar laikėsi kitaip, negu pirmomis dienomis. Jis mažiau juokavo, mažiau jo elgesyje bebuvo atžarumo ir draugiško paprastumo, bet užtat daugiau atsirado pagarbos ir paslaugumo.

Jų pašnekesiai tuo tarpu darėsi kaskart intymesni, kalba vis dažniau ėmė suktis apie širdies dalykus. Apie jausmus, apie meilę Polis kalbėjo kaip žmogus, gerai apie tat nusimanantis, gerai pažįstąs moters meilę ir patyręs iš jos ne tik daug laimės, bet ir daug kančių.

Kristiana, degdama smalsumu, sužavėta ir susijaudinusi, klausėsi jo ir pati gudriomis užuominomis traukė iš jo prisipažinimus. Šį tą apie jį sužinojusi, ji geidė patirti dar daugiau, prasiskverbti mintim į vyriškių gyvenimą, pažįstamą tiktai iš knygų, į vieno tų vyriškių gyvenimą, kupiną audrų ir meilės paslapčių.

Jos spiriamas, Polis kasdien prisimindavo ką nors nauja iš savo gyvenimo, savo nuotykius ir negandas; kalbėjo karštai ir net aistringai, nes prisiminimai dilgino širdį, kalbėjo vylingai, nes norėjo patikti.

Prieš Kristianos akis pamažu vėrėsi naujas pasaulis: iškalbingais žodžiais jis apsakė jai geismo ir laukimo virpesius, nenumaldomos vilties šėlimą, gėlės, kaspino kraštelio ir kitų šventai saugomų niekniekių kultą, staigių abejonių slogutį, baimingų spėliojimų nerimastį, pavydo kančias, žodžiais neišreiškiamą, svaigų pirmojo pabučiavimo džiaugsmą.

Ir pasakojo visa tat labai atsargiai ir taktiškai, poetiškai ir patraukliai. Kaip ir kiekvienas vyras, apsėstas geismo ir minčių apie moteris, jis nuolat kalbėjo apie savo buvusias mylimąsias, kalbėjo diskretiškai, nors ir neslėpdamas karštligiško virpulio. Jis nepamiršo nė vienos tų mielų smulkmenų, kurios taip jaudina širdį, nė vienos tų keblių situacijų, kurios spaudžia iš akių ašaras, nė vienos tų žavingų asistavimo išmonių, kurios išlavėjusio proto ir subtilios sielos žmonių meilei teikia neprilygstamo grožio ir rafinuotumo.

Šie atviri kasdieniniai pokalbiai, kasdien vis ilgesni ir ilgesni, krito jaunai moteriai į širdį tarytum grūdai į arimą ir vis labiau trikdė jai ramybę. O akį viliojantys toliai, aromatingas oras, žydrųjų Limanės horizontų platybės, į kurias žvelgiant nejučia plečiasi krūtinė, užgesę ugnikalniai — buvę pasaulio žaizdrai, nūnai tešildantys vandenį ligoniams, gaivinančios ūksmės, šnekūs upeliukai, sruvenantys per akmenis, — visa šitai irgi gėrėsi Kristianai į kūną ir sielą, panašiai kaip lietus kad geriasi į naujai išplėštą dirvą, tykus, šiltas, kiaurai merkiantis lietus, daiginantis gėles iš pasėtų sėklų.

Kristiana jautė, kad Polis bent kiek jai meilaujasi, kad jinai jam graži, ir netgi daugiau nei graži, ir, pati norėdama jam patikti, prasimanydavo šimtus naivių gudrybių jam privilioti ir pavergti.

Lig tik pamatydavo, kad jis sudirgęs, ji ūmai nuo jo pasitraukdavo; lig tik pajusdavo, kad štai tuoj išgirs iš jo lūpų kokią švelnią užuominą, sviesdavo į jį vieną tų žaibiškų, veriančių žvilgsnių, kurie it ugnis uždega vyro širdį, ir jis nutildavo, neužbaigęs frazės.

Keliais subtiliai parinktais žodžiais, lengvu galvos linktelėjimu, atsainiu rankos mostu, čia melancholiška, čia vėl giedra veido išraiška ji puikiai gebėjo jam parodyti, kad jo pastangos neina perniek.

Ko ji norėjo? Nieko. Ko laukė iš to žaismo? Nieko. Jinai mėgavosi juo vien todėl, kad buvo moteris, todėl, kad nematė, koks jis pavojingas, todėl, kad nieko nenujautė, o tik norėjo pažiūrėti, kaipgi Polis elgsis toliau.

Ir šit ūmai joje įsiplieskė įgimto koketiškumo ugnelė, rusenanti visos gražiosios lyties kraujyje. Naivi mergytė, dar vakar nekaltai miegojusi, staiga pakirdo ir tapo mitriu, įžvalgiu partneriu lošime su jaunu vyriškiu, be paliovos jai kalbančiu apie meilę. Jinai matė, kad, būdamas šalia jos, jis vis labiau varžosi, kad jo žvilgsnis dega vis stipresne aistra, ir jautė kiekvieną jo balso niuansą ta ypatinga nuojauta, kuri visados atbunda moteriai, kai ji pamato, jog vyriškis siekia jos meilės.

Iki tol jau ne kartą vyrai bandė asistuoti Kristianai diduomenės salonuose, bet nesulaukdavo iš jos nieko daugiau kaip vien išdykusios mergiščios patyčių. Iš banalių jų komplimentų ji tiktai juokėsi; liūdnos atstumtų garbintojų minos atrodė jai baisiai komiškos, ir į visus jų meilės išpažinimus ji atsakydavo linksmomis išdaigomis.

Bet šį sykį pajuto, kad prieš ją — patrauklus, pavojingas priešininkas, ir virto apsukria, apdairia, drąsia ir šaltakraujiška moterim, virto kokete, kuri, kol kas pati nepasiduodama meilės kerams, tyko vyriškio, užklumpa jį ir apraizgo nematomais tinklais.

Pirmomis pažinties dienomis jam susidarė įspūdis, kad ji kvailutė. Lig tol jis bendravo tik su išpaikusiomis moterimis, tiek pat gerai išmanančiomis meilės dalykus, kiek senas kareivis manevrų veiksmus, su moterimis, išbandžiusiomis visas koketavimo ir meilavimo gudrybes, tad nuoširdus Kristianos paprastumas jam pasirodė nuobodus, ir jis žiūrėjo į savo pašnekovę su lengva panieka.

Bet pamažu šitas tyrumas jį patraukė, o paskui ir sužavėjo, ir jis, atsiduodamas įgimtam polinkiui be atodairos pulti prie to, kas vilioja, ėmė rodyti Kristianai vis daugiau švelnumo ir dėmesio.

Jis gerai žinojo taisyklę: jei nori sudrumsti skaisčią sielą, be perstojo kalbėk jai apie meilę, tačiau dėkis galvojąs apie kitas. Ir šit, neva tenkindamas jos godų smalsumą, kurį pats ir sužadino, neva trokšdamas išlieti širdį, jis ėmė jai skaityti miško paunksmėje tikrą meilės aistros kursą.

Lygiai kaip ir Kristiana, jis mėgavosi tuo žaidimu, nežymiais dėmesio ženklais, kurių lengvai prasimano vyrai, nuolat jai duodavo suprasti, kad ji vis labiau jam patinkanti, ir vaidino įsimylėjusį, pats nenumanydamas, kad veikiai iš tiesų įsimylės.

Ir vienam, ir kitam šis žaidimas ilgų vaikštynių metu atrodė toks pat natūralus, kaip, sakysim, noras išsimaudyti, karštą vasaros dieną atsidūrus ant upės kranto.

Bet kai Kristianai atbudo tikrasis koketiškumas, kai ji pajuto savyje prigimtą moterišką galią kerėti vyrus ir įsimanė parklupdyti šį aistrų vergą sau po kojomis, tarsi būtų panūdusi sulošti kroketo partiją, neapdairus gundytojas pats įkliuvo į tyraširdės viliokės spąstus ir ją pamilo.

Tada jis pasijuto kaip nesavas, pasidarė neramus, nervingas, o ji žaidė su juo kaip katė su pele.

Bet kurios kitos moters jis nėmaž nebūtų varžęsis, būtų iškart prisipažinęs, pavergęs ją, uždegęs savo aistros ugnim; tačiau Kristianai to daryti nedrįso — tiek ji atrodė nepanaši į kitas jo pažįstamas moteris.

Tos kitos buvo mačiusios šilto ir šalto, ir joms galėjai sakyti ką tinkamas, galėjai be baimės švaistytis įžūliais pasiūlymais, kuždėti, prisikišęs prie lūpų, goslius žodžius, nuo kurių kaista kraujas. Jis pažino save, žinojo, kad niekados jam neatsispirs jo pamiltoji moteris, jei tik jis įvirpins jos širdį, sielą ir jausmus, laisvai išpažindamas, koks audringas jį užvaldė geismas.

O šalia Kristianos Polis jautėsi bejėgis: jis negalėjo atsikratyti įspūdžio, kad tai jaunutė, neprityrusi mergaitė. Jis ir mylėjo ją visai kitoniškai — gal kaip vaiką ar kaip sužadėtinę. Jis geidė jos, tačiau baiminosi ją paliesti, sutepti, subjauroti. Jis visai netroško aistringai suspausti ją glėbyje, kaip kitas moteris, jam tik norėjosi pulti ant kelių, priglusti lūpomis prie suknelės ir tyliai, nekaltai, be galo švelniai bučiuoti, bučiuoti garbanėles ant jos smilkinių, lūpų kampučius ir užmerktas akis, ir jausti mėlyną žvilgsnį, mielą guvų žvilgsnį po suvertais vokais. Jam norėjosi ginti ją nuo viso pasaulio, kad ji nesukliūtų su šiurkščiais žmonėmis, neregėtų nė vieno bjauraus žmogaus, iš tolo aplenktų kiekvieną nevalyvą žmogų. Jam norėjosi nušluoti visą purvą nuo gatvių, kur ji eina, numėtyti akmenis nuo kelių, išrinkti dagius ir šakeles iš miškų, kad viskas aplinkui būtų patogu ir gražu, nešioti ją ant rankų, kad jai nereikėtų pačiai nė žingsnio žengti. Jam buvo apmaudu, kad ji turi kalbėtis su kaimynais viešbutyje, valgyti prastus valgius prie bendro stalo, taikytis su visom nemaloniom ir neišvengiamom kasdieninio gyvenimo smulkmenom.

Jis tiek apie ją galvojo, kad tiesiog neišmanė, ką jai besakyti, ir, neįstengdamas nei atverti širdies, nei įkūnyti bent vieno iš savo troškimų, nepajėgdamas netgi išreikšti valdingo, deginančio poreikio pasiaukoti, panėšėjo į surakintą laukinį žvėrį. Ir pats nežinojo, kodėl jam norėjosi verkti.

Ji visa tai matė, tik ne visa suprato, ir su piktu koketės džiaugsmu širdyje iš jo šaipėsi.

Lig tik jie atsilikdavo nuo kompanijos ir jinai iš jo laikysenos pajusdavo, kad štai jis tuoj pasakys ką nors tokio, kas jai sudrums ramybę, ji staiga leisdavosi tekina vytis tėvo ir, pribėgusi prie jo, sušukdavo:

— Gal sužaiskim „keturis kampus“?

„Keturiais kampais“ paprastai ir baigdavosi jų iškylos. Jie susirasdavo laukymėlę miške arba platesnį kelio tarpą ir žaisdavo kaip mokinukai per ekskursiją.

Seserims Oriol ir Gontranui labai patiko ši pramoga: jaunam visada smagu pabėgioti. Tik Polis Bretinji, apniktas kitų minčių, iš pradžių, būdavo, niurzga, bet paskui ir jis palengva išsijudina. Prisidėjęs prie kompanijos, jis žaidžia su dar didesniu įkarščiu, negu kiti, o ypač stengiasi pagauti Kristianą, paliesti ją, staiga uždėti ranką jai ant peties ar talijos.

Markizas, nerūpestingas, lengvaširdis žmogus, greitai susitaikantis su viskuo, kas tik netrikdo jam ramybės, atsisėda kur nors po medžiu, žiūri į lakstantį savo „pensioną“, kaip jis pats sakydavo, ir galvoja, kaip čia ramu ir gera ir koks tobulas visas pasaulis.

Tačiau netrukus Polio elgesys ėmė bauginti Kristianą. Vieną dieną ji nejuokais išsigando.

Tą rytą jie drauge su Gontranu išėjo į vaizdingą tarpeklį, vadinamą „Pasaulio kraštu“, iš kurio išteka Anvalio upelis.

Kuo gilyn terpiasi ši siaurymė į kalną, tuo ji vingiuotesnė ir ankštesnė. Persiropštęs per stambius granito luitus, dideliais akmenimis perėjęs kiton upelio pusėn, paskiau aplenkęs daugiau nei penkiasdešimties metrų aukščio uolą, riogsančią skersai tarpukalnės, atsiduri sakytum plyšyje tarp dviejų milžiniškų plikų akmens sienų, kurių viršuje auga medžiai ir žolė. Upelis čia susitvenkęs į ežerėlį, apskritą it rėčka. Tai iš tikrųjų keista, gūdi, kone pasakiška vieta: gamtoje tokią vargu ar pamatysi, gal tik užtiksi kur aprašytą knygoje.

Ir va tą kartą Polis, žvelgdamas į aukštą uolos kyšulį, riogsantį skersai kelio visiems iškylautojams, pastebėjo akmenyje žymes, rodančias, jog kažkieno čia kopta. Jis tarė:

— Nagi, ženkime tolyn!

Gan sunkiai užsikabarojęs ant stačios uolos, jis sušuko:

— O, čia žavu! Giraitė vandeny! Lipkite šen.

Atsigulęs kniūpsčias, jis paėmė Kristianą už abiejų rankų ir ėmė traukti aukštyn, o Gontranas padėjo jai, keldamas ir statydamas jos kojas ant siauručių uolos atbrailų.

Žemėje, kažkada nugriuvusioje iš viršaus ant šios pakopos, augo vienišas guotas kuplių medelių, tarp kurių sruveno upeliukas.

Tolėliau šis granito koridorius rėmėsi į kitą uolos pakopą. Jie užlipo ir ant šitos, paskui ant trečios ir pagaliau atsidūrė neįkopiamo skardžio papėdėje. Čia buvo gilus tvenkinėlis, apraizgytas šakų ir lianų, į kurį krito gal dvidešimties metrų aukščio skaidrus krioklys.

Tarpukalnė šioj vietoj buvo jau tokia siaura, kad du žmonės, susiėmę už rankų, galėjo pasiekti abi jos sienas. Menkas dangaus ruoželis viršuje, vandens šniokštimas apačioje — daugiau čia nieko nematei ir negirdėjai. Galima buvo pagalvoti, kad tai viena iš tų slaptų, neprieinamų vietelių, kur gyveno antikinės lotynų poetų nimfos. Kristianai rodėsi, kad jinai įsibrovusi į fėjos buveinę.

Polis Bretinji netarė nė žodžio. Gontranas sušuko:

— Ai, gražu būtų pažiūrėti, jeigu tame vandenyje maudytųsi kokia nors rausvai balta blondinukė.

Jie pasuko atgal. Nuo pirmųjų dviejų pakopų nusileido gana lengvai, bet trečioji — aukšta ir stati, be didesnių atbrailų — nugąsdino Kristianą.

Bretinji nušliaužė uolos siena žemyn, paskui ištiesė į Kristianą rankas.

— Šokite! — tarė jis.

Kristiana nesiryžo. Ji nebijojo nukristi — ją baugino jis, baugino ypač jo akys.

Polis žiūrėjo į ją su išbadėjusio žvėries godumu, su nežabota aistra; aukštyn iškeltos jo rankos taip valdingai traukė į save, kad ją ūmai pagavo siaubas; ji vos nesukliko kaip beprotė, vos nepuolė atgal; rodės, kabintųsi į pačią stačiausią uolą, spruktų kuo toliau nuo šitos neįveikiamos traukos.

Brolis už nugaros sušuko: „Nagi, šok!“ — ir lengvai ją pastūmėjo. Ji pasijuto krintanti, užsimerkė ir, atsidūrusi švelniame, tvirtame glėbyje, nuslydo stambiu vyriškio liemeniu žemyn, nieko nebematydama ir tiktai veidu jausdama karštą ir tankų jo alsavimą.

Dar akimirka — ir Kristiana vėl stovėjo ant kojų, pamiršusi baimę, ir šypsodama žiūrėjo, kaip leidžiasi Gontranas.

Po šito nutikimo ji pasidarė atsargesnė ir keletą dienų vengė pasilikti viena su Bretinji, o šis dabar suko aplinkui ją lyg tos pasakėčios vilkas aplink ėriuką.

Bet štai vieną dieną visi išsirengė į didelę iškylą, į kurią pakvietė ir seseris Oriol. Buvo numatyta pasiimti maisto ir šešiaviečiu lando nuvažiuoti prie Tazena ežerėlio, vietos gyventojų vadinamo Tazena dauburiu, ten papietauti prie vandens ir nakčia grįžti, mėnuliui šviečiant.

Iškeliavo jau po vidudienio. Diena buvo kaitri, saulė be gailesčio svilino, ir kalnų granitas tvoskė karščiu it prikūrenta krosnis.

Trejetas šniokštuojančių, suplukusių arklių žingine traukė karietą į kalną; vežėjas, nukabinęs galvą, snaudė ant savo sėdynės; pakelėse tarp akmenų šmižinėjo galybės žalių driežų. Įšilęs oras buvo tarsi pilnas sunkių nematomų ugnies dulkių. Tarpais jis atrodė lyg sutenėjęs, tirštas ir stangrus, o tarpais lengvai suvilnydavo, nudegindamas veidus gaisro alsavimu ir padvelkdamas įkaitusių sakų kvapu, sklindančiu iš siaurų ilgų pušynėlių šalikelėse.

Karietoje niekas nekalbėjo. Trys damos, sėdinčios gale, merkė žilpstančias akis ir dangstėsi rausvais skėčiais; markizas ir Gontranas snaudė, užsitiesę veidus nosinėmis; Polis žiūrėjo į Kristianą, o ši taip pat jį stebėjo pro nuleistus vokus.

Tuo tarpu lando, keldamas debesį baltų dulkių, varėsi vis į kalną ir į kalną.

Kai pagaliau pasiekė plynaukštę, vežėjas pakėlė galvą, ir arkliai sujudo bėgti risčia per plačią, kiek banguotą lygumą su miškeliais, ariamais laukais, kaimais ir viensėdžiais. Toli po kairei stūksojo aukšti vulkanų kūgiai nupjautomis viršūnėmis. Tazena ežeras, prie kurio jie važiavo, buvo susitvenkęs pačiame kraštiniame Overnės kalnyno krateryje.

Po trejeto valandų kelionės Polis staiga tarė:

— Žiūrėkite, lava!

Palei kelią iš žemės kyšojo keistai išsiraitę rudi uolienos luistai. Dešinėje pasirodė bukanosis kalnas, kurio plati viršūnė atrodė plokščia ir įdubusi. Kelias pasuko į trikampę išpjovą, šaunančią kiaurai per kalną, ir Kristianą, kilstelėjusi nuo sėdynės, ūmai išvydo plataus ir gilaus kraterio dugne gražų, skaidrų ežerėlį, apskritą lyg pinigą. Iš visų pusių jį supo aukšta lygi siena — statūs kraterio šlaitai, po dešinei apaugę mišku, o po kairei pliki. Ramus, lygutėlis, sidabru blizgantis vanduo vienoje pusėje atspindėjo medžius, o kitoje — dyką skardį. Atspindys buvo toks ryškus, jog negalėjai įžvelgti kranto linijos, o tik matei didžiulio piltuvo dugne vaiskų veidrodį, į kurį žiūrisi žydras dangus, — šviesią prarają, tarytum smengančią kiaurai per žemę ligi pat kito dangaus skliauto.

Karieta nebegalėjo toliau važiuoti. Visi išlipo ir leidosi pėsti miškinguoju krantu, siauru keliuku, bėgančiu tarp medžių aplinkui ežerą šlaito viduriu. Šitas keliukas, vaikščiojamas tik medkirčių, žaliavo it pieva, o pro medžių šakas švietėsi priešinis skardis ir tviskantis vanduo kalnų duburio dugne.

Perėję laukymę, iškylautojai pasuko į pakrantę, ir čionai, atšlaitės vejoje, ąžuolų paunksnyje, sustojo poilsio. Visi džiaugsmingai, su gaivališku malonumu išsitiesė žolėje.

Vyrai vartėsi po veją, kedeno ją pirštais, o moterys, atsargiai prigulusios ant šono, glaudė prie žolynų veidą, tartum išsiilgusios jų gaivios glamonės.

Po ilgos kelionės per kaitrą šitas vėsos pojūtis buvo toks malonus, toks gilus ir svaigus, jog atrodė, kad didesnės laimės nė būti nėra.

Markizas vėl užmigo, o netrukus ir Gontranas. Polis kalbėjosi su Kristiana ir merginomis. Beje, tokia ir tebuvo jų kalba: kartkartėmis vienas kuris tarsteli kokią frazę, po valandėlės tylos kitas atsako. Snūdulys marino mintis galvoje, vangūs žodžiai stingo lūpose.

Bet štai vežėjas atnešė pintinę su maistu; seserys Oriol, nuo mažens prijunkytos prie namų ruošos ir dar neatpratusios nuo ūkio darbų, tuojau pat ėmėsi ją kraustyti ir taisyti ant vejos, kiek atokiau nuo visų, pietų stalą.

Kristiana kažką svajojo, Polis gulėjo šalia jos. Ir staiga jis sušnabždėjo, tačiau taip tyliai, kad ji vos užgirdo, taip tyliai, kad žodžiai vos dulktelėjo pro ausį, lyg vėjelio šnaresys:

— Tai gražiausios mano gyvenimo akimirkos.

Kodėl šitie migloti žodžiai sujaudino ją ligi širdies gelmių? Kodėl ji pajuto švelnų graudulį, kokio niekados nebuvo jautusi?

Ji žiūrėjo į nedidukę trobelę, stovinčią netoliese po medžiais, — žūklautojų ar medžiotojų namuką, tokį mažą, kad jame negalėjo būti daugiau kaip vienas kambarys.

Polis taip pat nukreipė žvilgsnį ton pusėn ir tarė:

— Ponia, ar jūs kada nepagalvojote, kokia laimė būtų dviem žmonėms, be galo mylintiems kits kitą, pagyventi va tokioje lūšnelėje? Juodu būtų vieni visame pasaulyje, vienut vieni — jis ir jinai! Ir jeigu pasitaikytų proga susikurti tokį rojų, argi nereikėtų viską mesti dėl jo, — juk laimė toks retas svečias, taip sunkiai ji pagaunama ir tokia trumpa! O mūsų kasdienybė — argi tai gyvenimas? Ar gali būti kas nykiau: rytą keliesi be vilties, be entuziazmo, abejingai darai, kas reikia daryti, saikingai geri, santūriai valgai ir miegi be sapno kaip gyvulys...

Kristiana žiūrėjo į trobelę, ir širdį jai sugniaužė nuoskauda: šią akimirką ji sumojo, kad esama gyvenime svaigių džiaugsmų, kurių ji nė žinoti nežino.

Ir ji mąstė, kaip būtų gera likti dvejumoj šiame namelyje po medžiais, prie dailaus mažučio ežero, krištolinio ežero, gyvo meilės veidrodžio! Iš tiesų būtų gera: aplinkui — nė gyvos dvasios, jokio kaimyno, jokio svetimo balso, jokio gyvenimo triukšmo; jinai viena su mylimuoju, kurs ištisas valandas sėdi prie savo brangiosios kojų, žvelgia į jos akis, panardintas į mėlynus vandenis, ir kalba švelnius žodžius, bučiuodamas jai pirštų galiukus.

Juodu gyventų čia miško tyloje, ir visą jų aistrą slėptų šitas krateris, panašiai kaip slepia vaiskų gilų ežerą tarp lygių aklinų savo sienų, ir jų akims ganėtų šios apvalios pakrantės, jų sielai ganėtų laimės mylėtis, jų trokštančiai širdžiai ganėtų begalinių tylių pabučiavimų.

Ar yra pasaulyje žmonių, kurie gali džiaugtis tokiu gyvenimu? Kodėl gi ne? Ir kaip ji anksčiau nesuprato, kad esama šioje žemėje tokios laimės?

Mergaitės paskelbė, kad pietūs patiekti. Buvo jau šešta valanda. Pažadino markizą ir Gontraną, ir visa kompanija turkiškai susėdo prie lėkštelių, slidinėjančių ant žolės. Seserys visiems patarnavo, ir vyrai atsainiai naudojosi jų paslaugomis. Valgė iš lėto, vaisių žieves ir viščiukų kaulus mėtydami vandenin. Buvo atnešta ir šampano; kai šovė iš butelio pirmas kamštis, visi krūptelėjo, — toks netikėtas šioj vietoj buvo tasai garsas.

Vakarėjo; oras vėso; ežeras, ramiai snaudžiantis kraterio dugne, gaubstėsi prieblanda ir keistu liūdesiu.

Kai saulė nukrypo iki laidos, padangė suliepsnojo, ir ežeras ūmai virto ugnies taure; paskui, kai saulė nusėdo, visas horizontas paliko raudonas it gęstantis laužas, ir ežeras virto kraujo taure. Ir šit iš už kalno keteros patekėjo kone pilnas mėnulis, visai dar blyškus šviesiame dangaus skliaute. Sutemos leidosi ant žemės, o mėnulis, apvalus ir spindintis, kilo viršum kraterio, tokio pat apvalaus kaip jis. Atrodė, kad štai jis tuoj puls į kraterio gelmes. O kai jis iškopė aukščiau, ežeras virto sidabro taure. Tada jo paviršius, visą dieną buvęs lygus kaip stiklas, pašiurpo nuo raibulių, vienur lengvučių, kitur plačiau nuskriejančių. Galėjai pamanyti, kad viršum ežero sklando dvasios, traukdamos palei vandenį nematomas skraistes.

Tai žaidė mėnesienoje didelės gilumų žuvys — šimtamečiai karpiai ir godūs lydžiai.

Seserys Oriol sudėjo indus ir butelius atgal į pintinę. Vežėjas ją nunešė, ir visa kompanija pakilo.

Beeinant siauru miško keliuku, marguojančiu nuo šviesos dėmelių, tarsi lyte lyjančių pro lapus ant žolės, Kristianą staiga išgirdo, kaip Polis, žengiąs jai iš paskos, pačiame voros gale, sukuždėjo šnopuodamas kone prie pat jos ausies.

— Aš myliu jus! Myliu jus! Myliu jus!

Širdis Kristianai ėmė pašėlusiai plakti, jai pakirto kojas, ir ji vos neparpuolė. Ir vis dėlto ji ėjo! Ėjo kaip apdujusi, nors ir kaip jai knietė atsisukti, išskėsti rankas ir prispausti lūpas prie jo lūpų. Tuo tarpu jis pastvėrė kraštą skarelės, dengiančios jai pečius, ir ėmė aistringai jį bučiuoti. O ji žengė kaip žengusi, kone be sąmonės, nebejausdama žemės po kojomis.

Kaip tik tuo metu jie išlindo iš po šakų skliauto į skaisčiai nušviestą laukymę, ir jinai bematant susitvardė. Tačiau, prieš sėsdama į lando, pasigręžė ir, tartum atsisveikindama su ežeru, abiem rankomis pasiuntė jam karštą bučinį; ir vyriškis, atėjęs jai iš paskos, viską suprato.

Važiuojant atgal, Kristiana sėdėjo nejudėdama, nepajėgdama sutelkti minčių, visa apkvaitusi, lyg būtų prisitrenkusi krisdama. Grįžus į viešbutį, greitai užlipo aukštyn ir užsidarė savo kambaryje. Užstūmusi sklendę, dar pasuko ir raktą, — toks gyvas jai buvo jausmas, tarsi ir dabar kažkas ją vytųsi ir siektų pagauti į glėbį. Paskui sustojo drebėdama vidury tuščio pustamsio kambario. Nuo žvakės, pastatytos ant stalo, per sienas driekėsi virpuliuojantys baldų ir užuolaidų šešėliai. Kristiana susmuko į krėslą. Mintys sukosi galvoje, pynėsi, sklaidėsi, ir ji negalėjo sugaudyti jų, surikiuoti, susieti į rišlią grandinę. Ir nežinia kodėl ją apėmė graudumas: ji pasijuto vieniša tuščiame kambaryje, sugniuždyta ir nelaiminga, pasijuto paklydusi gyvenime lyg tankioj girioj.

Kur ji eina? Kas jai daryti?

Sunkiai alsuodama, ji atsistojo, atvėrė langą, pakėlė stogelį ir atsirėmė į palangę. Padvelkė vėsa. Iš plačių dangaus erdvių, tokių pat tuščių kaip ir jos kambarys, vienišas, liūdnas, tolimas mėnulis, iškopęs į melsvas nakties aukštybes, liejo ant medžių ir kalnų savo šaltą, žiaudrią šviesą.

Miegojo ir gamta, ir žmonės. Tik tyli smuiko rauda tarpais sutrikdydavo gilią slėnio rimtį: Sen Landri kas vakarą iki vėlumos griežė savo partijas. Kristiana vos vos girdėjo tėvą gailią virpančių stygų aimaną, tai nutylančią, tai vėl atplaukiančią iš tolumos.

Matant šį nykų mėnulį, pasiklydusį plyname danguje, klausantis šios nykios melodijos, skardenančios nebylią naktį, Kristianai širdį užgulė toks klaikus vienatvės jausmas, kad ji graudžiai pravirko. Jai slogino krūtinę, kūną varstė šiurpuliai, ir visa ji virpėjo ir trūkčiojo, lyg būtų susirgusi baisia liga. Ir staiga jai pasidarė aišku, kad ji taip pat vienui viena gyvenime.

Lig šios dienos ji to nesuvokė, bet dabar sielos nerimas jai tą parodė taip ryškiai, kad ją paėmė baimė, ar tik nesimaišo protas.

Betgi ji turi tėvą, brolį, vyrą! Ji vis dėlto juos myli, o ir jie myli ją! Ir šit ji ūmai atitolo nuo jų, paliko jiems svetima, tarsi vos vos juos pažinotų! Rami tėvo meilė, nuoširdus brolio prisirišimas, šaltas vyro švelnumas — viskas, viskas nublėso jos akyse. Vyras? Šitas raudonskruostis plepys, atsainiai ją klausiantis: „Kaip šįryt jaučiatės, brangioji?“— nejaugi tai jos vyras? Ir ji priklauso jam pagal vedybų sutartį? Ar gali būti, kad jos kūnas ir siela priklausytų šitam žmogui? O, kokia ji vieniša ir bejėgė!

Užmerkusi akis, ji pažvelgė į savo vidų, į savo sielos gilumas. Ir išvydo vieną po kito visus tuos, su kuriais gyveno: štai tėvas, nerūpestingas, ramus, patenkintas gyvenimu, kai niekas nekvaršina jam galvos; štai brolis, šaipūnas ir skeptikas; štai vyras, amžinas nenuorama, kuriam galvoj vien tik skaičiai ir kuris bet kada gali jai apreikšti: „Šiandien padariau puikų biznį“, bet niekad nepasakys: „Aš myliu tave!“

O vis dėlto šie žodžiai jai skambėjo ausyse ir širdy, tiktai juos, deja, ištarė kitas. Jinai išvydo ir tą kitą, ryte ją ryjantį akimis; ir jeigu tą akimirką jis būtų atsiradęs šiame kambary, ji būtų puolusi jam į glėbį!

VII

Kristiana negulė iki pat išnaktų, tačiau pabudo anksti, kai tiktai saulė pro atlapotą langą paleido į kambarį raudonos šviesos srautą.

Ji pažiūrėjo į laikrodį — buvo penkta valanda — ir vėl smagiai išsitiesė aukštielninka šiltame patale. Širdis džiaugsmingai plastėjo: jai rodėsi, kad šiąnakt ją aplankė laimė, didžiulė, neaprėpiama laimė. Ir ji klausė save: iš kur tas jausmas? Klausė save, kokia gi permaina ištiko, kad ji jaučiasi tokia laiminga? Vakar dienos liūdesys per naktį dingo, išsisklaidė kaip dūmas.

Taip, viskas aišku: ją myli Polis Bretinji! O, jis gi anaiptol ne toks, koks pasirodė jai pirmą dieną! Kad ir kaip įtempusi atmintį, ji nebegalėjo įsivaizduoti jo tokio, koks jis atrodė jai iš pradžių; dabar tai buvo visai nebe tas žmogus, su kuriuo ją supažindino brolis. Nei jo veide, nei elgsenoje nebeliko nieko, visiškai nieko iš ano Polio Bretinji, nes pirmykštis jo vaizdas palengva, iš lėto, diena iš dienos keitėsi: taip visados būna, kai su nauju pažįstamu pamažu suartėjame, o paskiau jį pamilstame. Mes nė patys nepastebime, kaip jis palieka mums mielas, kaip pasidaro mieli jo bruožai, judesiai, manieros, jo išorinis ir vidinis veidas. Jis stovi mums akyse, gyvena mūsų širdyse su savo balsu ir gestais, savo žodžiais ir mintimis. Mes suimame jį savin, suvokiame, atspėjame kiekvieno jo šypsnio, kiekvieno žodžio prasmę. Galų gale ima rodytis, kad jis ištisai priklauso mums, — tiek mes mylime, kol kas dar nesąmoningai, visa, kas yra jo ir visa, kas eina iš jo.

Ir tada jau nebeįmanoma prisiminti, koks jis mums pasirodė pirmojo susitikimo metu, kai mes į jį žvelgėme abejingom akim.

Taip, ją myli Polis Bretinji! Galvodama apie tai, Kristianą nejautė nei baimės, nei nerimo, o tiktai gilų švelnumą, didžiulį, nuostabų, niekados nepatirtą džiaugsmą: ji mylima, jis jai prisipažino!

Tiesa, bent kiek ją baugino mintis, kaipgi jis laikysis su ja ir kaip jai pačiai laikytis su juo? Bet jai buvo drovu net galvoti apie tai, ir ji vijo šias mintis šalin, pasikliaudama savo moteriška nuojauta ir sugebėjimu kontroliuoti įvykių eigą. Ji nusileido žemyn tuo pat metu kaip visados ir rado Polį rūkantį cigaretę prie viešbučio durų. Jis pagarbiai ją pasveikino:

— Labas rytas, ponia. Kaip jaučiatės?

Ji šypsodamasi atsakė:

— Ačiū, puikiai. Labai gerai miegojau.

Jinai padavė jam ranką, būgštaudama, kad jis per ilgai jos neužlaikytų. Bet jis tik lengvai ją paspaudė, ir juodu pradėjo ramiai kalbėtis, lyg būtų viską pamiršę.

Per visą dieną jis nei žodžiu, nei žvilgsniu nepriminė jai, ką taip karštai išpažino vakar vakare. Ir kitom dienom laikėsi taip pat ramiai ir santūriai, ir ji vėl atgavo pasitikėjimą juo. Polis susiprato, galvojo jinai, kad labai ją įžeistų, jei elgtųsi per daug drąsiai; ir jinai vylėsi, netgi tvirtai įtikėjo, kad juodu bus sustoję tame žavingame abipusės simpatijos etape, kada žmonės mylisi, be baimės žvelgdami kits kitam į akis, kada jie dar niekuo neprasikaltę ir nejaučia jokių sąžinės priekaištų.

Vis dėlto ji vengė pasilikti su juo viena.

Bet štai, praėjus vos kelioms dienoms po iškylos prie Tazena dauburio, šeštadienį, dešimtą valandą vakaro, kai markizas, Kristiana ir Bretinji grįžo į viešbutį, palikę Gontraną didžiojoje kazino salėje belošiantį ekartė su ponais Obri-Pasteru, Rikjė ir daktaru Onora, Polis, pamatęs pro medžių šakas mėnulį, sušuko:

— Kaip būtų gera tokią naktį nueiti prie Turnoelio griuvėsių!

Mintis Kristianai patiko: mėnulis ir griuvėsiai ją žavėjo, kaip žavi kone kiekvieną moterį.

Ji suspaudė markizui ranką:

— Oi tėtuk, ar tu nenorėtum?

Markizas svyravo, jis mieliau būtų ėjęs miegoti.

Ji neatlyžo:

— Tik pagalvok, koks gražus Turnoelis net ir dieną! Tu pats sakei, kad niekad nesi matęs tokių nuostabių griuvėsių! Viršum pilies stūkso aukštas kuoras... Kaipgi ta pilis turi atrodyti naktį?..

Jis pagaliau sutiko:

— Na, gerai, einam. Pabūsim penkias minutes ir grįšim. Vienuoliktą valandą man reikia būt lovoje.

— Taip, tuojau grįšim. O į ten — juk ne daugiau kaip dvidešimt minučių kelio.

Ir visi trys iškeliavo. Kristiana ėjo už parankės su tėvu, o Polis — greta jos.

Jis kalbėjo apie savo keliones: apie Šveicariją, Italiją, Siciliją. Pasakojo, kokį įspūdį jam padarė nauji reginiai, kokia ekstazė jį pagavo ant Monte Rozos kalno, kada saulė, pakilusi viršum apledijusių gūbrių pulko, viršum nebylios amžinųjų sniegų viešpatijos, nutvieskė gigantiškas viršukalnes skaisčia balta šviesa, ir jos užsidegė tarytum blyškūs švyturiai, kuriems lemta šviesti mirusiųjų karalystei. Pasakojo, kaip susijaudino, užkopęs prie pat baisingojo Etnos kraterio: jis, mažutis vabaliukas, štai atsidūrė tarp debesynų, trijų tūkstančių metrų aukštyje, kur nieko daugiau nematyti, kaip vien jūra ir dangus — mėlyna jūra žemai, mėlynas dangus aukštai, — ir žvelgia pasilenkęs į tuos siaubingus žemės nasrus, alsuojančius troškiu mirties kvapu.

Norėdamas sujaudinti Kristianą, jis piešė kuo įspūdingiausius vaizdus, o jinai virpėdama klausėsi jo ir tarsi matyte matė įaudrintos minties žvilgsniu visus tuos didingus reginius.

Staiga už kelio posūkio jie išvydo Turnoelį — didžiulį fantastinį siluetą, dunksantį kraupiame danguje: ant stačios uolos stovėjo senovinė pilis, aukštai iškėlusi siaurą bokštą, laiko ir praeitų karų sukiurdytą ir apgriautą.

Visi trys apstulbę sustojo. Pagaliau markizas prašneko:

— Iš tiesų puikus reginys. Sakytum įkūnyta Giustavo Dore fantazija. Pasėdėkim penketą minučių.

Ir atsisėdo ant žolės pakelėje.

Tačiau Kristiana, nesitverdama džiaugsmu, sušuko:

— Ak tėveli, eime prie pilies! Koks grožis! Nuostabu! Paėjėkim dar, būk geras!

Bet markizas šį kartą užsispyrė:

— Ne, brangioji, aš jau prisivaikščiojau, nebegaliu. Jei nori pasižiūrėti iš arčiau, eik su ponu Bretinji. Aš jūsų palauksiu.

Polis paklausė:

— Einam, ponia?

Ji svyravo: bijojo pasilikti su juo viena, bet, antra vertus, nenorėjo savo nepasitikėjimu užgauti garbingo žmogaus.

— Eikite, eikite! Aš jūsų palauksiu, — pakartojo markizas.

Tada ji pagalvojo, kad tėvas vis vien girdės jų balsus, ir ryžtingai tarė:

— Eime.

Ir juodu žengė vieni tolyn.

Bet praėjo vos kelios minutės, ir ją suėmė šiurpus nerimas, paslaptinga, nesuprantama baimė: ją baugino ir griuvėsiai, ir nakties tamsa, ir šitas žmogus. Staiga jai pakirto kojas, kaip aną vakarą prie Tazena ežero, jos pasidarė lyg medinės, keliai ėmė linkti, ir jai atrodė, kad pėdos smenga į žemę ir ji nebegali jų ištraukti.

Pievutės pakraštyje šalia kelio augo didelis kaštonas. Kristiana, sunkiai gaudydama kvapą, lyg būtų bėgusi tekina, susmuko ant žemės ir, atsišliejusi į medžio kamieną, sušnabždėjo:

— Aš toliau neisiu... Pasižiūrėkim iš čia.

Polis atsisėdo greta. Jinai girdėjo, kaip greitai ir smarkiai plaka jo širdis. Kiek patylėjęs, Polis paklausė:

— Ar jums neatrodo, kad mes gyvename nebe pirmą kartą?

Ji buvo tiek susijaudinusi, kad nesuprato klausimo, ir sumurmėjo:

— Nežinau. Niekados apie tai negalvojau!

Jis tarė:

— O man kartais kyla tokia mintis... arba, tikriau sakant, toks jausmas... Žmogus turi sielą ir kūną, kurie, nors ir atrodo skirtingi, neabejotinai sudaro vienalytę visumą; ir jeigu, praėjus tam tikram laikui, šitie kažkada gyvenusio žmogaus elementai vėl susijungs, jis turi iš naujo atgyti. Žinia, tai bus ne tas pats individas, bet vis tiek tas pats žmogus, ir jis atgims tada, kai kūne, panašiame į pirmesnįjį, apsigyvens siela, atitinkanti tą, kuri gyveno jame kadaise. Tai va, ponia, šįvakar aš įsitikinęs, kad esu gyvenęs šioje pilyje, esu valdęs ją ir kovęsis su priešais, ją gindamas. Aš atpažįstu ją ir neabejoju, kad tai buvusi mano tėvonija! Ir neabejoju, kad esu čia mylėjęs moterį, kuri buvo panaši į jus ir vadinosi taip pat kaip jūs, — Kristiana! Tuo aš esu tiek įsitikinęs, kad man vaidenasi, lyg ir dabar matyčiau stovint jus šiame kuore ir šaukiant mane. Pagalvokite ir prisiminsite! Ana už pilies yra miškas, jis leidžiasi į gilų klonį. Mes ten dažnai vaikštinėjome. Vasaros vakarais jūs vilkėjote lengvą suknią, o aš nešiojau sunkius ginklus, žvangančius po medžiais.

Neprisimenate, Kristiana? Bet gerai pagalvokite! Man jūsų vardas toks pažįstamas, lyg aš būčiau jį girdėjęs nuo pat vaikystės! Jei gerai apžiūrėtume visą šią tvirtovę, rastume jį ant kurio nors akmens: tai aš jį išraižiau prieš daugelį metų! Patikėkit manimi — aš atpažinau savo namus, savo gimtinę, lygiai kaip ir jus atpažinau iš pirmo karto, vos tik jus išvydęs!

Jis kalbėjo su įkvėpimu, aistringai ir poetiškai: jį svaigino šitos moters artumas, ir naktis, ir šviesi mėnesiena, ir griuvėsiai.

Staiga jis puolė ant kelių prieš Kristianą ir virpančiu balsu pratarė:

— Aš taip ilgai jūsų ieškojau ir štai atradau! Leiskite man ir dabar jus garbinti!

Ji norėjo stotis, pasitraukti, grįžti pas tėvą, bet neturėjo jėgų, neturėjo drąsos; ją surakino, suparalyžiavo karštas troškimas klausytis jo dar, jausti, kaip liejasi širdin jo kerintys žodžiai. Ji tarsi nukilo į seniai svajotas dausas, švelnios poezijos dausas, pilnas mėnesienos tviskesio ir baladžių.

Polis sugriebė jos rankas ir ėmė bučiuoti pirštų galiukus, kuždėdamas:

— Kristiana!.. Kristiana!.. Imkite mane... Užmuškite mane... Aš myliu jus... Kristiana!..

Jis drebėjo kaip lapas prie jos kojų, bučiavo jai kelius, o krūtinę jam purtė rauda. Ji pabūgo, kad jis neišprotėtų, ir leidosi bėgti. Bet jis pašoko greičiau už ją, stvėrė į glėbį ir įsisiurbė jai į lūpas.

Ir tada be riksmo, be pasipiktinimo, be pasipriešinimo jinai atvirto ant žolės, tarsi šis pabučiavimas būtų ją sugniuždęs, palaužęs jai valią. Ir jis paėmė ją taip pat lengvai, kaip būtų nuskynęs prinokusį vaisių.

Bet lig tik jis atleido rankas, ji pasikėlė ir puolė bėgti, visa virpėdama, apkvaitusi, ūmai perlieta šalčio, lyg būtų įkritusi į vandenį. Keliais šuoliais Polis ją prisivijo ir, pagavęs už rankos, sušnibždėjo:

— Kristiana, Kristiana!.. Atsargiau... tėvas!..

Nieko neatsakiusi ir neatsigręžusi, ji vėl žengė į priekį. Ėjo klupčiodama, nejausdama kojų, nebematydama, kur eina, o jis sekė pridurmui, bet kalbinti nedrįso.

Užmatęs juodu, markizas pakilo nuo vejos.

— Eime greičiau, — tarė jis, — man jau šalta. Pažiūrėti labai gražu, bet sveikatai — ne į gera.

Kristiana glaudėsi prie tėvo: jai atrodė, kad tiktai jis gali apginti ir kad tėviška meilė — vienintelė priebėga.

Grįžusi į savo kambarį, ji beregint nusirengė, krito į lovą, užsitraukė ant galvos drobulę ir davė valią ašaroms. Ir ilgai ilgai verkė, įkniaubusi veidą į pagalvį, mirtinai priblokšta, sustingusi. Ji nieko negalvojo, nieko nesigailėjo, netgi nekentėjo. Verkė negalvodama, nesvarstydama, pati nežinodama ko. Verkė nesąmoningai — lygiai taip, kaip dainuodavo, kai būdavo linksma. Galų gale drauge su ašarom išseko jėgos, ir Kristiana, raudos nukamuota, suglebusi, išvargusi, užmigo.

Ją pažadino lengvas beldimas į duris iš salono. Buvo jau visai šviesu, laikrodis rodė devynias. Ji sušuko: „Prašom!“ Ir įžengė jos vyras, linksmas, gyvas, žvalus; ant galvos jam buvo kelioninė kepuraitė, o prie šono — nedidelis portfelis su pinigais, kurį jis visada imdavosi, bet kur važiuodamas.

Jis sušuko:

— Na, brangioji, tu dar miegojai? Aš tave išbudinau? Ką gi, atvažiavau nepranešęs. Tikiuosi, kad jautiesi gerai. Paryžiuje — gražiausias oras.

Ir, nusiėmęs kepurę, žengė artyn jos pabučiuoti.

Pamačius, kad šitas raudonskruostis, patenkintas žmogutis lenkiasi prie jos, atkišęs lūpas, ją persmelkė tokia beprotiška, tokia nervinga baimė, kad ji staiga pasislinko prie sienos.

Paskui užsimerkė ir atgręžė jam kaktą. Jis ramiai pabučiavo ir paklausė:

— Tu leisi man apsiprausti tavo tualeto kambaryje? Manęs šiandien nelaukė, todėl nesutvarkė kambario.

Ji sumurmėjo:

— Na žinoma.

Ir jis dingo už durų gale lovos.

Kristiana girdėjo jį bruzdant, teliūškuojant, švilpaujant. Paskui jis garsiai paklausė:

— Kas čia naujo? O mano naujienos — kuo puikiausios. Vandens analizės rezultatai pranoko visas mūsų viltis. Mes galėsime gydyti bent trimis ligomis daugiau, negu Ruaja kurorte. Nuostabu!

Ji atsisėdo lovoje, sunkiai alsuodama: netikėtas vyro atvykimas sumaišė jai galvą, užgriuvo ją it nelaimė, prislėgė it sąžinės graužimas. O jis vėl grįžo į kambarį, smagiai nusiteikęs, skleisdamas aplinkui stiprų verbenos aromatą. Atsisėdo nesivaržydamas lovos kojūgalyje ir paklausė:

— Na, o paralitikas? Kaip jis jaučiasi? Gal jau pradėjo vaikščioti? Negalimas daiktas, kad šitoks vanduo jo neišgydytų!

Pastarosiomis dienomis paralitikas jai buvo visai ne galvoj, ir ji sumiksėjo:

— Jis... jis... kiek žinau, eina geryn... bet šią savaitę aš pas jį nebuvau... aš... šiek tiek negaluoju...

Jis įdėmiai pažvelgė į ją ir tarė:

— Iš tiesų, tu pablyškusi... Bet tau labai tas tinka! Tu šį rytą žavinga... tiesiog žavinga!..

Jis pasislinko artyn ir pasilenkęs norėjo apkabinti ją per juosmenį.

Bet ji taip išgąstingai atšlijo atgal, kad jis sustingo iš nuostabos, ištiesęs rankas ir atkišęs lūpas. Paskui paklausė:

— Kas gi tau yra? Tavęs nė paliesti nebegalima! Būk rami, aš nepadarysiu nieko, kas būtų tau nemalonu...

Jis vėl atkakliai lenkėsi artyn, o jo akyse blyksėjo geismas.

Tada ji sulemeno:

— Ne... neliesk manęs... neliesk... Aš... aš... man rodos, kad aš nėščia!..

Ji nespėjo pagalvoti, ką sako: pakvaišusi iš baimės, kad tik niekas jos nepaliestų, ji lygiai taip pat būtų galėjusi pasakyti: „Aš sergu raupsais“ arba „Aš sergu maru“.

Didžiulio džiaugsmo sukrėstas, jis išblyško ir tyliai tepasakė: „Jau?“ Dabar jis norėjo tyliai ir švelniai ją išbučiuoti kaip laimingas ir dėkingas tėvas. Tačiau jam šmėstelėjo abejonė:

— Bet ar gali būti?.. Kaipgi čia?.. Tu esi tikra?.. Taip greitai?..

Ji atsakė:

— Taip... gali būti!..

Tada jis perbėgo per kambarį ir sušuko, trindamasis rankas:

— Dieve mano, dieve mano! Kokia laiminga diena!

Kažkas vėl pasibeldė. Andermatas atidarė duris, ir kambarinė pasakė:

— Pone, su jumis tuojau pat nori pasimatyti daktaras Latonas.

— Gerai. Pakvieskite jį į mūsų saloną, aš tuoj ateisiu.

Andermatas išėjo į gretimą kambarį. Veikiai pasirodė ir daktaras. Laikėsi jis iškilniai, oriai ir šaltai. Nusilenkė, vos palietė ranką, kurią padavė kiek nustebęs bankininkas, atsisėdo ir prabilo tokiu tonu, kokiu kalbasi sekundantai, aptardami dvikovos sąlygas:

— Gerbiamas pone, man atsitiko didelis nemalonumas, ir aš turiu jus apie tai painformuoti, kad žinotumėte, kodėl aš elgiuosi taip, o ne kitaip. Kai jūs pagerbėte mane, pakviesdamas pas savo žmoną, aš tuojau pat atvykau. Bet, kaip teko patirti, vos keletas minučių prieš mane pas jus lankėsi pono markizo de Ravenelio paprašytas vyriausiasis gydytojas, kuriuo ponia Andermat, kaip matyti, labiau pasitiki, negu manimi. Taigi išeina, kad aš, apsilankęs po jo, negarbingai paveržiau iš pono daktaro Bonfilio pacientę, kurią jis jau buvo pradėjęs gydyti, kad aš pasielgiau nekorektiškai, negražiai, kaip nedera elgtis su kolega. O mes, gerbiamas pone, vykdydami pareigas, kurių reikalauja mūsų profesija, privalome laikytis didžiausio atsargumo ir takto, kad išvengtume susidūrimų, galinčių turėti rimtas pasekmes. Ponas daktaras Bonfilis, sužinojęs apie mano vizitą pas jus, apkaltino mane nekorektiškumu, — kadangi aplinkybės iš tikrųjų prieš mane, — ir apgarsino visa tai tokiais žodžiais, kad, jeigu ne senyvas jo amžius, aš turėčiau pareikalauti satisfakcijos. Aš galiu įrodyti savo nekaltumą tiek jo, tiek viso vietinio medicinos personalo akyse tik vienu būdu: nors ir kaip man gaila, turiu atsisakyti gydyti jūsų žmoną, viešai apskelbti, kaip iš tikrųjų buvo, o jus paprašyti man už tai atleisti.

Andermatas sutrikęs atsakė:

— Daktare, aš puikiai suprantu, kokioje keblioje padėtyje jūs atsidūrėte. Kaltas čia ne aš ir ne mano žmona, o mano uošvis: jis pakvietė poną Bonfilį mūsų iš anksto neįspėjęs. Ar negalėčiau aš nueiti pas jūsų kolegą ir paaiškinti jam...

Daktaras Latonas jį pertarė:

— Prašom nesivarginti, gerbiamas pone. Čia eina kalba apie profesinę etiką ir garbę, kuri man rūpi labiau už viską, taigi, nors ir kaip apgailestaudamas...

Andermatas savo ruožtu jį pertraukė. Kaip žmogus turtingas ir visiems dosniai mokantis, perkantis gydytojo patarimą už penkis, dešimt, dvidešimt ar keturiasdešimt frankų, panašiai kaip degtukų dėžutę už trejetą sū, žinantis, kad visa kas lenkiasi prieš aukso galybę, kiekvienam daiktui, kiekvienam gyvam žmogui pasaulyje taikantis vien piniginės vertės matą ir gebantis greitai ir tiksliai ją nustatyti, — jis pasipiktino šito receptų pirklio įžūlumu ir sausai pareiškė:

— Tebūnie taip, daktare. Galime tuo ir užbaigti kalbą. Bet linkiu jums, kad šitas jūsų apsisprendimas, šitas žingsnis nepakenktų jūsų karjerai. Pažiūrėsime, katras iš mudviejų daugiau nukentės.

Daktaras įsižeidęs pakilo, itin mandagiai nusilenkė ir tarė:

— Aš, gerbiamas pone, aišku savaime, kad aš! Tai, ką aš šiandien padariau, man atsieis labai brangiai visais atžvilgiais. Bet aš niekad nesvyruosiu, jeigu man reikės pasirinkti viena iš dviejų — materialinę naudą ar garbės pareigą.

Ir jis išėjo. Tarpdury susidūrė su markizu — tas ėjo į saloną su laišku rankoje. Likęs vienas su žentu, ponas de Ravenelis sušuko:

— Štai, mano mielas, koks nemalonumas mane ištiko dėl jūsų kaltės. Daktaras Bonfilis, užsigavęs, kad jūs pakvietėte pas Kristianą jo kolegą, atsiuntė man sąskaitą su trumpu rašteliu, sausai įspėdamas, kad ateityje man nebeteksią pasinaudoti jo patarimais.

Tada Andermatas nejuokais įširdo. Jis vaikščiojo po kambarį, vis labiau karščiuodamasis, skėsčiodamas rankomis, švaistydamasis tais neva piktais žodžiais, kurie niekam nepavojingi ir kurių niekas rimtai neklauso. Garsiai rėkdamas, jis dėstė savo argumentus. Kas gi kaltas galų gale? Niekas kitas, tik markizas: kam gi jis kvietęs tą asilo galvą Bonfilį? Bent jau būtų pasitaręs su juo, Andermatu! Juk jo gydytojas Paryžiuje perspėjęs, kad nė vienas iš tų trijų Anvalio šarlatanų nesąs vertas pasitikėjimo!

Ir apskritai, kaip galėjęs markizas tartis su daktarais, nieko nesakęs jam, vyrui: juk tik jis atsakingas už savo žmonos sveikatą, tik jam čia priklausanti sprendimo teisė. Žodžiu, kasdien vis tas pat ir tas pat! Kur tik pažiūrėsi — visur kvailystės, vienos tik kvailystės! Jau šimtą kartų jis apie tai kalbėjęs, bet jo žodžiai — balsas tyruose: niekas jo nesuprantą, niekas netikį jo patirtimi, o kai patikį, jau būną per vėlu.

„Mano gydytojas“, „mano patirtis“ — šituos žodžius jis tardavo su aplombu, kaip jam vienam tepriklausančių ypatingų daiktų savininkas. Savybiniai įvardžiai jo lūpose skambėdavo it metalas. O kai jis sakydavo „mano žmona“, būdavo aiškiai justi, kad markizui jis nepripažįsta jokios teisės į dukterį: juk Andermatas ją vedė, o vesti, jo supratimu, — tas pat kas ir pirkti.

Pačiame vaido įkarštyje atėjo Gontranas. Linksmai šypsodamas, jis atsisėdo į fotelį ir, netardamas nė žodžio, su didžiausiu pasitenkinimu klausėsi.

Kai bankininkas, pritrūkęs kvapo, nutilo, jo svainis kilstelėjo ranką ir sušuko:

— Prašau žodžio! Kaip matau, jūs abu likote be gydytojų. Tai va, aš siūlau savo kandidatą — daktarą Onora. Jis vienintelis turi susidaręs apie Anvalio mineralinius vandenis tikslią ir tvirtą nuomonę. Jis skiria juos gerti ligoniams, bet pats negertų už jokius pinigus. Jei norite, galiu nueiti pas jį ir susitarti.

Tai buvo vienintelė išeitis, ir abu paprašė Gontraną tuojau pat jį atvesti. Markizas negalėjo ramiai galvoti apie režimo bei gydymo pasikeitimus ir kuo greičiau norėjo išgirsti naujo gydytojo nuomonę, o Andermatui taip pat labai rūpėjo pasitarti su juo dėl Kristianos.

O ši už durų girdėjo jų balsus, bet nėmaž nesiklausė ir nesuprato, ką jie kalba. Vyrui išėjus, ji baimingai šoko iš lovos, lyg čia būtų jai grėsęs koks pavojus, ir, nelaukdama kambarinės, skubiai apsirengė.

Praeitos dienos ir šio ryto įvykiai Kristianą išmušė iš vėžių. Visas pasaulis jai atrodė pasikeitęs, ir gyvenimas, ir patys žmonės buvo tarsi nebe tie kaip vakar.

Vėl pasigirdo Andermato balsas:

— O, sveikas, Bretinji! Kas gero?

Jis jau nebesakė „ponas Bretinji“.

Pasigirdo kitas balsas:

— Sveikas, Andermatai! Ačiū, viskas kuo puikiausiai. Šįryt atvažiavote?

Kristiana, kuri tuo metu šukavosi, suėmusi palei smilkinius savo ilgus plaukus, taip ir sustingo be kvapo, pakeltomis rankomis. Ji tarsi regėjo pro sieną, kaip jie spaudžia kits kitam rankas. Kojos jai sulinko, ji turėjo atsisėsti, o plaukai išsidriekė ant pečių.

Dabar kalbėjo Polis, ir nuo kiekvieno jo žodžio jai sudrebėdavo visos gyslos. Ji nesugaudė tų žodžių prasmės, bet kiekvienas jų dauždavo jai stačiai į širdį tarytum kūjis į varpą.

Ir staiga ji ištarė kone balsu: „Betgi aš jį myliu... aš jį myliu!“— lyg tai būtų kokia nauja, nuostabi tiesa, išganinga tiesa, lengvinanti širdį ir raminanti sąžinę. Ūmai ji pajuto energijos antplūdį ir vienu akies mirksniu apsisprendė. Vėl ėmė šukuotis, šnibždėdama: „Aš turiu meilužį — štai ir viskas. Aš turiu meilužį“. Ir, trokšdama padrąsinti save ir nuginti neramias mintis, ji staiga karštai ir tvirtai prisižadėjo beprotiškai jį mylėti, atiduoti jam savo gyvenimą, savo laimę, paaukoti jam viską. Tokios egzaltuotos moralės griebiasi nugalėtos, bet sąžiningos būtybės, tikinčios, jog nuoširdi meilė ir pasiaukojimas apvalys joms sielą.

Ir jinai siuntė per sieną jam bučinius. Viskas baigta, ji pasišvenčia jam galutinai, panašiai kaip kiti pasišvenčia dievui. Vylinga ir koketiška, tik dar baikšti ir drovi mergytė ūmai numirė; užgimė moteris, subrendusi aistrai, kupina ištvermės ir ryžto, apie kurį lig šiolei bylojo tik tvirtas mėlynų akių žvilgsnis, teikiąs švelniems veido bruožams drąsią, kone įžūlią išraišką.

Atsivėrė durys, ir Kristiana, neatsigręžusi, nė akies neužmetusi, atspėjo, kad tai Andermatas, tarsi joje būtų atbudęs kažkoks naujas jutimas ar instinktas.

Jis paklausė:

— Ar tu greitai apsirengsi? Netrukus eisime pažiūrėti, ar maudosi paralitikas ir ar jam iš tikrųjų geriau.

Kristiana ramiai atsakė:

— Greitai, brangusis Vili. Per penkias minutes.

Tuo tarpu grįžo Gontranas ir išsikvietė Andermatą į saloną.

— Sutikau parke tą mulkį Onora, — tarė jis, — ir, įsivaizduokite, jis taip pat atsisako jus gydyti — prisibijo savo kolegų. Ėmė vograuti apie etiką, gerą toną, senus papročius... Dar kas pagalvosią... jam nepatogu... Trumpai sakant, toks pat avigalvis, kaip ir anuodu. Iš tiesų nemaniau, kad jis šitoks beždžionė.

Markizas buvo pritrenktas. Vien tik pagalvojus, kad reikės naudotis mineraliniais vandenimis be gydytojo, kad jis išbus vonioje gal penkias minutes ilgiau ar išgers viena stikline mažiau, negu reikia, jį nukrėtė šiurpas: jis buvo įtikėjęs, kad visas gydymo dozes, valandas ir fazes yra nuo seno tiksliai nustačiusi pati gamta, kuri leido mineralinius vandenis ligonių labui ir kurios slėpiningi dėsniai žinomi tik daktarams — įkvėptiems, išmintingiems mokslo žyniams.

Jis sušuko:

— Na, jeigu taip, tai čia gali ir numirti... Gali pastipti kaip šuo, ir niekas iš tų ponų nė piršto nepajudins!

Ir jis užsidegė baisiu pykčiu: taip niršta egoistas, pajutęs, kad jo sveikatai gresia pavojus.

— Argi jie turi teisę taip elgtis? Juk šitie niekšai lygiai taip pat moka valstybei mokestį kaip ir krautuvininkai. Jie privalo gydyti žmones, kaip traukiniai kad privalo vežti keleivius. Nejaugi negalima jų priversti? Aš aprašysiu, kas čia dedasi, ir pasiųsiu į laikraščius.

Susijaudinęs markizas ėmė vaikščioti po kambarį, paskui atsigrįžo į sūnų:

— Klausyk, reikės iškviesti gydytoją iš Ruaja ar iš Klermono. Juk negalima likti be daktaro!..

Gontranas juokdamasis atsakė:

— Bet Klermono ir Ruaja daktarai nepažįsta kaip reikiant Anvalio vandenų, o visai galimas daiktas, kad mūsiškis vanduo kitaip veikia virškinimą ar kraujo apytaką negu tenykštis. Be to, gali neabejoti, — nė vienas iš anų čionai nevažiuos, kad kas nepamanytų, jog jie tyko paveržti grobį iš savo kolegų.

Išsigandęs markizas sumurmėjo:

— Kas dabar bus? Ką mums daryti?

Andermatas griebė skrybėlę.

— Leiskite veikti man. Užtikrinu jus, kad jau šį vakarą jie visi trys — girdite? — visi trys šliaužios prieš mus klupsti. O dabar eime pas paralitiką.

Jis šūktelėjo:

— Kristiana, tu apsirengusi?

Jinai pasirodė tarpdury. Veidas jos buvo išblyškęs, lūpos kietai sučiauptos. Pabučiavusi tėvą ir brolį, atsigręžė į Polį ir padavė ranką. Tasai, nedrįsdamas pakelti akių, drebančia širdimi ją paspaudė. Kai markizas, Andermatas ir Gontranas, toliau sau kalbėdamiesi ir nekreipdami į juos dėmesio, išėjo, Kristiana įbedė į Polį švelnų, bet ryžtingą žvilgsnį ir tarė tvirtu balsu:

— Jūs mano viešpats ir valdovas. Darykite su manimi ką tinkamas.

Ir žengė pro duris, nelaukdama atsakymo.

Dar nepriėję Oriolių šaltinio, jie iš tolo pastebėjo dėdės Kloviso skriblių, kyšantį iš duobės tarsi didžiulį grybą. Senis snaudė saulėkaitoje, lindėdamas šiltame vandenyje. Jis buvo pripratęs prie karštos maudynės ir praleisdavo čia visą rytą, tikindamas, kad, patupėjęs duobėje, pasidarąs šankesnis už jaunavedį.

Andermatas išbudino jį:

— Na, broleli, kaip sekasi? Ar eina į gera?

Pamatęs savo šeimininką, senis linksmai nusišaipė:

— Eina, eina, kaipgi neis!

— Ar jau kiek vaikščiojate?

— Bėgu kaip zuikis, ponas, bėgu kaip zuikis! Pirmąjį kito mėnesio sekmadienį sušoksiu burė su savo brangiausiąja.

Andermatui sutvaksėjo širdis; jis pakartojo:

— Tikrai? Jau vaikščiojate?

Senis liovėsi juokavęs:

— Na, dar nelabai, nelabai. Bet, šiaip ar taip, jau geriau.

Bankininkas iš karto įsigeidė pamatyti, kaip vaikščioja luošys. Jis lakstė susijaudinęs aplink duobę, davinėdamas įsakymus, tarsi būtų užsimojęs iškelti iš vandens nuskendusį laivą.

— Nagi, Gontranai, imkite už dešinės rankos. O jūs, Bretinji, už kairės. Aš pats priturėsiu iš užpakalio. Na, tik drauge — viens, du, trys! Tėveli, jūs traukite aukštyn koją — ne, ne tą, kur vandeny! Greičiau, būkit geri, aš jau neišlaikau! Viens, du — viskas! Na va! Uch!

Jie pasodino senioką ant žemės, o tas žiūrėjo pašaipiai į juos ir pats nė kiek nesistengė.

Paskui vėl jį pakėlė, pastatė ant kojų ir įdavė ramentus; ramstydamasis jais kaip lazdomis, jis ėmė iš palengvo žingsniuoti, susilenkęs dvilinkas, vilkdamas kojas, vaitodamas ir dūsuodamas. Jis šliaužė kaip sraigė, o paskui jį per baltas kelio dulkes driekėsi ilga šlapia brydė.

Andermatas plojo rankomis ir šaukė, lyg būtų kėlęs ovaciją teatre garsiam aktoriui:

— Bravo, bravo! Šauniai! Bravo!!!

Paskui, pagalvojęs, kad senis gali visai nusiplūkti, šoko jam į pagalbą ir, nežiūrėdamas, kad nuo skarmalų žliaugia vanduo, jį apglėbė.

— Užteks, užteks, — kartojo jis, — nesivarginkite. Mes vėl pasodinsime jus į maudynę.

Keturi vyrai vėl paėmė senį Klovisą už rankų ir kojų, atsargiai, lyg kokį brangų ir trapų daiktą, nunešė prie duobės ir panardino į vandenį.

Tada paralitikas su tvirtu įsitikinimu pareiškė:

— Šiaip sakysi ar taip, bet vandenėlis geras, iš tiesų geras! Niekur kitur tokio nerasi. Auksas, ne vanduo!

Andermatas staiga pasigręžė į uošvį:

— Nelaukite manęs, aš pusryčių negrįšiu. Einu pas Oriolius ir nežinau, kada atliksiu. Reikia veikti, negalima delsti nė dienos!

Ir jis leidosi protekiniais Oriolių sodybos linkui, smagiai sukiodamas rankoje lazdelę.

Visi kiti susėdo po gluosniais šalia kelio, priešais dėdės Kloviso duobę.

Kristiana sėdėjo greta Polio ir žvelgė į aukštą kalvą, nuo kurios andai stebėjo uolos sprogdinimą. Tą dieną — vos prieš mėnesį! — ji buvo tenai. Sėdėjo ant tos va nurudusios žolės! Prieš mėnesį! Tiktai prieš mėnesį! Atminty jai buvo išlikusios netgi menkiausios smulkmenos: skėčių trispalvė, virėjo parankiniai, kiekvienas tuomet jos girdėtas žodis! Ir šuniukas, vargšas šuniukas, suplėšytas į gabalus. Ir tas nepažįstamas aukštas vyriškis, sulig pirmu jos žodžiu puolęs jo gelbėti! O dabar tasai vyriškis — jos meilužis! Jos meilužis! Jinai turi meilužį! O ji pati — jo meilužė, taip, meilužė! Širdies gilumoje ji be paliovos sau kartojo tą žodį: meilužė! Koks keistas žodis! Žmogų, kuris štai sėdi šalia jos, skainioja žolės laiškelius ir stengiasi paliesti ranka jos suknelę, šitą žmogų nūnai sieja su ja tas dvasinis ir kūniškas ryšys, kuriuo gamta sujungė vyrą su moterim, slėpiningas, gėdingas ryšys, apie kurį niekam nepasakysi.

Nebyliu vidiniu balsu, taip garsiai skambančiu sutrikusios sielos tyloje, jinai be atvangos kartojo: „Aš — jo meilužė! Jo meilužė! Jo meilužė!“ Kaip keista, kaip netikėta!

„Ar aš jį myliu?“ Kristiana dirstelėjo į Polį. Jų akys susitiko; aistringas jo žvilgsnis, įsmeigtas į ją, švietė tokiu lipšnumu, kad jinai sudrebėjo nuo galvos iki kojų. Jai kilo noras, pašėlęs, nenumaldomas noras paimti ranką, sklaistančią žoleles, ir stipriai ją suspausti, ir tuo paspaudimu išsakyti visa, kas buvo širdyje. Jos pirštai atsigniaužė, ranka nuslydo palei suknelę ant vejos ir paliko ten gulėti. Ir Kristiana pamatė, kad prie jos tylutėliai atslenka kita ranka, panašiai kaip nuo meilės apkvaitęs žvėrelis kad sėlina prie savo draugės. Ji prisislinko arti, visai arti, ir šit mažieji pirštai susidūrė! Pirštų galiukai vos vos prisilietė vienas kito, paskui vėl atsiskyrė, ir vėl suartėjo tarytum įsimylėjėlių lūpos. Bet ši vos juntama glamonė, šis lengvas palytėjimas taip ją perėmė ir sukrėtė, kad ji pasijuto bealpstanti, lyg jis vėl būtų suspaudęs ją glėbyje.

Ir ji staiga suprato, kaip žmogus, apsėstas ir pavergtas meilės, pasijunta priklausąs nuo kito, kaip tasai kitas užvaldo jo kūną ir sielą, širdį ir mintis, ir valią, ir kraują, ir nervus — visą, visą būtybę, panašiai kaip plačiasparnis vanagas kad sugrobia mažą paukščiuką.

Markizas ir Gontranas, užsikrėtę Vilio entuziazmu, kalbėjosi apie busimąjį kurortą. Ir abu liaupsino bankininką: koks įžvalgus jo protas, kokie taiklūs sprendimai, kokios tikslios jo spekuliatyvinės išvados, koks užmojų drąsumas ir pagaliau koks nuosaikus charakteris! Ir uošvis, ir svainis, įtikėję, kad Vilio sumanymas turi pavykti, didžiavosi naujuoju savo šeimos nariu.

Kristiana ir Polis galvojo tik vienas apie kitą ir jų kalbų net negirdėjo.

Markizas tarė dukteriai:

— Taip, mažyte, visai galimas daiktas, kad tu kada nors tapsi viena turtingiausių Prancūzijos moterų ir tavo pavardė bus tokia pat garsi kaip Rotšildų. Vilis — iš tikrųjų puikus, nepaprastas žmogus, labai protingas vyras.

Poliui staiga persmelkė širdį keistas pavydas.

— Ką čia kalbėti! — tarė jis. — Žinau aš, kas tų verteivų per protas. Jiems terūpi viena — pinigai! Mes žavimės tuo, kas gražu, kiek įmanydami tenkiname savo užgaidas, daug laiko sugaištame pramogoms, daug jėgų išeikvojame malonumams, daug dvasinių galių ir energijos mums atima žavioji, dieviškoji meilė, o jiems to nereikia, jiems galvoje tik auksas — kaip užpelnyti aukso, kaip prisiglemžti aukso! Tikro žmogaus, protingo žmogaus pomėgiai — kilnūs ir nesavanaudiški: menas, meilė, mokslas, kelionės, knygos; ir jeigu jis rūpinasi pinigais, tai tik dėl to, kad be jų sunkiai prieinami tikrieji dvasiniai malonumai ir net širdies laimė! O šitie žmonės? Protu ir širdimi jie atsidavę vienai niekingai aistrai — spekuliuoti! Jie, šitie gobšai, tiek pat panašūs į garbingus žmones kiek paveikslų pardavėjas — į dailininką, leidėjas — į rašytoją, teatro direktorius — į dramaturgą.

Jis ūmai susigriebė, kad bus per toli nuvažiavęs, ir nutilo. Paskui ramesniu balsu pridūrė:

— Žinoma, aš čia nekalbu apie Andermatą. Jis man labai patinka: tai iš tikrųjų malonus žmogus, šimtą kartų pranašesnis už visus kitus...

Kristiana atitraukė ranką. Polis vėl nutilo.

Gontranas nusijuokė ir kandžiu tonu, kuriuo jis ciniško atvirumo valandėlėmis galėjo iškloti viską, tarė:

— Ir vis dėlto, mano mielas, tie žmonės yra mums didžiai nusipelnę: jie veda mūsų seseris ir išleidžia už mūsų savo turtingas dukteris.

Markizas suirzęs pakilo:

— Ach Gontranai, tu kartais nepakenčiamas!

O Polis, pasigręžęs į Kristianą, sušnabždėjo:

— Ar jie galėtų mirti dėl moters ar bent atiduoti jai visą savo turtą — visą turtą, nepasilikdami sau ničnieko?

Kristiana aiškiai suprato, ką jis norėjo pasakyti: „Visa, ką aš turiu, net ir mano gyvybė, priklauso jums “. Ji susigraudino ir veikiai sumetė, kaip galėtų paimti jam už rankų.

— Stokitės ir padėkite man atsistoti. Man taip nutirpo kojos, kad nebegaliu nė pasijudinti.

Jis pašoko, suėmė jai už riešų, truktelėjo ir pastatė ant kojų šalikelėje, prieš pat save. Jinai matė jo lūpas šnibždant: „Aš myliu jus“ ir greitai nusigręžė, kad tik neatsakytų tais pačiais trimis žodžiais, kurie nejučiom veržėsi jai iš lūpų, kaip ir ji pati kad visa širdimi veržėsi prie jo.

Grįžo į viešbutį.

Vonių metas jau buvo praėjęs. Beliko laukti pusryčių. Suskambėjo varpas, o Andermatas vis nesirodė. Dar kiek pavaikščioję po parką, nutarė sėstis už stalo. Pusryčiai truko ilgai, pagaliau baigėsi, tačiau bankininkas dar nebuvo grįžęs. Vėl visi nusileido į parką pasėdėti paunksnyje. Ėjo valanda po valandos, saulė slinko medžių lajomis, krypdama kalnų linkui, diena geso, o Vilio kaip nebuvo, taip nebuvo.

Pagaliau jis pasirodė. Žengė greitai, nešdamas rankoje skrybėlę ir šluostydamasis kaktą; kaklaraištis jam buvo nusisukęs į šalį, liemenė atsegiota, — taip atrodo žmogus po kelionės, po imtynių ar po ilgo ir įtempto darbo.

Pamatęs uošvį, jis sušuko:

— Pergalė! Viskas gatava, mano mieli! Na, bet ir dienelė buvo! Ak, senas lapinas, kaip jis mane nukamavo!

Ir nieko nelaukęs papasakojo, kaip grūmėsi ir kiek turėjo vargo.

Senis Oriolis iš pradžių pateikė tokius paikus reikalavimus, kad Andermatas numojo ranka į derybas ir išėjo. Jį susigrąžino atgal. Kaimietis nenorėjo parduoti žemės, o tik perleisti ją naudotis akcinei bendrovei su teise atsiimti ją tuo atveju, jeigu sumanymas žlugtų. O jei viskas pavyktų, jis turįs gauti pusę pelno.

Tada bankininkas nubraižė jo sklypų planą ir, primarginęs lapą skaičiais, įrodė, kad visa jo žemė šiuo metu verta ne daugiau kaip aštuoniasdešimt tūkstančių frankų, o bendrovė vien pirmai pradžiai turės išleisti milijoną.

Overnietis atkirto, jog kai būsią pastatyti viešbučiai ir gydyklos, sklypų vertė dešimteriopai padidėsianti, todėl jis norįs gauti už savo žemę ne pagal dabartinę, o pagal busimąją jos vertę.

Tada Andermatas nurodė, kad rizika turi būti proporcinga numatomam pelnui, ir prigąsdino senį galimais nuostoliais.

Galų gale susitarė taip: Oriolis perleidžia bendrovei visus sklypus palei upelį, tai yra žemę, kur, kaip atrodo, galima rasti mineralinio vandens, be to, kalvos viršūnę viešbučiui ir kazino statyti ir dar keletą vynuogynų kalvos šlaite, kuriuos reikės padalyti į sklypus ir pasiūlyti žymiausiems Paryžiaus gydytojams.

Už šitą įnašą, įvertintą dviem šimtais penkiasdešimt tūkstančių frankų, tai yra maždaug keturis kartus brangiau už jo dabartinę vertę, Oriolis gaus ketvirtąją dalį viso bendrovės pelno. Kadangi aplink busimąją gydyklą jam dar liks žemės plotai, dešimt kartų didesni už atiduotuosius, tai jis gali tikėtis, jeigu kurortas sėkmingai veiks, išparduoti juos dalimis. O kadangi, kaip jis sakė, toji žemė skirta dukterims, tai aišku, kad mergaitės gaus didžiulius kraičius.

Susitarus dėl sąlygų, Vilis turėjo vestis tėvą ir sūnų pas notarą sudaryti užpardavimo akto, netenkančio galios tuo atveju, jeigu neatsiras užtektinai vandens.

Reikėjo surašyti visus straipsnius, smulkiai aptarti kiekvieną punktą, kalti ir kalti tuos pačius argumentus, šimtą sykių kartoti tuos pačius įrodinėjimus, — ir taip praėjo visa diena.

Bet pagaliau viskas baigta. Kurortas — bankininko rankose. Bet vienas dalykas nedavė jam ramybės:

— Reikės pasitenkinti vandeniu — apie operacijas su žeme nebėra ko nė galvoti. Oi gudrus, senas sukčius!

Paskiau pridūrė:

— Na ką gi, nupirksiu senąją bendrovę ir tenai atsigriebsiu!.. Šiaip ar taip, šįvakar turiu važiuoti į Paryžių.

Markizas nustebęs sušuko:

— Kaip?! Šįvakar?

— Taip, brangusis. Kol ponas Obri-Pasteras čia darys gręžinius, turiu parengti galutinę sutartį. Už poros savaičių pradėsime darbus, tad reikia viską tam paruošti. Negaliu delsti nė valandos. Beje, perspėju, kad įtrauksiu jus į bendrovės valdybą, — žymi dauguma jos narių turi būti mano pusėje. Duodu jums dešimt akcijų. Jums, Gontranai, irgi dešimt.

Gontranas nusijuokė:

— Labai ačiū, mielasis. Aš jas parduodu jums atgal. Taigi jūs man skolingas penkis tūkstančius frankų.

Kai kalba eidavo apie svarbius reikalus, Andermatas nemėgdavo juokauti. Todėl jis sausai atsakė:

— Jeigu jūs taip nerimtai žiūrite į šį dalyką, aš kreipsiuos į ką nors kitą.

Gontranas pabūgęs liovėsi juoktis:

— Ne, ne, mielasis, jūs gi žinote, kad aš visados su jumis.

Bankininkas pasigręžė į Polį:

— Pone Bretinji, ar nepadarysite man draugiškos paslaugos? Gal taip pat paimsite dešimt akcijų ir sutiksite būti valdybos nariu?

Polis nusilenkęs atsakė:

— Pone, leiskite man nepriimti šio malonaus pasiūlymo. Bet jūsų sumanymas man atrodo puikus, todėl aš norėčiau įstoti į bendrovę su šimto tūkstančių frankų pajumi. Taigi šį kartą aš būsiu prašytojas.

Bankininkas džiūgaudamas griebė Poliui už rankų, — toks pasitikėjimas jį tiesiog pakerėjo. Beje, Andermatas visada sunkiai atsispirdavo pagundai išbučiuoti žmogų, investuojantį pinigus į jo sumanytą operaciją.

O Kristiana, sukrėsta ir užgauta, nuraudo ligi pat ausų. Jai pasirodė, tarsi vienas ją parduotų, o kitas pirktų. Juk jeigu Polis jos nemylėtų, argi jis būtų pasiūlęs šimtą tūkstančių frankų jos vyrui? Žinoma, ne! Bet nors jau nebūtų to padaręs jos akivaizdoje.

Suskambino pietums. Visi nuėjo į viešbutį. Kai susėdo už stalo, ponia Paj, motina, paklausė Andermatą:

— Tai jūs steigiate naują gydyklą?

Naujiena jau buvo apskriejusi plačią apylinkę, visi apie tai ir tekalbėjo, o ypač jaudinosi kurortininkai.

Viljamas atsakė:

— Taip, taip, steigiu. Dabartinė gydykla toli gražu nepatenkina ligonių.

Ir atsigręžęs į poną Obri-Pasterą, tarė:

— Atleiskite, pone, kad prie pietų stalo kreipiuos į jus su tokiu pasiūlymu. Bet šįvakar aš išvažiuoju į Paryžių, ir man brangi kiekviena minutė. Reikia surasti kuo gausesnes mineralinio vandens versmes, tad ar nesutiktumėte jūs vadovauti dirvos tyrimo darbams?

Inžinierius su pasitenkinimu priėmė pasiūlymą, ir, visiems įdėmiai klausantis, juodu čia pat apsvarstė svarbiausius žvalgymo klausimus ir sutarė, kad darbai bus pradėti tuoj pat, be jokios gaišaties. Viskas buvo aptarta ir nuspręsta per kelias minutes: bet kokius reikalus Andermatas tvarkydavo sparčiai ir tiksliai. Paskui išėjo kalba apie paralitiką. Dieną kažkas matę jį klibikščiuojant per parką tik su viena lazda, nors rytą jis ramstęsis dar dviem. Bankininkas džiūgavo:

— Tai stebuklas, tikras stebuklas! Senis taisosi nuostabiai greitai.

Polis, įtaikaudamas Kristianos vyrui, pridūrė:

— Taip, senis žergia nuostabiai greitai.

Aplinkui stalą pasigirdo pritariamas juokas. Visi žvelgė susižavėję į Vilį, iš visų pusių jam biro pagyrimai. Restorano kelneriai pirmiausia paduodavo valgius jam, nutaisę pagarbią miną, kuri išnykdavo, kai jie dėdavo patiekalą kaimynui.

Vienas iš kelnerių atnešė ant lėkštutės vizitinę kortelę.

Andermatas paėmė ją ir pusbalsiu perskaitė: „Daktaras Latonas, iš Paryžiaus, būtų laimingas, jei p. Andermatas, prieš išvažiuodamas, malonėtų su juo valandėlę pakalbėti“.

— Pasakykite jam, kad nebeturiu laiko, bet po savaitės ar pusantros grįšiu.

Tuo pat metu Kristianai buvo įteikta gėlių puokštė nuo daktaro Onora.

Gontranas juokėsi:

— Seniui Bonfiliui nenusisekė — jis bus paskutinis.

Pietūs baigėsi. Andermatui pranešė, kad karieta jau čia.

Jis užlipo į kambarį pasiimti savo portfelio, o kai grįžo, pamatė, kad prie durų susirinkę mažne pusė kaimo. Petriusas Martelis pribėgęs paspaudė jam ranką ir su komedianto familiarumu sušnabždėjo į ausį:

— Turiu jums didžiai įdomų pasiūlymą. Puikiausia idėja!

Staiga pasirodė daktaras Bonfilis. Kaip visada, jis ir dabar kažkur skubėjo. Eidamas pro pat bankininką žemai jam nusilenkė, panašiai kaip markizui, ir tarė:

— Laimingos kelionės, ponas barone.

— Pasidavė, — sumurmėjo Gontranas.

Andermatas, triumfuodamas, kupinas džiaugsmo ir puikybės, spaudė iš visų pusių rankas, dėkojo, šūkčiojo: „Iki pasimatymo!“ Jis vos nepamiršo atsibučiuoti su žmona, — jo mintys jau buvo toli nuo čia. Šitas abejingumas apramino Kristianai širdį, ir kai karieta, poros arklių smagiai lakinama, dingo temstančiame kelyje, jai pasirodė, kad dabar jau iki pat dienų galo jai nieko nebereikės bijoti.

Visą vakarą ji prasėdėjo priešais viešbutį tarp tėvo ir Polio Bretinji. Gontranas, kaip ir kitomis dienomis, buvo išėjęs į kazino.

Nebuvo jau noro nei vaikščioti, nei kalbėti, ir ji sėdėjo nejudėdama, sunėrusi rankas per kelį, įbedusi akis tamson, išvargusi ir suglebusi, bent kiek nerimaudama ir vis dėlto laiminga. Nieko, regis, nemąstė, net nesvajojo, tiktai maldė tarpais atbundantį sąžinės graužimą ir ginė jį šalin, be paliovos sau kartodama: „Aš myliu jį, myliu jį, myliu jį!“

Ji anksti užkopė į savo kambarį — norėjosi pabūti vienai ir pasvajoti. Apsivilkusi dukslų peniuarą ir atsisėdusi į gilų fotelį, žvelgė pro atdarą langą į žvaigždes, ir lango ketvirtainyje tolydžio jai stojo prieš akis tasai, kuris štai užkariavo jos širdį. Ji tarsi matyte jį matė, gerą, lipšnų ir ūmų, tokį stiprų ir taip jai atsidavusį. Tasai žmogus pavergė ją, ir jinai jautė, kad pavergė iki grabo lentos. Ji nebe viena, jie nūnai dviese, ir dvi jų širdys nuo šiolei bus kaip viena širdis, dvi jų sielos bus kaip viena siela. Ji nežino, kame jis dabar, bet gerai žino, kad jis taip pat svajoja, mąsto apie ją. Ir ji tarsi girdi, kaip kiekvienam jos širdies tvinksniui kažkur atliepia kitos širdies tvinksnis. Jaučia, kad aplinkui plevena geismas, šmėsčiodamas tarsi paukščio sparnas; jaučia, kaip tas geismas, plūstantis nuo jo, tas karštas geismas smelkiasi pro atvirą langą, ieško ir šaukiasi jos nakties tyloje. Kaip gera būti mylimai, koks saldus tai jausmas, niekad ligi šiol nepatirtas! Kaip džiugu, kada be atvangos galvoji apie kažką ir junti, kad akyse tau tvenkiasi ašaros, švelnaus graudulio ašaros, ir trokšti ištiesti rankas į tą, kurio čia nėra, prisišaukti jį, ištiesti rankas į jo paveikslą, stovintį akyse, į bučinius, kuriuos jis siunčia ir siunčia jai iš toli ar iš arti, laukimo karštinės kamuojamas.

Ir jinai pakėlė baltas rankas su plačiom peniuaro rankovėm aukštyn, į žvaigždes. Staiga ji suriko. Didžiulis juodas šešėlis, peržengęs į balkoną, sudūlavo priešais jos langą.

Nutirpusi iš baimės, Kristiana pašoko. Tai jis! Ir, net nepagalvojusi, kad gali kas nors pamatyti, puolė jam ant krūtinės.

VIII

Andermatas užsibuvo Paryžiuje. Obri-Pasteras darė gręžinius. Jis rado dar keturias versmes, iš kurių naujoji akcinė bendrovė galėjo gauti dukart daugiau vandens, negu reikėjo. Visas Anvalis, įaudrintas šitų ieškojimų ir atradimų, šitų didžių naujienų, einančių iš lūpų į lūpas, ir puikių ateities perspektyvų, bruzdėjo ir džiūgavo, niekas nei kalbėjo, nei galvojo apie ką nors kita. Net markizas ir Gontranas kiauras dienas praleisdavo prie darbininkų, gręžiojančių granito klodus, ir kaskart smalsiau klausėsi inžinieriaus aiškinimų bei lekcijų apie Overnės geologinę sandarą. O Polis su Kristiana mylėjosi — laisvai, ramiai, be mažiausios baimės: niekas jais nesidomėjo, niekas nieko neįtarė, niekas nė negalvojo juos sekti, nes visų dėmesys, visų mintys, visų aistros nukrypo į busimąjį kurortą.

Kristiana elgėsi taip kaip pirmąkart pasigėręs jaunuolis. Pirmas pabučiavimas, tarsi pirmoji taurė, ją nutvilkė, apkvaitino. Antroji taurė davėsi lengviau ir pasirodė skanesnė. O dabar Kristiana lenkė dideliais gurkšniais, ir meilė svaigino kaip vynas.

Nuo to vakaro, kai Polis užlipo į jos kambarį, ji nebežinojo nieko, kas dedasi pasaulyje. Jai nebeegzistavo nei laikas, nei daiktai, nei žmonės, — egzistavo tik vienas žmogus. Žemėje ir danguje jai buvo tik vienas žmogus, vienas vienintelis žmogus — tasai, kurį ji mylėjo. Akys regėjo vien jį, mintys sukosi vien apie jį, visos viltys buvo sudėtos vien į jį. Jinai gyveno, vaikščiojo, valgė, rengėsi, kažką girdėjo kalbant, kažką pati kalbėjo, bet nieko nesuprato ir nesižinojo, ką daranti. Ji nebeturėjo rūpesčių: dabar jai buvo nebaisi jokia nelaimė! Jinai paliko viskam nejautri. Jokios fizinės kančios nebegalėjo paveikti jos kūno, patekusio meilės valdžion. Jokios moralinės kančios nebegalėjo paveikti jos sielos, kurią paralyžiavo laimė.

Polio meilė, kaip ir kiekviena jo aistra, buvo taip pat kone liguista, ir jo aistringumas savo ruožtu varė Kristianą iš proto. Pavakariais, žinodamas, kad markizas ir Gontranas išėję prie šaltinių, jis dažnai sakydavo:

— Eime į savo rojų.

Savo rojum jis vadino guotą pušų, augančių kalno šlaite viršum tarpeklio. Ten reikėjo kopti stačiu taku per mažą giraitę. Laiko nedaug, tad juodu žengia greitai, ir Kristianai atima kvapą. Kad ji nepavargtų, Polis ją prilaiko, apglėbęs viena ranka per juosmenį. Jinai, uždėjusi ranką jam ant peties, duodasi jo nešama, o kartais, pakibusi ant kaklo, įsisiurbia į lūpas. Juo aukštyn kopia, juo vėsesnis vėjelis, o kai pasiekia pušų guotą, sakų kvapas atgaivina tarsi jūros alsavimas.

Juodu susėda po tamsiais medžiais, jinai — ant žole apaugusio kauburėlio, jisai — žemiau, prie jos kojų. Sakos linguoja nuo vėjo, dainuojančio pušų dainą, gailią kaip rauda. O padūmavę Limanės toliai, bekraščiai ir neįžvelgiami, glosto jiems akį lyg vandenyno platybės. Taip, priešais juos, ten žemai, — jūra! Argi galima tuo abejoti, jeigu jos dvelksmas šiulena skruostus?

Jis juokauja, vaikiškai meilaudamasis:

— Duokite šen savo pirštelius, aš juos suvalgysiu. Tai mano saldainiukai.

Ima juos vieną po kito į burną ir dedasi godžiai valgąs, virpėdamas iš malonumo kaip smaližius:

— O! Kokie skanūs! Ypač mažasis. Nesu valgęs nieko skanesnio už mažąjį pirščiuką.

Paskui atsiklaupia, padeda alkūnes Kristianai ant kelių ir šnibžda:

— Liana, žiūrėkite į mane!

Jis vadina ją Liana, nes bučiuodama ji apsiveja rankom apie jį nelyginant vijoklis apie medį.

— Žiūrėkite į mane, aš noriu matyti, kas dedasi jūsų sieloje.

Ir juodu žiūrisi neatsitraukdami tuo įdėmiu žvilgsniu, kurs dvi būtybes tartum sulieja į vieną.

— Iš tikrųjų mylisi tik tie, kurie sugeba va šitaip atsiduoti vienas kitam, — sako jis. — Visa kita — ne meilė, o tik išdykavimas.

Veidas prieš veidą, alsuodami vienas kito kvapu, juodu ieško vienas kito akių skaidrumoje.

Jis kužda:

— Aš matau jus, Liana. Matau jūsų širdį ir ją garbinu!

Ji atsako:

— Ir aš, Poli, matau jūsų širdį!

Ir jie iš tikrųjų mato vienas kito sielą ir širdį, mato lig pačių gelmių, nes jų sieloje ir širdyje nėra nieko daugiau kaip vien meilė, beprotiškas veržimasis prie kits kito.

Jis sako:

— Liana, jūsų akys — kaip dangus! Jos mėlynos — ir tokios spindulingos, tokios giedros! Aš tarsi matau jose skraidant kregždes. Tai jūsų mintys, ar ne?

Jie ilgai ilgai taip žvelgia vienas į kitą, paskui susiglaudžia ir švelniai bučiuojasi, vos vos liesdamiesi lūpomis, o po kiekvieno bučinio vėl žiūrisi į akis. Kartais jis griebia ją į glėbį ir bėga su ja ant rankų palei upeliuką, ramiai sruvenantį Anvalio tarpeklio linkui, o paskui stačiai krintantį žemyn į jį. Šis siauras klonis apaugęs miškeliais, tarpe jų driekiasi pievos. Polis bėga žole, o kartais iškelia Kristianą viršum galvos ant stiprių savo plaštakų ir šaukia:

— Liana, skriskime!

Šitą norą nuskristi į padanges, atkaklų, dirginantį, skausmingą norą gimdo jų širdyse egzaltuota meilė. Ir viskas aplinkui kursto šitą sielos troškimą: ir lengvas oras, keliąs lyg sparnais aukštyn, Polio žodžiais betariant, ir melsvas platus horizontas, į kurį jiems taip norisi pulti, susikibus už rankų, ir paskui išnykti viršum bekraštės lygumos, kai ją apglėbs naktis. Pakiltų dviese į ūkanotą vakarį dangų ir niekados negrįžtų atgal. O kurgi skrietų? Nė patys jie nežino. Bet kokia miela svajonė!

Bėga jis, šitaip ja nešinas, bėga, o kai pridusta, pasodina ant uolos atbrailos ir puola ant kelių. Ir garbina ją, bučiuodamas jai pėdas ir kuždėdamas vaikiškai meilius žodžius.

Juodu kalba vien patys apie save, nes niekas daugiau jiems neegzistuoja pasaulyje, kaip tik jų meilė. Jis tegalvoja apie ją, jinai — apie jį. Juodu nesidomi, kas dedasi aplinkui, nesiklauso, kas kalbama, negirdi, ko jų klausia, o jeigu ir atsako į klausimą, tai patys nesižinodami ką. Ir vienam, ir kitam kiauras dienas ir naktis lūpos dega nuo bučinių, šnibždėdamos vis tą patį vardą, akys regi vienui vieną veidą, ausyse skamba vienui vienas žodis. Širdyse, rankose, visose gyslose be perstojo virpa paskutinio apsikabinimo džiaugsmas ir nenumaldomas troškimas vėl kristi vienas kitam į glėbį. Jeigu jie mylėtųsi mieste, jų aistra, žinoma, būtų kitoniška — nuosaikesnė, jausmingesnė, ne tokia pakili, ne tokia romantiška. Bet čia, šitam žaliam krašte, kur siela veržte veržiasi į plačius horizontus, kur nėra nieko, kas atitrauktų jų dėmesį ir apslopintų prabudusią gaivališką aistrą, jie be atodairos puola į svaigaus poetiško jausmo ekstazę, į tikrą beprotybę. Nuostabus kraštovaizdis, miškai, šiltas vėjas, skanūs laukų kvapsniai — viskas liejas į dievišką meilės muziką. Ir ji groja jiems dieną ir naktį ir drumsčia sąmonę, panašiai kaip būgno gausmas ir fleitų zurzimas kad varo iš proto dervišą, kuris pašėlusiai sukasi vietoje, įkyrios minties apsėstas.

Vieną vakarą, jiems grįžus pietų, markizas staiga tarė:

— Andermatas sutvarkė visus reikalus ir po keturių dienų bus čia. O kai jis grįš, kitą dieną važiuosime namo. Užtektinai jau čia pagyvenome; nereikia per ilgai užsibūti kurortuose.

Kristiana ir Polis buvo pritrenkti, lyg būtų sužinoję, kad greitai pasaulio galas. Prie stalo jie tylėjo kaip žemė — suglumę abu tegalvojo, kas gi bus dabar. Po kelių dienų jie išsiskirs ir tada jau negalės taip lengvai matytis. Keistas, nesuprantamas, neįmanomas dalykas!

Savaitės pabaigoj Andermatas iš tikrųjų grįžo. Jis telegrafavo, kad atsiųstų pirmajam traukiniui du lando. Kristiana per naktį nesumerkė akių, ją kamavo kažkoks naujas, ypatingas jausmas: ji lyg ir bijojo vyro, tik ta baimė buvo keistai sumišusi su įtūžiu, su nesuprantama panieka ir noru pakelti prieš jį maištą. Atsikėlė vos prašvitus ir ėmė laukti. Jis atvažiavo pirmąja karieta, o drauge su juo — kiti trys ponai. Šie buvo gerai apsirengę, bet laikėsi kukliai. Antrajame lando sėdėjo dar ketvertas ponų, matyt, žemesnio rango už anuos tris. Markizas ir Gontranas nusistebėjo.

— Kas tai per žmonės? — paklausė Gontranas.

Andermatas atsakė:

— Mano akcininkai. Šiandien pat mes įsteigsime bendrovę ir iškart išrinksime valdybą.

Jis pabučiavo žmoną, bet nepasakė jai nė žodžio ir net beveik nepažvelgė: jam rūpėjo kas kita. Atsigręžęs į septynis ponus, tyliai ir pagarbiai stovinčius už jo, tarė:

— Užsisakykite pusryčius, o paskui pavaikščiokite. Susitiksime čia vidurdienį.

Nieko neatsakę, jie nuėjo, tarsi kareiviai, klusniai vykdantys komandą, poromis užkopė paradiniais laiptais ir dingo viešbutyje.

Gontranas palydėjo juos žvilgsniu ir rimtai paklausė:

— Kur jūs atradote šituos statistus?

Bankininkas šyptelėjo:

— Tai visai padorūs žmonės, biržos verteivos, kapitalistai.

Kiek patylėjęs, nusišypsojo plačiau ir pridūrė:

— Mano bendrininkai.

Tuojau pat jis leidosi į notaro kontorą: reikėjo dar sykį perskaityti galutinai suredaguotus ir prieš keletą dienų čion atsiųstus aktus.

Pas notarą jis rado daktarą Latoną, su kuriuo pastaruoju metu susirašinėjo, ir juodu ilgai kuždėjosi kontoros kampe, kai raštininkų plunksnos lakstė popierium, lengvai krebždėdamos lyg vabaliukai.

Bendrovės steigiamasis susirinkimas buvo paskirtas antrą valandą.

Notaro kabinetas buvo parengtas tarsi koncertui. Akcininkų laukė dvi eilės kėdžių, sustatytų priešais stalą, kur sėdės ponas Alenas su vyriausiuoju klerku. Svarbaus įvykio garbei ponas Alenas atėjo su fraku. Tai buvo mažas švapsintis žmogutis, savo išvaizda panašus į baltos mėsos kukulį.

Kai išmušė antrą, įžengė Andermatas, lydimas markizo, savo svainio, Polio Bretinji ir tų septynių ponų, kuriuos Gontranas pavadino statistais. Bankininkas laikėsi kaip generolas. Veikiai pasirodė ir senis Oriolis su Milžinu. Juodu sumišę įtariai žvalgėsi, kaip ir kiekvienas kaimo žmogus, kuriam netrukus reikės dėti parašą po dokumentu. Paskutinis atvyko daktaras Latonas. Jis susitaikino su Andermatu, arba, tikriau sakant, visiškai prieš jį kapituliavo: visų pirma kreipėsi su įmantriais atsiprašinėjimais, o paskui be jokių sąlygų ir apsiribojimų pasiūlė savo paslaugas. Tada bankininkas, matydamas, kad daktaras jo rankose, pažadėjo jam trokštamą vyriausiojo gydytojo vietą naujame kurorte.

Visiems suėjus, įsiviešpatavo tyla.

Notaras prabilo:

— Prašom sėstis, ponai.

Jis sumurmėjo dar keletą žodžių, bet juos nustelbė stumdomų kėdžių brūkšėjimas.

Andermatas paėmė vieną kėdę ir pasistatė ją priešais savo armiją, kad visus matytų, paskui, visiems susėdus, tarė:

— Ponai, man nėra reikalo jums aiškinti, ko mes čia susirinkome. Visų pirmiausia turime įsteigti naują bendrovę, kurios akcininkais jūs pageidaujate būti. Tačiau turiu jus painformuoti apie kai kuriuos mums iškilusius keblumus. Prieš imdamasis bet kokių žygių, aš turėjau gauti patikinimus, kad mums bus duotas oficialus leidimas steigti naują visuomeninės reikšmės gydymo įstaigą. Tokius patikinimus aš jau turiu. Visa, kas dar reikės padaryti ryšium su tuo, bus padaryta. Ministro parama užtikrinta. Bet yra dar viena kliūtis. Mes, ponai, turėsime stoti į kovą su senąja Anvalio gydomųjų vandenų bendrove. Mes laimėsime šią kovą, laimėsime ir praturtėsime, tuo nėra ko abejoti; tačiau, panašiai kaip senovės kariams buvo reikalingas kovos šūkis, taip ir mes, naujųjų laikų kariai, turime išrinkti savajam kurortui skambų, patrauklų vardą, parankų reklamai, vardą, kuris skardėtų ausyse kaip trimitas ir žėruotų akyse kaip žaibas. Bet žinokime, pondi, kad esame Anvalyje ir kad šito vietovės pavadinimo pakeisti negalime. Mums belieka viena išeitis: duoti naują vardą mūsų kurortui, vien tik mūsų kurortui.

Štai koks mano pasiūlymas.

Nė kiek neapsiriksime, pasakę, kad mūsų kurorto pagrindas — kalva, priklausanti čia esančiam ponui Orioliui: mūsų gydykla bus tos kalvos papėdėje, o kazino — jos viršūnėje. Bet kadangi, po teisybei, tai ne kalva, o kalnas, nedidelis kalnas, tai ar nebus natūralu, jei savo kurortą, kuris ateityje turės tapti vienu žymiausių pasaulio kurortų, mes pavadinsime Mont-Orioliu2? Kas ciesoriaus — atiduokime ciesoriui: į kurorto pavadinimą teįeina pirmojo šios vietos savininko pavardė.

Prašom atkreipti dėmesį į tai, kaip puikiai skamba šis vardas. Visi sakys „Mont Oriolis“, kaip kad sako „Mon Doras“. Šį vardą lengvai pagaus kiekviena akis ir ausis, jis įstrigs atmintin kiekvienam, kas bent kartą jį perskaitys ar išgirs: Mont Oriolis! Mont Oriolis! Mont Oriolio kurortas...

Andermatas tarė šį vardą prodainiu, mėtė jį kaip sviedinuką, įdėmiai klausėsi jo atskambio.

Pagaliau jis suvaidino pokalbį:

— Jūs važiuojate į Mont Oriolio kurortą?

— Taip, ponia. Mont Oriolio mineraliniai vandenys, kiek teko girdėti, labai geri.

— Taip, jie iš tiesų puikūs. O pats Mont Oriolis — kokia nuostabi vieta!

Jis šypsojosi, lyg iš tikrųjų su kuo kalbėtųsi, kilstelėjo ranką, tartum sveikindamas pašnekovą, o ponios žodžius pasakė pakeistu balsu.

Paskui jau savo paties balsu paklausė:

— Kas prieš šitą pasiūlymą?

Akcininkai choru atsakė:

— Niekas.

Trys statistai ėmė net ploti.

Senis Oriolis šypsojosi, sukiodamas rankomis skrybėlę, sujaudintas ir nustebintas, susižavėjęs įtaikiu pasiūlymu, taip maloniai paglosčiusiu prasisiekėlio kaimiečio savimeilę, jis nejučia linksėjo galvą, ir Andermatas, viena akimi jį stebėjęs, vien iš to linksėjimo suprato, koks didelis seniui džiaugsmas.

Milžinas laikėsi ramiai, tačiau buvo patenkintas ne mažiau už tėvą.

Tuomet Andermatas kreipėsi į notarą:

— Ponas Alenai, malonėkite perskaityti bendrovės steigiamąjį aktą.

Ir atsisėdo.

Notaras pasigręžė į klerką:

— Pradėkite, Marinė.

Marinė, išdžiūvęs žmogelis, atsikrenkštė ir iškilmingu, nenatūraliu pamokslininko ar deklamatoriaus balsu ėmė skaityti papunkčiui „Mont Oriolio gydomųjų vandenų“ akcinės bendrovės, steigiamos Anvalyje, nuostatus, kuriuose visų pirma buvo pažymėta, kad pradinis bendrovės kapitalas — du milijonai.

Senis Oriolis jį pertraukė:

— Lukterėk, lukterėk.

Jis išsitraukė iš kišenės nučiurusį sąsiuvinį, per savaitę apkeliavusį visus departamento notarus ir advokatus. Jame buvo nurašyti bendrovės įstatai, kuriuos, tarp kitko, tėvas ir sūnus jau beveik mokėjo atmintinai.

Paskui iš palengvo užsidėjo ant nosies akinius, atmetė galvą, kad geriau įžiūrėtų raštą, ir paliepė:

— Dabar skaityk, Marinė.

Milžinas, prisitraukęs kėdę, irgi sekė tėvo nuorašą.

Marinė vėl pradėjo iš pradžių. Tačiau senis, niekaip nesusidorodamas su dvigubu uždaviniu — klausyti ir tuo pat metu skaityti, baimindamasis, kad nebūtų koks žodis pakeistas, nuolatos įtariai žvilgčiodamas į Andermatą, ar tas nerodo kokių ženklų notarui, kas eilutė po dešimtį sykių stabdė klerką, gadindamas visą jo deklamacijos įspūdį:

— Ką sakai? Kaip, kaip tu pasakei? Aš nenugirdau! Kam skubini?

Pasigręžęs į sūnų, klausė:

— Ar taip, Milžine?

Milžinas, būdamas santūresnis, jį tildė:

— Taip, taip, tėve, nėra čia ko, viskas teisingai!

Tačiau nepatiklus kaimietis nerimavo. Kumpu pirštu jis bedžiojo savo užrašus ir kažką murmeno panosėje; bet nesugebėjo paskirstyti dėmesio: kai klausėsi — negalėjo skaityti, o kai skaitė — nieko negirdėjo. Pūkštė, tarsi lipdamas į statų kalną, prakaitavo, tarsi kaupuodamas savo vynuogyną pačioje saulėkaitoje, ir kartkartėmis prašė nors trumpos atvangos, kad galėtų nusišluostyti kaktą ir atgauti kvapą, lyg būtų nuilsęs imtynėse.

Andermatas, netekęs kantrybės, dunksnojo koja į grindis. Gontranas, paėmęs nuo stalo laikraštį Moniteur du Puy-de-Dome, ėmė jį sklaidyti, o Polis, atsisėdęs raitomis ant kėdės, nudūręs galvą, skaudama širdžia galvojo, kad šitas va raudonskruostis pilvotas žmogutis, sėdįs jam priešais, rytoj išsiveš moterį, kurią jis myli visomis savo sielos galiomis, Kristianą, jo Kristianą, šviesiaplaukę Kristianą, priklausančią jam, tiktai jam, ir niekam daugiau. Ir jam nedavė ramybės mintis — ar nereikėtų ją šį pat vakarą pagrobti.

Septyni atvykėliai ponai laikėsi rimtai ir ramiai.

Po valandos skaitymas buvo baigtas. Visi pasirašė.

Notaras užregistravo įnašus. Jo užklaustas, kasininkas Abraamas Levis patvirtino, kad visas kapitalas gautas. Po to buvo paskelbtas ką tik įsisteigusios bendrovės visuotinis susirinkimas, kuris turėjo išrinkti valdybą ir pirmininką.

Visais balsais, išskyrus du, pirmininku buvo išrinktas Andermatas. Dviejų atskalūnų — kaimiečio ir jo sūnaus — balsai buvo paduoti už Oriolį. Polį Bretinji išrinko revizorium.

Tuomet valdyba — Andermatas, markizas ir grafas de Raveneliai, Bretinji, abu Orioliai, daktaras Latonas, Abraamas Levis ir Simonas Zidleras — paprašė kitus akcininkus, taip pat notarą ir jo klerką išeiti: reikėjo aptarti kai kuriuos itin svarbius reikalus ir priimti neatidėliotinus nutarimus.

Andermatas vėl pakilo:

— Ponai, pats opiausias mums klausimas — sėkmės klausimas. Mūsų kurortas turi žūt būt susilaukti pasisekimo. Mineralinis vanduo — tokia pat prekė kaip ir kitos. Kad ligoniai imtų jį gerti, reikia daug ir nuolat apie jį kalbėti.

Reklama, ponai, yra viena svarbiausių dabarties problemų. Tai šiuolaikinės prekybos ir pramonės dievas. Kas pamirš reklamą — tas žuvęs. Tačiau reklamos menas — sudėtingas ir sunkus, jis reikalauja itin didelio takto. Pirmieji verslininkai, išradę reklamą, veikė labai grubiai — stengėsi patraukti vartotojų dėmesį būgnų gaudesiu ir patrankų griausmu, atseit kuo didesniu triukšmu. Tačiau Manženas, ponai, tebuvo pradininkas. Šiais laikais bet koks tarškesys jau atrodys įtartinas, ryški afiša sukels praeiviui šypseną, vardas, kurį jam rėks į ausį kiekvienoj gatvėj, sužadins ne tiek smalsumą, kiek nepasitikėjimą. Ir vis dėlto reikia patraukti publikos dėmesį, reikia ją nustebinti, o paskiau — įtikinti. O visas menas čia — atrasti priemonę, vienintelę priemonę, galinčią užtikrinti pasisekimą tam ar kitam prekybos objektui. Mes, ponai, ketiname prekiauti mineraliniu vandeniu. O kas gali mums padėti privilioti ligonius? Tiktai gydytojai.

Patys įžymieji gydytojai — tokie pat žmonės kaip mes, jų silpnybės tos pačios kaip mūsų. Aš nenoriu pasakyti, kad juos galima papirkti. Garsenybės, kurios mums reikalingos, turi tokią reputaciją, jog niekam nė įtarimas nekils, kad jos galėtų parsiduoti! Bet ar atsiras pasaulyje žmogus, kurio neįstengtum palenkti savo pusėn, jei tik išmaningai to imtumeis? Yra juk ir moterų, kurių negalima nupirkti! Tokias reikia pavilioti.

Taigi, ponai, aš pateikiu jums pasiūlymą, kurį mes su daktaru Latonu esame nuodugniai apsvarstę.

Pirmiausia mes suskirstėme ligas, kurias galime gydyti savo kurorte, į tris pagrindines grupes. Pirmoji grupė: visos reumato formos, grybelinės ligos, artritas, podagra ir 1.1.; antroji: skrandžio, žarnyno ir kepenų ligos; trečioji: visi negalavimai, kilę dėl kraujo apytakos sutrikimų, kadangi nėra abejonės, jog mūsų angliarūgštės vonios nepaprastai gerai veikia kraujo apytaką.

Turiu pridurti, kad ir stebėtinas dėdės Kloviso išgijimas žada mums stebuklus.

Taigi dabar, nustatę, kokias ligas gydysime savo vandenimis, mes kreipsimės į žymiausius tų ligų specialistus ir pateiksime tokį pasiūlymą: „Ponai, — sakysime, — atvykite pas mus, atvykite ir pasižiūrėkite savo akimis, patys čia pasekite savo ligonių sveikatos būklę. Mes jus gražiai priimsime. Vietovė nuostabiai graži, o jums, ponai profesoriai, reikia pailsėti po sunkių žiemos darbų. Tad kodėl jums neatvažiuoti? Beje, jūs važiuosite ne kaip svečiai — važiuosite į savo namus: jeigu patiks, galėsite pačiom lengviausiom sąlygom įsigyti pas mus vasarnamį.

Andermatas atsikvėpė ir kalbėjo toliau ramesniu balsu:

— Štai kaip aš ketinu įgyvendinti šią idėją. Mes parinkome šešetą žemės sklypų — po tūkstantį kvadratinių metrų kiekvieną. Tuose šešiuose sklypuose Berno Kilnojamų vasarnamių bendrovė įsipareigojo pastatyti savo standartines vilas. Šiuos dailius ir patogius namelius mes ir pasiūlysime savo daktarams. Jeigu jie susigundys — nusipirks tik šveicariškąjį namelį, o patį sklypą atiduosime jiems nemokamai. Bet jie atsilygins už tai... ligoniais. Taigi, ponai, šis planas mums duos keleriopą naudą: mes apstatysime savo teritoriją gražiomis vilomis, kurios mums nieko nekainuos, prisiviliosime pačius žymiuosius pasaulio gydytojus ir pulkus jų klientų, o svarbiausia — akivaizdžiai parodysime puikias gydomąsias savo mineralinių vandenų savybes geriausiems daktarams, kurie, be kita ko, čia veikiai taps vilų savininkais. Visas derybas, nuo kurių priklausys šio sumanymo sėkmė, aš prisiimu pats, ir tai bus ne kokios biznieriškos derybos, o galantiški pokalbiai salonuose.

Senis Oriolis jį pertraukė. Šykštusis overnietis pasipiktino, kam už dyka dalijama žemė.

Andermatas, pagautas oratoriško įkvėpimo, pasakė prilyginimą apie protingą ūkininką, saujomis beriantį sėklą į trąšią žemę, ir spulų žemdirbį, skaičiuojantį kiekvieną grūdą ir dėl to gaunantį perpus menkesnį derlių.

Užsigavęs Oriolis nenusileido, tad bankininkas pateikė ir savo pasiūlymą balsavimui ir šešiais balsais prieš du užčiaupė seniui burną.

Paskui jis atsisegė didelį tymo odos portfelį ir ištrauki naujosios gydyklos, viešbučio ir kazino planus ir gatavai sąmatas bei sutartis su rangovais, kurias šiame posėdyje reikėjo patvirtinti ir pasirašyti. Kitos savaitės pradžioje turėjo prasidėti darbai.

Abu Orioliai pareiškė, kad visi dokumentai turi būti peržiūrėti ir apsvarstyti. Andermatas suirzęs atsakė:

— Argi aš prašau iš jūsų pinigų? Juk ne! Tai duokit pagaliau man ramybę! O jeigu jūs nepatenkinti, prašom — galime vėl balsuoti!

Tada juodu pasirašė drauge su kitais valdybos nariais, ir posėdis buvo uždarytas.

Minia anvaliečių, didžiai jaudindamiesi, laukė prie kontoros išeinant posėdžiautojų. Visi pagarbiai juos sveikino. Kai abu Orioliai jau buvo besuką namų link, Andermatas jiems tarė:

— Nepamirškite, kad šiandien pietaujame visi drauge viešbutyje. Ir atsiveskite savo mergaites, — aš joms atvežiau iš Paryžiaus dovanėlių.

Buvo sutarta susitikti septintą valandą viešbučio „Splendid“ salone.

Bankininkas surengė iškilmingus pietus, į kuriuos pakvietė įžymesniuosius kurortininkus ir kaimo valdžios atstovus. Garbingiausioje vietoje sėdėjo Kristiana, jai iš dešinės — klebonas, iš kairės — meras.

Kalbėjo tik apie naująją gydyklą ir Anvalio ateitį. Jaunosios Oriol rado po servetėlėmis dėžutes su apyrankėmis, nusagstytomis perlais ir smaragdais, ir, nesitverdamos džiaugsmu, maloniai kaip niekad čiauškėjo su Gontranu, sėdinčiu tarp jų. Net ir vyresnioji širdingai juokės iš jo sąmojų. O Gontranas kalbėjo su mergaitėmis taip, kaip paprastai kalba vyras su patrauklia moterim: uoliai jas linksmino ir be ceremonijų slaptomis vertino sau širdyje — vertino taip, kaip jam diktavo jaunas kraujas ir nerami dvasia.

Polis nieko nevalgė, nieko nekalbėjo... Jam atrodė, kad štai baigiasi paskutinė jo gyvenimo diena. Staiga jis prisiminė, kad jau mėnuo, lygiai mėnuo praėjo nuo tos dienos, kada jie pietavo prie Tazena ežero. Jį graužė keistas nerimas, kurį sukelia veikiau nuojauta nei reali nelaimė, įsimylėjėlių nerimas, kuris tiek prislegia širdį ir pertempia nervus, jog nuo menkiausio krebždesio tau užima kvapą, kuris tiek nukamuoja sielą ir sutrikdo vaizduotę, jog visa, ką girdi aplinkui, tau atrodo grėsminga, visa tartum siejasi su tave apsėdusia mintimi.

Vos tik baigėsi pietūs, jis priėjo salone prie Kristianos ir tarė:

— Mums būtinai reikia dar šįvakar pasikalbėti, ir tuojau pat, kuo veikiau. Dievas vienas težino, kada mes vėl galėsime pabūti vieni. Ar žinote, kad šiandien — lygiai mėnuo...

Ji atsakė:

— Taip, žinau.

— Klausykite, aš jūsų lauksiu ant kelio į Roš Pradjerą, prie pat kaimo, po kaštonais. Dabar niekas nepastebės, kad jūs dingsite. Ateikite, maldauju, atsisveikinti — juk rytoj išsiskiriame.

Ji sušnibždėjo:

— Būsiu ten po penkiolikos minučių.

Ir Polis išėjo, nebepakęsdamas minios šurmulio.

Jis leidosi per vynuogynus takeliu, kuriuo jie ėjo tą dieną, kai pirmąsyk drauge gėrėjosi Limanės peizažu. Netrukus pasiekė vieškelį. Buvo vienui vienas ir jautėsi visiškai vienišas pasaulyje. O dar skaudžiau pajuto tą vienatvę, kai pagalvojo, kad aplinkui plyti nematoma lyguma. Sustojo kaip tik toje vietoje, kur juodu andai sėdėjo ir jis deklamavo Bodlero eiles apie grožį. Kaip seniai tas buvo! Ir pamažu jis atgaivino atmintyje visa, kas dėjosi po to. Niekados dar nebuvo toks laimingas, niekados! Niekados jo meilė nebuvo tokia beprotiška ir drauge kupina tokios tyros, šventos pagarbos. Prisiminė jis vakarą prie Tazena ežero, lygiai tą pačią praeito mėnesio dieną, gaivų mišką, skendintį blyškioj šviesoj, mažą sidabro ežerėlį ir dideles žuvis, raibinančias jo paviršių; prisiminė, kaip jie ėjo atgal prie karietos: ji žengė pirma jo, čia pradingdama šešėlyje, čia vėl išnirdama į šviesą, ir gelsvi mėnesienos purslai krito pro medžių lapus jai ant plaukų, ant pečių, ant rankų. Ne, malonesnių valandėlių jo gyvenime nėra buvę!

Jis atsigręžė pažiūrėti, ar Kristiana dar neateina. Jos nematyti, bet štai padangėje — ką tik patekėjęs mėnulis. Tas pats mėnulis, kuris regėjo iš aukštybių jo pirmąjį prisipažinimą, regės dabar ir pirmąjį atsisveikinimą.

Per nugarą jam perbėgo šiurpas, dygus žvarbulys. Nebetoli ruduo, žiemos pranašas. Polis pirmą sykį pajuto jo dvelksmą: šaltis ūmai persmelkė jį tarsi nelaimės grėsmė.

Priešais tysojo dulkėtas kelias lyg balta upė tarp tamsių krantų. Posūkyje staiga sudūlavo žmogysta. Polis tuojau pat ją pažino ir apmirė; ir laukė jos, visas virpėdamas iš paslaptingos laimės: štai ji artinasi, štai ateina, ir ateina tik pas jį, galvodama tik apie jį.

Kristiana ėjo smulkiais žingsniukais, nedrįsdama jam šūktelėti, nerimaudama, kad jo dar vis nesimato, — jis stovėjo po medžiu, — sujaudinta didžios tylos, mėnesėtos dangaus ir žemės vienatvės. O priešais ją slinko didžiulis juodas jos šešėlis, toli driekdamasis priekin, tartum nešdamas jam kuo skubiau bent menką jos dalelę, kol prieis ji pati.

Kristiana stabtelėjo, ir šešėlis taip pat sustingo, prigludo, atgulė ant kelio.

Polis greitai žengė ton vieton, kur krito apvalainas galvos siluetas. Paskui atsiklaupė ir, tartum nenorėdamas prarasti ničnieko, kas tik priklauso jai, prisilenkęs palietė lūpomis tamsaus silueto kraštą. Kaip troškulio nukamuotas šuva kad laka vandenį, prišliaužęs ant pilvo prie upelio, taip ir jis karštai ėmė bučiuoti dulkėse dievinamo šešėlio kontūrus. Taip jis ropojo ant rankų ir kelių artyn prie jos, žymėdamas bučiniais tamsią dėmę, tarsi būtų troškęs suimti lūpomis brangųjį atvaizdą, gulintį žemėje.

Apstulbusi ir net kiek išsigandusi, nedrįsdama jo prakalbinti, Kristiana laukė, kada jis atslinks prie jos kojų; paskiau, kai jis pakėlė galvą ir, vis tebeklūpodamas, apkabino ją abiem rankom, ji paklausė:

— Kas tau?

Jis atsakė:

— Liana, tuoj aš tavęs neteksiu!

Ji suleido pirštus į tankius mylimojo plaukus, pasilenkusi atvertė jo galvą ir pabučiavo į akis.

— Kodėl neteksi? — paklausė jinai, patikliai šypsodamasi.

— Todėl, kad rytoj mums reikia skirtis.

— Skirtis? Juk neilgam, brangusis.

— Kas žino? Dienos, kurias praleidome čia, niekad nebegrįš.

— Bet ateis kitos, tokios pat puikios.

Kristiana pakėlė jį ant kojų, nusivedė po medžiu, kur jis laukė jos ateinant, pasisodino šalia, kiek žemiau, kad galėtų pirštais kedenti jo plaukus, ir ėmė kalbėti. Kalbėjo rimtai, kaip protinga, drąsi, ryžtinga moteris, mylinti, viską numatanti, ome savo jaučianti, kas reikia daryti, ir viskam pasiryžusi.

— Klausyk, brangusis, Paryžiuje aš turiu didelę laisvę. Viljamui rūpi tik savi reikalai, o aš jam ne galvoj. Tu nevedęs, tai aš galėsiu ateiti pas tave. Ir ateisiu kasdien, tik vis kitokiu laiku, — čia rytą prieš pusryčius, čia vakare, — kad tarnai neimtų plepėti ko nereikia. Galėsime matytis nė kiek ne rečiau, kaip čia, juoba kad nereikės bijotis smalsuolių.

Bet jis, padėjęs galvą jai ant kelių ir stipriai apglėbęs per juosmenį, kartojo:

— Liana, Liana, aš tavęs neteksiu! Jaučiu, kad tavęs neteksiu!

Šitas neprotingas sielvartas, vaikiškas sielvartas, taip nepritinkąs tvirtam vyriškiui, ją erzino: jinai pati — tokia gležnutė, palyginus su juo, o kur kas labiau pasitikinti savimi ir nė negalvoja, kad juos galėtų kas išskirti.

Jis sušnibždėjo:

— Jei tu sutiktum, Liana, mes pabėgtume, iškeliautume toli toli, į gražią šalį, pilną gėlių, ir ten mylėtumės. Važiuokime šį pat vakarą! Ar sutinki, Liana? Sakyk, sutinki?

Tačiau ji gūžtelėjo pečiais, bent kiek sudirgusi, bent kiek nepatenkinta, kad jis neklauso jos: dabar ne laikas svajoti ir švelniai išdykauti; dabar reikia sukaupti visą ryžtą ir blaiviai pagalvoti, kaip jie galėtų toliau mylėtis, nekeldami niekam įtarimo.

Ji vėl prakalbėjo:

— Klausyk, brangusis, mes turime viską gerai aptarti, kad nepadarytume kokios kvailystės ar klaidos. Pirmas dalykas — ar patikimi tavo tarnai? Visų labiausiai mums reikia bijoti įskundimo, anoniminio laiško mano vyrui. Jis pats nieku būdu nesusipras. Aš gerai pažįstu Viljamą...

Antrą kartą išgirdęs šį vardą, Polis staiga suirzo ir nekantriai tarė:

— Ak, nekalbėk man apie jį šįvakar!

Ji nustebo:

— Kodėl? Kaip galima nekalbėti?.. O, būk tikras, jis nė kiek prie manęs neprisirišęs.

Jinai atspėjo Polio mintį.

Jame atbudo pavydas, kol kas dar miglotas, nesąmoningas. Staiga puolęs ant kelių, jis sugriebė jai už rankų.

— Klausyk, Liana!..

Ir nutilo — nedrįso pasakyti, koks gėdingas įtarimas jam neduoda ramybės, nerado žodžių tam išreikšti.

— Klausyk... Liana... O su juo?.. Kaip tu su juo?..

Ji nesuprato.

— Su juo?.. Labai gerai...

— Taip... Žinau... Bet paklausyk... suprask mane kaip reikiant... Juk jis... šiaip ar taip... jis — tavo vyras... ir... ir... tu nežinai, kiek aš apie tai galvojau šiomis dienomis... kaip tas mane slegia... kaip drasko man širdį... Tu supranti?.. A, sakyk?..

Ji galvojo valandžiukę, paskui staiga suvokė jo užuominas ir su nuoširdžiu pasipiktinimu sušuko:

— O mano brangusis... kaip tu galėjai... kaip galėjai pagalvoti?.. O, aš tavo!., girdi?.. Tik tavo... Juk aš tave myliu... Ak Poli!..

Jis vėl padėjo galvą Kristianai ant kelių ir tylutėliai tarė:

— Bet... Liana... mažyte mano... juk jis — tavo vyras... Ką gi tu darysi?.. Ar tu pagalvojai?.. Sakyk... Ką tu darysi šį vakarą... arba rytoj?.. Juk negali... visada, visada jam sakyti: „Ne...“

Ji atsakė, irgi labai tyliai:

— Aš įtikinau jį, kad esu nėščia, ir... ir to jam pakanka! O, jam tas visai nerūpi... tikėk manimi... Nekalbėkim apie tai, brangusis. Tu nežinai, kaip tas man koktu... kaip skaudu... Pasikliauk manimi — juk aš tave myliu...

Polis prisilenkęs bučiavo suknelę ir traukė jos aromatą, o Kristiana lengvučiais pirštais meiliai glostė jam veidą.

Staiga ji tarė:

— Grįžkime. Dar pastebės, kad mūsų abiejų nėra.

Juodu stipriai apglėbė kits kitą ir glūdojo taip, kol paskaudo rankos; paskui ji pakilo ir nuėjo, nubėgo tekina, kad kuo greičiau parsirastų namo, o jis žiūrėjo jai įkandin, kol ji dingo iš akių, žiūrėjo taip liūdnai, tartum su ja būtų dingusi visa jo laimė, visa viltis.

ANTRA DALIS I

Kitų metų liepos pirmąją dieną Anvalio kurortas buvo nebeatpažįstamas.

Ant kalvos viršūnės, tarp dviejų tarpeklių, stūksojo mauriško stiliaus pastatas su didelėmis aukso raidėmis frontone: Kazino.

Nedidelis miškelis šlaite, nuolaidžiame į Limanės pusę, buvo paverstas parku. Palei visą kazino ėjo terasa, iš kurios kaip ant delno matėsi plati Overnės lyguma. Terasą juosė mūrinė siena, visa nustatyta didelėmis netikro marmuro vazomis.

Žemiau, išsimėtę tarp vynuogynų, stovėjo šešetas šveicariškų vasarnamių su lakuoto medžio fasadais.

Pietiniame šlaite bolavo didžiulis rūmas, jau iš tolo viliojąs turistus: šie pastebėdavo jį vos tik išvažiavę iš Riomo. Tai buvo didysis Mont Oriolio viešbutis. O lygiai po juo, pačioj kalvos papėdėj, vidury sodo, per kurį bėgo upelis, tekąs iš tarpeklio, stovėjo paprastesnis, bet erdvus ketvirtainis trobesys, kuriame, pasak daktaro Latono brošiūros, visų ligonių laukė stebuklingas išgijimas. Fasade buvo užrašas: Mont Oriolio gydomosios vonios. Dešiniajame namo sparne — mažesnėmis raidėmis: Hidroterapija. Skrandžio plovimas. Baseinai su tekančiu vandeniu. O kairiajame sparne: Mechanizuotos gydomosios gimnastikos institutas.

Viskas buvo nauja, viskas spindėjo skaisčiu baltumu. Visur dar triūsė darbininkai — dažytojai, stogdengiai, žemkasiai, nors gydykla pradėjo veikti jau prieš mėnesį.

Reikia pasakyti, kad pasisekimas iš pat pirmų dienų pranoko visus steigėjų lūkesčius. Trys įžymūs gydytojai, trys garsenybės, profesoriai Ma-Ruselis, Klošas ir Remiuzo, paėmė naująjį kurortą savo globon ir sutiko kurį laiką pavasaroti Berno Kilnojamų vasarnamių bendrovės nameliuose, kuriuos perdavė jų žinion kurorto administracija.

Klausydami autoritetingo jų žodžio, ligoniai plūste plūdo į Mont Oriolį. Didysis viešbutis buvo pilnas.

Nors vonios veikė jau nuo pirmų birželio dienų, oficialus kurorto atidarymas buvo nukeltas į liepos pirmąją, kad suplauktų daugiau žmonių. Šventę numatyta pradėti trečią valandą šaltinių šventinimu. O vakare visi vietiniai ligoniai, svečiai iš gretimų kurortų ir žymesnieji Klermon Ferano bei Riomo gyventojai turėjo susirinkti į didelį spektaklį, fejerverką ir balių.

Visas kazino ant kalno viršūnės skendėjo vėliavose: iš visų pusių lyg tankus debesis jį gaubė mėlynų, raudonų, baltų, geltonų dėmių margumynas. O ant aukštų aukštų stiebų, išrikiuotų išilgai alėjų, žydro dangaus fone gyvatėmis rangėsi ilgiausios oriflamos.

Petriusas Martelis, tapęs naujojo kazino direktorium, po šiuo vėliavų debesiu jautėsi lyg visagalis fantastinio laivo kapitonas ir davinėjo įsakymus kelneriams su baltom prijuostėm baisiu, griausmingu balsu, kokiu komanduoja admirolai, aplinkui drioksint šūviams. Sodraus jo balso aidą vėjas nunešdavo ligi pat kaimo.

Terasoje pasirodė pridusęs Andermatas. Petriusas Martelis šoko jam priešais ir pasveikino jį plačiu, iškilniu gestu.

— Viskas gerai? — paklausė bankininkas.

— Viskas gerai, ponas pirmininke.

— Jei aš būsiu reikalingas, mane rasite vyriausiojo gydytojo kabinete. Mums dabar posėdis.

Ir jis leidosi žemyn nuo kalvos. Prie gydyklos durų savo šeimininko pasitikti puolė prievaizdas ir kasininkas, taip pat pavilioti iš senosios bendrovės — bejėgės, žūti pasmerktos konkurentės. Buvęs kalėjimo prižiūrėtojas kariškai jį pasveikino, o kasininkas žemai nusilenkė tarsi elgeta, imdamas išmaldą.

Andermatas paklausė:

— Vyriausiasis gydytojas čia?

Prievaizdas atsakė:

— Taip, ponas pirmininke. Visi jau čia.

Bankininkas įžengė į vestibiulį, praėjo pro sanitares ir sanitarus, lydinčius jį pagarbiais žvilgsniais, pasuko dešinėn ir atvėrė duris į erdvų, solidžiai apstatytą kambarį, pilną knygų ir garsių mokslininkų biustų, kuriame buvo susirinkę visi bendrovės valdybos nariai, šiuo metu gyvenantys Anvalyje: jo uošvis markizas de Ravenelis, svainis Gontranas, abu Orioliai, bemaž niekuo nebesiskirią nuo miesto ponų ir savo ilgais juodais surdutais bei aukštu ūgiu primeną figūras iš laidotuvių biuro reklamos, taip pat Polis Bretinji ir daktaras Latonas.

Greitai paspaudęs visiems rankas ir paprašęs sėstis, Andermatas prabilo:

— Mums lieka išspręsti vieną svarbų klausimą: kaip pavadinsime šaltinius? Šiuo klausimu aš laikausi visiškai priešingos nuomonės negu ponas vyriausiasis gydytojas. Daktaras siūlo pavadinti tris pagrindines versmes trijų čia esančių medicinos mokslo žvaigždžių vardais. Žinia, toks pagarbos ženklas juos labai sujaudintų ir dar labiau palenktų mūsų pusėn. Bet, ponai, nėra ko abejoti, kad tokiu atveju visam laikui mūsų atsižadėtų jų garbingieji kolegos, kol kas neatsakę į mūsų kvietimą, o juos žūt būt, nors ir kiek tam reikėtų aukų ir pastangų, mes turime įtikinti, jog mūsų vanduo savo gydomosiomis savybėmis pranašesnis už kitus. Taip, ponai, žmogaus prigimtis visados ta pati, reikia tik ją pažinti ir mokėti tuo naudotis. Profesoriai Plantiuro, de Larnaras ir Paskali — užteks paminėti šiuos tris skrandžio ir žarnyno ligų specialistus — niekad nesiųs savo ligonių, savo pacientų, geriausių, įžymiausių pacientų, kunigaikščių, erchercogų, visų diduomenės šulų, iš kurių jie lobsta ir kurių dėka garsėja, — niekad jie nesiųs jų gydytis Ma-Ruselio šaltinio, Klošo šaltinio ar Remiuzo šaltinio vandeniu. Juk tada ir tie pacientai, ir visa publika turės tam tikrą pagrindą manyti, kad ne kas kitas, o būtent profesoriai Remiuzo, Klošas ir Ma-Ruselis atrado mūsų versmes ir jų gydomąsias savybes. Yra tikras dalykas, ponai, kad Giublero vardas, suteiktas pirmajam Šatei Giujono šaltiniui, ilgam laikui nuteikė prieš tą kurortą, beje, dabar jau suklestėjusį, bent kai kuriuos garsius daktarus, kurie būtų galėję iš pat pradžių jį remti.

O mano pasiūlymas labai paprastas: pirmąjį iš mūsų atrastųjų šaltinių pavadinkime mano žmonos vardu, o du kitus — jaunųjų panelių Oriol vardais. Taigi mes turėsime Kristianos, Luizos ir Šarlotos šaltinius. Kiekvieno ausiai malonūs, poetiški vardai. Ką jūs pasakysite?

Pirmininko nuomonei pritarė visi, net ir daktaras Latonas. Jis pridūrė:

— Jei taip, tai reikėtų paprašyti ponus Ma-Ruselį, Klošą ir Remiuzo pabūti krikštatėviais ir iškilmėse vesti už parankės krikštamotes.

— Puiku, puiku! — tarė Andermatas. — Aš skubu pas juos. Jie sutiks. Garantuoju, kad sutiks! Taigi susitinkame trečią valandą bažnyčioje — ten procesijos pradžia.

Ir išbėgo.

Markizas ir Gontranas pakilo jam pridurmu. Abu Orioliai taip pat išėjo — dvi juodos figūros su aukštais cilindrais, oriai žengiančios greta viena kitos baltu keliu. O daktaras Latonas kreipėsi į Polį, tik vakar atvykusį dalyvauti iškilmėse:

— Pone, prašom pasilikti, aš noriu jums parodyti naujus savo įrengimus, iš kurių laukiu stebuklų, — mechanizuotos gydomosios gimnastikos institutą.

Jis paėmė Polį už parankės ir nusivedė. Bet vos tik juodu išėjo į vestibiulį, vienas iš sanitarų sustabdė daktarą:

— Ponas Rikjė atėjo plautis skrandžio.

Pereitais metais daktaras Latonas šaipėsi iš skrandžio plovimų, kuriuos liaupsino ir praktikavo daktaras Bonfilis, anos gydyklos vyriausiasis gydytojas. Bet laikui bėgant nuomonės keičiasi: naujasis vyriausiasis gydytojas irgi pamėgo Baradiuko zondą ir dabar su vaikišku džiaugsmu bruko šį kankinimo įrankį į visas stemples.

Jis paklausė Polį Bretinji:

— Ar jūs kada matėte šią mažutę procedūrą?

— Ne, niekados.

— Tai eime, pažiūrėsite. Labai įdomu.

Juodu įžengė į dušinę, kur, laukdamas daktaro, mediniame krėsle sėdėjo ponas Rikjė, žmogus plytos atspalvio veidu, kiekvieną vasarą vykstąs į kokį naujai užgimusį kurortą, o šiemet sumanęs išmėginti ką tik atrastuosius Mont Oriolio šaltinius.

Lyg koks viduramžių nusikaltėlis, pasmerktas kankinimams, jis buvo standžiai aptemptas savotiškais tramdomaisiais marškiniais iš vaškytinės drobės, kad nesusiteptų ir neapsitaškytų drabužiai. Jis gąstavo ir nervinosi ne mažiau kaip bet kuris chirurgo pacientas prieš operaciją ir atrodė iš tiesų pasigailėtinai.

Atėjus daktarui, sanitaras paėmė ilgą guminį vamzdelį su dviem atšakom viduryje, panašų į laibą dviuodegę gyvatę. Vieną tų atšakų užmovė ant galo čiaupo, sujungto su šaltiniu, o antrąją nuleido į stiklinį indą, kur tekės skystis, išpumpuotas iš ligonio skrandžio. Daktaras, maloniai šypsodamas, ramiai, gracingai paėmė nykščiu ir smilium trečią, vidurinę šio prietaiso atšaką, pakėlė ją prie pono Rikjė burnos, mitriai įkišo į gerklę ir ėmė stumti vis gilyn ir gilyn, geraširdiškai kalbėdamas:

— Gerai, gerai, labai gerai! Eina, eina, eina kuo puikiausiai!

Ponas Rikjė, visas pamėlęs, vartė akis, čiaupė putotas lūpas, duso, pūkštė, sunkiai žiaukčiojo ir, įkibęs į krėslo atramas, iš paskutinio stengėsi išmesti guminę angį, kuri skverbėsi jam į skrandį.

Kai jis prarijo apie pusmetrį žarnelės, daktaras pasakė:

— Gana. Atidarykite.

Sanitaras atsuko čiaupą, ir tuojau pat ligonio skrandis pastebimai ėmė pūstis: į jį pamažu tekėjo šiltas versmės vanduo.

— Kosėkite, — paliepė daktaras, — kosėkite: reikia sužadinti skrandžio išsituštinimą.

Bet vargšelis nebeiškosėjo — jis tiktai gergždė ir tampėsi, o jo akys atrodė bematant iššoks iš kaktos. Staiga žemai šalia krėslo pasigirdo lengvas kliukėjimas. Sifonas, susidaręs iš dviejų vamzdelio atšakų, pradėjo pagaliau veikti, skystis iš skrandžio ėmė bėgti į stiklinį indelį, ir gydytojas uoliai ėmėsi jame ieškoti kataro ir nepakankamo virškinimo požymių.

— Niekados daugiau nevalgykite žalių žirnių nei salotų! Jokių salotų — jūs visiškai nevirškinate jų! Ir žemuogių taip pat! Jau dešimtį kartų jums sakiau — nė į burną neimkite žemuogių!

Ponas Rikjė, matyt, perpyko. Jis muistėsi krėsle, bet kalbėti negalėjo, nes gerklė buvo užkimšta vamzdeliu.

O kai plovimas buvo baigtas ir daktaras švelniai ištraukė zondą jam iš vidurių, jis pratrūko šaukti:

— Argi aš kaltas, kad kiekvieną dieną turiu valgyti visokią bjaurastį ir žudyti sau sveikatą? Argi ne jūsų pareiga žiūrėti, kaip maitinami ligoniai jūsų viešbutyje? Aš perėjau į jūsų naująjį traktierių dėl to, kad aname mane nuodijo šlykščiausiais valgiais, bet, garbės žodis, šitoj prakeiktoj didžiojoj Mont Oriolio smuklėj aš pasijaučiau dar blogiau!

Daktaras jį nuramino ir keletą kartų prižadėjo griežtai kontroliuoti maistą, duodamą viešbutyje ligoniams.

Paskui jis vėl paėmė po ranka Polį Bretinji ir nusivedė, aiškindamas:

— Mano sukurtas gydymo metodas — mechanizuotos gimnastikos taikymas medicinoje, su kuriuo jūs dabar susipažinsite, yra pagrįstas labai racionaliais principais. Tikriausiai jūs girdėjote apie manąją organometrinės terapijos sistemą? Aš tvirtinu, jog didelė dalis mūsų ligų kyla tiktai iš to, kad kuris nors organas ima pernelyg didėti ir stumti iš savo vietos gretimą organą, trikdydamas jo funkcijas ir palengva ardydamas bendrą viso organizmo harmoniją. Būtent čia dažnai glūdi labai rimtų organizmo sutrikimų priežastis.

O mankšta, praktikuojama drauge su dušais ir gydomosiomis voniomis, kaip tik yra labai efektinga priemonė atstatyti pusiausvyrai ir sumažinti išsiplėtusiems organams iki jų normalaus dydžio.

Bet kaip įtikinti žmogų, kad jam reikalinga mankšta? Vaikščiojimas, jodinėjimas, irklavimas ar plaukymas reikalauja ne vien didelių fizinių pastangų, o ir dvasinės įtampos. Juk ne kas kita kaip dvasia valdo žmogų, skatina veikti ir palaiko jėgas. Tas, kas pilnas energijos, visados esti gyvas ir judrus! Taigi energija pareina nuo dvasios jėgų, o ne nuo raumenų. Kūnas visados paklūsta tvirtai valiai.

Žinoma, nėra ko nė svajoti, kad būtų galima įkvėpti drąsos bailiams arba ryžto silpnavaliams. Bet mes galime imtis ko kito, galime padaryti kai ką daugiau, galime apsieiti be drąsos, be protinės energijos, be dvasinių pastangų ir panaudoti vien fizinį judesį. Dvasines pastangas man puikiai atstoja pašalinė, grynai mechaniška jėga! Suprantate? Ne visai? Na, užeikime.

Jis atidarė duris į erdvią salę, kur stovėjo surikiuoti keisti įtaisai: dideli krėslai su medinėmis paminomis, arkliai, negrabiai nutašyti iš pušies, šarnyrais sujungtos lentos, judamieji skersiniai priešais kėdes, pritvirtintas prie grindų. Visi tie įrengimai turėjo sudėtingas krumpliaračių sistemas ir sukamas rankenėles.

Daktaras aiškino toliau:

— Štai, pažiūrėkite. Mums yra žinomi keturi pagrindiniai mankštos tipai, kuriuos aš pavadinčiau natūraliais pratimais, būtent: ėjimas, jojimas, plaukymas, irklavimas. Kiekvienas šių pratimų mankština skirtingas kūno dalis, turi specialų poveikį organizmui. Štai mes ir turime įtaisus visiems keturiems mankštos tipams imituoti. Paleidi mechanizmą ir, nieko negalvodamas, visą valandą bėgi, joji, plauki ar irkluoji; dirba vien raumenys, ir tam darbui dar nereikia nė menkiausių valios pastangų.

Tuo metu į salę įėjo Obri-Pasteras, lydimas vyriškio su atraitotomis rankovėmis, iš po kurių matėsi galingi bicepsai. Inžinierius buvo dar pastorėjęs. Jo rankos ir kojos kėtėsi į šalis, eidamas jis sunkiai pūškavo.

Daktaras tarė:

— Jūs susipažinsite su mano sistema de visu3.

Ir kreipėsi į ligonį:

— Na, mano mielas, ką šiandien darysime? Vaikščiosime ar jodinėsime?

Obri-Pasteras, paspaudęs ranką Poliui, atsakė:

— Norėčiau kiek pažingsniuoti sėdomis — nuo to aš mažiau nuvargstu.

Daktaras vėl ėmė aiškinti:

— Matot, mes turime ėjimą sėdomis ir ėjimą stačiomis. Ėjimas stačiomis efektyvesnis, bet labiau vargina. Tam reikalui vartojame pedalus: ligonis užlipa ant pedalų, tie kelia jam kojas, o jis pats laikosi įkibęs į žiedus, įtaisytus sienoje. O štai ėjimas sėdomis.

Inžinierius sudribo į sūpuojamą krėslą ir įstatė pėdas į judamas medines paminas, šarnyrais pritvirtintas prie sėdynės. Šlaunis, blauzdas ir kulkšnis jam suveržė diržais, kad jis negalėtų padaryti nė vieno savarankiško judesio. Paskui vyriškis atraitotomis rankovėmis griebė už rankenos ir ėmė iš visų jėgų sukti. Krėslas susiūbavo kaip hamakas, ir kojos staiga pradėjo judėti — nepaprastu greičiu tiesėsi ir lenkėsi, davėsi čia priekin, čia atgal.

— Štai jis bėga, — tarė daktaras ir paliepė: — Lėčiau. Teeinie žingsniu.

Vyriškis ėmė sukti palengviau, ir sėdintis storulis dabar žengė neskubiai, tik visas jo kūnas juokingai kraipėsi.

Atėjo dar du ligoniai, abu nežmoniškai stori, taip pat lydimi dviejų sanitarų nuogomis rankomis.

Juos užkėlė ant medinių arklių ir užgulė ant rankenų. Arkliai pradėjo šokinėti vietoje, baisingai kratydami raitelius.

— Šuoliais! — sušuko daktaras.

Pušiniai žirgai, kilsuodami kaip bangos, svirdinėdami kaip laivai, taip nukamavo abu pacientus, jog tuodu, vos gaudydami kvapą, vienu balsu ėmė gailiai rėkti:

— Gana! Gana! Nebegaliu daugiau! Gana!

Gydytojas sukomandavo:

— Stop!

Ir pridūrė:

— Atsikvėpkite. Po penkių minučių varysime toliau.

Polis Bretinji vos įstengė užgniaužti juoką. Jis pastebėjo, kad raiteliai nėmaž nesušilę, o tuo tarpu rankenų sukėjai — suplukę nuo prakaito.

— Ar nebūtų geriau, — tarė jis, — jeigu jie pasikeistų vietomis?

Daktaras oriai atsakė:

— O ne, mano mielas! Kur mankšta, o kur sunkus darbas: tai visai skirtingi dalykai. Sukti ratą nesveika, o vaikščioti ar jodinėti — labai naudinga.

Polis pastebėjo moterišką balną.

— Taip, — tarė daktaras, — vakare salė priklauso moterims. Antroje dienos pusėje vyrai neįleidžiami. O dabar pamatysite sausą plaukymą.

Jis parodė ištisą sistemą lentelių, galuose ir per vidurį judamai sujungtų. Čia išsitempdama, čia susitraukdama, toji sistema įgaudavo rombo arba kvadrato formą, panašiai kaip tas vaikų žaislas, kur žygiuoja susmaigstyti kareiviukai. Ant šių lentelių buvo galima nukryžiuoti ir priraišioti iš karto tris plaukikus.

Daktaras tarė:

— Nėra net reikalo jums aiškinti sauso plaukymo privalumų: tariamajam mūsų plaukikui nereikia sušlapti — nebent tik nuo prakaito — ir todėl negresia nė mažiausias pavojus gauti reumatą.

Tuo metu sanitaras atnešė daktarui vizitinę kortelę.

— Kunigaikštis de Ramasas. Atleiskite, brangusis, turiu eiti.

Likęs vienas, Polis apsidairė. Abu raiteliai vėl jojo smagia risčia; Obri-Pasteras tebevaikščiojo sėdomis, trys overniečiai, kratydami savo klientus, sunkiai pūtavo, jiems gėlė rankas ir strėnas. Atrodė, lyg jie maltų kavą.

Išėjęs iš instituto, Bretinji pamatė daktarą Onora su žmona, kurie žiūrėjo, kaip triūsia iškilmių rengėjai. Jie pasikeitė keliomis frazėmis, žvelgdami į vėliavas, vainikuojančias kalvą.

— Procesijos pradžia — prie bažnyčios? — paklausė ponia Onora.

— Prie bažnyčios.

— Trečią valandą?

— Trečią.

— Ponai profesoriai irgi ten bus?

— Taip. Jie lydės krikštamotes.

Paskui jį sustabdė ponios Paj, užkalbino ponas Monekiu su dukteria. Bet Polis buvo susitaręs pusryčiauti su savo draugu Gontranu kazino kavinėje, tad neskubėdamas ėmė kopti į kalvą. Atvykęs tik vakar, jis dar neturėjo progos pakalbėti su bičiuliu prie keturių akių; o kadangi jie buvo matęsi tik prieš mėnesį, reikėjo Gontranui papasakoti daug bulvarinių naujienų, daug istorijų apie kokotes ir linksmybių vietas.

Juodu plepėjo ten iki pusiau trečios, kol Petriusas Martelis priminė, jog metas į bažnyčią.

— Užeinam pas Kristianą, — tarė Gontranas.

— Einam.

Juodu sutiko Kristianą prie naujojo viešbučio durų. Jos skruostai buvo įdubę, veidas patamsėjęs, kaip visų nėščių moterų, o iš gerokai papilnėjusios talijos galėjai spręsti, kad nėštumas — ne mažiau kaip šešių mėnesių.

— Aš jūsų laukiau, — tarė jinai. — Viljamas jau seniai išėjęs — jam šiandien daug rūpesčių.

Ji pakėlė į Polį Bretinji meilės kupiną žvilgsnį ir paėmė jį už parankės.

Palengvėle, apeidami akmenis, jie žingsniavo keliu. Kristiana kartojo:

— Kokia aš sunki! Kokia sunki! Visai nebepaeinu. Taip bijau, kad neparpulčiau!

Polis atsargiai ją vedė, nieko nesakydamas ir nežiūrėdamas jai į akis, nors jinai be paliovos žvilgčiojo į jį.

Prie bažnyčios jau buvo susirinkusi tiršta minia.

Andermatas sušuko:

— Pagaliau ir jūs! Paskubėkite! Štai procesijos eilė: du ministrantai, du giesmininkai su kamžomis, kryžius, švęstas vanduo, kunigas, paskui Kristiana su profesorium Klošu, panelė Luiza su profesorium Remiuzo ir panelė Šarlota su profesorium Ma-Ruseliu. Už jų — bendrovės valdyba, toliau medicinos personalas ir galiausiai publika. Aišku? Tai judame!

Kunigas su bažnyčios tarnais išėjo iš bažnyčios ir stojo procesijos priekyje. Aukštas ponas su žilais plaukais, glotniai sušukuotais atgal, klasiškas akademinių tradicijų mokslininko tipas, priėjo prie ponios Andermat ir žemai jai nusilenkė.

Atsitiesęs jis oriai žengė greta jos, cilindrą laikydamas prie šlaunies ir viešai demonstruodamas savo puikią mokslo vyro ševeliūrą, ir buvo toks įspūdis, kad iškilniai vaikščioti ir rodyti publikai Garbės legiono ordino rozetę, pernelyg didelę kukliam žmogui, jis mokėsi iš Prancūzų teatro spektaklių.

Jis tarė Kristianai:

— Ponas Andermatas ką tik man pasakojo apie jus. Kaip ir kiekvienas mylintis vyras, jis susirūpinęs jūsų būkle ir sakė man, kad jums kelia abejonių neaiškus artėjančio gimdymo laikas.

Ji nuraudo kaip žarija ir sumurmėjo:

— Taip, man gerokai per anksti pasirodė, kad aš tapsiu motina... Dabar aš jau nebežinau... nebežinau..? Ji tiek sumišo, kad nebegalėjo ištarti žodžio.

Už jų pasigirdo balsas:

— Šito kurorto laukia iš tiesų didi ateitis. Jau dabar aš matau nuostabius rezultatus.

Taip kalbino savo damą, Luizą Oriol, profesorius Remiuzo — mažo ūgio nevalyvas žmogelis rusvais susivėlusiais plaukais, vilkįs prastai pasiūtą surdutą, — apsileidusio mokslininko tipas.

Profesorius Ma-Ruselis, vedąs už parankės Šarlotą Oriol, buvo gražus, elegantiškas vyras, žilstelėjęs, apkūnus, be ūsų ir be barzdos, nuolat šypsantis, bet maloniu skustu savo veidu nė kiek neprimenantis kunigo nei aktoriaus kaip daktaras Latonas.

Paskui juos ėjo valdybos nariai su Andermatu priešaky. Viršum jų grupės aukštai lingavo didžiuliai abiejų Oriolių cilindrai.

Toliau sekė dar vienas būrys aukštų cilindrų — vietinis medicinos personalas. Daktaro Bonfilio, beje, nebuvo, užtat jo vieton stojo du nauji gydytojai: senas daktaras Blekas, mažas žmogutis, beveik nykštukas, nuo pat pirmos dienos nustebinęs visus anvaliečius savo nepaprastu maldingumu ir labai gražus, labai išsipustęs jaunas vyras, vienintelis visoje grupėje su minkšta skrybėle, — daktaras Mazelis, italas, kunigaikščio de Ramaso, o pasak žmonių — kunigaikštienės de Ramas, asmeninis gydytojas.

Dar toliau ėjo publika — ištisa minia kurortininkų, kaimiečių ir aplinkinių miestų gyventojų.

Šaltinių šventinimo ceremonija truko labai neilgai. Kai kunigas Litras pašlakstė juos vieną po kito švęstu vandeniu, daktaras Onora apskelbė, jog dabar vandens sudėtis pasikeitusi — jame atsiradę natrio chlorido. Paskui visi kviestiniai suėjo į erdvią skaityklą, kur buvo parengtos vaišės.

Polis tarė Gontranui:

— Kaip išgražėjusios abi Oriolių mergaitės!

— Taip, juodvi žavingos.

— Ar nematėt pono pirmininko? — paklausė juos staiga atsiradęs prievaizdas, buvęs kalėjimo prižiūrėtojas.

— Jis va tenai, kampe.

— Dėdė Klovisas mat kursto žmones prie pat mūsų durų.

Jau anksčiau, eidama šventinti šaltinių, visa procesija praslinko pro seną luošį, pernai metais išgijusį, o dabar vėl paralyžiuotą ir nė tiek nebepajudantį kaip pirmiau. Jis stabdydavo ant kelio visus atvykėlius, o ypač naujai atvažiavusius, ir pasakodavo savo istoriją:

— Tie vandenys, sakau jums, niekam neverti. Iš pradžių, teisybė, lyg ir apgydo, bet paskui liga taip atkrinta, kad nors į grabą gulk. Aš va nepaėjau kojomis, o dabar jau ir rankas atėmė nuo šito gydymo. O kojos dabar kaip ketinės, visai kaip ketinės, — greičiau nulauši, nekaip sulenksi.

Prieš kurį laiką Andermatas susikrimtęs mėgino pasodinti senį kalėjiman, iškeldamas jam bylą už Mont Oriolio bendrovei padarytą žalą ir už bandymus ją šantažuoti. Bet užčiaupti jam burnos nepavyko — byla paliko be rezultatų.

Vos tik gavęs žinią, kad senis vėl varo savo šnekas priešais gydyklos duris, Andermatas išbėgo jo tildyti.

Šalia vieškelio jis pamatė minią žmonių ir išgirdo piktus balsus. Aplinkui grūdosi smalsuoliai — visiems magėjo pasiklausyti ir pasižiūrėti. Damos klausė: „Kas ten yra?“ Vyrai atsakinėjo: „Čia ligonis, kurį pribaigė Anvalio vandenys“. Kiti sakė, kad suvažinėję vaiką. Dar kiti šnekėjo, kad kažkokią vargšę moterį ištikęs nuomario priepuolis.

Andermatas prasiskverbė per minią, senu savo papratimu vikriai brukdamas apskritą pilvuką tarp susispaudusių pilvų. „Tai įrodymas, — sakydavo Gontranas, — kad apvalūs kūnai pranašesni už smailakampius“.

Dėdė Klovisas, sėdėdamas ant griovio kranto, pasakojo apie savo ligas ir verkšlendamas bėdojo dėl savo kančių, o abu Orioliai stovėjo priešais luošį ir stūmė tolyn nuo jo žmones, visa gerkle įnirtingai jį plūsdami ir grasindami.

— Meluoja! — šaukė Milžinas. — Juk tai apgavikas, tinginys ir brakonierius! Jis per naktis trasioja po miškus!

Tačiau senis, nėmaž nesijaudindamas, aimanavo plonu šaižiu balseliu, kurio neįstengė perrėkti Orioliai:

— Jie nugalavo mane, ponuliai, visai nugalavo su savo vandeniu. Jie prievarta mane maudė pereitais metais. Ir štai kas pasidarė iš manęs, štai kuo aš virtau, štai, žiūrėkite.

Pasirodžius Andermatui, visi nutilo. Jis pasilenkė prie invalido ir tarė, įsmeigęs žvilgsnį jam į akis:

— Jeigu jūsų liga pablogėjo, tai jūs pats kaltas, suprantate? Bet jeigu jūs manęs klausysite, aš garantuoju, kad išgydysiu jus, ir tam užteks dvidešimties, o gal tik penkiolikos vonių. Ateikite, dėduk, pas mane į gydyklą, po kokios valandos, kai visi išsivaikščios, ir tada susitarsim. O tuo tarpu tylėkite.

Senis suprato. Jis nutilo, o po valandėlės atsakė:

— Ką gi, pabandyti visada galima. Pažiūrėsiu.

Andermatas paėmė už parankių abu Oriolius ir greitai juos nusivedė, o dėdė Klovisas, markstydamasis prieš saulę, vėl išsitiesė šalikelėje ant žolės tarp savo ramentų.

Susidomėjusi minia grūdosi aplink jį. Ponai jį klausinėjo, bet jis nesiteikė atsakyti, lyg nieko negirdėtų ar nesuprastų. O kai šitas smalsumas, dabar jau nebenaudingas, jam pagaliau įgriso, jis garsiai užtraukė laibu falcetu, visai netaikydamas į natą, kažkokią nesibaigiančią dainą nesuprantama tarme.

Minia pamažu išsiskirstė. Tiktai keli vaikiščiai dar ilgai stovėjo prieš senį ir žiūrėjo į jį, krapštydamiesi nosis.

Kristiana labai nuvargo ir grįžo į viešbutį pailsėti. Polis ir Gontranas vaikštinėjo su svečiais po naująjį parką. Staiga juodu pastebėjo būrelį aktorių, taip pat pabėgusių iš senojo kazino ir susiejusių savo likimą su nauju kylančiu kurortu.

Panelė Odlen, dabar labai elegantiška, vaikštinėjo už parankės su išdidusia, solidžia savo motina. Ptinivelis iš „Vodevilio“, regis, uoliai asistavo damoms, o jiems įkandin žengė Lapalmas iš Bordo Didžiojo teatro, apie kažką diskutuodamas su tais pačiais muzikantais — maestru Sen Landri, pianistu Žaveliu, fleitistu Nuaro ir kontrabosistu Nikordi.

Išvydęs Polį ir Gontraną, Sen Landri puolė prie jų. Žiemą jis parašė muzikinę komedijėlę, kurią pastatė ekscentriškas teatrėlis; bet laikraščiai įvertino ją gan palankiai, ir dabar maestro iš aukšto žiūrėjo į Masne, Rejerą ir Guno.

Jis bičiuliškai ištiesė abi rankas ir tuojau pat ėmė pasakoti apie savo ginčą su jo diriguojamo orkestro muzikantais.

— Taip, mano mieli, senosios mokyklos rutinieriams — amen, amen, amen! Melodistų laikai baigėsi. O jie nenori to suprasti.

Muzika — naujas menas. O melodija — jos vapesys. Neišlavėjusios klausos žmogui patinka riturnelės: jos džiugina jį kaip mažą vaiką, kaip laukinį. Pridursiu dar, kad minios, naivios publikos ausiai, profano ausiai visados bus mielos dainelės ir šiaip lengvi motyvai. Kafešantanų lankytojai irgi tegali pajusti šitokį malonumą.

Kad geriau mane suprastumėte, duosiu porą palyginimų. Kaimiečio akiai patinka skaudžios spalvos ir ryškūs paveikslėliai; prasilavinęs miesčionis, neturintis meninio skonio, mėgsta efektingus, saldžius atspalvius ir sentimentalius siužetus; o tikras menininkas su rafinuotu skoniu mėgsta, supranta, jaučia nepagaunamas to paties tono moduliacijas, daugeliui kitų neįžvelgiamas slėpiningas atspalvių dermes.

Tas pat ir literatūroje: šveicoriai mėgsta nuotykių romanus, miesčionys — romanus su jaudinančia intriga, o tikri eruditai mėgsta tik didžiai meniškus veikalus, suprantamus anaiptol ne visiems.

Kai aš girdžiu miesčionį kalbant apie muziką, man norisi jį užmušti. O kai jis ima samprotauti apie muziką Operoje, aš jo klausiu: „Ar galite man pasakyti, paėmė ar nepaėmė klaidingą natą trečiasis smuikas trečiojo veiksmo uvertiūroje? Ne. Tai tylėkite. Jūs neturite klausos. Jei žmogus, klausydamasis orkestro, negirdi bendro skambesio ir drauge kiekvieno atskiro instrumento, tai jis neturi klausos, jis nemuzikalus. Štai kaip! Sudie!“

Jis apsisuko ant kulno ir varė toliau:

— Menininkui muzikos siela yra akordas. Ak, mano mieli, yra akordų, kurie varo mane iš proto, kurie persmelkia visą mano esybę ir pripildo neišsakomos laimės. Mano klausa dabar taip išlavėjusi, tokia jautri ir tobula, kad aš net mėgstu kai kuriuos netikrus akordus: kai skonis pernelyg subtilus, jam tik vienas žingsnis iki sugedimo. Aš jau darausi iškrypėlis — man reikia pojūčių, kuo labiau dirginančių klausą. Taip, mano mieli, yra tokių klaidingų natų! Koks malonumas! Liguistas, bet koks didis malonumas! Kaip tatai jaudina, kaip sukrečia nervus, kaip drasko ausį! Kaip drasko, kaip drasko!..

Jis džiūgaudamas ėmė trintis rankas ir uždainavo:

— Na, jūs išgirsite mano operą, mano operą, mano operą! Na, jūs išgirsite mano operą!

— Jūs rašote operą?

— Taip, jau baigiu.

Bet štai sugriaudėjo admiroliškas Petriuso Martelio balsas:

— Aišku? Tai sutarta: geltona raketa — ir pradedate!

Tai buvo nurodymai dėl fejerverko. Gontranas ir Polis priėjo prie jo, ir jis ėmė aiškinti dispoziciją, rodydamas ištiesta ranka, tarsi grasintų priešininko laivynui, į baltas gaireles kalne viršum tarpeklio, anapus slėnio.

— Leis va iš tenai. Aš įsakiau pirotechnikui nuo pusės devynių būti savo poste. Kai tik baigsis spektaklis, duosiu iš čia signalą geltona raketa, ir tada jis uždegs pradinę figūrą.

Pasirodė markizas.

— Einu išgerti stiklinės vandens, — tarė jis.

Polis ir Gontranas drauge su juo nusileido nuo kalvos. Atėjo prie gydyklos, pamatė dėdę Klovisą, kuris, prilaikomas Oriolių ir lydimas Andermato bei daktaro, slinko vidun, vilkdamas žeme kojas ir raitydamasis iš skausmo.

— Einam su jais, — tarė Gontranas. — Bus įdomu.

Ligonį pasodino į krėslą, paskui Andermatas jam tarė:

— Štai ką aš siūlau, senas sukčiau. Nuo šiolei jūs dukart per dieną ateinate pasėdėti vonioje ir imate pamažu taisytis. Kai tik pradėsite vaikščioti, gausite du šimtus frankų.

Paralitikas ėmė aičioti:

— Oi, pone mielas, mano kojos — kaip ketinės...

Andermatas jį nutildė ir dėstė toliau:

— Paklausykite!.. Ir gausite po du šimtus frankų kas metai, ligi pat mirties... suprantate?., ligi pat mirties, jeigu ir toliau pas mus gydysitės ir visiems rodysite, kaip puikiai veikia mūsų vandenys.

Senis suglumo. Ilgalaikis gydymasis jo visai neviliojo, jis buvo numatęs ką kita.

Jis ėmė meknoti:

— Bet... bet kai užsidarys... jūsų maudynės... o mane staiga surems?.. Aš nieko negalėsiu paveikti... jeigu bus uždarytos... jūsų vonios...

Daktaras Latonas jį pertraukė, kreipdamasis į Andermatą:

— Puiku!.. Puiku!.. Mes gydysime jį kiekvienais metais... Taip bus net geriau: mes įrodysime, kad gydymo kursą kas sezoną reikia pakartoti. Puiku! Taigi nuspręsta!

Bet senis varė savo:

— Ponai mieli, šį sykį bus sunku... Mano kojos — kaip ketiniai strypai...

Daktarui kilo nauja idėja:

— Jam būtų naudinga mankšta — ėjimas sėdomis. — tarė jis. — Keletas gimnastikos seansų žymiai paspartintų mineralinio vandens veikimą. Ne pro šalį būtų pamėginti.

— Puiki mintis, — atsakė Andermatas ir pridūrė: — O dabar, dėde Klovisai, eikite namo ir nepamirškite, ką sutarėme.

Senis aimanuodamas išslinko. Artėjo vakaras, ir visa Mont Oriolio administracija išėjo pietauti, kadangi pusę aštuonių turėjo prasidėti spektaklis, rengiamas didžiojoje naujojo kazino salėje, kurioje tilpo tūkstantis žmonių.

Septintą valandą pradėjo rinktis žiūrovai, nes vietos nebuvo numeruotos.

Pusę aštuonių salė buvo pilna, ir uždanga pakilo. Pirmiausia buvo suvaidintas dviejų veiksmų vodevilis, po kurio turėjo eiti Sen Landri operetė, atliekama dainininkų, pakviestų iškilmėms iš Viši.

Kristianai, sėdinčiai pirmoje eilėje, tarp vyro ir tėvo, buvo nepakenčiamai karšta. Ji aimanavo:

— Aš nebeištversiu! Oi, nebeištversiu!

Po vodevilio, kai prasidėjo operetė, jai vos nepasidarė bloga, ir ji tarė vyrui:

— Vili, brangusis, aš turėsiu išeiti... Aš tiesiog dūstu!

Bankininkas nusiminė. Jis troško, kad šventė pavyktų nuo pradžios iki galo, kad viskas eitų kaip patepta, todėl atsakė:

— Laikykis, būk gera, pasistenk ištverti. Jeigu išeisi, viskas suirs. Tau juk reikės eiti per visą salę.

Bet jos žodžius išgirdo Gontranas, drauge su Poliu sėdįs už jos antroje eilėje. Jis pasilenkė prie sesers ir paklausė:

— Tau labai karšta?

— Taip, aš dūstu.

— Gerai. Palūkėk. Aš tave pralinksminsiu.

Netoli buvo langas. Gontranas prasmuko ligi jo, pasistojo ant kėdės ir iššoko laukan, beveik niekieno nepastebėtas.

Kavinėje nebuvo nė gyvos dvasios. Gontranas įkišo ranką po bufeto stalu, kur jam matant Petriusas Martelis buvo padėjęs signalinę raketą, griebė ją ir, nubėgęs į parko tankmę, uždegė.

Geltonas šviesos stulpas šovė į padebesius, nubrėžė platų lanką ir išsklido danguje, virtęs ugnies purslų lietum.

Beveik tą pat akimirką ant gretimo kalno sugriaudė baisus trenksmas ir didžiulis žvaigždžių pluoštas pažiro nakties tamsoje.

Vaidinimų salėje, kur virpėjo Sen Landri akordai, kažkas sušuko:

— Fejerverką leidžia!

Žiūrovai, sėdintys arčiau durų, panoro įsitikinti: jie ūmai pakilo ir tyliai išėjo. Kiti nugręžė akis į langus, tik nieko nepamatė, nes langai buvo į Limanės pusę.

Visi klausinėjo kits kitą:

— Iš tikrųjų? Iš tikrųjų?

Nekantri minia, ištroškusi paprasto, bet įspūdingo reginio, ėmė bruzdėti.

Iš lauko pasigirdo balsas:

— Tikrai, leidžia!

Vienu akies mirksniu visa salė pašoko ant kojų. Visi puolė į duris, stumdėsi, šaukė tiems, pro kuriuos negalėjo prasisprausti:

— Na, greičiau, greičiau ten!

Beregint visi buvo parke. Tiktai Sen Landri nusiminęs tebedirigavo išsiblaškiusiam savo orkestrui. O ten toli dunksėjo sprogimai ir į dangų kilo čia saulės, čia romėniškos žvakės.

Staiga perkūniškas balsas tris kartus baisingai suriko:

— Sustabdyt, po velnių! Sustabdyt, po velnių! Sustabdyt, po velnių!

Kaip tik tuo metu didžiules uolas ir medžius nutvieskė grandiozinė bengališka ugnis, po dešinei raudona, po kairei mėlyna, ir visi išvydo ant vienos iš netikro marmuro vazų, puošiančių kazino terasą, stovintį vienplaukį Petriusą Martelį: kratydamas iškeltas į dangų rankas, jis šaukė it beprotis.

Paskui ryški pašvaistė užgeso, ir aukštai paliko žibėti vien dangaus žvaigždės. Bet veikiai išsirangė nauja šviesų figūra, ir Petriusas Martelis, nušokęs žemėn, suriko:

— Kokia nelaimė! Kokia nelaimė! Dieve mano, kokia nelaimė!

Jis ėjo per minią, grėsmingai sugniaužęs kumščius, tragiškai gestikuliuodamas, trypdamas iš pykčio ir šūkčiodamas:

— Kokia nelaimė! Dieve mano, kokia nelaimė!

Kristiana, paėmusi Polį už parankės, išėjo pasėdėti gryname ore ir susižavėjusi žvelgė į kylančias dangun raketas.

Priėjo Gontranas ir tarė:

— Na kaip, pasisekė? Juokinga, ką?

Ji sušnibždėjo:

— Kaip? Tai tavo darbas?

— Aišku, mano. Gražiai išėjo, a?

Kristianai pokštas pasirodė iš tikro juokingas, ji nusikvatojo. Bet štai atėjo susikrimtęs Andermatas. Jis niekaip nesuvokė, kas galėjo suduoti jam tokį smūgį. Kažkas pagrobęs iš po bufeto stalo raketą ir davęs sutartinį signalą. Taip galėjęs padaryti nebent koks niekšas, pasamdytas senosios bendrovės, daktaro Bonfilio agentas!

Ir jis be atvangos kartojo:

— Tai baisu, iš tikrųjų baisu! Fejerverkas nuėjo perniek. Du tūkstančiai trys šimtai frankų išmesta veltui!

— Ne, mano mielas, — tarė Gontranas, — jei apskaičiuosime kaip reikiant, tai rasime, kad nuostoliai neviršija ketvirtadalio — na, tegul bus trečdalio — išleistosios sumos, atseit septynių šimtų šešiasdešimt šešių frankų. Taigi jūsų svečiai prisižiūrėjo raketų už tūkstantį penkis šimtus trisdešimt du frankus. Kaip sau norite, tai visai neblogai.

Bankininko pyktis užgriuvo ant svainio. Jis ūmai stvėrė Gontraną už rankos.

— O su jumis man reikia labai rimtai pasikalbėti. Štai aš jus pačiupau, tad einam, pavaikštinėsime alėjomis. Beje, užtruksime ne ilgiau kaip penketą minučių.

Pasigręžęs į Kristianą, jis tarė:

— Jus, brangioji, palieku mūsų bičiulio Bretinji globoj. Tik saugokitės, nebūkite ilgai lauke, nes lengvai galite peršalti. Būkit atsargi, labai prašau, būkit atsargi!

Ji pusbalsiu atsakė:

— Nesirūpinkite, brangusis.

Ir Andermatas nusivedė Gontraną.

Kai jie atitolo nuo minios ir liko vieni, bankininkas sustojo.

— Mano mielas, aš noriu pakalbėti su jumis apie jūsų finansinius reikalus.

— Apie mano finansinius reikalus?

— Taip. Ar žinote, kokia jūsų finansinė būklė?

— Ne. Jūs tikriausiai tą žinote geriau už mane — juk skolinate man pinigus.

— Kaipgi, puikiai žinau! Ir kaip tik todėl noriu apie tai su jumis pasikalbėti.

— Bet man atrodo, kad laiką tokiam pokalbiui pasirinkote ne per daug tinkamą — pačiame fejerverko įkarštyje.

— Atvirkščiai — laikas labai tinkamas. Aš kalbu su jumis ne fejerverko įkarštyje, o prieš balių...

— Prieš balių?.. Nesuprantu.

— Tuoj suprasite. Jūsų būklė štai kokia: vienintelis dalykas, ką jūs turite, — skolos; ir vienintelis dalykas, ką jūs bet kada turėsite, — skolos.

Gontranas rimtai tarė:

— Jūs kalbate, kaip matau, gana griežtai.

— Kitaip negalima. Paklausykite, ką jums pasakysiu: motinos palikimą jūs jau iššvaistėte. Apie tai nekalbėsime.

— Nekalbėsime.

— Kai dėl tėvo, tai jis turi trisdešimt tūkstančių frankų metinių pajamų, kitaip tariant, jo kapitalas — maždaug aštuoni šimtai tūkstančių frankų. Taigi jūsų daliai vėliau atiteks keturi šimtai tūkstančių frankų. Betgi vien tik man jūs skolingas šimtą devyniasdešimt tūkstančių. O kiek dar palūkininkams...

— Sakykite — žydams, — išdidžiu tonu įterpė Gontranas.

— Tebūnie žydams, nors jų tarpe yra ir Sen Siulpiso bažnyčios seniūnas, su kuriuo jus suvedė kažkoks kunigas... bet aš nekibsiu prie smulkmenų... Taigi jūs skolingas įvairiems palūkininkams, izraelitams ar katalikams, dar maždaug kita tiek. Na, tarkim, kiek mažiau — šimtą penkiasdešimt tūkstančių. Tad iš viso turite skolos tris šimtus keturiasdešimt tūkstančių, ir nuo šitos sumos mokate nuošimčius — išskyrus, žinoma, skolą man, už kurią nieko nemokate, — o tam vėl turite skolintis.

— Teisybė, — tarė Gontranas.

— Taigi jums nieko nebelieka.

— Iš tikrųjų nieko... tiktai svainis.

— Tiktai svainis, kuriam jau nėra jokio noro skolinti jums pinigus.

— Na ir kas?

— Ogi tas, mano brangusis, kad vargingiausias kaimietis, gyvenantis bet kurioj iš tų va lūšnų, yra turtingesnis už jus.

— Puiku... o kas toliau?

— Toliau... toliau... Jeigu jūsų tėvas rytoj mirtų, jūs liktumėt — suprantate? — be duonos kąsnio, ir jums tebūtų viena išeitis — stoti į tarnybą mano banke. Bet ir tai būtų ne kas kita, kaip užmaskuota pensija.

Gontranas irzliai tarė:

— Mielas Viljamai, šita kalba man įkyrėjo. Juk visa tai aš žinau ne blogiau už jus ir dar kartą jums sakau, kad pasirinkote ne per daug tinkamą laiką man tuos dalykus priminti... ir dar taip... taip... taip netaktiškai.

— Būkite geras, leiskite man užbaigti. Jus gali išgelbėti vien tik vedybos. Bet jūs — nepavydėtina partija, nes jūsų vardas negarsus, nors ir kaip gražiai skamba. Žodžiu, jūsų vardas ne toks, kad turtinga paveldėtoja, net ir izraelite, paaukotų dėl jo palikimą. Taigi jums reikia susirasti turtingą ir kitais atžvilgiais padorią žmoną, o tas nelengva...

Gontranas pertraukė:

— Pasakykite iš karto, ką jūs turite galvoj, — taip bus geriau.

— Prašom: vieną iš Oriolio dukterų — katra jums patiks. Štai kodėl aš norėjau pakalbėti su jumis prieš balių.

— O dabar paaiškinkite išsamiau, — šaltai tarė Gontranas.

— Dalykas labai paprastas. Jūs matote, kokios sėkmės susilaukė iš pat pradžių mano kurortas. Tai va, jeigu aš turėčiau savo rankose, tikriau sakant, jeigu mes turėtume savo rankose visas žemes, kurias pasiliko tas lapė kaimietis, aš pa versčiau jas aukso kasyklomis. Vien tik už vynuogynus tarp gydyklos ir viešbučio ir tarp viešbučio ir kazino, aš, Andermatas, rytoj pat sumokėčiau milijoną. O ir šitie, ir kiti vynuogynai, ir visos žemės aplinkui kalvą — tai juk dukterų dalis. Tėvas dar ir dabar man tai minėjo, ir galimas daiktas, kad ne be tikslo. Tai va... jeigu norėtumėte, mudu galėtume padaryti gerą kombinaciją...

Gontranas susimąstęs pratarė:

— Kodėl ne?.. Aš pagalvosiu.

— Pagalvokite, mielasis, ir nepamirškite, kad jeigu aš ką siūlau, tai siūlau labai rimtai, kad esu viską gerai apsvarstęs ir žinau, kokios gali būti to pasekmės ir ką iš to galima laimėti.

Tačiau Gontranas pakėlė ranką ir sušuko, lyg būtų staiga pamiršęs visa, ką jam kalbėjo svainis:

— Tik pažiūrėkit! Kaip gražu!

Tvykstelėjo šviesos, vaizduojančios ugnies apimtą pilį, viršum jos degė vėliava su purpurinėmis liepsnos raidėmis Mont Oriolis, o tuo tarpu iš už kalnų viršum lygumos pakilo toks pat raudonas mėnulis, lyg ir jis būtų geidęs pasigėrėti reginiu. Kiek padegusi, pilis išlėkė į orą nelyginant susprogdintas laivas, nusėdama visą dangų fantastiškomis žvaigždėmis, kurios savo ruožtu subyrėjo į kibirkštis, ir tiktai vienišas mėnulis, ramus ir apskritas, paliko spingsoti horizonte.

Publika pašėlusiai plojo, šaukė:

— Valio! Bravo! Bravo!

Andermatas tarė:

— Na, brangusis, eime, atidarysime balių. Ar nenorite šokti pirmojo kadrilio priešais mane?

— Taip, mielas Viljamai, žinoma.

— Ką jūs ketinate kviesti? Aš užsiprašiau kunigaikštienę de Ramas.

Gontranas abejingu tonu atsakė:

— Aš kviesiu Šarlotą Oriol.

Juodu užkopė aukštyn. Toje vietoje, kur buvo pasilikę Kristiana ir Polis, nieko nebesimatė.

Viljamas sumurmėjo:

— Ji bus paklausiusi mano patarimo ir nuėjusi miegoti. Šiandien ji labai nuvargo.

Ir skubiai žengė į salę, kurią tarnai per fejerverką buvo parengę baliui.

Tačiau Kristiana negrįžo į savo kambarį, kaip manė vyras.

Palikusi viena su Poliu, ji suspaudė jam ranką ir tyliai tarė:

— Pagaliau atvažiavai... Jau visas mėnuo, kai tavęs laukiu. Kas rytą aš save klausdavau: „Ar pamatysiu jį šiandien?..“ O vakare ramindavausi: „Ką gi, atvažiuos rytoj...“ Kodėl taip ilgai nepasirodei, mano brangiausias?

Jis atsakė sumišęs:

— Labai buvau užimtas... Reikalai...

Ji pasilenkė prie jo ir sukuždėjo:

— Negerai, kad palikai mane vieną čia su jais, ypač kai aš tokioje būklėje.

Jis pasislinko su kėde kiek į šalį:

— Būk atsargesnė, mus gali kas pamatyti. Tos raketos nušviečia viską aplinkui.

Bet Kristianai tas nerūpėjo; ji tarė:

— Aš taip tave myliu!

Paskui, virpėdama iš laimės, pridūrė:

— O, kaip aš džiaugiuosi, kaip džiaugiuosi, kad mudu vėl čia drauge! Ar tu supranti, Poli, kokia tai laimė? Mudu vėl mylėsimės!

Jos šnibždesys buvo toks tylus, kaip vėjelio dvelkimas.

— Aš beprotiškai trokštu tave pabučiuoti... girdi?.. Beprotiškai!.. Taip seniai juk tavęs nemačiau!

Paskui tvirtu, įsakmiu aistringos moters balsu, nepripažįstančiu jokių prieštaravimų, tarė:

— Klausyk... ko aš noriu... Girdi?.. Eime tuojau pat į tą vietą, kur pernai atsisveikinome! Ant Ros Pradjero kelio, atmeni?

Jis nustebęs atsakė:

— Ką tu kalbi? Tai nesąmonė — juk tu vos paeini. Visą dieną išbuvai ant kojų! Nesąmonė, aš neleisiu tau eiti.

Ji pasikėlė ir pakartojo:

— O aš noriu! Jei tu manęs nelydėsi, aš eisiu viena.

Ir, parodžiusi tekantį mėnulį, pridūrė:

— Žiūrėk, ir tada buvo lygiai toks pat vakaras! Atmeni, kaip tu bučiavai mano šešėlį?

Jis draudė ją:

— Kristiana... Klausyk... nedaryk juokų... Kristiana!..

Nieko neatsakiusi, ji žengė link šlaito, už kurio buvo vynuogynai. Jis žinojo, kad šita rami valia nepalaužiama, kad švelniam šitų mėlynų akių atkaklumui, romiam šitos šviesiaplaukės galvutės užsispyrimui kliūčių nėra, tad paėmė ją už parankės ir atsargiai ėmė vesti keliu.

— O jeigu mus kas pamatys, Kristiana?

— Pernai tu to nesakei. O be to, visi juk šventėje. Kol grįšime, niekas ir nepastebės, kad mūsų nėra.

Netrukus teko pasukti į akmeningą taką, kylantį įkalnėm Kristiana sunkiai alsavo ir visu svoriu gulė ant Polio rankos. Kas žingsnis ji kartojo:

— Kaip gera, kaip gera, kaip gera dėl to pakentėti!

Jis sustojo, norėjo vesti ją atgal, bet ji nė klausyti neklausė:

— Ne, ne. Aš laiminga. Tu to nesuprasi. Klausyk... Aš jaučiu, kaip jis juda... mūsų kūdikis... tavo kūdikis... Kokia laimė!.. Duok man ranką... Štai... jauti?..

Ji nesuprato, kad šitas žmogus gimęs būti meilužiu, bet anaiptol ne tėvu. Vos tik sužinojęs, kad ji nėščia, jis nejučiomis ėmė ja bodėtis ir jos šalintis. Anksčiau jis dažnai sakydavo, kad moteris, atlikusi giminės pratęsimo funkciją, jau neverta meilės. Meilė jam tebuvo dviejų širdžių skrydis į nepasiekiamą idealą, dviejų bekūnių sielų susiliejimas, įkvėpta, bet fiktyvi, niekad neišsipildanti svajonė, išliaupsinta poetų eilėse. O dėl realios, žemiškos moters, tai jis dievino tik Venerą, kurios šventas kūnas niekados nepraranda tyro, bevaisio grožio linijų. Mintis apie mažą būtybę, gimusią iš jo, apie žmogaus gemalą, judantį šiame kūne, sudarkiusį jo išvaizdą ir jį suteršusį, žadino Poliui bemaž nenugalimą pasidygėjimą. Moteris, kuri veikiai taps motina, jam panėšėjo į gyvulį. Ji nebegalėjo būti jam nuostabi, išsvajota dievaitė — ji tebuvo patelė, gimdytoja. Ir jis jautė ne vien dvasinį, bet ir grynai fizinį grasumą.

Bet kaip ji galėjo visa tai atspėti ir pajusti, jei sulig kiekvienu trokštamo kūdikio krustelėjimu jos širdis suliepsnodavo vis karštesnių jausmu savo mylimajam? Žmogus, kurį ji dievino, kurį nuo pat pirmojo pabučiavimo kasdien vis stipriau mylėjo, prasismelkė ne vien į jos širdies gelmes, — šit jis gyvena ir jos kūne, brandinančiame jo pasėtą gyvybę, jį patį — mažutį Polį... Taip, — ji nešioja jį štai čia, va jaučia jį savo delnais — jį patį, gerąjį, brangųjį, mieląjį, vienintelį savo draugą, slėpiningų gamtos dėsnių valia atgimusį jos įsčiose. Ir jos meilė jam dabar dukart didesnė kaip anksčiau, nes jis ne vienas: yra didysis Polis ir mažasis, yra šitas, kurį ji mato, lyti, bučiuoja, kurį girdi kalbant, ir anas, kitas, dar nepažįstamas, kurio gyvastis dar vos plasta jai po širdimi.

Juodu pasiekė kelią.

— Va čia tu laukei manęs tą vakarą, — tarė Kristiana.

Ir pakėlė į jį lūpas. Netaręs nė žodžio, jis šaltai jas pabučiavo.

Jinai antrąsyk paklausė:

— Atmeni, kaip tu bučiavai mano šešėlį? Mes stovėjome va taip, žiūrėk.

Ir ji pabėgėjo tolyn, tikėdamasi, kad jis ir šį vakarą puls ant žemės. Sustojusi vidury kelio, sunkiai alsuodama, laukė. Bet kai mėnulis nubrėžė ant kelio ilgą jos profilį, Polis pamatė nedailiai išgaubtą juosmens siluetą. Jis žiūrėjo į nėščios moters šešėlį po savo kojomis ir nejudėjo iš vietos: poetiškas jo jautrumas buvo giliai užgautas, ir jį paėmė apmaudas, kad ji to nenuvokia, neatspėja jo minčių, kad jai stinga koketiškumo, takto ir moteriškos nuojautos, kuri leidžia tiksliai pasverti, kaip dera elgtis vienomis ar kitomis aplinkybėmis. Ir jis tarė irzliu balsu:

— Kristiana, liaukis paikiojusi, tu daraisi juokinga.

Susijaudinusi, liūdna, ji grįžo prie jo, ištiesė rankas ir puolė ant krūtinės:

— Tu jau nebemyli manęs taip, kaip anksčiau. Aš jaučiu! Esu tikra!

Poliui jos pagailo, jis suėmė delnais jai galvą ir dviem ilgais bučiniais užspaudė akis.

Grįžo tylėdami — jis nerado žodžių jai prakalbinti. Pervargusi Kristiana rėmėsi jam į šoną, ir jis paspartino žingsnį: nemalonu buvo jausti padiktėjusio jos liemens prisilietimą.

Prie viešbučio juodu išsiskyrė, ir ji užkopė į savo kambarį.

Kazino orkestras grojo šokių muziką, ir Polis nuėjo pažiūrėti baliaus. Šoko valsą: daktaras Latonas sukosi su jaunesniąja ponia Paj, Andermatas su Luiza Oriol, gražusis daktaras Mazelis su kunigaikštiene de Ramas, o Gontranas su Šarlota Oriol. Šis kažin ką šnibždėjo mergaitei į ausį, nutaisęs švelnią mergintojo miną, o ji šypsojosi pro vėduoklę, raudo ir, kaip atrodė, džiūgavo.

Poliui už nugaros pasigirdo kažkieno balsas:

— Tik pažiūrėkite, kaip ponas de Ravenelis rėžia sparną apie mano pacientę!

Polis atsigręžė: prie durų stovėjo daktaras Onora, su pasitenkinimu stebėdamas šokančiuosius. Jis kalbėjo toliau:

— Taip, taip, bus jau pusvalandis, kai jis pradėjo šitą žaidimą. Visiems jau krito į akis. Ir nepasakytum, kad mergytei nepatiktų.

Patylėjęs pridūrė:

— O mažylė iš tikrųjų nuostabi — gera, linksma, paprasta, paslaugi, nuoširdi, žodžiu — auksas, ne mergaitė. Vyresnioji nė iš tolo jai neprilygsta. Aš pažįstu jas abi nuo mažumės... O vis dėlto tėvas labiau myli vyresniąją, mat... jinai — tokia pat kaip jis... tokios pat kaimietiškos natūros... santūresnė... taupesnė... gudresnė... na ir... pavydesnė. Žinoma, Luiza — irgi puiki mergina. Aš negalėčiau pasakyti apie ją nieko blogo... bet, žinote, nejučiomis lygini... o lygindamas reiški vienokią ar kitokią nuomonę... štai ir viskas.

Valsas baigėsi. Gontranas priėjo prie savo bičiulio ir, pastebėjęs daktarą, tarė jam:

— Klausykite, daktare, Anvalio medicinos personalas susilankė, man regis, nemenko papildymo. Turime štai daktarą Mazelį, kuris puikiai šoka valsą, ir seniuką daktarą Bleką, kuris, matyt, labai gražiai sutaria su dangumi.

Tačiau daktaras Onora nutylėjo. Jis nemėgo kalbėti apie savo kolegas.

II

Gydytojų klausimas Anvalyje pasidarė itin opus. Jie staiga paėmė savo įtakon visą apylinkę, į juos nukrypo visų gyventojų dėmesys ir aistros.

Kadaise tekančius šaltinius valdė vienas tik daktaras Bonfilis, turėjęs gana santūrią opoziciją — neramųjį daktarą Latoną ir taikingąjį daktarą Onora. Dabar padėtis visiškai pasikeitė.

Kai tiktai radosi galutinai aišku, kad Andermato veikla žiemos metu nenuėjo veltui ir kad Mont Oriolis susilaukė pasisekimo, prie kurio, beje, labai daug prisidėjo profesoriai Klošas, Ma-Ruselis ir Remiuzo, atsiuntę bent po dvejetą ar trejetą šimtų ligonių, daktaras Latonas, naujosios gydyklos vyriausiasis gydytojas, tapo įžymia asmenybe. Ir nenuostabu: jį ypač globojo profesorius Ma-Ruselis, kurio mokinys jis buvo ir kurio manieras bei gestus mėgdžiojo.

O apie daktarą Bonfilį jau nė kalbos nebuvo. Graužiamas apmaudo ir įdūkio, plūsdamas Mont Oriolį, senasis gydytojas per dienas tūnojo savo senojoje gydykloje su keletu nuo seno jam ištikimų pacientų.

Kai kurie ligoniai buvo iš tikrųjų įsitikinę, kad tik jis vienas kaip reikiant pažįstąs čionykščius mineralinius vandenis, kad jis, taip sakant, žinąs jų paslaptį, kadangi šaltiniai nuo pat kurorto įsikūrimo oficialiai buvo jo žinioje.

Daktaras Onora dabar gydė tik overniečius. Jis nesiskundė savo kuklia dalia ir gerai sugyveno su visais. Vienintelės pramogos jam buvo kortos ir baltasis vynas, kurie jį traukė labiau nei medicina.

Bet savo kolegų jis vis dėlto nemėgo.

Daktaras Latonas būtų taip ir likęs didžiuoju Mont Oriolio žyniu, jeigu vieną rytą nebūtų pasirodęs labai jau keistas padaras — mažas žmogutis, beveik nykštukas, su didele galva, giliai įtraukta į pečius, didelėmis apvaliomis akimis ir didelėmis rankomis. Naujasis gydytojas, ponas Blekas, atviliotas į šį kraštą profesoriaus Remiuzo, iš pat karto patraukė visų dėmesį nepaprastu dievotumu.

Bemaž kiekvieną rytą tarp dviejų vizitų jis užbėgdavo kelioms minutėms į bažnyčią ir bemaž kiekvieną sekmadienį eidavo prie komunijos. Klebonas veikiai atsiuntė pas jį ligonių — keletą senmergių ir vargetų, kuriuos jis gydė nemokamai, taip pat pamaldžių damų, kurios, prieš kreipdamosi į kurį nors daktarą, ateidavo pas dvasiškąjį tėvą išsiteirauti, kokie gi to mokyto žmogaus įsitikinimai ir ar pakankamai turi jis takto bei profesinio kuklumo.

Netrukus pasklido žinia, kad atvykusi jos aukštybė sena vokiečių princesė Maldeburgietė, labai karšta katalikė, kuri pačią pirmąją dieną vakare pasikvietusi daktarą Bleką, jai rekomenduotą vieno Romos kardinolo.

Nuo tos dienos jis iš karto išpopuliarėjo. Kas norėjo išlaikyti gerą toną, parodyti gerą skonį ir eleganciją, gydėsi pas jį. Buvo kalbama, kad tai vienintelis tikrai padorus gydytojas, kuriuo moteris galinti visiškai pasikliauti.

Ir štai dabar tas žmogutis buldogo galva bėgiojo iš viešbučio į viešbutį ir per dienas, nuo ryto lig vakaro, visose pakampėse kuždėjosi su kuo tiktai pakliuvo. Atrodė, kad jis arba klausosi kokių svarbių slaptų žinių, arba pats jas pranešinėja: nuolatos galėjai jį sutikti koridoriuose slėpiningai tariantis čia su viešbučių savininkais, čia su savo pacienčių kambarinėmis ar kitais žmonėmis, turinčiais kokį nors ryšį su jo ligoniais.

Pamatęs vieną ar kitą pažįstamą gatvėje, jis trumpais ir greitais žingsniukais beregint pribėgdavo prie jo ir, tyliai murmėdamas, kaip kunigas per išpažintį, imdavo smulkiai dėstyti naujus nurodymus.

Ypač jį garbino senos moterys. Nė karto nepertraukdamas, jis iki galo išklausydavo visas jų istorijas, įsimindavo visus jų negalių simptomus, visus jų klausimus, visus pageidavimus.

Kas dieną jis čia didindavo, čia mažindavo ligoniams skiriamas vandens dozes, ir jų pasitikėjimas daktaru, taip rūpestingai sekančiu jų ligos eigą, buvo nepajudinamas.

— Vakar mes išgėrėme dvi stiklines ir tris ketvirčius, taip? — sakydavo jis. — Gerai! Šiandien gerkime tik dvi stiklines su puse, o rytoj — tris... Nepamirškite... rytoj — tris stiklines... Tai labai, labai svarbu!

Ir nė vienas ligonis neabejodavo, jog daktaras iš tikrųjų žino, kaip tai svarbu.

Kad nepamirštų visų tų skaičių bei trupmenų ir niekados neapsiriktų, jis užsirašydavo juos į bloknotėlį. Juk pacientas nieku būdu nedovanos, jeigu jam bus paskirta pusė stiklinės per daug ar per mažai.

Lygiai taip pat pedantiškai, vadovaudamasis jam vienam težinomais dėsniais, jis nustatinėjo ir kaitaliojo kasdieninių maudynių laiką.

Daktaras Latonas, pavydėdamas ir širsdamas, niekinamai gūžčiojo pečiais ir sakė:

— Juk tai šarlatanas.

Jis tiek nekentė daktaro Bleko, jog kartais net imdavo niekinti visus mineralinius vandenis.

— Mes labai menkai tesame ištyrę jų veikimą, todėl tiksliai nustatyti vandens dozes, ir dar skirtingas kiekvienai dienai, tiesiog neįmanoma: čia nepasiremsi jokiais terapijos dėsniais. Šitokie metodai diskredituoja mediciną.

O daktaras Onora tiktai šypsojosi. Po konsultacijos jis visados pasistengdavo kuo greičiau pamiršti, kiek stiklinių vandens liepė gerti ligoniui.

— Pora stiklinių daugiau ar mažiau, — sakydavo jis Gontranui, kai būdavo linksmai nusiteikęs, — tik vienas šaltinis gali tą pajusti. Bet ir tam ne skriauda!

Jis vis dėlto neiškentė nepaleidęs savo religingojo kolegos adresu kandaus sąmojo — pavadino jį „jo šventybės sėdimosios vonininku“. Jo pavydas buvo ramus, protingas ir pašaipus.

Kartais jis pridurdavo:

— Šitas žmogus puikiai pažįsta ligonius... O mums tai svarbiau, negu pažinti ligas!

Bet štai vieną rytą į Mont Oriolio viešbutį atvyko ispanų didikų šeima — kunigaikštis de Ramasas-Aldavara su žmona, o su jais ir jų gydytojas — daktaras Mazelis, italas iš Milano.

Tai buvo aukštas, lieknas, labai apveidus trijų dešimčių metų vyras, su ūsais, tačiau be barzdos.

Nuo pat pirmojo vakaro jis pakerėjo visus, kas tik valgė prie bendrojo stalo, nes kunigaikštis, niūrus žmogus, sergąs nežmonišku nutukimu, bijojo vienatvės ir norėjo pietauti bendroje salėje. Daktaras Mazelis jau žinojo bemaž visų valgytojų pavardes; jis gebėjo maloniai užkalbinti kiekvieną vyriškį, pasakyti komplimentą kiekvienai moteriai, nusišypsoti kiekvienam liokajui.

Sėdėjo jis po dešinei nuo kunigaikštienės, gal trisdešimt penkerių, o gal keturių dešimčių metų gražios pablyškusios damos juodomis akimis ir juodais kaip anglis plaukais ir prieš kiekvieną valgį jai sakydavo: „Truputėlį“, arba: „Ne, šito negalima“, arba: „Taip, prašom valgyti“. Jisai pats kuo rūpestingiausiai taisė jai gėrimus, be galo tiksliai atseikėdamas vyną ir į jį pilamą vandenį.

Jis žiūrėjo ir kunigaikščio mitybos, bet kur kas atsainiau. Beje, pacientas nėmaž nepaisė jo nurodymų, gyvuliškai godžiai rijo kas pakliuvo, prie kiekvieno valgio išgerdavo po dvi ropines neatmiešto vyno, paskui išeidavo oran, griūdavo į kėdę prie viešbučio durų ir, gailiai vaitodamas, imdavo skųstis netikusiu virškinimu.

Jau pirmąją dieną po pietų daktaras Mazelis, spėjęs iš vieno žvilgsnio visus perprasti ir įvertinti, priėjo prie Gontrano, kazino terasoje rūkančio cigarą, prisistatė ir užvedė kalbą.

Po valandos juodu jau buvo geri bičiuliai. Kitą rytą, Kristianai tik išėjus iš gydyklos, Mazelis paprašė jį supažindinti su ja ir per dešimtį minučių laimėjo jos prielankumą, o dieną pristatė Kristianą kunigaikštienei, taip pat labai nemėgstančiai vienatvės.

Kunigaikščio namuose jis rūpinosi viskuo: virėjas gaudavo iš jo puikių patarimų dėl kai kurių patiekalų gaminimo, kambarinė — vertingų pamokymų, kaip reikia prižiūrėti ponios plaukus, kad jie neprarastų blizgesio, prašmatnaus atspalvio ir vešlumo, vežėjas — didžiai naudingų nurodymų dėl arklių gydymo; jis pramanydavo visokiausių pramogų, kad maloniai ir greitai prabėgtų laikas, o viešbučiuose visados taikliai nužiūrėdavo, su kuriais iš naujųjų kaimynų dera bendrauti, ir beregint su jais susipažindavo.

Kunigaikštienė pasakė apie jį Kristianai:

— Miela ponia, koks nuostabus tai žmogus! Viską jis žino, viską moka. Tai jam aš turiu būti dėkinga už savo taliją.

— Kaip? Už taliją?

— Taip, aš buvau pradėjusi pilnėti, bet jis mane išgelbėjo, nustatydamas režimą ir taisydamas man gėrimus.

Maža to, Mazelis mokėjo sudominti pašnekovą net pačia medicina. Jis kalbėjo apie ją laisvai ir linksmai, bent kiek skeptišku kalbos tonu aiškiai parodydamas savo pranašumą.

— Dalykas labai paprastas, — sakydavo jis: — aš netikiu vaistais. Tikriau sakant, beveik netikiu. Seniau medicina vadovavosi principu, kad yra vaistas kiekvienam ligoniui. Buvo manoma, jog dievas per savo didį gailestingumą leido gydomąsias žoleles nuo visų ligų, tiktai paliko, gal su patyčia, žmonėms patiems jas susirasti. Žmonės ir atrado nesuskaitomą jų galybę, bet tiksliai niekados nežinojo, kurią ligą kuri žolelė gydo. O iš tikrųjų vaistų nėra, yra tik ligos. Kai atsiranda liga, reikia, vienų manymu, kokiais nors būdais sustabdyti jos eigą, o kitų manymu — ją pagreitinti. Kiekviena mokykla giria savo metodą. Ir mes matome, kad tokiu pačiu atveju dažnai vartojamos priešingiausios, skirtingiausios priemonės: vienas skiria ledą, kitas — karščiausią kompresą, tas liepia laikytis dietos, anas — sočiau maitintis. Aš jau nekalbu apie tuos nuodingus produktus, kurių gausybę mums prigamina iš augalų ir mineralų chemija. Visa tai, be abejo, veikia organizmą, bet kaip veikia — niekas nežino. Kartais padeda, o kartais nuvaro žmogų į kapus.

Ir labai iškalbingai įrodinėjo, kad šių laikų medicina iš tiesų nepatikima, nes neturi jokios mokslinės bazės, ir kad ji nedarys pažangos tol, kol nesirems chemija — organine, biologine chemija. Pasakojo anekdotus apie baisingas įžymiausių daktarų klaidas, tvirtindamas, kad vadinamasis jų mokslas — nesąmonė ir apgaulė.

— Žiūrėkite, kad tinkamai funkcionuotų visas kūnas, — sakė jis, — kad tinkamai funkcionuotų oda, raumenys, vidaus organai, o ypač skrandis, viso mechanizmo tėvas maitintojas, reguliuotojas ir gyvybinės energijos tiekėjas.

Jis teigė, jog panorėjęs vien tik režimu galįs pasiekti, kad žmonės būtų linksmi ar liūdni, tinkami fiziniam ar protiniam darbui: visa tai priklausą nuo atitinkamai nustatytos mitybos. Galįs net paveikti gebėjimą protauti, vaizduotę — visas intelekto apraiškas. Ir užbaigdavo juokaudamas šiais žodžiais:

— Aš gydau tik masažu ir taure kiuraso.

Jis liaupsino masažą ir nuolat kartojo, kad olandas Amstrangas — tai dievas, darąs stebuklus. Paskui, rodydamas švelnias, baltas savo rankas, pridurdavo:

— Šitais va pirštais galima prikelti numirėlį.

O kunigaikštienė patvirtindavo:

— Iš tiesų, jis masažuoja nuostabiai.

Jis buvo šventai įtikėjęs taip pat į mažas alkoholinių gėrimų dozes, tam tikrais momentais žadinančias skrandžio veiklą, ir taisydavo įmantrius, sudėtingus mišinius, kuriuos kunigaikštienė turėdavo gerti nuskirtomis valandomis, prieš valgį ar po valgio.

Kiekvieną rytą, pusę dešimtos, ateidavo jis į kazino kavinę ir paprašydavo atnešti jo butelius, užrakintus sidabrinėmis spynelėmis, kurių rakčiuką pats nešiojosi. Mandagus liokajus pagarbiai laikydavo prieš daktarą gražią melsvo krištolo taurę, o jis iš palengvo įpildavo jon po truputį čia vieno, čia kito gėrimo ir pagaliau įsakydavo:

— Tai va, nuneškite kunigaikštienei į vonios kambarį — tegul išgeria prieš rengdamasi, tik išlipusi iš vandens.

Smalsuoliai klausdavo:

— Ką jūs ten sumaišėte?

Jis atsakydavo:

— Stiprios anyžinės, gryno kiuraso ir puikios kaduginės — daugiau nieko.

Praėjo vos kelios dienos, ir štai gražuolį daktarą ėmė gaudyte gaudyti ligoniai, vienas už kitą gudriau mėgindami išgauti iš jo bent keletą patarimų.

Lig tik jis išeina, būdavo, į parką pasivaikščioti, nuo vienos iš kėdžių, ant kurių sėdi gražios jaunos damos, ilsinčios tarp dviejų stiklinių vandens iš Kristianos šaltinio, bematant pasigirsta šūksnis: „Daktare!“ Jisai šypsodamas sustoja, ir ligonė jį vedasi kelioms minutėms į keliuką, nutiestą palei upelį.

Ji pradeda šneką čia apie šį, čia apie tą, o paskui atsargiai, gudriai, koketiškai nukreipia ją į savo ligas, bet kalba taip atsainiai, lyg tai būtų visai nereikšmingas dalykas.

Betgi jis nėra publikos tarnas, kaip kuris kitas gydytojas. Jam negalima užmokėti, jo negalima pasikviesti į namus, jis priklauso kunigaikštienei, vienai kunigaikštienei. Ši aplinkybė kaip tik ir nedavė ramybės damoms, dar labiau kurstė jų troškimus. O kadangi visi patyliukais šnibždėjosi, esą kunigaikštienė pavydulinga, ir netgi labai, damos ir stojo į aršias grumtynes dėl gražiojo italo patarimų.

O jis dalino juos per daug nesiprašydindamas.

Tada moterys, patyrusios daktaro malonę, leidosi į naują žaidimą — intymiais prisipažinimais viena per kitą ėmė įrodinėti jo nepaprastą rūpestingumą.

— Ak, brangioji, kokius jis man davė klausimus!.. Na ir klausimai!..

— Labai nekuklūs, ką?

— O, nekuklūs! Geriau sakykite — siaubingi. Tiesiog nežinojau, ką atsakyti. Kvotė iš manęs tokius dalykus... tokius dalykus...

— Ir man tas pat. Vis klausinėjo apie mano vyrą...

— Taip, taip, ir mane... Ir leidos į tokias smulkmenas... tokias intymias smulkmenas... Baisiai nejauku nuo tokių klausimų. Nors ir supranti, kad kitaip negalima.

— Savaime aišku. Sveikata juk priklauso nuo visų šitų mažų smulkmenų. Jis pažadėjo mane masažuoti šią žiemą Paryžiuje. Po kurortinio gydymo man bus kaip tik labai reikalingas masažas.

— Sakykit, brangioji, kaip jūs ketinate atsilyginti? Juk jam neužmokėsi...

— Ak, dieve mano! Ketinau jam padovanoti kaklaraiščio segtuką. Jis tikriausiai juos mėgsta — du ar tris, kiek mačiau, jau turi, ir labai gražius...

— Ką jūs sakote? Betgi tai mano idėja! Ką gi man dabar daryti? Turėsiu padovanoti žiedą.

Ir jos rengė sąmokslus, svarstė, kokiais siurprizais jam įsiteikti, kokiomis įmantriomis dovanomis jį sujaudinti, kokiomis paslaugomis sužavėti.

Bet kaip tik tuo metu, kai jis virto „sezono žvaigžde“, svarbiausia visų pokalbių tema, vieninteliu publikos dėmesio objektu, ūmai pasklido naujiena, kad grafas Gontranas de Ravenelis asistuojąs Šarlotai Oriol ir ketinąs ją vesti. Tai buvo sensacija, apstulbinusi visą Anvalį.

Nuo to vakaro, kai Gontranas su Šarlota atidarė šventės balių kazino salėje, jis lipte prilipo prie merginos. Viešumoje jis buvo Šarlotai itin lipšnus, kaip kiekvienas vyriškis, norįs patikti ir neslepiąs savo ketinimų. Jų santykiai jau buvo nebe tie kaip anksčiau: paprasta pažintis virto atviru, žaismingu flirtu, tiesiogiai vedančiu į meilę.

Juodu matėsi kone kasdien, nes abi merginos labai mylėjo Kristianą ir, kas be ko, didžiavosi jos prielankumu. Gontranas irgi staiga prijunko prie sesers. Kristiana ir Polis didžiai stebėjosi, kad jis ėmė organizuoti rytais iškylas, o vakarais žaidimus. Paskui jiems krito į akis, kad jis tiesiog nesitraukia nuo Šarlotos. Jis linksmai ją erzino, lyg ir nejučiomis sakė jai komplimentus, nuolat ir nuolat malonino ją tais nežymiais dėmesio ženklais, kurie palengva sujungia du jaunus žmones simpatijos saitais. Mergina, jau pripratusi prie laisvų, familiarių šito jauno, padykusio Paryžiaus aristokrato manierų, iš pradžių nieko nepastebėjo ir su būdingu jai patiklumu bei atvirumu juokėsi ir paikiojo su juo kaip su broliu.

Kartą abi seserys grįžo namo, praleidusios vakarą viešbutyje, kur Gontranas, grąžindamas fantus po žaidimo „paukštis lekia “, ne sykį bandė Šarlotą pabučiuoti. Staiga Luiza, pastaruoju metu kažko nesmagi ir sudirgusi, šiurkščiu tonu jai tarė:

— Tau būtų ne pro šalį pagalvoti, ar nevertėtų santūriau laikytis. Ponas Gontranas su tavim elgiasi ne taip, kaip derėtų.

— Ne taip, kaip derėtų? Ką gi jis pasakė?

— Tu viską puikiai žinai, nesidėk kvailute. Jei ir toliau šitaip eisis, tu gražiai apsijuoksi — nedaug ligi to betrūksta. Kadangi tu pati nekontroliuoji savo elgesio, aš laikau savo pareiga tave įspėti.

Šarlota sumišusi nedrąsiai miksėjo:

— Aš nieko nežinau... nieko nepastebėjau... tikrai tau sakau!

Sesuo griežtai pertarė:

— Klausyk, taip toliau tęstis negali! Jeigu jis nori tave vesti, tegul tą dalyką sprendžia tėtė: jis atsakys, kas reikia. Bet jeigu jis nori tik pažaisti, tu neturi jam to leisti.

Ūmai Šarlota įširdo, pati nežinodama kodėl ir už ką. Ji pasipiktino, kaip sesuo drįsta šitaip ją komanduoti ir smerkti, ir su ašaromis akyse drebančiu balsu pareiškė, kad būtų geriau, jeigu ji nesikištų į ne savo reikalus. Neklystančios nuojautos balsas jai pakuždėjo, kad tulžingoje Luizos širdyje atbudo pavydas, ir ji tiek suirzo, kad vos galėjo kalbėti.

Jiedvi nuėjo gulti neatsibučiavusios, ir Šarlota ilgai verkė lovoje, galvodama apie daugelį dalykų, kurie anksčiau jai nė į mintį neateidavo.

Pamažu jos ašaros išdžiūvo, ir ji rimtai susimąstė.

Gontrano elgesys pastaruoju metu iš tikrųjų pasikeitė. Ji seniai tą jautė, tik nesuvokė, ką tas reiškia. Dabar jai viskas aišku. Visada jis randa progą pasakyti jai švelnų, malonų žodį. O vieną kartą pabučiavo jai ranką. Ko gi jis nori? Jinai jam patinka, tiktai klausimas, ar labai. O jeigu jis imtų ir ją vestų? Ir staiga jinai išgirdo nakties glūdumoj, kažkur aukštai ir toli, kur jau pleveno sapnai, šaukiantį balsą: „Grafienė de Ravenel“.

Ji taip susijaudino, kad turėjo atsisėsti; paskui susirado basomis kojomis šlepetes po kėde, ant kurios buvo užmesta jos suknelė, nuėjo prie lango ir mašinaliai jį atvėrė: jos svajonės veržėsi į erdves.

Apatiniame aukšte kažkas kalbėjosi. Šarlota užgirdo gana garsų Milžino balsą:

— Tegul, tegul. Pažiūrėsim, kas bus toliau. Tėvas viską sutvarkys. Kol kas nieko blogo. Palikim tą reikalą tėvui.

Ji pamatė priešais stovinčio trobesio sienoje baltą kvadratą: atseit kambaryje žemiau jos dega šviesa. Ir pagalvojo: „Kas ten gali būti? Apie ką jie kalba?“ Per apšviestą sieną praslinko šešėlis. Ten gi jos sesuo! Tai ji dar neatsigulusi? Kodėl? Bet šviesa užgeso, ir Šarlota vėl atsidavė godoms, pirmą kartą jai sujudinusioms širdį.

Apie miegą dabar negalėjo būti nė kalbos. Ar Gontranas ją myli? O ne, dar ne! Bet jeigu jinai jam patinka — gali pamilti! O jeigu pamils karštai, beprotiškai, kaip myli visi aukštuomenėje, tai, be abejonės, ir ves.

Gimusi vynuogių augintojo šeimoje, Šarlota, nors ir gavusi išauklėjimą Klermono vienuolyno pensione, liko nuolanki ir kukli, kaip visos kaimo mergaitės. Ji manė ištekėsianti gal už notaro, už advokato ar už gydytojo, bet niekados jai nebuvo kilęs noras išeiti į tikras aukštuomenės damas su aristokratišku titulu. Gal nebent ką tik perskaitytas meilės romanas kada nors trumpai valandėlei buvo sužadinęs tokias viliojančias svajas ir troškimus, bet jie bematant išsisklaidydavo, kaip išsisklaido chimeros. Ir šit keli sesers žodžiai neįtikėtiną fantaziją tarytum pavertė realybe, kuri staiga ėmė artėti lyg vėjo genamo laivo burė.

Ji tankiai alsavo ir su kiekvienu atdūsiu šnibždėjo, vos krutindama lūpas: „Grafienė de Ravenel“. Ir juodoj tamsoj po užmerktais vokais sušvito pasakiški reginiai: gražūs, šviesūs salonai, jai šypsančios gražios damos, graži karieta, jos laukianti prie pilies durų, ir augaloti liokajai su livrėjomis, kurie tik lenkiasi vienas po kito, kai ji eina pro šalį.

Jai pasidarė karšta lovoje, širdis smarkiai plakė. Ji vėl atsikėlė, išgėrė stiklinę vandens ir basa pastovėjo valandžiukę ant šaltų grindų.

Paskui šiek tiek aprimo ir pagaliau užmigo. Tačiau vos prašvitus nubudo — pernelyg buvo išdirginti nervai.

Apsidairiusi nukaito iš gėdos: koks mažas jos kambarėlis kaimo stikliaus išbaltintomis sienomis, kokios prastos kartūninės užuolaidos ir pintos šiaudinės kėdės, niekad nepajudinamos iš savo vietų abipus komodos.

Šitie kaimiški baldai akivaizdžiai bylojo apie žemą jos kilmę, ir ji pasijuto menka ir niekinga, nėmaž neverta to gražaus jauno šaipūno, kurio linksmas veidas ir šviesūs plaukai stovėjo jai akyse, čia pranykdami, čia vėl iškildami, atkakliai traukė į save, smelkės į širdį.

Pašoko iš lovos ir susirado veidrodį — mažą tualetinį veidrodėlį didumo sulig lėkštės dugnu; paskui vėl atsigulė su veidrodžiu rankoje ir ėmė žiūrinėti savo veidą ir aplinkui išdrikusius plaukus baltame pagalvio fone.

Tarpais padėdavo stiklo gabalėlį, parodžiusį jos atvaizdą, ant apkloto šalia savęs, ir pagalvodavo, kad juodu skiria per didelis atstumas ir kad tokioms vedyboms per daug būtų kliūčių. Ir sunkus liūdesys užguldavo širdį. Tada vėl griebdavo veidrodį, vėl tyrinėdavo save, šypsodama ir stengdamasi pati sau patikti, galiausiai nuspręsdavo, kad ji graži, ir jai vėl pasirodydavo, kad jokių kliūčių nebėra.

Kai nusileido žemyn pusryčių, sesuo irzliu balsu paklausė:

— Ką tu ketini šiandien veikti?

Šarlota nesvyruodama atsakė:

— Juk šiandien mes važiuojame su ponia Andermat į Ruaja.

— Tai važiuok viena. Bet verčiau prisimink, ką aš tau vakar sakiau...

Jaunesnioji sesuo atrėžė:

— Aš tavo patarimų neprašau... Nesikišk, kur nereikia.

Jų kalba tuo ir baigėsi.

Atėjo tėvas su Žaku ir susėdo prie stalo. Senis tuoj pat paklausė:

— Ką jūs šiandien veikiate, mergaitės?

Nelaukdama, kol atsakys sesuo, Šarlota tarė:

— Aš važiuoju į Ruaja su ponia Andermat.

Abu vyrai patenkinti susižvelgė; tėvas nusišypsojo ta malonia šypsena, iš kurios galėdavai spręsti, kad jis numato gerą laimikį, ir sumurmėjo:

— Važiuok, važiuok.

Slaptas tėvo ir brolio pasitenkinimas, kurį išdavė visa jų laikysena, nustebino ją labiau negu atviras Luizos apmaudas, ir ji, bent kiek sutrikusi, pagalvojo: „Negi jie būtų apie tai jau kalbėjęsi?“

Tuoj pat po pusryčių Šarlota pakilo į savo kambarį, užsidėjo skrybėlaitę, pasiėmė skėtį, užsimetė ant rankos lengvą apsiaustą ir išėjo į viešbutį, nes išvažiuoti buvo sutarta pusę antros.

Kristiana nustebo, kad neatėjo Luiza.

Šarlota rausdama atsakė:

— Ji blogai jaučiasi, sakė, kad galvą skauda.

Visi sulipo į lando — didelį šešiavietį lando, kuriuo visados važiuodavo į iškylas. Markizas su Kristiana atsisėdo gale, o jaunoji Oriol — priešais juos, ant atbulinės sėdynės, tarp Gontrano ir Polio.

Pravažiavę Turnoelį, pasuko į vaizdingą, kaštonų bei riešutmedžių užgožtą kelią, vingiuojantį kalno papėde. Šarlota ne sykį pastebėjo, kad Gontranas spaudžiasi prie jos, tačiau taip atsargiai, jog įsižeisti nebuvo už ką. Jis sėdėjo po dešinei ir kalbėdamas kone lietė veidu jos veidą, o jinai atsakydama nedrįso gręžtis jo pusėn, bijodama jo kvapo, kurį jau dabar juto savo lūpomis, bijodama jo akių, kurių žvilgsnis galėjo sudrumsti jai sielą.

O jis valiūkiškai meilinosi jai, tauškė visokius niekus, sakė juokingus, mielus komplimentus.

Kristianą vargino nėštumas, jinai jautėsi nesveika ir beveik nekalbėjo. Ir Polis atrodė liūdnas, susirūpinęs. Tik vienas markizas, regis, neturėjo bėdų nei rūpesčių: su atsainiu, geraširdišku išlepusio seno egoisto linksmumu jis plepėjo visą kelią.

Prie Ruaja parko visi išlipo pasiklausyti orkestro, ir Gontranas su Šarlota už parankės nuėjo pirma visų. Aplinkui pavėnę, kur dirigentas mojavo lazdele priešais smuikus ir dūdas, ant kėdžių sėdėjo pulkas kurortininkų ir žvalgėsi į vaikštinėjančius. Moterys demonstravo savo tualetus, savo kojytes, užkeltas ant priekinės kėdės skersinio, lengvutes vasariškas skrybėlaites, teikiančias joms tiek žavumo.

Šarlota ir Gontranas sukinėjosi tarp sėdinčių žmonių, ieškodami komiškų fizionomijų, o atradę juokėsi ir laidė sąmojus.

Kas keli žingsniai Gontranas išgirsdavo čia pat ką nors sakant:

— Žiūrėkite, kokia gražuolė!

Pagyros glostė jam širdį, ir jis spėliojo, kuo gi publika laiko Šarlotą — jo seseria, žmona ar meiluže?

Kristiana, sėdėdama tarp tėvo ir Polio, keletą kartų užmatė juos einant pro šalį ir pareiškė, kad juodu elgiasi „dar kaip vaikai“. Pasišaukusi bandė juodu apraminti, bet šie, neklausydami jos pamokslų, vaikščiojo kaip vaikščioję po minią ir linksminosi iš visos širdies.

Ji tarė tyliai Poliui Bretinji:

— Gontranas, ko gero, ją sukompromituos. Šįvakar, kai grįšime namo, turėsime su juo pasikalbėti.

Polis atsakė:

— Aš irgi apie tai galvojau. Jūs labai gerai pastebėjote.

Pietavo Klermon Ferane, nes Ruaja restoranai, pasak markizo, mėgėjo skaniai pavalgyti, buvo niekam tikę, ir namo išvažiavo jau sutemus.

Kai kompanija po pietų kilo iš už stalo, Gontranas, duodamas Šarlotai pirštines, stipriai suspaudė jai ranką. Ir štai mergaitės sąžinė prabilo, ji ūmai surimtėjo. Argi tai ne prisipažinimas, ne iššūkis, ne įžūlumas?! Ką ji turi daryti? Išsikalbėti su juo? Bet ką jam sakyti? Pykti būtų juokinga. Tokiomis aplinkybėmis reikia didelio takto. Bet jeigu nieko nedarysi, nieko nesakysi, tai atrodys, kad pritari jo išsišokimui, daraisi jo bendrininke, į rankos paspaudimą atsakai „taip“.

Ir, svarstydama visa, kas įvyko, ji smerkė save, kad Ruaja miestelyje elgėsi per daug laisvai, buvo per daug linksma; dabar jai atrodė, kad Luiza sakė tiesą, kad ji apjuokta, pražuvusi! Karieta riedėjo keliu, Polis ir Gontranas tylėdami rūkė, markizas snaudė, Kristiana žvelgė į žvaigždes, o Šarlota, kiek susvaigusi nuo trijų taurių šampano, vos laikėsi nepravirkusi.

Namie Kristiana tarė tėvui:

— Jau visai tamsu, gal palydėsi mergaitę?

Markizas tuoj pat paėmė Šarlotą už parankės, ir juodu nuėjo.

Polis apkabino Gontraną per pečius ir sušnibždėjo į ausį:

— Užeikime kelias minutes pas Kristianą — mudviem reikia su tavimi pasikalbėti.

Ir jie užlipo į mažą svetainę greta Andermato ir jo žmonos kambarių.

— Klausyk, — tarė Kristiana, kai jie susėdo, — mudu su ponu Poliu norime tave išbarti.

— Išbarti?.. Kuo gi aš prasikaltau? Aš caca vaikutis, bent kol miegu.

— Mesk juokus. Tu pradėjai labai neatsargų ir labai pavojingą žaidimą. Argi tu nesupranti, kad kompromituoji tą mergytę?

Gontranas apsimetė didžiai nustebęs:

— Kokią mergytę?.. Šarlotą?

— Taip, Šarlotą.

— Aš kompromituoju Šarlotą?.. Aš?..

— Taip, kompromituoji. Visi apie tai čia kalba. O šiandien Ruaja parke judu elgėtės labai... labai... lengvabūdiškai. Argi ne, Bretinji?

Polis atsakė:

— Taip, ponia, visiškai sutinku su jumis.

Gontranas apgręžė savo kėdę, atsisėdo ant jos raitomis, pasiėmė naują cigarą, užsidegė jį, paskui nusijuokė:

— Šit kaip! Aš atseit kompromituoju Šarlotą Oriol?

Jis patylėjo valandėlę, kad atsakymas padarytų kuo didesnį efektą, ir pareiškė:

— O kas jums sakė, kad aš neketinu jos vesti?

Kristiana pašoko iš nuostabos.

— Vesti? Tu?.. Ar tau galvoje negerai?..

— Kodėl?

— Šitą... šitą... kaimiečiukę?

— Še tau!.. Prietarai! Ar tik ne vyras tau juos įšnekėjo?..

Kristiana neturėjo kuo atremti šio nedviprasmiško argumento, ir Gontranas varė toliau, pats klausdamas ir pats sau atsakydamas:

— Ji graži? Taip. Gerai išauklėta? Taip. Ir kur kas atviresnė, ir malonesnė, ir paprastesnė, ir nuoširdesnė, ir guvesnė už diduomenės paneles. Jos išsilavinimas ne menkesnis už jų — ji kalba angliškai ir overnietiškai, taigi dviem svetimom kalbom. Turtingumo ji ne mažiau turtinga už bet kurią aristokratiškos šeimos palikuonę iš buvusio Sen Žermeno priemiesčio, kurį derėtų pavadinti Sen Bankroto priemiesčiu. O jeigu Šarlota kaimiečio duktė, tai juoba galima tikėtis, kad ji pagimdys man puikių vaikučių... Ką jūs į tai pasakysite?

Kadangi Gontranas visą laiką juokėsi ir šaipėsi, Kristiana neryžtingai paklausė:

— Argi tu rimtai kalbi?

— Žinoma! Ta mergytė tiesiog žavinga. Gera širdis, linksmas būdas, visados gera nuotaika, dailus veidukas, rausvi skruostai, giedros akys, baltutėliai dantys, raudonos lūputės, ilgi tankūs švelnūs žvilgantys plaukai... O jos tėvas, tegul jis ir vynuogininkas, bus turtingas kaip Krezas — čia tavo vyro nuopelnas, sesele! Kas dar? Kaimiečio duktė! O sakykite man, kuo blogesnė kaimiečio duktė už dukteris visų tų verteivų ir spekuliantų, kurie taip brangiai moka už abejotinus kunigaikščių herbus, arba dukteris tituluotų kokočių, kurių pas mus priveisė Imperija, arba kad ir dviejų tėvų dukteris, kurių taip pat netrūksta mūsų visuomenėje? Jeigu aš vesiu šitą merginą, tai bus pirmas rimtas ir protingas žingsnis mano gyvenime!..

Kristiana kurį laiką galvojo, paskui, įtikinta, sužavėta, entuziastingai sušuko:

— Betgi jis teisybę sako, tikrą teisybę!.. Taip ir yra!.. Tai tu ją vedi, Gontranai, branguti?..

Dabar jau jis ėmė vėsinti jos įkarštį:

— Neskubėk... neskubėk... Leisk ir man pagalvoti. Aš tik esu įsitikinęs: jeigu vesiu Šarlotą, tai bus pirmas rimtas ir protingas žingsnis mano gyvenime. Bet tai dar nereiškia, kad aš ją vesiu. Aš svarstau, stebiu ją, bent kiek jai meilinuosi ir žiūriu, ar ji rimtai man patiks. Žodžiu, nesakau nei „taip “, nei „ne“, bet veikiau pasakysiu „taip“ negu „ne“.

Kristiana pasigręžė į Polį:

— O ką jūs apie tai manote, pone Bretinji?

Ji vadindavo jį čia ponu Bretinji, čia tiesiog Bretinji.

Polį visados žavėjo poelgiai, kurie jam atrodė kuo nors didingi, nelygios santuokos, kurioms, jo manymu, reikalingas sielos taurumas, žavėjo bet kokia romantiška skraistė, gaubianti žmogišką jausmą, ir jis atsakė:

— Mano manymu, jis galvoja visai protingai. Jeigu Šarlota jam patinka, tegul veda — geresnės žmonos neras...

Tuo tarpu grįžo markizas su Andermatu ir pradėjo kitą kalbą. Polis ir Gontranas nuėjo į kazino pažiūrėti, ar dar neuždaryta žaidimų salė.

Nuo tos dienos Kristiana ir Polis kiek galėdami rėmė atvirą Gontrano asistavimą Šarlotai.

Mergaitę jie vis dažniau ėmė vadinti į savo kompaniją, nuolat kviesdavo pietauti, su ja elgėsi taip, lyg jinai jau būtų šeimos narys.

Ji visa tai puikiai matė, puikiai suprato ir nesitvėrė džiaugsmu! Jai sukosi galvutė, ji statė vaizduotėje fantastines oro pilis. Beje, Gontranas dar nieko jai nesakė, bet jo laikysena, visos jo kalbos, tonas, kuriuo jis kreipdavosi į ją, kaskart rimtesnis jo dėmesys, meilūs žvilgsniai, regis, kasdien jai kartojo: „Jūs mano išrinktoji, jūs būsite mano žmona.

O Šarlotos elgesys — švelnus draugiškumas, romus nerūpestingumas, tyras santūrumas, regis, jam atsakydavo: „Aš viską žinau, ir kai jūs paprašysite mano rankos, aš tarsiu „taip“.

Namie Šarlota matė, kad visi slapčia apie ją kuždasi. Iš Luizos ji nieko daugiau negirdėjo kaip vien piktas pašaipas, kandžias, užgaulias užuominas. Tačiau tėvas ir Žakas atrodė patenkinti.

O betgi ji nė karto nesusimąstė, ar myli tą gražuolį garbintoją, kurio žmona ji, be abejo, taps. Jis jai patiko, ji nuolat apie jį galvojo, žavėjosi jo grožiu, sąmojingumu, elegancija, o ypač mąstė apie tai, ką darys, kai už jo ištekės.

Niekas Anvalyje nebesidomėjo nei aršia daktarų ir šaltinių savininkų konkurencija, nei spėjamais kunigaikštienės de Ramas meilės ryšiais su jos šeimos gydytoju, niekam ne galvoj buvo kasdieninės kurorto apkalbos, kurios čia liejosi be perstojo kaip ir šaltinių vanduo, visiems terūpėjo tik naujoji sensacija: Gontranas de Ravenelis rengiasi vesti jaunąją Šarlotą Oriol.

Pagaliau Gontranas nusprendė, kad nėra ko delsti ir vieną rytą po pusryčių, paėmęs Andermatą už parankės, tarė jam:

— Mano mielas, kalkime geležį, kol karšta! Padėtis štai kokia. Mergaitė laukia, kada aš pasipiršiu, nors ligi šiol apie tai nesu nė žodžio jai prataręs. Ir galite būti tikras, kad ji manęs neatstums. Dabar reikia ištirti, ką gi galvoja jos tėtušis ir ar galima taip sutvarkyti reikalą, kad išeitų į naudą ir jums, ir man.

Andermatas atsakė:

— Nesirūpinkite. Leiskite veikti man. Šiandien pat viską iš jo išklausiu, nesukompromituodamas jūsų ir neminėdamas jūsų vardo. O kai padėtis išaiškės, pradėsiu rimtą kalbą.

— Puiku.

Kiek patylėjęs, Gontranas pridūrė:

— Žinote ką, gal tai paskutinė mano viengungiško gyvenimo diena. Aš joju į Ruaja — ten praeitą kartą mačiau vieną kitą pažįstamą. Grįšiu naktį ir pabelsiu į jūsų duris — įdomu bus išgirsti, ką sužinojote.

Jis liepė pabalnoti arklį ir leidosi raitas per kalnus, giliai kvėpdamas gryną, lengvą orą; tarpais paleisdavo arklį šuoliais: malonu buvo justi švelnų vėjo siausmą, glostantį įraudusius skruostus ir kedenantį ūsus.

Vakaras Ruaja praėjo linksmai. Gontranas susitiko su bičiuliais, atvažiavusiais čionai su kokotėmis. Vakarienė ilgai užtruko, ir jis grįžo labai vėlai. Mont Oriolio viešbutyje visi jau miegojo, kai Gontranas pabeldė į Andermato duris.

Iš pradžių niekas neatsakė; kai jis padunksino smarkiau, kimus balsas, dar neišsibudinusio žmogaus balsas už durų sumurmėjo:

— Kas ten?

— Aš, Gontranas.

— Palaukite, tuoj atidarysiu.

Pasirodė Andermatas su naktiniais marškiniais, papurtusiu veidu, susivėlusią barzdele, apsirišęs galvą fuliaru. Jis grįžo į lovą, atsisėdo, ištiesė rankas ant apkloto ir prašneko:

— Tai va, mano mielas, reikalai nekokie. Šiandien užkalbinau tą seną lapiną Oriolį: neminėdamas jūsų, pasakiau, kad vienas mano bičiulių — daviau maždaug suprasti, kad tai Polis Bretinji, — rimtai galvojąs apie vieną jo dukterų, ir paklausiau, kokią jis skiriąs joms dalį. O jis savo ruožtu mane paklausė, koks busimojo vyro turtas, ir aš pasakiau, kad trys šimtai tūkstančių plius geros perspektyvos.

— Betgi aš nieko neturiu, — pratarė Gontranas.

— Aš jums paskolinsiu, brangusis. Jeigu mes veiksime išvien, aš atsiimsiu šią sumą iš jūsų žemių.

Gontranas nusišaipė:

— Labai gerai. Aš gausiu žmoną, o jūs — pinigus.

Andermatas supyko:

— Aš rūpinuosi jumis, o jūs, užuot padėkojęs, mane įžeidinėjate. Gana, baikim šią istoriją!..

Gontranas atsiprašė:

— Nepykite, brangusis, atleiskite man. Žinau, kad jūs — be galo tvarkingas ir sąžiningas, visais atžvilgiais padorus žmogus. Aš neprašyčiau iš jūsų arbatpinigių, jeigu būčiau jūsų vežėjas, bet patikėčiau jums savo turtą, jei būčiau milijonierius...

Viljamas aprimęs kalbėjo toliau:

— Prie to mes dar grįšime, o dabar baikime svarstyti svarbiausiąjį klausimą. Senis iš karto perprato mano gudrybę ir atsakė: „Žiūrint katrai. Jeigu jūs turite galvoj Luizą, vyresniąją, tai jos dalis — va kokia “. Ir jis išvardijo visus sklypus aplink mūsų kurortinius pastatus — tuos, kur tarp gydyklos ir viešbučio, ir tuos, kur tarp viešbučio ir kazino, žodžiu, visas žemes, be kurių mes negalime gyvuoti ir kurios man brangesnės už auksą. O jaunesniajai jis duoda kitą pusę kalno, kurios vertė vėliau, be abejo, irgi labai pakils, bet man ji šiuo metu nereikalinga. Aš kaip išmanydamas stengiausi jam įkalbėti, kad perdalytų žemę iš naujo ir sukeistų dukterims skiriamus sklypus. Bet juk žinote — jis užsispyręs kaip ožys. Jo žodis galutinis, nėra ko nė kalbėti. Štai ir galvosūkis. Kaip jums atrodo visa tai?..

Gontranas, suglumęs, išmuštas iš vėžių, atsakė:

— O kaip jums pačiam atrodo? Kaip manote, ar jis turėjo galvoje būtent mane, kai šitaip skirstė dalis?

— Aiškus dalykas. Gudrus kaimietis tarė sau: „Jei mergytė jam patinka, nėra ko švaistyti savo gero“. Jis tikisi atiduoti jums dukrą, pačią geriausią žemę pasilikdamas sau... Bet kas jį žino — galimas daiktas, kad jis labiau rūpinasi vyresniąja... Luiza — jo numylėtinė... atsigimus į jį... gudresnė, apsukresnė, praktiškesnė... Ta mergiotė, man regis, labai nekvaila... Aš, jumis dėtas... mesčiaus į kitą pusę...

Gontranas sutrikęs murmėjo:

— Velniava!.. Velniava!.. Tai Šarlotos žemė... jums visai netinka?..

Andermatas sušuko:

— Man?., ne, ne... ir dar kartą ne!.. Man reikalingi sklypai, įsiterpę tarp mano gydyklos, mano viešbučio ir mano kazino. Tai savaime suprantama. Aną žemę, žinia, kada nors vėliau bus galima išparduoti mažais sklypeliais privatiems asmenims, bet šiuo tarpu aš jos imti negaliu...

Gontranas kartojo:

— Velniava... velniava... Šlykštus reikalas... Tai jūs man patariate...

— Aš nieko jums nepatariu. Tik manau, kad jums reikia gerai pagalvoti, katrą seserį pasirinkti.

— Taip... taip... tas tiesa... Aš pagalvosiu... O dabar einu miegoti... Rytą galva šviesesnė...

Jis buvo bekyląs, bet Andermatas jį sulaikė:

— Atleiskite, mielasis, dar pora žodžių apie ką kita. Aš deduosi nesuprantąs, bet iš tikrųjų puikiai suprantu užuominas, kurias jūs be paliovos man laidote, ir noriu pasakyti, kad jos man įgriso.

Jūs prikaišiojate man, kad aš esu žydas, atseit moku pelnyti pinigus, kad esu šykštus, kad spekuliuoju, neapsieidamas ir be suktybių. Bet, mano mielas, tuos pinigus, ne taip jau lengvai mano pelnytus, aš nuolat ir nuolat skolinu jums, tikriau pasakius, šelpiu jus. Na, tegul, apie tai nekalbėsim. Bet su vienu jūsų priekaištu aš nieku būdu nesutinku! Aš nesu šykštuolis. Leiskite priminti jums, kad aš perku jūsų seseriai dovanas už dvidešimt tūkstančių frankų, kad padovanojau jūsų tėvui Teodoro Ruso paveikslą už dešimtį tūkstančių frankų, kurio jis geidė, kad, kai atvykome čionai, padovanojau jums arklį, kuriuo jūs ką tik buvote nujojęs į Ruaja.

Tad kodėl gi jums atrodo, kad aš šykštus? Ogi todėl, kad nesiduodu apvagiamas. Bet mes, žydai, esame visi tokie, ir elgiamės teisingai. Prašom, gerbiamasis, gerai įsidėmėti mano žodžius. Mus laiko šykštuoliais todėl, kad mes puikiai žinome kiekvieno daikto vertę. Jums rojalis — tai rojalis, kėdė — tai kėdė, kelnės — tai kelnės. Ir mums, aišku, tas pat, bet, kita vertus, mes žiūrime į kiekvieną iš tų daiktų ir kaip į piniginę vertybę, kaip į prekę, kurią iš pirmo žvilgsnio tiksliai įkainos kiekvienas praktiškas žmogus, ir tai bus anaiptol ne šykštumas, o tik apsidraudimas nuo bet kokios apgaulės.

Ką jūs pasakytumėte, jeigu tabako krautuvėlėje iš jūsų paprašytų keturių sū už pašto ženklą arba už dėžutę vaškinių degtukų? Jūs taip pasipiktintumėte, kad bėgtumėte ieškoti policininko — dėl vieno sū, taip, taip, gerbiamasis, dėl vieno sū! Ir tai tik todėl, kad atsitiktinai žinote, kiek verti šitie daiktai. O aš žinau, kiek vertas kiekvienas daiktas, kurį tiktai galima parduoti. Jūs piktinatės, kai iš jūsų reikalauja keturių sū už pašto ženklą, kaštuojantį tris sū, o aš piktinuosi, kai iš manęs prašo dvidešimt frankų už skėtį, vertą penkiolikos frankų! Suprantate? Aš protestuoju prieš įsigalėjusį begėdišką vagiliavimą — nuolatinį krautuvininkų, tarnų, vežėjų vagiliavimą. Protestuoju prieš komercinį aplaidumą, būdingą visiems jūsų tautiečiams, taip niekinantiems žydus. Aš duodu arbatpinigių tiek, kiek priklauso už man padarytą paslaugą, tuo tarpu jūs, tuščios fantazijos, nepastovios nuotaikos žmonės, metate čia penkis sū, čia penkis frankus, patys nežinodami už ką! Suprantate?

Gontranas pasikėlė ir su rafinuota ironiška šypsena, taip derančia jam prie veido, tarė:

— Taip, mano mielas, suprantu ir visiškai sutinku su jumis, tuo labiau kad senasis markizas de Ravenelis, mano senelis, beveik nieko nepaliko mano vargšui tėčiui kaip tik todėl, kad turėjo blogą įprotį niekad neimti grąžos iš pirklio, ką nors jam pardavusio. To daryti jam neleido bajoro garbė, todėl jis visada mokėdavo apvaliomis sumomis ir stambiais pinigais.

Ir Gontranas išėjo, didžiai patenkintas savimi.

III

Kitą dieną, prieš pat pietus, jau rengiantis eiti iš salono į atskirą valgomąjį, skirtą Andermatų ir de Ravenelių šeimoms, ūmai atidarė duris Gontranas ir paskelbė:

— Panelės Oriol!

Vesdamas už rankų sutrikusias mergaites vidun, jis juokdamasis aiškino:

— Štai jos! Pagrobiau abi tiesiai iš gatvės, nepabūgęs viešo skandalo, ir varu atsivedžiau čionai, nes noriu kai ką išsiaiškinti su Luiza, o vidury kaimo to padaryti negalėjau.

Jis paėmė jų skrybėlaites, skėčius, — juodvi grįžo iš pasivaikščiojimo, — susodino, tada pabučiavo Kristianą, paspaudė ranką tėvui, svainiui ir Poliui ir grįžo prie Luizos.

— Na, panele, dabar malonėkite man pasakyti, kodėl jau kuris laikas jūs vengiate mūsų? Ką jūs turite prieš mus?

Luiza žvelgė baugščiomis akimis tartum paukštelis, pakliuvęs į raizgus ir sugriebtas paukščiautojo.

— Nieko, pone, iš tikrųjų nieko!.. Kas gi jums taip sakė?

— Viskas, panele, iš tikrųjų viskas aiškiausiai tai rodo! Jūs nebeateinate pas mus, nebe važinėjate su mumis Nojaus arka (taip jis pakrikštijo didįjį lando). Kai aš sutinku jus ir bandau užkalbinti, jūs nutaisote rūsčią miną.

— Oi ne, pone, jūs klystate! Tikėkit manimi!

— Oi ne, panele, neklystu! Ir netikėsiu jumis! Šiaip ar taip, man tas labai nepatinka, ir aš noriu šiandien pat sudaryti su jumis taiką. Žinokite, aš baisiai atkaklus. Galite raukytis kiek norite, aš vis tiek jus nuo to atpratinsiu, ir ateis laikas, kada jūs būsite mums tokia pat meili kaip jūsų sesutė — tikras gerumo angelas.

Liokajus pranešė, kad stalas padengtas, ir visi perėjo į valgomąjį. Gontranas paėmė už parankės Luizą.

Jis maloniai kalbino čia ją, čia jos seserį, be galo taktiškai dalindamas abiem komplimentus. Jaunėlei jis sakė:

— Jūs — sena mūsų bičiulė, todėl aš kurį laiką skirsiu jums mažiau dėmesio. Juk svetimam visados daugiau įtaikauji negu saviškiam, ar ne?

O vyresniajai sakė:

— O jus, panele, aš noriu sužavėti ir, kaip sąžiningas priešininkas, iš anksto apie tai pranešu. Aš net asistuosiu jums. Aha, jūs raustate — tai geras ženklas! Jūs pamatysite, koks aš būnu meilus, kada pasistengiu. Ar ne taip, panele Šarlote?

Abi merginos kaito, o Luiza vis tokia pat oria mina gyniojosi:

— Ak, pone, jūs nerimtai kalbate!..

Gontranas varė toliau:

— Na ką jūs! Kai ištekėsite, — o to, manau, nereikės ilgai laukti, — diduomenėje dar ne tokių dalykų prisiklausysite. Tada bent išgirsite komplimentų!

Kristiana ir Polis pagyrė jį, kad atsivedė Luizą Oriol; markizas šypsojosi — jam patiko šis vaikiškas žaidimas. Andermatas galvojo: „Nepėsčias, šelmis“. O Gontraną siutino dviprasmiška jo padėtis: širdis traukė prie jaunesniosios, o praktiška nuovoka vertė meilautis vyresniajai. Jis šypsojosi Luizai, bet mintyse, sukandęs dantis, grasino: „Tavo suktasis tėtušis sumanė mane apmauti! Na, palauk, mažyte, aš tau parodysiu, iš kur kojos dygę; tu dar mane pažinsi!“

Ir jis lygino juodvi, leisdamas akimis čia vieną, čia kitą. Jaunesnioji, žinia, jam buvo labiau prie širdies: jam patiko ir linksmas, gyvas jos būdas, ir kiek riesta nosytė, ir žvitrios akys, ir siaura kakta, ir dailūs, kiek stamboki dantys, ir kiek platoka burna.

Bet ir vyresnioji buvo graži, nors ir šaltesnė, ne tokia linksma. Ji niekad nepradžiugins sąmoju, nenuskaidrins savo žavesiu intymaus gyvenimo, bet kai prie durų į pokylio salę liokajus paskelbs: „Grafienė de Ravenel“, ji nepadarys gėdos jo vardui ir gal net geriau už jaunesniąją pritaps prie aukštuomenės, kai tik bent kiek apsipras ir pabendraus su kilmingais žmonėmis. Ir vis dėlto jis niršo. Jis giežė apmaudą ne tik ant abiejų seserų, bet ir ant jų tėvo ir brolio, ir baudėsi vėliau, kai tik gaus valią, atmokėti jiems už šitą nesėkmę.

Po pietų, perėjus atgal į saloną, jis paprašė Luizą, gerai mokančią kelti kortas, išburti jam ateitį. Markizas, Andermatas ir Šarlota įdėmiai klausėsi: ir juos nejučia traukė tai, kas nežinoma ir slėpininga, kas neįtikėtina, bet gal ir įmanoma, ir juose dar gyvavo tikėjimas stebuklais, tiek įsišaknijęs žmoguje, jog kartais net patį įžvalgiausią protą suglumina patys kvailiausi šarlatanų prasimanymai.

Polis ir Kristiana tyliai kalbėjosi prie atdaro lango.

Jau kuris laikas Kristiana buvo nelinksma, nes jautė, kad Polis nebemyli jos taip, kaip anksčiau. Skilimas jų santykiuose kas dieną didėjo dėl abiejų kaltės. Pirmąsyk ji pajuto šią nelaimę šventės vakarą, kai buvo išsivedusi Polį ant kelio. Ji matė, kad jo žvilgsnis nebe toks švelnus, balsas nebe toks malonus, kad jis nebesirūpina ja taip aistringai kaip kitados, bet nieku būdu negalėjo atspėti, iš kur toji permaina.

O prasidėjo tas skilimas jau seniai, tą rytą, kai ji, atėjusi, kaip ir kasdien, į pasimatymą, džiaugsmingai sušuko: „Žinai, aš turbūt iš tikrųjų nėščia“. Jis tada pajuto per visą kūną nubėgant nemalonų šiurpuliuką.

Nuo to laiko ji nuolat ir nuolat kalbėjo jam apie savo nėštumą, ir širdis jai tirpo iš laimės. Bet nepaliaujamos jos kalbos apie įvykį, kuris jam pačiam buvo nemalonus, koktus ir atrodė net vertas pasibjaurėjimo, žeidė patį švenčiausią jo jausmą, ir jo dievaitės spindesys ėmė blukti.

Vėliau, matydamas, kaip ji pasikeitė, sublogo, kaip įdubo jos skruostai ir pagelto veidas, Polis galvojo, kaip būtų gera, kad ji dabar visai nesirodytų jam akyse, pranyktų bent keletui mėnesių, o paskui vėl atsirastų, dar gražesnė ir patrauklesnė negu anksčiau. Tada gal šitas nemalonumas pradingtų užmaršty, o gal jinai iš naujo sužavėtų jį ne vien kaip linksma meilužė, bet ir kaip protinga, kukli jauna motina, iš tolo terodanti savo kūdikį, išdabintą rausvais kaspinais.

Ir ji turėjo puikią progą parodyti tą saiko jausmą, kurio jis laukė: galėjo išvažiuoti visai vasarai į Mont Oriolį, o jį palikti Paryžiuje, kad jis nematytų jos nublyškusio veido ir nedailios figūros. Jis taip tikėjosi, kad jinai jį supras!

Tačiau, vos atvykusi į Overnę, Kristiana verste užvertė jį nevilties kupinais laiškais ir taip atkakliai kvietė pas save, kad jis nebeatlaikė ir pasigailėjęs atvažiavo. Ir štai dabar jinai kamavo jį nemaloniu, verksmingu savo švelnumu, o jam pašėlusiai knietė palikti ją, kad nereikėtų jos matyti, kad nereikėtų klausytis įkyrios, ne laiku giedamos meilės giesmelės. Jam norėjosi iškloti jai visa, kas buvo ant širdies, išaiškinti, kaip netaktiškai ir kvailai ji elgiasi, bet jam trūko drąsos, ir jis nepajėgė nei išvažiuoti, nei sutramdyti savo apmaudo, nuolat prasiveržiančio užgauliais, tulžingais žodžiais.

Visa tat ją sunkiai slėgė, nors kaip tik šiuo metu, kai jos savijauta vis blogėjo, kai jai darėsi vis sunkiau judėti, kai ją apniko visos nėščių moterų bėdos, ji labiau nei bet kada buvo reikalinga paguodos, lipšnumo ir meilės. Jinai pati juk atsidavusi jam visa širdimi, visa siela ir kūnu, jos beribei meilei nebaisios jokios aukos nei išbandymai. Jinai juk nebe meilužė, o žmona, artimiausia Polio draugė, ištikima, nuolanki jo vergė, jo daiktas. Dabar tarp jų nė būti nebegali kokių nors meilavimų ar koketavimų, kokio noro ar pastangų patikti ar sužavėti, — juk ji visa ištisai priklauso jam, juos jungia toks galingas, toks mielas ryšys — netrukus gimsiantis kūdikis.

Lig tik jie liko vieni prie lango, Kristiana vėl pradėjo švelniai guodžiotis:

— Poli, mano brangusis Poli, sakyk, ar tu vis taip pat mane myli?

— Taip, žinoma! Klausyk, tu kalbi ir kalbi kasdien vis tą patį, argi tau neatrodo, kad tas gali būti įkyru?

— Atleisk man! Bet matai, man dabar jau sunku tuo tikėti, man reikia, kad tu nuolat mane ramintum, reikia nuolat girdėti iš tavo lūpų šitą mielą žodį; juk tu nebekartoji jo taip dažnai, kaip anksčiau, ir aš turiu prašinėti jo kaip malonės, kaip išmaldos.

— Na gerai, aš myliu tave! Bet būk maloni, kalbėkim apie ką kita!

— O, koks tu žiaurus!

— Ne, aš visai ne žiaurus. Tik... tik tu nesupranti... nesupranti, kad...

— Ak, aš puikiai suprantu, kad tu manęs nebemyli. Kad tu žinotum, kaip man skaudu!

— Klausyk, Kristiana, maldauju tave, nedirgink man nervų. Kad tu žinotum, kaip neprotingai tu elgiesi!

— Ak, jeigu mane mylėtum, tu taip nekalbėtum.

— Bet po galais, jei nemylėčiau, nebūčiau nė atvažiavęs.

— Paklausyk manęs. Tu dabar priklausai man, tu — mano, o aš — tavo. Mus dabar sieja nauja gyvybė — ir šitų saitų niekas nenutrauks. Bet duok man žodį, kad jei kada nors... po kiek laiko... tu nustosi mane mylėjęs, tu man tai pasakysi?

— Taip, duodu žodį.

— Prisieki?

— Prisiekiu.

— Bet ir tada mes liksime draugai, ar ne?

— Aišku, liksime draugai.

— Tą dieną, kai suprasi, kad jau nebemyli manęs tikrąja meile, tu ateisi pas mane ir pasakysi: „Kristiana, brangioji, aš tave labai myliu, bet mano jausmas nebe tas kaip anksčiau. Būkime nuo šiol draugai, tik draugai“.

— Gerai, pasakysiu.

— Prisieki?

— Prisiekiu.

— Ir vis dėlto man tai bus didelis smūgis! Kaip tu mane dievinai pernai!

Jiems už nugarų pasigirdo balsas:

— Kunigaikštienė de Ramas-Aldavara!

Tai buvo kaimyniškas vizitas, nes Kristiana kas vakarą priimdavo žymesniuosius kurorto svečius, kaip valdovai savo karalystėse kad priima atvykusius didikus.

Gražiąją ispanę lydėjo daktaras Mazelis, šypsantis, kaip visad, nuolankia savo šypsena. Damos paspaudė viena kitai rankas, susėdo ir pradėjo kalbėtis.

Andermatas pasišaukė Polį:

— Eikite šen, mielasis, panelė Oriol puikiai kelia kortas. Štai man ji pasakė nuostabiausių dalykų.

Ir, paėmęs Polį už parankės, pridūrė:

— Keistas jūs žmogus, a? Paryžiuje pas mus užeinate kartą per mėnesį, o gal dar rečiau, nors mano žmona taip atkakliai jus kviečia. Iš čia vėl turėjome siųsti keliolika laiškų, kol prisirengėte atvykti. Pagaliau atvykote, bet jūsų nuotaika tokia bloga, tarsi kasdien jums žūtų milijonas. Tikriausiai turite kokį nemalonumą, tik jį nuo mūsų slepiate. Sakykite viską, gal mes galėsime jums padėti.

— Betgi ne, nieko panašaus nėra. O kad aš retai lankausi pas jus Paryžiuje... tai todėl, kad Paryžiuje... pats suprantate...

— Kaipgi, žinoma, suprantu... Bet nors jau čia reikia prasiblaškyti. Aš ketinu surengti dvi ar tris šventes — manau, kad jos turėtų sėkmingai praeiti.

Liokajus pranešė:

— Ponia Bar, ponas profesorius Klošas.

Pastarasis atėjo su dukteria, jauna ir agnia rudaplauke našle. Netrukus tas pats liokajus paskelbė:

— Ponas profesorius Ma-Ruselis.

Antrasis profesorius įžengė drauge su žmona, nebejauna pablyškusia dama per vidurį perskirtais, glotniai sušukuotais plaukais.

Profesorius Remiuzo prieš dieną išvyko, nupirkęs jam pasiūlytą vilą, ir, kaip daugelis spėjo, labai palankiomis sąlygomis.

Abiem jo kolegoms labai knietėjo sužinoti tas sąlygas, bet Andermatas tiek teatsakė:

— O, mes labai gražiai susitarėme — nei viena, nei kita pusė neliko nuskriausta. Jei norėsite pasekti jo pavyzdžiu — susitarsime ir mes... Kai apsispręsite, malonėkite pranešti man — tada pakalbėsime.

Paskui pasirodė daktaras Latonas, o įkandin jo — daktaras Onora. Šis atėjo vienas, nes žmonos nemėgo niekur vestis.

Pakilo kalbos, salonas suūžė kaip avilys. Gontranas neatstojo nuo Luizos — visą laiką jai kažką pasakojo, prisilenkęs per petį, ir protarpiais juokdamasis aiškino tiems, kurie ėjo pro šalį:

— Bandau palaužti savo priešininkę.

Mazelis atsisėdo šalia profesoriaus Klošo dukters. Jau kelios dienos, kai jis sekiojo paskui našlę, o toji drąsiai, demonstratyviai su juo koketavo.

Kunigaikštienė akylai jį stebėjo, vos tramdydama nervingą virpulį. Staiga ji pakilo, perėjo saloną ir tarė savo gydytojui, nutraukdama jo pašnekesį su rudaplauke gražuole.

— Sakykite, Mazeli, ar ne metas mums namo? Aš truputį nesveikuoju.

Kai juodu išėjo, Kristiana, prisiartinusi prie Polio, tarė:

— Vargšė moteriškė! Tikriausiai ji labai kenčia.

Jis atsainiai paklausė:

— Kas tokia?

— Kunigaikštienė. Argi nematote, kaip ji pavyduliauja?

Jis grubiai atsakė:

— Jeigu verkšlensite dėl kiekvienos įkyrios meilužės, jums neužteks ašarų.

Jis pasirodė jai toks žiaurus, kad ji vos nepravirko iš tikrųjų. Nusigręžusi atsisėdo prie Šarlotos Oriol, kuri, pasilikusi viena, žiūrėjo į Gontraną ir tik stebėjosi jo elgesiu.

— Būna dienų, kada norisi mirti, — pasakė Kristiana, bet mergaitė nesuprato jos žodžių.

Andermatas pasakojo daktarams apie nepaprastą seno paralitiko išgijimą: dėdės Kloviso sveikata sparčiai taisosi. Jis kalbėjo su tokiu įsitikinimu, kad niekas nė nemanė suabejoti jo nuoširdumu.

Kai jis permanė Oriolių ir luošio gudrybę, kai suprato, jog praeitais metais, užsigeidęs įsitikinti mineralinių vandenų gydomąja galia, pats neapdairiai įlindo į jų kilpas, o ypač kai pamatė, kad grėsmingų senio Kloviso aimanų vis tiek nenutildys kitaip kaip tik pinigais, jam šovė mintis, kad galima paversti jo ligą puikia reklamos priemone. Ir savo sumanymą sėkmingai vykdė.

Vėl atėjo Mazelis: nulydėjęs savo pacientę namo, jis paliko laisvas.

Gontranas paėmė jį už parankės:

— Garbusis daktare, prašau jus patarimo. Kokia jūsų nuomonė apie seseris Oriol? Katra geresnė?

Gražuolis gydytojas jam sukuždėjo į ausį:

— Pagulėti — jaunesnioji, gyventi — vyresnioji.

Gontranas nusijuokė.

— Šit kaip? Tai mūsų nuomonės sutampa! Puiku!

Paskui priėjo prie sesers, kuri tebekalbėjo su Šarlota, ir tarė:

— Žinai, ką aš sugalvojau? Ketvirtadienį važiuosime prie Niužero kalno. Tai pats gražiausias vulkanas šioje kalnų virtinėje. Su visais jau sutarta. Tu sutinki?

Kristiana abejingai sumurmėjo:

— Kaip norite... Man vis vien.

Tuo metu profesorius Klošas su dukteria pakilo eiti. Mazelis pasisiūlė juos palydėti ir išėjo drauge su jaunąja našle.

Po kelių minučių išsiskirstė ir kiti svečiai, nes Kristiana vienuoliktą valandą guldavo miegoti.

Markizas, Polis ir Gontranas palydėjo seseris Oriol. Gontranas su Luiza ėjo priekyje, o Bretinji, per keletą žingsnių atsilikęs, vedė už parankės Šarlotą ir stebėjosi, kad jos ranka truputį dreba.

Atsisveikindami joms priminė:

— Iki ketvirtadienio! Vienuoliktą valandą — pusryčiai viešbutyje!

Grįždami sutiko Andermatą, kurį sodo kampe buvo sulaikęs profesorius Ma-Ruselis.

— Taigi, — kalbėjo profesorius, — jeigu jums patogu, rytoj rytą aš užeisiu pas jus pašnekėti dėl to namelio.

Viljamas, grįždamas į viešbutį drauge su Gontranu ir Poliu, pasistiebė prie svainio ausies ir tarė:

— Sveikinu, sveikinu, drauguži! Šauniai pasirodėte!

Jau dveji metai, kai Gontranui stačiai gyvenimas buvo nemielas — amžinai jį kamavo pinigų stoka. Kol iššvaistė motinos turtą, jis nieko negalvojo ir su įgimtu lengvabūdiškumu, paveldėtu iš tėvo, siautė drauge su tais turtingais, visa ko persisotinusiais jaunais palaidūnais, kurių vardai kas rytą mirga laikraščiuose, kurie priklauso aukštuomenei, bet retai joje lankosi ir, nuolat bendraudami su laisvo elgesio merginomis, patys perima kokočių manieras ir gyvenimo supratimą.

Jų kompaniją — visą tuziną tokių plevėsų — kiekvieną vakarą tarp vidurnakčio ir trečios valandos ryto galėjai matyti toj pačioj kavinėj bulvare. Elegantiški, visada su frakais ir baltomis liemenėmis, su prašmatniais, dvidešimties luidorų vertės rankogalių segučiais, perkamais pas geriausius juvelyrus ir kas mėnesį keičiamais, jie turėjo vienintelį rūpestį — kaip smagiau praleisti laiką, susirasti naujų moterų, kuo plačiau išgarsėti savo žygdarbiais, na ir svarbiausia — kaip prasimanyti pinigo.

Jų protinis akiratis buvo labai siauras: jie daugiau niekuo nesidomėjo kaip tik vakarykščiais skandalais ir dvikovom, lošimo namų istorijom ir pikantiškom paskalom, išėjusiom į viešumą iš alkovų bei hipodromo arklidžių.

Per jų rankas buvo perėjusios visos moterys, kotiruojamos meilės rinkoje, jie atidavinėjo, perleidinėjo, skolinėjo jas vieni kitiems ir, kalbėdamiesi tarpusavy, vertino meilužes ne kitaip, kaip vertinami lenktynių arkliai. Lankėsi jie ir triukšmingoje tituluotų didikų draugijoje, apie kurią tiek daug kalbama ir kurioje moterys nė neslepia savo meilės ryšių, abejingiems, nieko nematantiems ir negirdintiems, trumparegiams savo vyrams nuolaidžiaujant; ir šioms aukštuomenės damoms jie taikė tą patį vertinimo matą kaip ir kokotėms, gal tik atiduodami šiokią tokią pagarbos duoklę jų kilmei ir socialiniam rangui.

Gudriomis machinacijomis graibstydami pinigus, be kurių neįmanomas toks linksmas gyvenimas, apgaudinėdami palūkininkus, skolindamies iš kur pakliuvo, vydami laukan kreditorius, tyčiodamies iš siuvėjų, kas pusmetį pateikiančių sąskaitą, padidėjusią trimis tūkstančiais frankų, nuolat girdėdami grobščių savo meilužių pasakojimus apie jų spendžiamas pinkles, matydami sukčiavimus klubuose, žinodami, jausdami, kad juos pačius apvaginėja ir tarnai, ir pirkliai, ir prašmatnių restoranų laikytojai, ir visi, kas tik nori, sekdami biržos spekuliacijas, o ir patys nevengdami dėtis su aferistais, jei tik yra vilties laimėti bent kelis luidorus, jie nusmuko morališkai, jų dorovinis jausmas atbuko, ir jiems beliko vienui viena garbės pareiga — šaukti dvikovon kiekvieną, kas tiktai meta ant jų bent menką įtarimą dėl niekšybės, kurią jie iš tikrųjų padarė ar gali padaryti.

Toksai gyvenimas jiems visiems, ar mažne visiems, po kelerių metų turėjo baigtis arba vedybomis su turtingos šeimos įpėdine, arba skandalu, arba savižudybe, arba mįslingu dingimu, tolygiu mirčiai.

Bet visi jie puoselėjo viltį gauti turtingą žmoną. Vieni manė, kad tuo pasirūpins jų tėveliai, kiti patyliukais patys ieškojo ir netgi turėjo įpėdinių sąrašus, kaip kitas kad turi parduodamų namų sąrašą. Ypač jie tykojo užsieniečių — atkilėlių iš Šiaurės ar Pietų Amerikos, kurioms tikėjosi apsuksią galvas tiek savo elegancija ir nepriekaištinga išvaizda, tiek bonvivaniško gyvenimo ir šaunių pergalių šlove. Jų kreditoriai irgi dėjo viltis į būsimų žmonų kraitį.

Bet sumedžioti nuotaką su geru kraičiu ne taip lengva. Reikia ilgai klausinėtis, ilgai vargti, kol suvilioji merginą, reikia daryti vizitus, o Gontranas, iš prigimties lengvapėdis, tam visiškai netiko — jam trūko energijos ir ištvermės.

O pinigų taip pat jau seniai trūko — ir Gontranas, klimpdamas vis gilyn į skolas, sakydavo sau: „Reikia pagaliau ko nors imtis“. Bet nieko nesiėmė, nieko nesugalvojo.

Atėjo laikas, kada jis turėjo kasdien laužyti galvą, iš kur gavus bent nedidelę sumelę, griebtis tų niekingų gudrybių, be kurių neapsieina žmogus, likęs be skatiko, o galų gale buvo priverstas dienų dienas leisti šeimoje. Ir štai Andermatas jam staiga pakišo mintį vesti katrą nors Oriolio dukrą.

Pradžioje Gontranas iš atsargumo nutylėjo, nors iš pirmo žvilgsnio jam ir pasirodė, kad mergaitės pernelyg žemos kilmės ir kad tokia nelygi santuoka neįmanoma. Tačiau, valandėlę pasvarstęs, pakeitė nuomonę ir bemat apsisprendė: jis pradės flirtą, lengvą kurortinį flirtą, neuždedantį jokių priedermių ir leidžiantį bet kada atsitraukti.

Gontranas puikiai žinojo, kad Andermatas žodžiais nesišvaisto, ir išsyk suprato, kad šitas pasiūlymas jo gerai apgalvotas ir pasvertas, kad viskas jo numatyta, kad dalykas tikrai vertas dėmesio ir kad kita panaši partija vargu ar greit bepasitaikys.

O, be to, ir vargo jokio — tik pasilenk ir nusiskink dailų žiedą. Jaunesnioji iš tiesų labai jam patiko, ir jis ne kartą pagalvodavo, kad ir vėliau visada bus malonu su ja susitikti.

Taigi jis pasirinko Šarlotą Oriol, ir per trumpą laiką padarė tokią pažangą, jog buvo galima formaliai pasipiršti.

Bet štai paaiškėjo, kad žemė, kurios geidauja Andermatas, tėvo paskirta kitai dukteriai, ir Gontranui vėl teko rinktis: arba atsisakyti šių vedybų, arba mestis prie vyresniosios sesers.

Iš karto jį paėmė toks apmaudas, kad jis jau buvo beketinąs pasiųsti svainį velniop, likti viengungiu ir laukti naujos progos.

Bet jo kišenė tuo metu buvo kaip tik visai tuščia, tokia tuščia, kad, panorėjęs užeiti į kazino sulošti bent vienos partijos, turėjo prašyti iš Polio dvidešimt penkių luidorų. O tiek jau kartų iš jo buvo skolinta ir niekados negrąžinta! Negana to, naujos merginos dar ieškok, paskiau jai asistuok, kol palenksi jos širdį, ko gero, dar kariauk su priešiškai nusiteikusia šeima, o va čia nė iš vietos pajudėti nereikia: pavaikštinėsi kelias dienas, pameilausi, ir vyresnioji sesuo bus tavo lygiai taip, kaip jaunėlė. O kai ją vesi, turėsi ir nuosavą bankininką, kurio kasa visados bus tau atvira: visą atsakomybę už vedybas suversi svainiui ir amžinai galėsi jam priekaištauti.

Kai dėl žmonos, tai jis nusives ją į Paryžių ir pristatys tenai kaip Andermato kompaniono dukrą. Jos vardas, beje, sutampa su šio kurorto vardu, todėl jis niekad, niekad, niekad čia su ja neatvažiuos: yra juk toks dėsnis, kad upė negrįžta atgalios. Ji daili ir grakšti, turi pakankamai rafinuotumo, kad taptų iš tikrųjų elegantiška dama, pakankamai proto, kad perimtų aukštuomenės papročius, mokėtų joje laikytis, išsikovotų garbingą padėtį ir net pakeltų jo reputaciją. Visi kalbės apie jį: „Tas padykėlis vedė gražią merginą ir, atrodo, ją vedžioja už nosies “, ir jis iš tiesų vedžios ją už nosies: jo kišenė bus pilna, ir jis patylomis gyvens po senovei, kaip laisvas viengungis.

Taigi jis metėsi prie Luizos ir, nė pats nenumanydamas, tad kelią jam praskynė pavydo kirminas, graužiąs ambicingos merginos širdį, lengvai pažadino dar miegantį jos koketiškumą ir nesąmoningą troškimą paveržti iš sesers gražuolį garbintoją, visų tituluojamą „ponu grafu“.

Ji nė pati to nesuvokė, niekad apie tai negalvojo ir neturėjo kokių nors kėslų, užtat labai nustebo, kai Gontranas, sutikęs jas gatvėje, varu nusivedė į viešbutį. Tačiau, matydama, koks jis atidus jai ir kokiais meiliais žvilgsniais ją varsto, stebėdama jo manieras ir visą laikyseną, suprato, kad jis nemyli Šarlotos. Ji nespėliojo, kas bus toliau, bet vakare, eidama miegoti, džiūgavo bemaž kaip nugalėtoja ir jautėsi laiminga.

Ketvirtadienio rytą kilo abejonė, ar beverta keliauti prie Niužero kalno. Dangus buvo apniukęs, oras tvankus — rodės, tuoj ims lyti. Bet Gontranas taip karštai ragino važiuoti, jog ir tie, kur svyravo, pagaliau sutiko.

Pusryčiai praėjo nykiai. Polis su Kristiana praeitą vakarą be jokios rimtos priežasties susivaidijo. Andermatas būgštavo, kad Gontrano vedybos, ko gero, neišdegs, nes senis Oriolis tą rytą apie jį atsiliepė labai dviprasmiškai. Gontranas, tai sužinojęs, įsiuto ir pasiryžo trūks plyš pasiekti savo. Šarlota, nesuprasdama Gontrano manevrų, tačiau nujausdama sesers triumfą, norėjo likti kaime, ir vos pavyko prikalbinti ją važiuoti.

Pagaliau Nojaus arka su nuolatinių savo keleivių kompanija nuriedėjo link plynaukštės, stūksančios viršum Volviko.

Luiza Oriol, staiga pasidariusi labai šneki, nedavė draugijai nuobodžiauti. Ji papasakojo, kad visos bažnyčios ir visi namai šiame krašte pastatyti iš Volviko akmens, o tas akmuo — ne kas kita, kaip sustingusi aplinkinių vulkanų lava, ir todėl Overnės miestai pažiūrėti tokie niūrūs, tarsi paišini. Ji rodė to akmens tašyklas, taip pat subėgusios lavos masyvus — kirtavietes, iš kur skeliami akmens gabalai, ir kvietė visus pasigėrėti didžiule juoda dievo motina, Volviko globėja, stovinčia ant kalno viršūnės ir žvelgiančia į miestą.

Kelias ėmė kilti į viršutinę plynaukštę, nusėtą senų vulkanų kauburiais. Įkalnė buvo ilga ir sunki, arkliai varėsi žingine. Abipus kelio žaliavo gražus miškas. Karietoje visi tylėjo.

Kristiana galvojo apie kelionę prie Tazena. Karieta ir šiandien ta pati, žmonės tie patys, tik širdys, deja, ne tos pačios! Viskas lyg ir panašu... ir vis dėlto... ne tas... Kas gi atsitiko? Beveik nieko! Ji myli truputį labiau... jis — truputį mažiau... Beveik nieko!.. Tuomet aistra gimė, o dabar miršta... Beveik nieko!.. Širdis nuvargo, meilėj nejučia atsirado plyšys... O, beveik nieko, beveik nieko!.. Ir žvilgsnis nebe tas: tos pačios akys žvelgia į tą patį veidą, bet mato visai ką kita!.. Bet ką reiškia žvilgsnis?.. Beveik nieko!

Vežėjas sustabdė arklius ir tarė:

— Tai va čia, po dešinei, šituo takeliu per mišką. Eikite tiesiai ir prieisite.

Visi išlipo, tik markizas pasiliko karietoje — vaikščioti jam atrodė per karšta. Luiza ir Gontranas patraukė per mišką, nelaukdami kitų, o Šarlota pasiliko su Poliu ir vos paeinančia Kristiana. Miško takas pasirodė jiems gana ilgas. Pagaliau jie pasiekė aukšta žole apaugusią keterą ir ėmė kopti prie užgesusio vulkano kraterio.

Pasikėlę į pačią viršūnę, Luiza ir Gontranas sustojo; abu aukšti ir liekni, jie tartum sklandė padebesiuose.

Užkopė ir kiti. Jausmingą Polio Bretinji sielą pagavo lyriškas entuziazmas.

Visur aplinkui — kairėj ir dešinėj, prieky ir užpakaly — kūpsojo keisti nupjauti kūgiai, vieni pakilesni, kiti priploti, bet nei vieni, nei kiti nepraradę savotiškos, negyviems vulkanams būdingos formos. Šitie sunkūs kauburiai bukomis viršūnėmis traukėsi iš pietų į vakarus per didžiulę, nykią plynaukštę, kuri, iškilusi per tūkstantį metrų viršum Limanės, driekėsi rytų ir šiaurės pusėn ligi pat neįžvelgiamo, visados padūmavusio, visados pilkšvai melsvo horizonto...

Po dešinei stūksojo Piuji de Domas, aukštesnis už visus savo brolius — septynias ar aštuonias dešimtis seniai jau miegančių vulkanų. Toliau — Gravenuaras, Kruelis, Pedžas, So, Nošanas, Vašas, kiek arčiau — Piuji diu Pariju, Piuji de Komas, Žiumas, Tresu, Lušadjeras, — didžiulis vulkanų kapinynas.

Visi žiūrėjo, neatsistebėdami reginiu. Po jų kojomis dūbsojo kraštinio vulkano — Niužero krateris, gilus, žolės priaugęs duburys, kurio dugne dar matėsi trys milžiniški rudos lavos luitai: pabaisa vulkanas prieš amžių amžius išmetė juos paskutiniu savo kvapu, jie nukrito atgal į jo dūstančius nasrus, sustingo ir liko gulėti visiems laikams.

Gontranas sušuko:

— Aš leidžiuos į dugną. Noriu pažiūrėti, kaip merdėjo tie slibinai. Na, panelės, pabėgėkim nuo kalniuko!

Jis griebė Luizai už rankos, ir toji leidosi drauge su juo žemyn. Šarlota buvo bebėganti jiems įkandin, bet ūmai sustojo; kurį laiką ji žiūrėjo, kaip juodu lekia pasišokėdami, susikibę už rankų, paskui staiga apsigręžė ir ėmė lipti aukštyn. Užkopusi lig daubos krašto, kur žolėje sėdėjo Kristiana ir Polis, puolė ant kelių, įkniaubė veidą į savo bičiulės skreitą ir pravirko.

Kristiana be žodžių ją suprato. Jau kuris laikas svetimas skausmas gildydavo jai širdį nė kiek ne mažiau kaip sava kančia, tad ji apkabino Šarlotą už kaklo ir pilnom akim ašarų sušnibždėjo:

— Vargšelė mano, vargšelė mano!

O mergytė, parkniubusi ant žemės, įrėmusi galvą jai į kelius, graudžiai raudojo ir abiem rankom nesąmoningai pešė nuo žemės žolę.

Bretinji pasitraukė į šalį, dėdamasis nieko nematąs, bet šitas vaikiškas sielvartas, šita skaudi tyros širdies gėla sugraudino jį, ir jis ūmai pasipiktino Gontranu. Gailūs Kristianos skundai jį tiktai erzino, tačiau pirmasis šitos jaunos išdykėlės nusivylimas giliai jį sukrėtė.

Jis grįžo atgal, priklaupė greta Šarlotos ir tarė:

— Dėl dievo meilės, neverkite. Maldauju, nusiraminkite. Jie tuoj sugrįš. Jie neturi matyti jūsų ašarų.

Pabūgusi, kad sesuo nerastų jos verkiančios, Šarlota pašoko ant kojų. Ašaros smaugė gerklę, ji tramdė jas, rijo, bet neišlieta rauda gulė ant širdies ir dar labiau ją gniaužė. Ji miksėjo:

— Taip... taip... viskas praėjo... nieko... praėjo... Pažiūrėkite... nieko jau nematyti, ar ne?.. Juk nieko nematyti?..

Kristiana nušluostė jai skruostus, paskui prispaudė tą pačią nosinaitę prie savo akių ir tarė Poliui:

— Eikite pažiūrėti, ką jie ten veikia. Jų visai nesimato — užlindo kažkur už tų luitų. O mergaitė pabus su manimi — aš pasistengsiu ją paguosti.

Bretinji pakilo ir drebančiu balsu tarė:

— Einu, atvesiu juos... Bet su jūsų broliu... aš rimtai pasikalbėsiu... šiandien pat... Turės man pasiaiškinti, kodėl jis taip šlykščiai elgiasi... Ką gi jis mums sakė vos prieš keletą dienų?

Ir Polis tekinas ėmė leistis į kraterio dugną.

Gontranas, tempdamas už rankos Luizą, nėrė galvotrūkčiais stačiu duburio šlaitu žemyn: jinai įsibėgės, pridus, išsigąs, apkvais, o tada jis pagriebs ją į glėbį ir sulaikys. Traukė ją per jėgą, o jinai, mėgindama jį sustabdyti, lemeno:

— Ak, ne taip greitai!.. Aš pargriūsiu... Jūs pakvaišote!.. Aš pargriūsiu...

Bet štai juodu atsitrenkė į lavos luitus ir sustojo, vos gaudydami kvapą. Paskiau apėjo luitus aplinkui ir rado žemai du plačius plyšius — sakytum urvą su dviguba anga.

Kai vulkanas, baigdamas savo dienas, išspjovė šitą paskutinę seilę, jam nebebuvo jėgų sviesti ją aukštyn, kaip kitados, tad ji vos išsiliejo į paviršių, sutirštėjusi, apstingusi, ir suakmenėjo ant negyvų jo lūpų.

— Lįskime vidun, — tarė Gontranas.

Jinai įžengė pirma, jis — iš paskos. Lig tik juodu atsidūrė urve, Gontranas tarė:

— Na, panele, atėjo metas atverti jums vieną paslaptį.

Ji apstulbo:

— Paslaptį?.. Man?

— Taip, jums. Pasakysiu trumpai: jūs man labai graži.

— Sakykite tai mano seseriai.

— O, jūs puikiai žinote, kad aš neketinu sakyti ką nors panašaus panelei Šarlotai.

— Nejaugi?

— Klausykite, jūs, kaip moteris, turėtumėte suprasti, jog aš asistavau jūsų seseriai tik todėl, kad norėjau pamatyti, kaip jūs į tai reaguosite... kokiomis akimis į mane žiūrėsite!.. O jūs žiūrėjote baisiai piktai. Kaip aš apsidžiaugiau! Ir pasistengiau kiek galint atsargiau duoti jums suprasti, ką galvoju apie jus!..

Šitaip su Luiza dar niekas nebuvo kalbėjęs. Ji sumišo ir pradžiugo, širdis jai kūpėjo laime ir pasididžiavimu.

Jis kalbėjo toliau:

— Gerai žinau, kaip negražiai aš pasielgiau su jūsų sesute. Nieko nepadarysi. Bet ji neapsigavo, tikėkit manimi. Juk matote, kad ji pasiliko viršuje — nepanoro eiti su mumis... O, ji suprato, ji viską suprato!..

Jis paėmė Luizos ranką ir švelniai, delikačiai ėmė bučiuoti pirštų galiukus, šnibždėdamas:

— Kokia jūs miela! Kokia jūs miela!

Atsirėmusi į akmens sieną, Luiza susijaudinusi klausė, kaip daužosi jai krūtinėje širdis, ir netarė nė žodžio. Jos aptemusioje galvoje tebuvo viena mintis: jos viršus, ji nugalėjo seserį!

Staiga urvo angoje šmėstelėjo žmogysta. Į juodu žvelgė Polis Bretinji. Gontranas, nėmaž nesutrikęs, paleido mergaitės rankutę, kurią laikė prie lūpų, ir tarė:

— A, ir tu čia?.. Tu vienas?

— Taip. Mes visi nustebome, kai jūs dingote.

— Mes tuoj grįžtame. Žiūrėjome, kas čia per ola. Įdomu čia, ar ne?

Luiza, užkaitusi kaip žarija, išėjo pirmoji ir ėmė kopti aukštyn, o abu vyrai, tyliai kalbėdamiesi, sekė jai pridurmu.

Kristiana ir Šarlota, laikydamosi už rankų, žiūrėjo iš viršaus į juos ir laukė.

Paskui visi grįžo prie karietos, kurioje sėdėjo markizas, ir Nojaus arka leidosi atgal į Anvalį.

Staiga vidur nedidelio pušynėlio arkliai sustojo, vežėjas ėmė keiktis: skersai kelio gulėjo nugaišęs senas asilas.

Visi panoro jį pamatyti ir išlipo iš karietos. Asilas tysojo juosvose kelio dulkėse, pats irgi tamsus ir toks liesas, jog tose vietose, kur barkšojo kaulai, oda buvo visiškai nusitrynusi ir, atrodė, tuoj būtų plyšusi, jei gyvulys dar nebūtų iškvėpęs dvasios. Išplikusi oda buvo tarsi prikepusi prie šonkaulių, o vargana galva užmerktomis akimis atrodė didžiulė ir taip ramiai, taip tykiai gulėjo ant akmens skaldos patalo, kad galėjai pamanyti, jog ji stebisi ir neatsistebi šiuo palaimingu, niekados nepatirtu poilsiu. Didelės, dabar jau sugležusios asilo ausys karojo it skarmalo skiautės. Dvi gyvos žaizdos ant kelių bylojo, kad jis dar šiandien ne kartą klupo, kol sugriuvo paskutinį sykį. Buvo žaizda ir šone, kur metai po metų šeimininkas baksnojo ant lazdos užmautu geležiniu smaigčiu, skudrindamas jo apsunkusį žingsnį.

Vežėjas griebė gaišeną už paskutinių kojų ir ėmė vilkti į griovį; negyvas asilas ištiesė kaklą, lyg būtų norėjęs dar užbliauti, dar kartą suvaitoti. Pavertęs jį žolėn, vežėjas piktai sumurmėjo:

— Galvijai! Nudvasino ir paliko ant vidurio kelio!

Niekas daugiau nepasakė nė žodžio. Visi vėl susėdo karieton.

Nejaukus reginys prislėgė Kristianą, ir akyse jai stovėjo visas vargšo gyvulėlio gyvenimas, pasibaigęs čia, kelio pakraštyje: štai mažas linksmas asiliukas didele galva, didelėm žvilgančiom akim ir ilgom ausim, juokingas, geras asiliukas, jau spėjęs apželti šiurkščia vilna, šokinėja sau laisvas ir painiojasi motinai po kojomis; paskui — pirmas vežimėlis, pirma įkalnė, pirmi smūgiai, o paskui, paskui — diena po dienos vargingi žygiai nesibaigiančiais keliais, ir smūgiai, smūgiai be galo; nepavelkami kroviniai, svilinanti saulė, o visas pašaras — kuokšte šiaudų, kuokšte šieno, kelios šakutės nuo medžio, ir nuolatinė pagunda — žalios pievos abipus akmeningų kelių!

O dar paskui — senatvė: vietoj liaunos lazdelės atsiranda geležinis smaigtis, ir nusivariusiam, nualintam gyvuliui prasideda baisi kankynė; jis tempia dusdamas nešulių kalnus, ir jam maudžia visą seną kūną, nusidėvėjusį kaip elgetos skarmalai. O paskui — mirtis, išvadavusi iš visų vargų, mirtis už kelių žingsnių nuo žolės šalikelėje, kur jį keikdamas nuvilko pakeleivis, kad netrukdytų pravažiuoti.

Pirmą kartą gyvenime Kristiana suprato, kaip kenčia kiekvienas gyvas padaras, pasmerktas vergovei, ir pagalvojo, kad mirtis kartais būna išgelbėjimas.

Kaip tik tuo metu karieta lenkė nedidelį vežimėlį, kurį traukė pusnuogis vyriškis ir nuskurusi moteris su perkarusiu šuniu.

Abu vargetos sunkiai žengė, vos vilkdami kojas, šnopuodami, suplukę nuo prakaito. Liesas, nususęs šuo spūdino, iškišęs liežuvį, pririštas tarp tekinių. Ant vežimėlio suversta malkų, tikriausiai vogtų, surankiotų iš kur pasitaikė, — šaknų, kelmų, žagarų, po kuriais, atrodė, kažkas paslėpta; ant žagarų — kažkokie skudurai, o ant skudurų — vaikutis, kurio vos galvytė bekyšo iš pilkų skurlių krūvos — mažas kamuolėlis su dviem akimis, nosim ir burna!

Tai buvo šeima, taip, žmonių šeima! Asilas prisibaigęs krito kelyje, ir žmogus, negailėdamas savo mirusio tarno, paliko jį vidur kelio, nenuvilkęs nė į griovį, — tegul žinosi tie, kas važiuos iš paskos. Tada įsikinkė drauge su žmona į tuščias ienas ir ėmėsi traukti vežimėlį, kaip traukė tik ką nugaišęs asilas. Ir šit važiuoja! Kur? Kas jų laukia? Ar turi jie nors keletą sū? Gal ir trauks tą vežimą ligi paskutinių dienų — juk ne jiems nusipirkti kitą asilą! Iš ko jie gyvens? Kur apsistos? Galimas daiktas, ir mirs, kaip mirė jų asiliukas.

Ar jie vedę, šitie skurdžiai, ar tik šiaip susidėję? Tas pats likimas laukia ir jų kūdikio, to mažo žvėriuko, mažai dar panašaus į žmogų, apklostyto nešvariais skudurais.

Kristiana galvojo apie visa tai, ir sukrėstos sielos gelmėse jai gimė nauji jausmai. Jai pradėjo aiškėti, kokia baisi yra vargšų dalia.

Gontranas staiga tarė:

— Man kažkodėl šovė mintis, kad būtų gera šįvakar visiems bendrai papietauti Anglų kavinėje. Su malonumu pasižvalgyčiau po bulvarą.

Markizas atsakė:

— Et, neblogai ir čia. Naujasis viešbutis kur kas geresnis už senąjį.

Važiuojant pro Turnoelį, Kristiana pažino kaštoną, ir nuo prisiminimų jai smagiau ėmė plakti širdis. Ji pažvelgė į Polį, bet tas sėdėjo užsimerkęs ir nepastebėjo nuolankaus jos šaukimo.

Netrukus karieta prisivijo du vyrus su kauptukais ant pečių, lėtu nusidirbusių kaimiečių žingsniu grįžtančius iš vynuogynų.

Seserys Oriol nuraudo kaip aguonos. Tai buvo jų tėvas ir brolis. Abu jie po senovei darbavosi vynuogynuose, per dienas laistydami prakaitu juos pralobinusią žemę; sulinkę, atstatę kupras į saulę, juodu kapstė tą žemę nuo ryto lig vakaro, kai jų dailūs surdutai, rūpestingai sulankstyti, gulėjo komodoje, o aukšti cilindrai — spintoje.

Abu kaimiečiai, draugiškai šypsodami, nukėlė skrybėles, o visi, kas buvo karietoje, atsakė į jų sveikinimą, mojuodami rankomis.

Kai grįžo prie viešbučio, Gontranas, išlipęs iš Nojaus arkos, pasuko į kazino. Polis žengė jam įkandin ir sustabdęs tarė:

— Klausyk, mielasis, tavo sesuo ir aš esame tavimi nepatenkinti, ir aš jai pažadėjau pakalbėti su tavimi.

— Apie ką gi?

— Apie tavo elgesį pastaruoju metu.

Gontranas išdidžiai pakėlė galvą:

— Mano elgesį? Su kuo?

— Su ta mergaite. Tu ją niekšiškai pametei.

— Tu taip manai?

— Aišku, manau... ir turiu pagrindą taip manyti.

— Žiūrėk, netikėjau, kad tu taip gailiesi pamestų moterų.

— Na, bet žinok, mielasis, kad čia ne kokotė, o jaunutė mergaitė.

— Žinau, užtat ir negulėjau su ja. Skirtumas labai didelis.

Juodu žengė tolyn greta kits kito. Pasipiktinęs Gontrano tonu, Polis tarė:

— Jei tu nebūtum mano draugas, aš tau pasakyčiau labai nemalonių dalykų.

— O aš tau neleisčiau jų pasakyti.

— Bet paklausyk, mielasis. Man labai pagailo tos mergytės. Ji šiandien verkė.

— Šit kaip? Verkė? Man džiugu tai girdėti!

— Juokauti čia nėra ko. Ką tu ketini daryti?

— Aš? Nieko.

— Betgi tu jau spėjai ją sukompromituoti. Andai juk sakei savo seseriai ir man, kad manai ją vesti...

Gontranas sustojo ir tarė pašaipiu ir drauge grasinančiu tonu:

— Būtų geriau, kad mano sesuo ir tu nesikištumėte į kitų meilės reikalus. Aš jums sakiau, kad ta mergaitė man patinka ir kad jeigu aš ją vesčiau, tai būtų iš tiesų protingas ir pagirtinas mano žingsnis. Štai ir viskas. Bet taip jau išėjo, kad dabar man labiau patinka vyresnioji! Mano jausmas pasikeitė. Taip gali atsitikti kiekvienam.

Paskui, žvelgdamas Poliui tiesiai į akis, pridūrė:

— O ką gi tu darai, kai pajunti, kad moteris tau nebepatinka? Ar tu labai jos gaili?

Polis Bretinji žiūrėjo nustebęs į bičiulį, stengdamasis suvokti tikrąją, slaptą jo žodžių prasmę. Kraujas mušė jam į galvą, ir jis šiurkščiai tarė:

— Dar kartą sakau: čia ne kokia patvirkėlė ir ne ištekėjusi moteris, o jauna mergaitė, ir tu ją apgavai, jeigu ir ne pažadais, tai bent savo elgesiu. Išauklėtam žmogui, garbingam žmogui taip daryti, kaip sau nori, nedera!..

Gontranas išblyškęs atžariai jį pertarė:

— Nutilk!.. Tu per daug sau leidi... o ir aš per daug tau leidžiu... Aš tau irgi pasakysiu, kad jei nebūtum man draugas, aš... aš parodyčiau tau, kad ir mano kantrybė turi ribas. Dar vienas žodis, ir tarp mūsų viskas baigta.

Paskui iš lėto, tarytum sverdamas žodžius, žėrė Poliui į akis:

— Man nėra reikalo tau aiškintis... Veikiau jau tu privalėtum man pasiaiškinti... Argi grubumas dera išauklėtam žmogui, garbingam žmogui?.. Juk grubumas gali pasireikšti visaip... Draugystė anaiptol jo nepateisina... o ir meilė, žinoma, negali jo pakęsti...

Staiga jis pakeitė toną ir beveik linksmai pridūrė:

— Na, o jeigu tave taip sugraudino tos mergytės ašaros ir jeigu jinai tau patinka, tai pats ją vesk. Dažnai vedybos būna geriausia išeitis sunkiais gyvenimo atvejais. Tai ir patogi išeitis, ir tvirtovė, kur galima užsibarikaduoti nuo per daug įkyrių verkšlenimų... Mergaitė graži ir turtinga... Vis vien juk neišvengsi šito likimo!.. Gražu būtų, jei mes abu imtume čia ir susituoktume tą pačią dieną, — aš juk vedu vyresniąją. Tai dar paslaptis, kol kas niekam neprasitark... Ir būk geras, nepamiršk: kas jau kas, bet tu pats neturi teisės kalbėti apie ištikimybę ir skrupulingumą meilės dalykuose. Rūpinkis verčiau savo reikalais, o mano reikalus palik man pačiam. Lik sveikas.

Ir, staiga pasisukęs, leidos į kaimą. Polis Bretinji, suglumęs ir sunerimęs, lėtu žingsniu grįžo į Mont Oriolio viešbutį.

Jis iš naujo perkratinėjo kiekvieną Gontrano žodį, aiškinosi juos, gvildeno slaptą jų prasmę ir stebėjosi, kokie žemi, gėdingi kėslai glūdi kai kurių žmonių širdyse.

Kai Kristiana paklausė jį: „Ką gi atsakė Gontranas?“ — Polis sulemeno:

— Ak, dieve mano... jam dabar labiau patinka vyresnioji... Man atrodo, kad jis net ketina ją vesti... O kai pabandžiau jį sugėdinti, jis užčiaupė man burną užuominomis... nemaloniomis... mums abiem.

Kristiana susmuko ant kėdės, šnibždėdama:

— Dieve mano!.. Dieve mano!..

Tuo metu įėjo Gontranas, nes ką tik paskambino pietums. Linksmai šypsodamas, jis pabučiavo Kristianą į kaktą ir paklausė:

— Na, sesut, kaip jautiesi? Labai nuvargai?

Paskui padavė ranką Poliui ir, atsigręžęs į Andermatą, įžengusį jam pridurmu, paklausė:

— O, neprilygstamas svaini, vyre ir bičiuli, ar gali man tiksliai pasakyti, kiek yra vertas senas nudvėsęs asilas, paliktas ant kelio?

IV

Andermatas ir daktaras Latonas vaikščiojo priešais kazino po terasą, papuoštą netikro marmuro vazomis.

— Jis net nebesisveikina su manimi, — kalbėjo daktaras apie savo kolegą Bonfilį. — Tūno kaip šernas savo irštvoje ir, jei tik galėtų, tikriausiai užnuodytų mūsų šaltinius.

Andermatas žingsniavo, paskendęs mintyse, susidėjęs rankas už nugaros ir užsismaukęs pilką fetrinį katiliuką nuo praplikusios kaktos ant pakaušio. Pagaliau tarė:

— Na, po trijų mėnesių senoji bendrovė sudės ginklus. Mums tai atsieis maždaug dešimt tūkstančių frankų. Tas mulkis Bonfilis kursto savo akcininkus prieš mane, įtikinėdamas, kad aš nusileisiu. Bet jis klysta.

Vyriausiasis gydytojas įterpė:

— Žinote, vakar jie uždarė savo kazino. Nebeliko nė vieno lankytojo.

— Taip, žinau, bet ir čia, pas mus, svečių mažoka. Ligoniai įpratę daugiau sėdėti viešbučiuose. O viešbučiuose nuobodu. Reikia juos linksminti, rengti kuo daugiau pramogų, kad sezonas pasirodytų per trumpas. Tie, kurie gyvena čia pat, Mont Oriolio viešbutyje, ateina kas vakaras, bet kiti, tolimesni, linkę pasilikti namie. O vienintelė kliūtis, mano mielas, — keliai. Sėkmė visados priklauso nuo nepastebimų aplinkybių, ir reikia mokėti jas atrasti. Keliai į tas vietas, kur mes ieškome malonumų, patys turi teikti malonumą, jie turi duoti pradžią tam pasitenkinimui, kuris mūsų laukia.

O keliai į mūsų kazino — niekam netikę, akmeningi, kratus, sunkiai išvažiuojami. Juk jeigu tave traukia kuri nors vieta ir tu žinai, kad kelias į ten patogus, platus, ūksmingas dieną ir ne per status, nepavojingas vakare, tu nejučiomis pasuksi į jį, nebegalvodamas apie kitus kelius. Kad jūs žinotumėte, kaip ilgai mūsų kūnas prisimena daugelį pojūčių, kuriuos protas taip greitai pamiršta! Man regis, kaip tik tokia yra gyvulių atmintis. Jei, kur nors bekeliaujant, tave labai svilino saulė, jei tau privargo kojos, žengiant prastai suplūkta skalda ar kopiant į per daug stačią įkalnę, tavęs tas kelias daugiau jau niekad nebevilios, tu jausi jam tiesiog nenugalimą fizinį pasibjaurėjimą, nors aną kartą keliaudamas apie tai nė negalvojai. Tu šnekučiavai su draugu, tu net nepastebėjai, kad kelias nelabai patogus, niekur nesidairei, nieko neįsiminei, bet tavo kojos, raumenys ir plaučiai, visas tavo kūnas nieko nepamiršo, ir kai protas vėl kada panorės juos nukreipti į tą kelią, jie pasakys: „Ne, aš neisiu, man čia buvo labai sunku“. Ir protas paklus šiam nebyliam protestui, be ginčų nusileis ištikimiems savo kompanionams.

Taigi mums reikalingi geri keliai, o tas reiškia, kad man reikalingos to seno užsispyrėlio Oriolio žemės. Na, bet turėkim kantrybės... Beje, Ma-Ruselis nupirko vilą tom pačiom sąlygom kaip ir Remiuzo. Už šitą mažutę mūsų auką jis mums atsilygins su kaupu. Pasistenkite sužinoti, ką gi galvoja Klošas.

— Jis paseks savo kolegų pavyzdžiu, — atsakė daktaras. — Bet va, prieš keletą dienų man atėjo į galvą vienas svarbus dalykas, kurį mes buvome visiškai pamiršę: meteorologinis biuletenis.

— Meteorologinis biuletenis?

— Taip, būtinai reikia skelbti biuletenį stambiuosiuose Paryžiaus laikraščiuose! Oras mūsų kurorte turi būti geresnis, švelnesnis, temperatūra pastovesnė kaip gretimuose kurortuose, konkuruojančiuose su mumis. Jūs iš anksto apmokėsite už reguliarų meteorologinio biuletenio skelbimą svarbiausiuose spaudos organuose, formuojančiuose viešąją nuomonę, ir aš kas vakarą telegrafu siuntinėsiu žinias apie atmosferos reiškinius. Jas reikės taip sudarinėti, kad Mont Oriolio metiniai vidurkiai būtų geresni už geriausius aplinkinių kurortų vidurkius. Kai atsiskleidžiame laikraštį, visų pirmiausia mums krinta į akis pranešimai apie temperatūrą žymiausiuose kurortuose: vasarą — Viši, Ruaja, Mon Dore, Šatei Giujone ir t. t., ir t. t., o žiemą — Kanuose, Mentone, Nicoje, Sen Rafaelyje. Kurorte visados turi būti šilta, mielas direktoriau, visados gražu, kad paryžietis pasakytų sau: „Šimts perkūnų, ir sekasi gi tiems, kurie ten išvažiavo!“

Andermatas sušuko:

— Tikra tiesa! Dievaži, tiesa! Kaipgi aš nepagalvojau apie tai? Šiandien pat tuo pasirūpinsiu. Prisiminiau, beje, apie ką dar esame kalbėję: ar jūs parašėte profesoriams Larnarui ir Paskali? Labai norėčiau abu juos prisivilioti.

— Jie neprieinami, mielas prezidente... Nebent... nebent patys po ilgų bandymų kada nors įsitikins, kad mūsų vandenys iš tikrųjų puikūs... O šiaip jokie... preliminariniai įtikinėjimai jų neveikia...

Juodu ėjo pro staliuką, kur Polis ir Gontranas gėrė po pusryčių kavą. Rinkosi ir daugiau kurortininkų, ypač vyrų, nes moterys po pusryčių ar pietų mėgsta praleisti vieną kitą valandą savo kambariuose. Petriusas Martelis sodriu balsu komandavo kelnerius: „Kmyninės! Konjako! Anyžinės!“ Beje, valanda vėliau jo bosą kasdien galėjai girdėti salėje, repeticijoje, kur jis davinėjo nurodymus primadonai.

Andermatas sustojo, pakalbėjo valandėlę su bičiuliais ir vėl žengė tolyn greta vyriausiojo gydytojo.

Gontranas sėdėjo atsidrėbęs krėsle, užmetęs koją ant kojos, susinėręs rankas, atvertęs galvą ant atkaltės, ir žvelgė į dangų su degančiu cigaru dantyse ir laimingo žmogaus šypsena lūpose.

Urnai jis paklausė:

— Gal nori paėjėti iki San Susi slėnio? Dabar pat. Abi mergytės irgi eis.

Kiek pasvyravęs, Polis atsakė:

— Gerai, einam.

Paskui pridūrė:

— O kaip tavo reikalas?

— Puikiai! Ji mano rankose, ir šį sykį nebeištrūks.

Polis tapo savo bičiulio patikėtiniu: Gontranas diena po dienos jam pasakojo apie sėkmingus savo žygius bei pergales ir net vesdavosi jį kaip bendrininką į pasimatymus su Luiza, kuriuos labai apsukriai organizavo.

Po kelionės prie Niužero vulkano Kristiana atsižadėjo bet kokių iškylų ir beveik visą laiką sėdėjo namie, tad susitikinėti su Luiza buvo ne taip lengva.

Kristianos sėslumas buvo jam labai neparankus, ir jis turėjo pasukti galvą, kol rado išeitį iš keblios padėties.

Paryžiuje šio tipo vyrai žiūri į moteris kaip į grobį, kurį dažnai gan sunku sumedžioti, tad ir Gontranas, Paryžiaus auklėtinis, žinojo daugel gudrybių, padedančių vyrui suartėti su dama, kritusia jam į akį. Niekas geriau už Gontraną nemokėjo panaudoti tarpininkus, atrasti suinteresuotų pagalbininkų ir iš pirmo žvilgsnio atspėti, kas iš vyrų ar moterų parems jo ketinimus.

Ilgą laiką, nė pati to nežinodama, jam talkininkavo Kristiana. Dabar, staiga netekęs sesers paramos, jis ėmė dairytis kitos jungties, kitos „paslaugios natūros“, kaip jis sakydavo, kuri atstotų seserį, ir labai greitai nusižiūrėjo daktaro Onora žmoną. Pasirinkimas buvo itin vykęs. Visų pirma, jos vyras jau dvidešimt metų buvo Oriolių šeimos gydytojas ir artimas draugas. Jo akyse gimė abi mergaitės, sekmadieniais jis visados pietaudavo pas juos, o antradieniais kviesdavosi juos pas save. Jo žmona, sena stora miestelėnė su didelėmis pretenzijomis, lengvai priviliojama tuščios garbės jauku, visom keturiom turėjo pulti į pagalbą grafui de Raveneliui, Mont Oriolio savininko svainiui.

Be to, Gontranas neblogai pažino sąvadautojas ir, vos tik pamatęs ją gatvėje, beregint atspėjo, kad ji kaip tik tokiam darbui gimusi. „Pažiūrėti ji tikra sąvadautoja, — galvojo jis, — o išvaizda juk dažniausiai atitinka polinkius“.

Ir šit vieną dieną, palydėjęs daktarą ligi namų, jis užėjo pas juos. Prisėdo, pašnekėjo, prisakė šeimininkei komplimentų ir, kai atėjo pietų metas, pakilęs tarė:

— Kokie čia skanūs kvapai! Jūsų virtuvė geresnė kaip viešbutyje.

Ponia Onora, pilna išdidumo, sumiksėjo:

— Dieve mano... jeigu aš drįsčiau, ponas grafe... jeigu drįsčiau...

— Ką drįstumėte, miela ponia?

— Pakviesti jus prie kuklaus mūsų stalo.

— Atvirai sakant... aš neatsisakyčiau.

Daktaras sunerimo:

— Betgi mes nieko neturime: sriuba, jautiena, vištiena — ir viskas.

Gontranas nusijuokė:

— Man daugiau ir nereikia. Aš sutinku.

Ir jis pasiliko pietauti pas Onora. Storulė pašokusi griebdavo kiekvieną patiekalą tarnaitei iš rankų, kad toji neišlietų ant staltiesės padažo. Nors ir kaip vyras raukėsi, ji visą laiką patarnavo pati.

Grafas pagyrė jos virtuvę, jos tvarkingumą, svetingumą ir išeidamas paliko ją didžiai sužavėtą.

Netrukus jis vėl padarė panašų gastronomo vizitą, leidosi pakviečiamas dar porą kartų ir galų gale tapo savu žmogum ponios Onora namuose, kur nuo seno dažnai užeidavo ir seserys Oriol — jos kaimynės ir bičiulės.

Jis praleisdavo su trimis moterimis valandų valandas, maloniai kalbino abi seseris, bet jo elgesys kasdien vis aiškiau bylojo, kad pirmenybę jis teikia Luizai.

Kai Gontranas pradėjo asistuoti Šarlotai, abiejų seserų širdyse sukilo pavydas viena kitai, tik vyresniajai jis sužadino aršią neapykantą, o jaunesniajai — panieką. Dabar santūrioji Luiza mažiau plepėjo ir į Gontrano meilavimus kukliau reagavo negu kadaise guvi, nerūpestinga išdykėlė Šarlota, tačiau jos povyzoje ir laikysenoje buvo kur kas daugiau koketiškumo ir įtaikumo. Šarlota, sužeista į pačią širdį, iš išdidumo slėpė savo skausmą, dėjosi nieko nematanti, nieko nesuprantanti ir su gerai suvaidintu abejingumu ateidavo pas ponią Onora į visus šiuos pasimatymus. Ji nenorėjo pasilikti namie, kad kas nepagalvotų, jog jinai kenčia ir verkia, jog užleidžia vietą seseriai.

Gontranas taip didžiavosi savo gudrybe, jog negalėjo ištylėti ir viską papasakojo Poliui. O Polį šita išmonė pralinksmino, jis nusijuokė. Beje, po ano pokalbio, kada Gontranas jam atsikirto dviprasmiškomis užuominomis, jis davė sau žodį nesikišti į savo bičiulio reikalus ir dažnai nerimastingai pagalvodavo: „Ar jis žino ką nors apie mane ir Kristianą?“

Polis gerai pažino Gontraną ir bemaž neabejojo, kad jis pažiūrėtų pro pirštus į savo sesers meilės ryšius. Bet jei taip, tai kodėl jis lig šiol nedavė suprasti, jog ką nors žinąs ar bent numanąs? Gontranas juk buvo iš tų žmonių, kurie įsitikinę, jog kiekviena aukštuomenės moteris privalo turėti vieną ar keletą meilužių, iš tų žmonių, kuriems šeima tėra savitarpio pagalbos bendrija, kuriems moralė — tai neišvengiama kaukė, maskuojanti įvairiausius prigimties įdiegtus polinkius, o aristokratiškas padorumas — tai gražus fasadas malonioms ydoms pridengti. Jeigu jis nedraudė savo seseriai tekėti už Andermato, tai ar neturėjo jis slaptos, o gal ir visai aiškios minties, kad visa šeima galės kaip išmanydama tą žydą išnaudoti? Ir jeigu Kristianą būtų ištikima šitam vyrui, daugeliu atžvilgių priimtinam ir naudingam, jis, galimas daiktas, ją niekintų, lygiai kaip niekintų ir save patį, jei negebėtų semtis pinigo iš svainio kapšio.

Polis galvojo apie visa tai neramia širdimi — šių dienų Don Kichoto širdimi, tarp kitko, linkusia į sandėrius su sąžine. Dabar jis buvo daug atsargesnis su savo mįslinguoju bičiuliu. Todėl, kai Gontranas pasakojo, kaip jis pasitelkęs į pagalbą ponią Onora, Bretinji tik nusijuokė, o po kurio laiko net sutiko jį lydėti į Onora namus ir su malonumu šnekučiuodavosi su Šarlota.

Gydytojo žmona mielu noru vaidino jai paskirtą vaidmenį ir penktą valandą, panašiai kaip Paryžiaus damos, vaišindavo svečius arbata su jos pačios keptais pyragėliais.

Kai Polis pirmą kartą įžengė į jos svetainę, jinai sutiko jį kaip seną bičiulį, pasodino, beveik jėga paėmė iš jo skrybėlę ir padėjo ant židinio atbrailos greta laikrodžio. Paskui sujudo subruzdo ir, puldinėdama nuo vieno prie kito, jog net storas pilvas sūpavo, klausinėjo:

— Ar nepageidautumėte užkąsti?

Gontranas, nė kiek nesivaržydamas, paistė kas pakliuvo, laidė sąmojus, juokėsi, o paskui paėmė Luizą už parankės ir pasivedėjo valandėlę į lango nišą. Šarlota stebėjo juodu nerimastingu žvilgsniu.

Ponia Onora tarė Poliui motinišku tonu:

— Kokie mieli vaikai! Jie ateina čionai pasiplepėti kelias minutes. Juk tai nieko blogo, ar ne, ponas Bretinji?

— Žinoma, nieko blogo, ponia.

Kai Polis atėjo antrą kartą, jinai jau be jokių ceremonijų vadino jį „ponu Poliu“ ir kalbėjo su juo bemaž kaip kūma su kūmu.

Nuo to laiko Gontranas linksmai ir pašaipiai, kaip visados, pasakodavo Poliui, kokias paslaugas padarė jam ši dama. Vakar jis paklausęs ją:

— Kodėl jūs niekad neinate pasivaikščioti su panelėmis? Sakysime, kad ir keliu į San Susi?

— Eisim, ponas grafe, eisim.

— Rytoj trečią valandą, gerai?

— Rytoj trečią valandą, ponas grafe.

— Jūs labai maloni, ponia Onora.

— Visada galit pasikliauti mano paslaugomis, ponas grafe.

Ir Gontranas aiškino Poliui:

— Tu supranti, kad svetainėje, girdint seseriai, aš negaliu pasakyti Luizai jokio drąsesnio žodelio. Kas kita miške: ten mudu su ja pabėgame į priekį arba atsiliekame nuo kitų. Tai kaip, eini?

— Su mielu noru.

— Einam.

Juodu pakilo ir palengva išėjo į vieškelį; perėję Roš Pradjerą, pasuko į kairę ir per tankius brūzgynus nusileido į miškingą slėnį. Peršokę per upeliuką, atsisėdo palei taką laukti.

Veikiai pasirodė trys moterys; jos ėjo vorele: Luiza pirmoji, ponia Onora paskutinė.

Ir vieni, ir kiti apsimetė nustebę. Gontranas sušuko:

— Kaip jūs susipratote čionai ateiti? Juk čia labai gražu, ką?

Daktaro žmona atsakė:

— Tai aš pasiūliau!

Toliau ėjo visi drauge.

Luiza ir Gontranas, pamažu spartindami žingsnį, tiek nutolo nuo kitų trijų, jog siauro tako posūkiuose visai pradingdavo iš akių.

Storoji dama sunkiai šniokštavo ir, žvelgdama jiems įkandin atlaidžiu žvilgsniu, murmėjo:

— Nieko nepaveiksi — jaunystė! Jiems tik lėkti! Aš su jais nespėju.

Šarlota sušuko:

— Palaukite, aš juos sugrąžinsiu.

Ir ji leidosi bėgti. Daktaro žmona ją sulaikė:

— Netrukdyk jiems, vaikeli, jie, matyt, nori pasikalbėti! Tegu sau kalbasi, duokime jiems ramybę. Jie ir patys sugrįš.

Vėduodamasi nosinaite, ji atsisėdo ant žolės pušies pavėsyje. Šarlota metė į Polį gailų, maldaujantį, nevilties kupiną žvilgsnį.

Jis suprato ir tarė:

— Na ką gi, panele, tegul ponia čia pailsi, o mudu vysimės jūsų sesutę.

Ji pradžiugusi atsakė:

— Vykimės, ponas Bretinji.

Ponia Onora neprieštaravo:

— Bėkit, vaikeliai, bėkit! Aš čia palauksiu. Tik per ilgai neužtrukite.

Ir juodu nuėjo. Iš pradžių žengė sparčiai, manydami pavysią pražuvėlius, bet po kelių minučių jiems dingtelėjo, ar tik anuodu nebus pasukę gilyn į mišką, dešinėn ar kairėn. Šarlota šūktelėjo drebančiu, silpnu balseliu, bet niekas neatsiliepė. Ji sušnibždėjo:

— Ak, dieve mano, kurgi jie?

Polį vėl pagavo tas nuoširdus gailestis, tas maudžiantis graudumas, kurį jis pajuto andai prie Niužero vulkano.

Jis nežinojo, ką pasakyti kenčiančiai mergytei. Jam taip norėjosi tėviškai ją apkabinti, pabučiuoti, tarti bent keletą švelnių paguodos žodžių. Bet kokie žodžiai galėtų ją paguosti? Ji dairėsi į visas puses, stebeilijo paklaikusiom akim į šakų tankmę ir, įdėmiai klausydamasi kiekvieno garso, kuždėjo:

— Man rodos, jie šitoj pusėj... Ne, turbūt anoj... Jūs nieko negirdite?..

— Ne, panele, nieko negirdžiu. Geriausia jų čia palaukti.

— Ak, dieve mano... Ne... reikia juos surasti...

Jis patylėjo nesiryždamas, paskui tyliai paklausė:

— Jums labai skaudu?

Ji pakėlė į jį nerimo kupinas akis, jau apsitraukusias vaiskia drėgmės pienele; vokų kampučiuose tarp ilgų tamsių blakstienų tvenkėsi ašaros. Ji norėjo kažką pasakyti, bet neįstengė, nedrįso; o jos širdžiai, perpildytai nuoskaudos, ilgai slėpusiai gėlą, taip reikėjo išsilieti.

Jis vėl prabilo:

— Tai jūs labai jį mylite?.. Bet, dievaži, jis nevertas jūsų meilės.

Ji nebeištvėrė — užsidengė rankom akis, slėpdama nuo Polio ašaras, ir kūkčiodama prašneko:

— Ne... ne... Aš jo nemyliu... Bet jis... Kaip šlykščiai jis pasielgė su manimi!.. Tiesiog pasityčiojo iš manęs... Kaip tai šlykštu... kaip niekinga... Ir vis dėlto man skaudu... labai skaudu... Jis beširdis... tikras beširdis... taip, taip... Bet man baisiausia... kad mano sesuo... mano sesuo... jau nebemyli manęs... Ji dar žiauresnė už jį... Aš jaučiu, kad ji manęs nebemyli... visai nebemyli... net nekenčia... O aš tik ją vieną teturėjau... Dabar nebeturiu nieko... Ir ką gi aš jai padariau?..

Jis matė tik jos ausį ir grakštų kaklą, lengvą apykaklaitę ir ploną suknelę, dengiančią apvalias kūno linijas. Jį tiesiog sukrėtė gailestis ir užuojauta, užvaldė nenugalimas noras pasiaukoti, — taip jam būdavo visados, kai moteris įjaudrindavo jam sielą. Ir nūnai tą sielą, visados linkusią į egzaltaciją, verte pervėrė tyras, graudinantis, šiurpiai žavus naivios mergaitės skausmas.

Jis nesąmoningai ištiesė ranką, kaip tai daro suaugęs žmogus, norėdamas paglostyti ir nuraminti nuskaustą vaiką, ir švelniai apkabino žemiau peties. Ir pajuto tankius širdies tvinksnius, panašiai kaip junti mažutės pagauto paukštelio širdies tvaksėjimą.

Šis greitas tolydinis plakimas, persmelkęs ranką, atsiliepė jo paties širdyje, kuri taip pat smarkiau ėmė plakti. Neramus tuksenimas iš jos krūtinės sklido po visą jo kūną, po visus raumenis ir nervus, ir jis jautė, kad jų širdys liejas į vieną širdį, slegiamą tos pačios gėlos, virpančią tuo pačiu virpuliu, gyvenančią tą patį gyvenimą, — panašiai kaip tie sieniniai laikrodžiai, iš tolo sujungti plieno viela ir einantys vienas kaip kitas, sekundė į sekundę.

Ūmai ji atidengė paraudusį veiduką, dailų kaip visados, greitai nusišluostė ašaras ir tarė:

— Kokia aš kvaila... Nereikėjo jums to sakyti. Na, bet grįžkime pas ponią Onora. O jūs viską pamiršite, gerai?.. Duokite man žodį.

— Duodu žodį.

Ji padavė jam ranką.

— Aš jumis pasitikiu. Man atrodo, kad jūs — labai kilnus žmogus.

Juodu žengė atgal. Jis perkėlė ją per upelį, panašiai kaip andai, prieš metus, kėlė Kristianą. O, Kristianai Kiek kartų juodu ėjo šiuo takeliu tom dienom, kai jis ją dievino! Ir Polis stebėjosi, kad jo jausmas taip pasikeitė. Kaip greitai užgeso toji aistra!

Šarlota pridėjo pirštą prie lūpų ir sušnibždėjo:

— Ponia Onora užmigo, atsisėskim tyliai šalia.

Ponia Onora iš tikrųjų miegojo, atsišliejusi į pušį, užsidengusi veidą nosinaite, sunėrusi rankas ant pilvo. Juodu susėdo už kelių žingsnių; nenorėdami jos prižadinti, abu tylėjo.

Miške viešpatavo gili tyla, kuri dabar jiems atrodė nejauki, stačiai slėgte slėgė. Buvo girdėti vien, kaip čiurvena per akmenis upeliukas, tyliai krebžda, ropinėdami per žolę, vabalėliai, zyzinėja aplinkui muselės, o sausuose lapuose šnara dideli grambuoliai.

Kame gi Luiza ir Gontranas? Ką juodu veikia? Staiga kažkur toli pasigirdo jų balsai — jie grįžta. Ponia Onora pabudo ir nustebusi apsidairė aplinkui:

— Jūs jau čia? O aš nė nepajutau, kaip jūs priėjote!.. O kurgi kiti? Radote juos?

Polis atsakė:

— Štai jie. Ateina.

Nuskardėjo Gontrano juokas. Išgirdus tą juoką, Šarlotai tarsi akmuo nuo krūtinės nusirito. Kodėl — ji nė pati nebūtų galėjusi pasakyti.

Veikiai pasirodė ir juodu. Gontranas kone bėgo tekinas, traukdamas už rankos įraudusią merginą. Neiškęsdamas jau iš tolo ėmė šaukti:

— Žinote, ką mes užtikome!.. Galiu lažintis, kad neatspėsite... Gražuolį daktarą Mazelį su dailiąja rudaplauke našle, garsiojo profesoriaus Klošo, kaip pasakytų Vilis, dukteria... Iš netyčių... suprantate... visai iš netyčių... Tas nenaudėlis ją bučiavo... O! Ir dar kaip!.. Dar kaip!..

Poniai Onora pasirodė, kad Gontrano linksmumas peržengė padorumo ribas, ir jinai oriai jį pertarė:

— Bet, ponas grafe... nepamirškite, kad jus girdi mergaitės!..

Gontranas žemai nusilenkė:

— Jūsų tiesa, brangioji ponia. Ačiū, kad man primenate, kaip nedera elgtis. Be jūsų pamokymų — aš pražuvęs.

Kad nereikėtų grįžti drauge, Gontranas ir Polis atsisveikino su damomis ir patraukė per mišką.

— Na ir ką gi? — paklausė Polis.

— Na ir ką gi, pareiškiau jai, kad ją dievinu ir kad būsiu laimingas, jeigu ji taps mano žmona.

— O ką jinai?

— O jinai pasakė labai protingai ir maloniai: „Šitą dalyką nuspręs tėvelis. Aš duosiu atsakymą per jį“.

— Vadinas, dabar...

— Tuojau pat pavesiu savo ambasadoriui Andermatui oficialiai paprašyti jos rankos. Ir jeigu tas juodnugaris spyriosis, aš sukompromituosiu merginą viešu skandalu.

Pamatęs Andermatą, vis dar kalbantį kazino terasoje su daktaru Latonu, Gontranas jį pasivedė į šalį ir be jokių įžangų nušvietė susidariusią padėtį.

Polis leidosi žingsniuoti Riomo keliu. Jam reikėjo pabūti vienam, surikiuoti įjudusias mintis, apraminti nervus, susigaudyti toje būsenoje, kurią mums sukelia gimstanti meilė.

Jis nė pats gerai nesuvokė, kad jau senokai jį giliai jaudina tyras apviltos merginos žavesys. Jis matė, kokia ji miela ir gera, kokia paprasta, tiesi ir nuoširdi, ir iš pat karto pajuto gailesį, tą švelnų gailesį, kurį visada mums sužadina moterų sielvartas. Paskui jie pradėjo matytis dažniau, ir jo širdyje išleido daigus mažutis simpatijos grūdas, kurį moterys netrunka pasėti mumyse ir kuris netrunka vešliai iškeroti. Ir štai dabar, ypač pastarąją valandą, jis pajuto, kad jo mintys nebelaisvos, ir jam pasirodė, kad toji, su kuria neseniai atsiskyrė, nuo jo nebeatskiriama. Ir jis žinojo: tai pirmas meilės ženklas.

Jis ėjo keliu, ir jam be perstojo vaidenosi jos žvilgsnis, jos balso skambesys, jos lūpos — šypsančios ar drebančios nuo verksmo, jos eigastis, net jos suknelės spalva ir šnaresys.

Ir jis mąstė: „Ar tik nebūsiu įkliuvęs? Aš pažįstu save. Kvaila istorija! Reikia, matyt, grįžti į Paryžių. Po velnių, juk tai jaunutė mergaitė. Negaliu gi aš ją padaryti savo meiluže“.

Ir vėl ėmė galvoti apie Šarlotą, panašiai kaip andai galvojo apie Kristianą. Juk ir ši, lygiai kaip ana, nėmaž nepanaši į kitas jo pažįstamas moteris, gimusias ir augusias mieste, nepanaši nė į jaunas merginas, nuo mažų dienų išmokusias koketuoti — namie, iš motinų, ar gatvėje, iš svetimų. Kalbėdamas su ja, negirdėsi iš anksto išmoktų posakių, nematysi suvaidintų gestų; jokio apgaulingo žvilgsnio, jokio dirbtinumo, iš kurio visados pažįsti moterį viliotoją. Tai skaisti, nelytėta būtybė, dar daugiau — tai primityvios genties kūdikis; tai tikra žemės duktė, pasinešusi virsti miesto dama.

Jis pats sau ją liaupsino, slopindamas nedrąsų pasipriešinimą, vis dar tebekylantį jame. Atmintyje atgimė Valterio Skoto, Dikenso, Žorž Sand romanų herojės, ir jų poetiški paveikslai dar labiau kurstė jo vaizduotę, kurią ir šiaip nuolat kaitino mintys apie moteris.

Gontranas sakydavo apie jį: „Polis — tai aikštingas arklys, kuriam ant nugaros — meilė. Lig tik jis numeta vieną, tuoj ant jo užšoka kita “.

Staiga Bretinji pastebėjo, kad jau temsta, ir pasuko atgal. Kaip ilgai jo vaikščiota!

Eidamas pro naująją gydyklą, pamatė vynuogyne Andermatą ir abu Oriolius: jie žingsniavo aplinkui lauką ir jį matavo. Iš jų gestų Polis suprato, kad jie karštai ginčijasi.

Po kokios valandos Vilis, įėjęs į saloną, kur buvo susirinkusi visa šeima, tarė markizui:

— Mielas uošvi, pranešu jums, kad jūsų sūnus Gontranas po pusantro ar dviejų mėnesių ves panelę Luizą Oriol.

Markizas de Ravenelis apstulbo:

— Gontranas? Ką jūs sakote?

— Sakau, kad jeigu jūs sutinkate, po pusantro ar dviejų mėnesių jis ves panelę Luizą Oriol. Ji bus labai turtinga.

Tada markizas ramiai tarė:

— Ką gi, jeigu jis to nori, aš nieko prieš.

Ir bankininkas papasakojo apie savo derybas su seniu kaimiečiu.

Kai tiktai grafas jam pranešė, jog merginos žodis gautas, jis nusprendė kiek galint greičiau išgauti sutikimą ir iš jos tėvo, kad tas nespėtų suregzti kokių nors pinklių.

Jis tuojau pat nubėgo pas Oriolius ir rado senį prie sunkaus darbo: ant sučiurusio popieriaus skiautės jis skaičiavo pajamas ir išlaidas, o Milžinas jam padėjo, dėliodamas skaičius pirštais.

Atsisėdęs Andermatas tarė:

— Mielai išgerčiau stiklinę jūsų vynelio.

Kai ilgasis Žakas atnešė stiklines ir sklidiną ąsotį, svečias pasiteiravo, ar namie panelė Luiza, ir paprašė ją pašaukti. Jai atėjus, atsistojo ir, žemai nusilenkęs, prabilo:

— Panele, aš labai norėčiau, kad šiuo metu jūs žiūrėtumėte į mane kaip į draugą, kuriam galima pasakyti viską. Jūs sutinkate, taip? Tai va, man yra pavesta labai delikati misija, liečianti jus. Mano svainis, grafas Raulis Olivjė Gontranas de Ravenelis pamilo jus, ir aš jo pasirinkimą galiu tik pagirti. Jis pavedė man jūsų šeimos akivaizdoje paklausti jus, ar sutinkate tapti jo žmona?

Netikėtai užklupta, mergina sumišo ir pasigręžė į tėvą. Senis Oriolis išgąstingai žvelgė į sūnų, savo nuolatinį patarėją. Milžinas žvelgė į Andermatą, o šis bent kiek iš didžio kalbėjo toliau:

— Žinokite, panele, kad, imdamasis šios misijos, aš pažadėjau savo svainiui iš karto išgauti atsakymą. Jis, žinoma, supranta, kad galėjo jums nepatikti, — tokiu atveju jis rytoj pat iš čia išvažiuos ir niekados nebegrįš. Aš vis dėlto esu tikras, kad jūs užtektinai jį pažįstate ir galite man, paprastam tarpininkui, tiesiog atsakyti: „Sutinku“ arba „Nesutinku“.

Ji nukaito, nulenkė galvą ir tyliu, bet tvirtu balsu atsakė:

— Sutinku, pone.

Ir taip greitai išbėgo pro duris, kad net užkliudė staktą.

Tada Andermatas vėl atsisėdo, kaimišku papročiu prisipylė stiklinę vyno ir tarė:

— O dabar pakalbėsime apie reikalus.

Ir, tarsi nė negalvodamas, kad tėvui dar galėtų kilti abejonių, iš karto pradėjo kalbą apie merginos dalį, primindamas žodžius, kuriuos senis Oriolis jam pasakė prieš trejetą savaičių. Pakartojęs, kad dabartinis Gontrano turtas — trys šimtai tūkstančių frankų plius geros perspektyvos, davė suprasti, kad jeigu toksai žmogus kaip grafas de Ravenelis teikiąsis pirštis panelei Oriol, tarp kitko, labai žavingai merginai, tai nesą ko abejoti, kad ir jo šeima, jausdama pareigą atsidėkoti už šią garbę, nepabūgsianti materialinių aukų.

Senas kaimietis, didžiai sutrikęs, stojo ginti savo gero, nors įtaiki tarpininko kalba jį kone iš karto nuginklavo. Derybos buvo ilgos. Jas, be abejo, pagreitino Andermato pareiškimas, padarytas pačioje pradžioje:

— Mes neprašome nei grynų pinigų, nei vertybinių popierių, mes norime tik žemės — tų sklypų, kuriuos, kaip esate sakęs, skiriate Luizai į dalį, ir dar kelių kitų, kuriuos aš pats nurodysiu.

Maloni žinia, kad nereikės išleisti iš rankų pinigų — sunkiai užkaltų pinigėlių, suneštų į namus po keletą sū, po keletą frankų, baltų ir gelsvų pinigėlių, apsitrynusių rankose, kapšeliuose, kišenėse, ant kavinių stalų, giliuose senų spintų stalčiuose, pinigėlių, kurių žvangesys — tai ne kas kita kaip ilgamečių vargų, kančių, darbų ir rūpesčių atbalsis, pinigėlių, tokių mielų kiekvieno žemdirbio širdžiai, akims ir pirštams, brangesnių už karvę, už vynuogyną, už laukus ir namus, pinigėlių, kuriuos kartais sunkiau paaukoti nei pačią gyvastį, — žinia, kad nereikės jų išleisti drauge su mergaite, iš karto nuramino tėvą ir sūnų, nuteikė juos taikingai, pripildė jų širdis slapto džiugesio, kurio, jie, aišku, pasistengė neparodyti.

Ir vis dėlto juodu ginčijosi, gelbėdami čia vieną, čia kitą žemės lopinėlį. Ant stalo išpleikė smulkų Oriolio kalvos planą ir jame sužymėjo kryžiukais Luizai paskirtus sklypus. Andermatui teko visą valandą grumtis, kol iškovojo du paskutinius gabalus. Paskui, kad neišeitų kokių nors nesusipratimų, visi patraukė su planu į laukus. Čia atidžiai apžiūrėjo visus kryžiukais pažymėtus sklypus ir dar sykį apibrėžė juos plane.

Tačiau Andermatas nenusiramino. Įtardamas, kad per kitą susitikimą Orioliai, ko gero, bandys užginčyti kai kurias savo nuolaidas ir atsiimti kokį vynuogyno kampą ar sklypo galą, reikalingą jo projektams, jis rausėsi atminty, ieškodamas praktiško ir patikimo būdo jų susitarimui užtvirtinti.

Mintis, staiga jam šovusi į galvą, iš pradžių pasirodė juokinga, o paskui — paprasta ir puiki.

— Jei sutinkate, — tarė jis, — imkime ir viską užrašykime, kad paskui nieko nepamirštume.

Grįžtant per kaimą atgal, Andermatas nusipirko rūkalų krautuvėlėje du lakštus žyminio popieriaus. Jis žinojo, kad jeigu žemės bus surašytos valdiniame popieriuje, tas sąrašas kaimiečiams atrodys nepajudinamas, kadangi šie lakštai atstovauja nematomam grėsmingam įstatymui, kurį saugo žandarai, baudos ir kalėjimas.

Ir viename lakšte jis surašė įsipareigojimą, o kitame padarė jo kopiją: „Grafui Gontranui de Raveneliui ir p. Luizai Oriol abipusiškai susitarus dėl vedybų, p. Oriolis pasižada skirti savo dukteriai į dalį čia suminėtą turtą...“ Ir kruopščiai išvardijo visus sklypus su numeriais, kuriais jie sužymėti bendruomenės žemių apraše.

Paskui, padėjęs datą ir parašą, davė pasirašyti seniui Orioliui, o šis savo ruožtu pareikalavo pažymėti ir jaunikio turtą. Su šituo popieriumi kišenėje Andermatas grįžo į viešbutį.

Jam bepasakojant šią istoriją, visi juokėsi, o Gontranas — visų linksmiausiai.

Paskui markizas oriai tarė sūnui:

— Šįvakar mes abu aplankysime Oriolių šeimą, ir aš pats pakartosiu pasiūlymą, kurį ką tik padarė mano žentas, kad viskas būtų kaip pridera.

V

Gontranas buvo pavyzdingas jaunikis — malonus ir atidus. Visus jis apdalijo dovanomis, pirktomis už Andermato pinigus, ir nuolat vaikščiojo pasimatyti su Luiza — į jos namus arba pas ponią Onora. Polis dabar kone visados jį lydėjo, ieškodamas progos susitikti su Šarlota, nors po kiekvieno apsilankymo prisižadėdavo daugiau su ja nesimatyt.

Šarlota atrado savyje jėgų susitaikyti su sesers vedybomis ir kalbėjo apie jas laisvai ir paprastai, tartum širdy jai nebūtų Ūką jokios nuoskaudos. Tik jos charakteris atrodė kiek pasikeitęs — ji pasidarė santūresnė, nebe tokia nuoširdi. Kol Gontranas kur nors kampe pusbalsiu meiliai šnekino savo sužadėtinę, Bretinji rimtai kalbėjosi su Šarlota; jis leido keroti naujam jausmui, ir meilė pamažu sėmė jam širdį lyg jūros potvynis. Jis tai jautė, bet nesipriešino šiam potraukiui, galvodamas: „Tiek to, kai ateis laikas, pabėgsiu, ir viskas!“ O atsisveikinęs su Šarlota, eidavo pas Kristianą, kuri dabar nuo ryto ligi vakaro gulėjo šezlonge. Jis peržengdavo jos slenkstį sudirgęs, susinervinęs, pasirengęs smulkiems vaidams, kuriuos neišvengiamai gimdo bloga savijauta. Jį iš laiko pykdė visa, ką ji sakė ir ką galvojo; jis nepakentė skausmingos jos minos, jos rezignacijos, priekaištingų, maldaujančių žvilgsnių, ir tik mandagumas neleisdavo žerti užgaulių žodžių, kurie būdavo jam ant liežuvio. Jis sėdėdavo šalia Kristianos, bet jo mintys sukosi apie jauną merginą, su kuria ką tik išsiskyrė ir kurios paveikslas taip giliai jam įsirėžė atmintin.

Kristiana nerimavo, kad mato Polį taip retai, ir įkyriai kamantinėjo, kurgi jis leidžia laiką; jis kūrė visokiausias istorijas, o jinai atidžiai jų klausėsi, mėgindama atspėti, ar tik jis nesižavi kita moterim. Jausdamasi bejėgė jį sulaikyti ir įžiebti jam nors kibirkštėlę tos meilės, kuri degino ją pačią, jausdamasi fiziškai bejėgė jį sužavėti, jam atsiduoti, vėl susigrąžinti aistringomis glamonėmis, jeigu jau nebeįmanoma jo palenkti širdies meile, ji baiminosi visko, nė pati nežinodama, ko iš tikrųjų turėtų bijoti.

Tačiau kažkoks vidaus balsas jai kuždėjo, kad viršum jos pakibo pavojus, baisus, nesuvokiamas pavojus. Ir ją graužė tuščias pavydas: ji pavyduliavo visoms moterims, netgi toms, kurias matė einant pro langą, jeigu tik jos atrodė žavingos, pavyduliavo net nežinodama, ar Bretinji nors kartą yra su jomis kalbėjęsis.

Šit jinai klausia jį:

— Ar jūs pastebėjote labai dailią, gana aukštą brunetę, matyt, neseniai atvažiavusią, — aš ją tik šiandien pamačiau einant pro šalį?

Jeigu jis atsako: „Ne, aš jos nepažįstu“, jai kyla įtarimas, kad jis meluoja, ir ji sako blykšdama:

— Kaip jūs galėjote jos nepastebėti? Ji tokia graži!

Jis stebisi jos atkaklumu.

— Garbės žodis, aš su ja nesu nė karto susitikęs. Pasistengsiu ją pamatyti.

Ir ji galvoja: „Žinoma, tai ta pati“. O kartais ji visiškai neabejoja, kad jis turi čia slaptą meilužę, kad atsikvietė čia savo mylimąją, gal tą pačią artistę. Ir klausinėja tėvą, brolį ir vyrą apie visas jaunas ir patrauklias moteris, atvykusias į Anvalį.

Jeigu ji galėtų vaikščioti, pati jį susirasti ir pasekti, jai būtų bent kiek ramiau, ji nekentėtų taip baisiai, kaip kenčia dabar, per dienas gulinėdama šezlonge. Ir kai ji kalba su Poliu, jau vien tik skausmingas jos balso tonas jį erzina: kokia įkyri beviltiškai žuvusi meilė!

Ramiai jis gali kalbėti su ja tik apie vieną dalyką — apie artėjančias Gontrano vedybas: jis tada be baimės taria Šarlotos vardą ir balsiai apie ją galvoja. Kristiana taip pat sako tą vardą, žavisi mergaitės išvaizda, giria jos charakterį, gailisi jos, kremtasi, kad brolis jos atsižadėjo, linki, kad koks geras, kilnus vyriškis ją suprastų, pamiltų ir vestų, Poliui jos kalba glosto širdį, kelia nenusakomą, paslaptingą malonumą.

Jis pritaria:

— Taip, taip! Gontranas padarė kvailystę. Ta mergytė iš tikrųjų miela.

Kristiana, nieko neįtardama, kartoja:

— Be galo miela. Auksas, ne mergaitė! Tiesiog tobulybė.

Niekados jai nė į galvą neateina, kad toks žmogus kaip Polis galėtų įsimylėti jauną mergytę ir ją vesti. Pavojingos jai atrodė tik jo meilužės.

Iš tiesų keista žmogaus širdis: Šarlotai skirti liaupsinimo žodžiai, pasakyti Kristianos, Poliui įgauna ypatingą reikšmę; jie dar labiau kursto meilę, kaitina jo aistrą, apgaubia merginą viliojančia žavesio aureole.

Bet štai vieną dieną, užėję pas ponią Onora pasimatyti su mergaitėmis, Polis su Gontranu rado svetainėje daktarą Mazelį, kuris jautėsi čia kaip namie.

Jis ištiesė į juodu rankas, šypsodamas savo itališka šypsena, visiems bylojančia, jog šitas žmogus deda visą širdį į kiekvieną savo žodį, kiekvieną gestą.

Su Gontranu jį siejo veikiau familiari, paviršutiniška draugystė, pagrįsta slaptu, iš karto sunkiai pastebimu natūrų giminiškumu bei interesų sutapimu, veikiau savotiška polinkių bendrystė nekaip tikra abipusiška simpatija ir pasitikėjimas.

Grafas paklausė:

— O kaip gražioji blondinė, su kuria buvote San Susi miške?

Italas šyptelėjo:

— Et, tarp mūsų viskas baigta. Tai viena iš tų moterų, kurios daug žada ir nieko neduoda.

Užsimezgė pokalbis. Gražuolis daktaras plakte plakėsi prie merginų, o ypač prie Šarlotos. Kalbėdamas su moterimis, jis žvilgsniais, gestais ir balsu rodė begalinį atsidavimą. Visa jo figūra nuo galvos ligi kojų, visa povyza, regis, joms sakė: „Aš myliu jus!“, ir sakė taip iškalbingai, kad jos iškart pasijusdavo nugalėtos.

Jo judesiai buvo lengvi kaip aktorės, eisena grakšti kaip šokėjos, rankos lanksčios kaip fokusininko; jis turėjo visą arsenalą įgimtų ir išmoktų gudrybių moterims vilioti ir kiekviena patogia proga jomis naudojosi.

Grįždamas su Gontranu į viešbutį, Polis niūriai tarė:

— Ko gi čia ieško tas šarlatanas?

Grafas ramiai atsakė:

— Kas suvaikys tuos avantiūristus? Tokie visur pralenda. Šitam paukšteliui turbūt įkyrėjo bastūniškas gyvenimas ir kaprizingoji ispanė, kuriai jis veikiau liokajus nekaip gydytojas, o gal dar kai kas. Jis ieško. Profesoriaus Klošo duktė būtų neblogas grobis, bet jam, pasak jo paties, nepavyko jos pagauti. Jaunesnioji Oriolio duktė taip pat ne mažiau jį vilioja. Jis mėgina, čiuopia, uodžia, tiria dirvą. Ką gi, jis taptų vienu iš kurorto valdytojų, pasistengtų nuversti tą mulkį Latoną ir, šiaip ar taip, kiekvieną vasarą iš anksto apsirūpintų puikiausia praktika žiemai... Štai kokie jo planai!.. Dievaži, aš tuo nė kiek neabejoju.

Slopus pyktis, pavydulys ir neapykanta atbudo Polio širdyje...

Kažkas šūktelėjo:

— Ei! Ei!

Iš paskos bėgo Mazelis.

Bretinji tarė su kandžia ironija:

— Kur, daktare, taip lekiate? Ar tik ne fortūną vejatės?

Italas nusišypsojo, nesustodamas atsigręžė, stryktelėjo keletą žingsnių atbulas, gracingai, tarsi komediantas, susibruko abi rankas į kišenes, greitai jas išvertė, laikydamas dviem pirštais už siūlių, ir parodė, kad jos tuščios. Paskui šūktelėjo:

— Dar nepagavau!

Ir, grakščiai apsisukęs ant pirštų galų, nubėgo, lyg būtų kažkur labai skubėjęs.

Po to Gontranas ir Polis dar keletą kartų susitiko su juo pas daktarą Onora. Visoms trims moterims jis teikė aibes smulkių malonių paslaugų, įtaikaudamas joms taip pat apsukriai, kaip įtaikavo, be abejonės, ir kunigaikštienei. Visa, ką darė, — ar komplimentus sakė, ar makaronus taisė, — jis darė tobulai. Jo iš tikrųjų būta puikaus virėjo: prisikišęs mėlyną tarnaitės prijuostę, kad nesusiteptų drabužių, užsidėjęs ant galvos popierinę virėjo kepuraitę, itališkai dainuodamas neapolietiškas dainas, jis mitriai sukosi apie kaistuvius bei keptuves ir ne tik niekados neatrodė juokingas, bet dargi linksmino ir žavėjo visus aplinkui, o priekvailė tarnaitė apie jį sakė:

— Tai angelas, ne žmogus!

Jo kėslai veikiai išaiškėjo, ir Poliui nebeliko abejonių, kad jis sumanė pavergti Šarlotos širdį.

Ir atrodė, kad jam sekasi. Jis buvo toks prieplaikus, taip uoliai ir viliūgiškai meilavosi, jog vos tik mergaitė jį pamatydavo, jai veidas nušvisdavo džiaugsmu.

O Polis, nė pats gerai nesižinodamas kodėl, užėmė įsimylėjusio varžovo poziciją. Pamatęs daktarą prie Šarlotos, jis tuoj prieidavo ir saviškai, tiesmukai užkalbindavo mergaitę, stengdamasis laimėti jos prielankumą. Su šiurkštoku atsidavusio brolio švelnumu jis sakydavo jai: „O, aš jus labai myliu“, — ir tuose žodžiuose skambėjo toks familiarus atvirumas ir paprastumas, jog nieku būdu negalėjai jų laikyti meilės prisipažinimu.

Mazelis, netikėtos konkurencijos nustebintas, paleido į darbą visas gudrybes, ir kai Bretinji, graužiamas pavydo, to gaivališko pavydo, kurį sužadina vyrui moteris, dar netgi nemylima, o tik šiaip sau patinkanti, kai Bretinji, iš prigimties ūmus, karštai, arogantiškai puldavo, jo priešininkas, būdamas lankstesnis ir niekuomet neprarasdamas savitvardos, atsakydavo rafinuotais, kandžiais sąmojais ir taikliais, pašaipiais komplimentais.

Taip juodu grūmėsi diena iš dienos, ir grūmėsi kaskart įnirtingiau, nors, galimas daiktas, nei vienas, nei kitas neturėjo aiškiai užsibrėžto tikslo. Nei vienas, nei kitas nenorėjo nusileisti — sakytum du šunys, pastvėrę tą patį kaulą.

Šarlota atgavo gerą nuotaiką, bet savotiškai pasikeitė, paliko tarsi vylingesnė, įžvalgesnė, jos šypsena buvo nebe tokia nuoširdi, žvilgsnis nebe toks giedras. Atrodė, kad Gontrano atsimetimas ją daug ko pamokė, jinai įgavo patyrimo, pasidarė lankstesnė, pasirengė naujiems nusivylimams. Ji laisvai, vinkliai manevravo tarp dviejų garbintojų, vienam ir kitam sakė tai, ką derėjo sakyti, kad juodu nesusikirstų tarpusavy ir neturėtų pagrindo spėti, jog vienas katras jai patinka labiau negu kitas, su Poliu šaipėsi iš Mazelio, su Mazeliu — iš Polio ir, teikdama abiem lygias teises ir galimybes kovoje, regis, nė nemanė rimtai žiūrėti nė į vieną iš juodviejų. Tačiau, šitaip laviruodama, laikėsi anaiptol ne kaip koketė, o kaip mokinukė, mėgstanti krėsti nekaltas šelmystes, kurios kartais taip pritinka jaunutėms merginoms.

Ir šit staiga pasirodė, kad Mazelis ima viršų. Jis lyg ir labiau suartėjo su Šarlota, tarp jų sakytum atsirado kažkokia slapta dermė. Kalbėdamas su ja, Mazelis žaisdavo jos skėčiu arba suknelės kaspinu, o Polis, tardamas, kad jo varžovas tuo nori apreikšti savo moralinę teisę į merginą, tiek įdūkdavo, kad vos ištverdavo neskėlęs italui per ausį.

Kartą Oriolių namuose, kalbėdamasis su Luiza ir Gontranu ir drauge viena akimi sekdamas Mazelį, tyliai kažką pasakojantį šypsančiai Šarlotai, Bretinji staiga pamatė, kad mergaitė visa smarkiai nukaito ir smarkiai sumišo. Nebebuvo jokios abejonės, kad gražuolis daktaras prašneko apie meilę. Ji nuleido akis ir liovėsi šypsotis, bet įdėmiai klausėsi. Polis, pajutęs, kad jo siutas gali bemat prasiveržti, tarė Gontranui:

— Būk geras, einam su manimi valandėlę į kiemą.

Grafas atsiprašė sužadėtinę ir drauge su bičiuliu išėjo iš kambario.

Lauke Polis karštai tarė:

— Mano mielas, reikia žūt būt sutrukdyti niekšui italui suvilioti tą bejėgę mergytę.

— Ką gi aš turėčiau daryti?

— Perspėk ją, pasakyk, kad tai avantiūristas.

— Ė, brangusis, tai manęs neliečia.

— Bet juk ji bus tavo svainė.

— Taip, bet, man regis, dar nėra jokio pagrindo manyti, kad Mazelis turėtų kokių nedorų tikslų. Jis lygiai toks pat meilus ir kitoms moterims, bet dar nė karto nėra padaręs ar pasakęs ką nors tokio, kas labai būtų smerktina.

— Na gerai, jei tu nenori to imtis, imsiuosi aš pats, nors, aiškus dalykas, tai mane kur kas mažiau liečia negu tave.

— Tai tu myli Šarlotą?

— Aš?.. Ne... Bet aš kiaurai permatau to nenaudėlio machinacijas.

— Brangusis, tokie dalykai labai opūs, ir vargu ar tau dera kištis... juoba kad tu... nemyli Šarlotos...

— Žinoma, nemyliu... bet negaliu pakęsti tokių pašlemėkų...

— Tai gal pasakytum, ką ketini daryti?

— Duoti tam šunsnukiui per ausį.

— Puiku, tai geriausias būdas sužadinti jos meilę, bet ne tau, o jam. Judu kausitės, ir vis tiek — ar tu jį sužeisi, ar jis tave, didvyris jos akyse bus jis, o ne tu.

— O ką tu darytum?

— Tavim dėtas?

— Manim dėtas.

— Draugiškai pasikalbėčiau su mažyte. Ji labai tavim pasitiki. Na ir pasakyčiau jai trumpai ir aiškiai, kas per žmonės šitie visuomenės atmatos. Tu jau sugebėsi jai tą išdėstyti — juk moki kalbėti su užsidegimu. Aš duočiau jai suprasti, pirma, kodėl jis pritapo prie ispanės, antra, kodėl jis mėgino atakuoti profesoriaus Klošo dukterį, ir trečia, kodėl, patyręs ten pralaimėjimą, bando galų gale pavilioti panelę Šarlotą Oriol.

— Bet kodėl tu pats nenori jai to pasakyti, — juk greitai būsi jos svainis?

— Todėl, kad... todėl, kad... po viso to, kas įvyko tarp mūsų... aš negaliu... supranti?..

— Tas tiesa. Aš pats su ja pakalbėsiu.

— Gal nori dabar pat susitikti su ja prie keturių akių?

— Žinoma, noriu.

— Gerai, tai pavaikštinėk dar kokią dešimt minučių, aš išsivesiu Luizą ir Mazelį, ir tu grįžęs rasi Šarlotą vieną.

Polis Bretinji nužingsniavo Anvalio tarpeklio linkui, svarstydamas, kaip reikėtų pradėti šitą keblų pokalbį.

Jis iš tikrųjų rado Šarlotą vieną vėsioje, išbaltintoje tėvo namų svetainėje ir, atsisėdęs greta jos, tarė:

— Tai aš, panele, prašiau Gontraną išvesti Luizą ir daktarą, kad mes paliktume vienu du.

Ji pažvelgė į jį giedromis akimis:

— Kodėl gi?

— O, nemanykite, kad aš ketinu linksminti jus itališkomis banalybėmis, — ne, aš noriu pakalbėti su jumis kaip draugas, nuoširdus, atsidavęs draugas. Noriu jums duoti vieną patarimą.

— Aš klausau.

Jis pradėjo kalbą iš tolo, priminė savo patyrimą ir jos nepatyrimą, paskui santūriai, bet nedviprasmiškai, ėmė pasakoti apie avantiūristus, kurie bastosi ieškodami laimės, kėsinasi į naivių dorų žmonių, vyrų ir moterų, pinigines ir širdis ir su profesionaliu mitrumu juos išnaudoja.

Šarlota pablyško ir rimtai, dėmesingai klausėsi.

— Nežinau, ar gerai aš jus suprantu, — tarė jinai. — Jūs turite kažką galvoje — ką gi būtent?

— Daktarą Mazelį.

Ji nuleido akis ir valandėlę tylėjo, paskui tarė netvirtu balsu:

— Kadangi jūs man atviras, tai ir aš būsiu atvira. Nuo to laiko... nuo to laiko, kai... kai mano sesuo susižadėjo su grafu, aš jau... aš jau nebe tokia kvaila kaip anksčiau! Tai va, aš ir pati jau numaniau, ko jis nori... ir patyliukais iš jo juokiausi.

Ji pakėlė galvą, ir jos šypsenoje, vylingame jos žvilgsnyje, riestoje nosytėje, drėgname dantų žvilgesyje tarp lūpų buvo tiek grakštaus žavesio, tiek valiūkiško linksmumo, tiek mielo šelmiškumo, jog Polį staiga pagavo tasai audringas polėkis, kuris jį, aistros apsvaigintą, visados parklupdydavo prie naujos mylimosios kojų. Širdis jam tirpo iš džiaugsmo: Mazelis nėra jos išrinktasis! Vadinasi, nugalėjo jis!

Polis paklausė:

— Tai jūs jo nemylite?

— Ko? Mazelio?

— Taip.

Šarlota pažvelgė į jį tokiom liūdnom akim, kad jis pasijuto sukrėstas ir maldaujančiu balsu tyliai paklausė:

— Ir... nemylite... nieko?

Ji atsakė, nuleidusi akis:

— Nežinau... Aš myliu tuos, kurie myli mane.

Omai sugriebęs abi mergaitės rankas, jis berte apibėrė jas bučiniais. Tai buvo vienas iš tų aistringo įkarščio momentų, kada žmogus netenka galvos, kada žodžiai ateina į lūpas ne iš aptemusio proto, o veikiau iš įjaudinto kraujo.

— Aš, aš myliu jus, mano brangioji Šarlota! — šnibždėjo jis. — Aš myliu jus!

Ji greitai ištraukė vieną ranką ir, pridengusi jam burną, pratarė:

— Tylėkite... Būkit malonus, tylėkite!.. Man bus per daug skaudu, jei pasirodys, kad ir čia melas.

Jinai pakilo; jis atsistojo, apglėbė ją ir karštai pabučiavo.

Netikėtai suklabėjo durys, ir juodu atšoko nuo vienas kito. Į juodu žiūrėjo suglumęs senis Oriolis. Staiga jis suriko:

— Ak, šššėtonas!.. Ak, šššėtonas prrrakeiktas!..

Šarlota išbėgo, vyrai pasiliko vienudu.

Stojo nejauki tyla. Polis atsitokęs bandė aiškinti:

— Dieve mano... aš, pone... iš tikrųjų... pasielgiau kaip...

Bet senis jo nesiklausė; užsidegęs baisingu pykčiu, jis žengė sugniaužtais kumščiais prie Polio, švokšdamas:

— Ak, šššėtonas prakeiktas...

Priėjęs visai arti, jis griebė abiem rankom, kietom, nuo kauptuko surumbėjusiom rankom Poliui už pakarpos.

Tačiau Polis, taip pat aukštas ir stiprus, o be to, dar ir vikrus, kaip nuolat sportuojantis jaunas vyras, vienu matu išsinėrė iš overniečio glėbio, prirėmė jį prie sienos ir tarė:

— Dėde Orioli, paklausykite. Mums nėra ko muštis, verčiau susitarkime. Aš pabučiavau jūsų dukterį, tas tiesa... Bet prisiekiu jums, tai buvo pirmas kartas... ir dar prisiekiu, kad ketinu ją vesti.

Priešininko priblokštas, senis nuleido rankas, bet jo pyktis nė kiek neatlėgo, ir jis niurzgėjo:

— Aha, matai! Suviliojęs dukterį, dar, žiūrėk, ir į pinigus gviešiasi. Sukčius prrrakeiktas...

Ir visa, kas gulėjo seniui ant širdies, išsiveržė aitrių žodžių srautu. Jis negalėjo nusiraminti, kad pažadėjo vyresniajai atiduoti vynuogynus ir kad juos susigrobs šitie paryžiečiai. Jis jau numanė, kad Gontranas — plikšis, o Andermatas apgavikas, ir, pamiršęs, kiek turto netikėtai prigyveno bankininko dėka, liejo dabar tulžį ir ilgai kauptą pagiežą ant visų tų nevidonų, neduodančių jam ramiai miegoti.

Galėjai pagalvoti, kad Andermatas su savo giminaičiais ir draugais kas naktį ateina jo plėšti, vagia jo žemes, jo šaltinius, jo dukteris.

Ir senis svaidė šituos priekaištus Poliui tiesiai į veidą, rėkdamas, kad ir jis kėsinąsis į jo gerą, kad jis toks pat sukčius kaip visi ir kad jam rūpi ne tiek Šarlota, kiek jos žemė.

Netekęs kantrybės, Polis pasilenkė jam prie ausies ir sušuko:

— Bet juk aš turtingesnis už jus, senas asile, kad jus velniai parautų! Aš pats galiu duoti jums pinigų...

Senis nutilęs sukluso, nors ir netikėdamas Polio žodžiais, o paskui vėl pradėjo plūstis, tik jau ramesniu balsu.

Polis ginčijosi, aiškinosi ir, manydamas, kad netikėtas įkliuvimas, dėl kurio jis vienas tėra kaltas, galutinai surišo jam rankas, pareiškė, jog vesiąs Šarlotą be jokios dalies.

Senis Oriolis purtė galvą, dėjosi negirdįs ir nesuprantąs, klausė ir klausė to paties kelis kartus. Jam vis atrodė, kad Polis — perėjūnas, neturįs nė skatiko.

Pagaliau Bretinji neištvėręs suriko jam tiesiai į ausį:

— Betgi mano metinės pajamos — daugiau kaip šimtas dvidešimt tūkstančių frankų, senas gvėra! Girdite? Mano kapitalas — trys milijonai!

Oriolis iškart paklausė:

— Ar jūs tą parašysite ant popieriaus?

— Žinoma, parašysiu!

— Ir pasirašysite?

— Žinoma, pasirašysiu!

— Ant žyminio popieriaus?

— Žinoma, ant žyminio!

Senis žengė prie spintos, atidarė ją, ištraukė du lakštus popieriaus su valstybės herbu, susirado įsipareigojimą, kurį prieš keletą dienų paėmė iš jo Andermatas, ir pagal jį surašė keisčiausią vedybinį pasižadėjimą su garantija, kad jaunikio turtas — trys milijonai. Po raštu Bretinji turėjo padėti savo parašą.

Kai Polis pagaliau išėjo, jam pasirodė, kad visas pasaulis apvirtęs aukštyn kojomis. Jis — sužadėtinis! Taip jau išėjo, taip klastingai susiklojo aplinkybės, kad jau nebuvo kito kelio, nors nei jis, nei ji apie tai negalvojo. Jis sumurmėjo: „Kas per kvailystė!“ Paskui tarė: „O gal ir ne? Geresnę žmoną vargu ar berasčiau, nors visą pasaulį išieškočiau“. Ir širdies gilumoje apsidžiaugė, kad lemtis jam užtaisė tokius spąstus.

VI

Kitą dieną iš pat ryto Andermatą užgriuvo nelaimės. Atėjęs į gydyklą, jis patyrė, kad naktį viešbutyje „Splendid“ nuo apopleksijos mirė Obri-Pasteras. Nekalbant jau apie tai, kad inžinierius buvo labai jam naudingas tiek savo žiniomis, tiek nesavanaudišku uolumu ir meile Mont Orioliui, kurį laikė mažne savo kūdikiu, buvo labai nemalonu, kad ligonis, atvykęs gydytis nuo pilnakraujystės, gresiančios apopleksija, mirė kaip tik nuo kraujo išsiliejimo pačiam vidury gydymo, pačiam vidury sezono, dabar, kada kurortas jau stovi ant suklestėjimo slenksčio.

Bankininkas nervingai vaikščiojo iš kampo į kampą vyriausiojo gydytojo kabinete ir susirūpinęs laukė daktaro Latono: viešai reikėjo paskelbti, kad šios mirties priežastis visai kita — nelaimingas atsitikimas, kritimas, neatsargumas, aneurizmos trūkimas; medicininė išvada apie mirtį turėjo būti sudaryta kuo atsargiau, kad niekam nekiltų jokio įtarimo, nuo ko iš tikrųjų mirė ligonis.

Staiga įbėgo vyriausiasis gydytojas, išblyškęs, susijaudinęs, ir, nespėjęs nė uždaryti durų, paklausė:

— Girdėjote liūdną naujieną?

— Kad mirė Obri-Pasteras?

— Oi, ne! Daktaras Mazelis pabėgo su profesoriaus Klošo dukteria.

Andermatui šiurpuliai nubėgo per kūną.

— Kaip?.. Ką jūs sakote?..

— Taip, pone direktoriau, baisi katastrofa! Krachas!..

Jis atsisėdo, nusišluostė kaktą, paskui papasakojo visą, ką girdėjo iš Petriuso Martelio, sužinojusio apie įvykį iš paties profesoriaus kamerdinerio.

Mazelis labai uoliai asistavo rudaplaukei gražuolei, agniai koketei ir vėjavaikei, neseniai palaidojusiai pirmąjį vyrą, mirusį džiova, kurią jis gavo, pasak žmonių, nuo per daug karštos abipusės meilės. Tačiau ponas Klošas pramatė italo avantiūristo planus ir, kartą užtikęs jį klūpantį prie dukters kojų, be ceremonijų išvijo, bijodamas, kad jis netaptų jo antruoju žentu.

Mazelis, išvarytas pro duris, veikiai sugrįžo atgal pro langą šilkinėm įsimylėjėlių kopėčiom. Buvo dvi gandų versijos. Pagal pirmąją italas sugebėjęs pasiekti, kad profesoriaus dukra visiškai netektų galvos iš meilės ir pavydo; pagal antrąją jis ir toliau slapčia susitikinėjęs su ja, bet dėl akių sukęsis ir prie kitos moters; pagaliau, kai iš meilužės patyręs, jog profesoriaus valia nepalaužiama, jis šiąnakt ją pagrobęs, na, o po tokio skandalo vedybos, žinoma, neišvengiamos.

Andermatas pritrenktas nesiliovė žingsniavęs po kambarį; daktaras Latonas pakilo, atsirėmė nugara į židinį ir sušuko:

— Ir šitaip pasielgė gydytojas... daktaras!.. Jokios savigarbos!..

Andermatas nusiminęs galvojo apie įvykio pasekmes, klasifikavo jas, vertino ir pagaliau suvedė balansą:

1. Nemalonūs gandai pasklis po aplinkinius kurortus, pasieks Paryžių. Antra vertus, šį pagrobimą tikriausiai galima panaudoti reklamai — reikia tik bent kiek sumanumo. Paduok į populiariuosius laikraščius keliolika gražiai suredaguotų žinučių, ir publikos dėmesys iškart nukryps į Mont Oriolį.

2. Profesoriaus Klošo išvykimas — neįkainojamas nuostolis.

3. Kunigaikščio ir kunigaikštienės de Ramasų-Aldavarų išvykimas — kitas neišvengiamas ir neatitaisomas nuostolis.

Apskritai daktaras Latonas sakė tiesą: baisi katastrofa.

Bankininkas pasigręžė į daktarą:

— Jūs turite dabar pat nueiti į viešbutį „Splenaid“ ir surašyti aktą dėl Obri-Pastero mirties. Suredaguokite jį taip, kad niekas neįtartų, jog buvo kraujo išsiliejimas.

Daktaras Latonas griebė skrybėlę ir jau buvo beeinąs, tačiau prie durų vėl sustojo.

— Beje, girdėjau dar vieną naujieną. Ar tiesa, kad jūsų bičiulis Polis Bretinji veda Šarlotą Oriol?

Andermatas krūptelėjo iš netikėtumo.

— Bretinji? Negali būti!.. Kas jums sakė?..

— Ogi kas daugiau, jei ne Petriusas Martelis. Jam pasigyręs pats senis Oriolis.

— Senis Oriolis?

— Taip, senis Oriolis. Jis tvirtinęs, kad būsimasis žentas turįs tris milijonus.

Viljamas nežinojo, ką ir begalvoti. Jis sumurmėjo:

— Po teisybei, čia nieko nuostabaus: pastaruoju metu jis aiškiai prie jos gretinosi... Bet jei taip... tai visa kalva mūsų... visa kalva!.. Na, turiu kuo greičiausiai viską pats sužinoti.

Ir jis išėjo įkandin daktaro, kad iki pusryčių dar suspėtų pasikalbėti su Poliu.

Vos tik jis grįžo į viešbutį, jam pranešė, kad žmona bent keletą kartų prašiusi jį pakviesti. Kristiana, dar neatsikėlusi iš lovos, kalbėjosi su tėvu ir broliu, kuris išsiblaškęs greitomis sklaidė laikraščius.

Jautėsi ji blogai, labai blogai, visą laiką nerimo ir gąstavo, pati nežinodama ko. Negana to, prieš keletą dienų jai šovė į galvą ir dabar nedavė ramybės viena mintis, nėščios moters kaprizas: ji troško pasitarti su daktaru Bleku. Girdėdama, kaip visi aplinkui šaiposi iš daktaro Latono, jinai prarado bet kokį pasitikėjimą juo ir panoro išgirsti, ką pasakys kitas daktaras — būtent daktaras Blekas, kurio šlovė kas dieną augo. Nuo ryto lig vakaro ją persekiojo baimės, visokiausios baimės ir manijos, kamuojančios moteris paskutiniais nėštumo mėnesiais. Užpraeitą naktį ji sapnavo negerą sapną, ir dabar jai vaidenosi, kad kūdikio padėtis nenormali, kad dėl to ji negalėsianti pagimdyti ir būsiąs reikalingas cezario pjūvis. Ir vaizdavosi, kaip bus daroma ta operacija. Šit ji guli aukštielninka perskrostu pilvu, lova — vieno kraujo, ir nuo jos nuneša kažkokį raudoną gumulėlį — jis nejuda, nerėkia, jis negyvas. Kas dešimtį minučių ji užsimerkdavo ir vėl matydavo tą patį reginį, vėl atsiduodavo skausmingai, baisiai kančiai. Ir štai išsigalvojo, kad vienas tik daktaras Blekas galįs pasakyti jai teisybę, ir pareikalavo kuo greičiau jį atvesti, kad jis tučtuojau, tučtuojau ją apžiūrėtų!

Andermatas sumišo, nežinodamas, ką besakyti.

— Bet, vaikuti, tai labai keblus dalykas... Juk žinai, kokie mano santykiai su Latonu... Tikriau sakant... tai neįmanoma. Klausyk, štai kas man atėjo į galvą: aš pakviesiu profesorių Ma-Ruselį — jis šimtą kartų išmaningesnis už Bleką. Jis ateis, jeigu aš paprašysiu.

Tačiau Kristiana buvo nepalenkiama: ji norinti Bleko, ir nieko daugiau! Kad jis būtų čia, kad ji matytų šalia lovos didelę buldogišką jo galvą! Beprotiškas, prietaringas įnoris — jai reikalingas ne kas kitas, tik Blekas!

Viljamas pabandė nukreipti jos mintis kitur:

— Tu dar nežinai, kad tasai intrigantas Mazelis šiąnakt pagrobė profesoriaus Klošo dukterį. Juodu pabėgo, išvažiavo nežinia kur. Tai bent istorija!

Kristianos akys išsiplėtė iš sielvarto, ji pasikėlė ant pagalvio ir sušnibždėjo:

— Ak, vargšė kunigaikštienė... Kaip man jos gaila, vargšelės!

Ji seniai jau suprato savo širdimi kitos aistringos širdies kančią, nes kentėjo tą patį skausmą, verkė tom pačiom ašarom.

Bet veikiai ji grįžo prie ankstesnės kalbos:

— Klausyk, Vili, pakviesk man poną Bleką. Aš jaučiu, kad mirsiu, jeigu jis neateis!

Andermatas paėmė jos ranką ir švelniai pabučiavo.

— Būk gi protinga, Kristiana, brangioji... suprask...

Jis pamatė jos akyse ašaras ir, pasisukęs į markizą, tarė:

— Tai jūs, tėveli, turėsite jį pakviesti. Aš negaliu. Blekas kiekvieną dieną, apie pirmą valandą, ateina į mūsų viešbutį pas princesę Maldeburgietę. Sustabdykite jį, kai eis pro šalį, ir atveskite pas dukterį. Tu juk gali palaukti kokią valandą, ar ne, Kristiana?

Ji sutiko valandą palaukti, bet atsisakė keltis pusryčių, ir vyrai vieni nuėjo į valgomąjį.

Polis jau buvo čia. Jį pamatęs, Andermatas sušuko:

— Žinote, kokią naujieną aš ką tik girdėjau? Jūs vedate Šarlotą Oriol? Nejau tai tiesa?

Polis, baimingai žvilgtelėjęs į uždarytas duris, pusbalsiu atsakė:

— Dievaži, tiesa!

Niekas iš jų dar to nežinojo, ir visi trys stovėjo apstulbę prieš savo bičiulį.

Viljamas paklausė:

— Kas jums atėjo į galvą? Kam vesti, jeigu jūs užtektinai turtingas? Kam susipainioti su viena moterim, jei galite turėti jas visas? O pagaliau ir šeima be išauklėjimo. Gontranas — ką gi, jam nėra kas daryti, jis be skatiko kišenėje.

Bretinji nusijuokė:

— Mano tėvas pralobo iš miltų prekybos... jis buvo, šiaip ar taip... malūnininkas. Jei būtumėte jį pažinę, būtumėte irgi pasakę, kad jam trūksta išauklėjimo. Na, o dėl merginos...

Andermatas pertarė:

— O, mergina žavinga... puiki... stebėtinai žavinga!.. Ir, žinote... ji bus turtinga, gal net turtingesnė už jus. Galiu jus užtikrinti!..

Gontranas sutrikęs įterpė:

— Taip, vedybos niekam nekliudo ir pridengia atsitraukimą. Tik negerai, kad jis mūsų neperspėjo. Kaipgi, po galais, visa tai atsitiko?

Tada Polis papasakojo, kaip jis pasipiršo Oriolio dukteriai, šį tą savaip nušviesdamas ir ypač pabrėždamas savo svyravimus. Galutinai jis apsisprendęs tada, kai mergina davusi jam suprasti, kad jį mylinti. Papasakojo, kaip netikėtai atėjęs tėvas, kaip juodu susivaidiję, — čia jis irgi davė valią savo vaizduotei, — kaip senis abejojęs dėl jo turto ir kaip surašęs žyminiame popieriuje pasižadėjimą.

Andermatas, juokdamasis iki ašarų, tuksnojo kumščiu į stalą.

— Aha, tai ir jis griebėsi žyminio popieriaus! Juk šitas triukas mano, mano sugalvotas!

Polis, bent kiek nuraudęs ir sumišęs, jį perspėjo:

— Prašyčiau jus kol kas nieko nesakyti žmonai. Mes su ja geri draugai, tad verčiau aš pats jai pranešiu...

Gontranas žiūrėjo į savo bičiulį, keistai ir linksmai šypsodamas, lyg būtų norėjęs pasakyti: „Labai gerai, taip, taip, puiku! Štai kaip reikia užbaigti nemalonias istorijas — be triukšmo, be skandalo, be dramų!“

Jis pasiūlė:

— Jei nori, drauguži, užeisim pas ją abudu po pusryčių, kai ji atsikels, ir tu jai pasakysi, ką nusprendei.

Juodu pažvelgė įdėmiai vienas į kitą, bergždžiai mėgindami išskaityti vienas kito mintis, paskui nugręžė akis į šalį.

Polis abejingu tonu atsakė:

— Gerai, su mielu noru. Mes dar pakalbėsim apie tai.

Įėjo viešbučio tarnas ir pranešė, jog daktaras Blekas ką tik atvykęs pas princesę. Markizas išbėgo laukti jo išeinant.

Jis nusakė gydytojui ligonės būklę, perdavė jos pageidavimą, išaiškino keblią savo žento padėtį ir be vargo atsivedė Bleką pas dukterį.

Vos tik didžiagalvis žmogutis įžengė į kambarį, Kristiana tarė:

— Tėti, palik mus vienus.

Markizas išėjo. Tyliu, romiu balsu, lyg išpažindama nuodėmes, Kristiana išskaičiavo visas savo baimes, nerimastis ir baisingus sapnus. O gydytojas klausėsi tartum kunigas, tarpais nužvelgdamas ligonę didelėm apskritom akim, ir nežymiai linksėjo galvą, — atseit viską dėmisi.

Įtarpiais sumurmėdavo: „Taip, taip“, lyg norėdamas pasakyti: „Jūsų ligą aš matau kaip ant delno ir išgydysiu jus, jeigu tik panorėsiu“.

Kai ji baigė, daktaras savo ruožtu ėmė kuo smulkiausiai klausinėti, koks jos gyvenimo būdas bei įpročiai, kokio ji laikosi režimo, kokius vartoja vaistus. Kartais jis lyg ir pritardavo jos atsakymui rankos mostu, o kartais sušukdavo „O!“ — tai būdavo priekaištas, nors anaiptol ne griežtas. Kai ji pagaliau pasisakė visų didžiausią savo baimę — kad kūdikio padėtis galbūt nenormali, jis atsistojo, droviai, kaip dvasininkas, apčiupinėjo ją per apklotą ir pareiškė:

— Ne, viskas gerai.

Jai norėjosi jį išbučiuoti. Koks puikus žmogus šitas daktaras!

Jis paėmė nuo stalo popieriaus lapą ir parašė ilgą, ilgiausią receptą. Paskui grįžo prie lovos ir visai kitokiu tonu, tarsi būtų norėjęs parodyti, kad šventa profesinė pareiga jau atlikta, pradėjo su ligone kalbą.

Kiekviena paprasčiausia jo frazė, ištarta giliu, sodriu ir stipriu kresno nykštuko balsu, atrodė mįslinga. Kalbėjo jis apie viską. Buvo matyti, kad jį labai domina Gontrano vedybos. Pagaliau jis tarė su kokčia išsigimėlio šypsena:

— Apie pono Bretinji vedybas gal dar nevertėtų kalbėti, nors tai jau nebe paslaptis: senis Oriolis pasakoja apie tai visiems, ką tik sutinka.

Kristiana pajuto, kad visa ima tirpti: prasidėjęs nuo pirštų galų, tirpulys pamažu apėmė visą kūną — rankas, krūtinę, pilvą, kojas. Ji dar nesuvokė kaip reikiant daktaro žodžių, bet klaiki baimė, kad jis, ko gero, ne viską pasakys, jai suteikė jėgų susitvardyti, ir ji sušnibždėjo:

— Šit kaip? Senis Oriolis pasakoja visiems, ką tik sutinka?

— Taip, taip. Jis ir man gyrėsi prieš kokią dešimt minučių. Pasak jo, Bretinji labai turtingas ir seniai jau myli mažąją Šarlotą. Beje, ir vienus, ir kitus į porą suvedė ponia Onora. Įsimylėjėliai naudojosi jos paslaugomis ir nuolat matydavosi jos namuose...

Kristiana užsimerkė. Ji neteko sąmonės.

Daktarui šūktelėjus, atbėgo kambarinė, paskui pasirodė markizas, Andermatas ir Gontranas. Visi puolė ieškoti acto, eterio, ledo ir sunešė ko reikia ir ko nereikia.

Staiga Kristiana sukrutėjo, pramerkė akis, iškėlė aukštyn rankas, sukliko širdį veriančiu balsu ir ėmė raitytis lovoje. Ji bandė kalbėti, vos ištardama žodžius: „Oi, kaip skauda... dieve mano... kaip skauda... strėnas... Visą... draskyte drasko... Oi, dieve mano...“ Ir vėl pagavo klykti.

Veikiai paaiškėjo, kad tai prasidėjusio gimdymo simptomai.

Andermatas išbėgo pas daktarą Latoną ir rado jį baigiant pusryčiauti.

— Einam kuo greičiau... Mano žmonai priepuolis... Greičiau!..

Sukdamasis iš keblios padėties, jis papasakojo Latonui, kad daktaras Blekas buvęs viešbutyje kaip tik tuo metu, kai prasidėję skausmai.

Daktaras Blekas pats patvirtino tą melą:

— Tik atvykau pas princesę — ir štai man praneša, kad poniai Andermat blogai. Aš tuoj atbėgau — buvo pats metas.

Bet Viljamas, didžiai susijaudinęs ir sunerimęs, ūmai suabejojo abiem daktarais ir smarkiai plakančia širdimi išbėgo vienplaukis pas profesorių Ma-Ruselį. Šis nesidavė ilgai maldaujamas — iškart pakilo, mašinaliai užsisagstę surdutą, kaip ir kiekvienas gydytojas, iškviestas pas ligonį, ir žengė skubiu, plačiu, bet oriu žingsniu, kokiu žengia garsenybė, žinanti, kad vien tik jos pasirodymas išgelbės žmogui gyvybę.

Lig tik jis įėjo, abu daktarai kits per kitą ar net vienu balsu pagarbiai šoko klausti jo nuomonės:

— Štai kaip prasidėjo, pone profesoriau... Ar jums neatrodo, pone profesoriau?.. Ar negali būti, pone profesoriau?..

Žmonos vaitojimas varė Andermatą iš proto, ir jis savo ruožtu apibėrė Ma-Ruselį klausimais, garsiau už kitus kartodamas „pone profesoriau“.

Kristiana gulėjo beveik nuoga prieš šituos vyrus ir nieko nematė, nieko nežinojo, nieko nesuprato; skausmai buvo tokie aštrūs, kad galvoj neliko jokios minties. Jai rodėsi, lyg vidurius ir dubenį kas pjautų ilgu atšipusiu pjūklu, pjautų lėtai, su perstojimais, su atvangomis, nelygiais trūkiais, kaskart vis baisiau ir baisiau draskančiais kaulus ir raumenis.

O kai skausmas valandėlę atlėgdavo ir kančios palengvėdavo, jai sugrįždavo protas ir sąmonę persmelkdavo mintis, nuožmesnė, grasesnė, siaubingesnė už fizinį skausmą: jis myli kitą, jis rengiasi vesti.

Ir, norėdama apmaldyti tą baisų peršulį, graužiantį jai smegenis, ji stengdavosi atgaivinti žiaurias kūno kančias — judindavo pilvą, kraipydavo strėnas, kol vėl užeidavo sąrėmiai — tada bent nereikėdavo galvoti.

Ji prasikankino penkiolika valandų. Skausmai ir neviltis ją taip nugalavo, kad ji nebenorėjo gyventi ir, surakinta spazmų, šaukėsi mirties. Bet po vienos konvulsijos, ilgesnės ir baisesnės už kitas, jai pasirodė, lyg būtų staiga išsivertę visi viduriai. Viskas baigėsi, skausmai aptilo tarsi rimstančios bangos, ir palengvėjimas buvo toks malonus, jog net sielvartas kurį laiką nuslopo. Klausiama ji atsakinėjo tyliu, silpnu balsu. Staiga ji pamatė prisilenkusio Andermato veidą ir išgirdo jį sakant:

— Mes turime dukrytę... Ji gyva... beveik išnešiota...

Kristiana vos įstengė sušnibždėti:

— Ak, dieve mano!

Ji turi kūdikį! Jis gyvas, jis augs... Polio kūdikis! Šis naujas sielvartas taip jai sugniaužė širdį, kad ji vos susilaikė vėl nepradėjusi klykti. Ji turi dukterį! Betgi ji nenori jos, nenori!.. Ji nė žiūrėti į ją nežiūrės!.. Niekad jos nepalies!

Kažkas ją paguldė, apklostė, pabučiavo. Kas gi? Tikriausiai tėvas ir vyras. Ji to nematė. O jis — kurgi jis? Ką gi jis veikia? Kaip ji dabar būtų laiminga, jeigu jis ją mylėtų!

Laikas ėjo, valanda slinko po valandos, bet ji to nejuto, neskyrė net nakties nuo dienos, be perstojo deginama vis tos pačios minties: jis myli kitą.

Staiga jai dingtelėjo: „O gal tai netiesa?.. Kaip galėjo atsitikti, kad apie jo vedybas aš sužinojau tik iš to daktaro?“

Paskui ji sumojo, kad nuo jos tyčia viskas buvo slepiama. Polis pasirūpino, kad ji nieko nežinotų.

Ji pasuko galvą pažiūrėti, ar yra kas nors kambaryje. Prie lovos sėdėjo nepažįstama moteris, kažkokia moteris iš kaimo. Kristiana nesiryžo jos klausinėti. Kas gi galėtų jai tą pasakyti?

Bet štai atsidarė durys, ir ant pirštų galų įėjo vyras. Pamatęs, kad ji atsimerkusi, jis priėjo prie lovos.

— Tau geriau?

— Taip, ačiū.

— Vakar tu gerokai mus išgąsdinai. Bet pavojus pagaliau praėjo! Dabar aš labai susirūpinęs — kas gi tave žiūrės? Telegrafavau mūsų bičiulei poniai Ikardon, — jinai ketino atvažiuoti, kai tau ateis metas gimdyti, — pranešiau jai, kas atsitiko, ir labai prašiau atvykti. Bet pasirodo, ji dabar ligina savo sūnėną, sergantį skarlatina... O tu juk negali pasilikti viena, reikia, kad prie tavęs būtų kokia nors moteris... bent kiek... na, bent kiek padoresnė... Tai va, viena iš čionykščių damų pasisiūlė tave slaugyti ir pabūti šias dienas prie tavęs. Ir aš, žinotum, sutikau. Tai ponia Onora.

Kristiana staiga prisiminė daktaro Bleko žodžius. Ją nukratė šiurpas, ir ji suvaitojo:

— O ne... ne... Tik ne ji... tik ne ji!..

Viljamas nesupratęs kalbėjo toliau:

— Ką gi, aš žinau, kad tai prasta miesčionė; bet tavo brolis labai ją vertina — ji daug jam padėjo. Be to, sako, kad anksčiau ji buvusi priėmėja ir kad Onora su ja susipažinęs kaip tik prie gimdyvės. Jeigu ji tau labai nepatiks, aš rytoj pat ją išsiųsiu namo. Gal vis dėlto pamėginkim. Tegul ateina kokią dieną ar dvi.

Ji tylėjo, svarstė. Nenumaldomas noras sužinoti viską, viską iki galo, ir viltis, kad toji moteriškė pati išsiplepės, kad iš jos bus galima žodis po žodžio ištraukti žiauriąją tiesą, kuri sudraskys jai širdį, kurstyte ją kurstė atsakyti: „Eik... eik ir atvesk ją tuojau pat! Eik gi!“

Ją kurstė ne vien šitas aistringas geismas viską žinoti, bet ir keistas troškimas aitrinti savo žaizdą, plakti save iki kraujo skaudžiais erškėčiais — nesuprantamas, liguistas, svaigus kančios troškimas.

Ir ji sušnibždėjo:

— Gerai, sutinku, atsiųsk man ponią Onora.

Bet ūmai pajuto, kad jai nebėra jėgų ilgiau laukti, kad ji turi dabar pat žinoti, aiškiai žinoti, ar jis iš tiesų jos išsižadėjo, ir tyliu kaip atodūsis balsu paklausė Viljamą:

— Ar teisybė, kad ponas Bretinji rengiasi vesti?

Tas ramiai atsakė:

— Taip, teisybė. Būtume anksčiau tau pasakę šią naujieną, bet nebuvo galima su tavimi kalbėtis.

Ji paklausė:

— Šarlotą?

— Šarlotą.

O Andermatui savo ruožtu nedavė ramybės mintis: kaipgi laikosi jo dukrelė, kurioje dar vos rusena gyvybė? Jis nuolat bėgdavo jos pažiūrėti ir dabar apmaudavo, kodėl Kristiana iš pat karto nepaprašė jos atnešti. Pagaliau jis tarė su švelniu priekaištu:

— Negi tu nenori pamatyti mergytės? Ji, žinotum, puikiausiai jaučiasi.

Kristiana krūptelėjo, lyg jis būtų palietęs gyvą žaizdą. Bet reikėjo gi nešti kryžių iki galo.

— Parodyk man ją, — tarė ji.

Jis dingo už užuolaidos, pakabintos lovos galvūgaly, paskui vėl išlindo, visas švytėdamas iš laimės ir pasididžiavimo, negrabiai nešdamas ant rankų baltų vystyklų ryšulėlį.

Padėjęs jį ant išsiuvinėto priegalvio šalia Kristianos, netekusios žado iš susijaudinimo, tarė:

— Tik pažiūrėk, kokia gražutė!

Ji pažiūrėjo.

Jis laikė praskleidęs dviem pirštais lengvus nėrinius, dengiančius mažutį raudoną veiduką, labai mažutį ir labai raudoną. Mergytės akys buvo užmerktos, burnytė raukėsi.

Palinkusi prie mažo padarėlio, ką tik pradėjusio savo žmogiškąjį gyvenimą, ji mąstė: „Čia mano duktė... Polio duktė... Tai štai kas mane tiek prikamavo... Šituose vystykluose... mano duktė... mano duktė!..“

Bjaurėjimasis kūdikiu, kurs gimdamas taip baisiai iškankino jos nelaimingą širdį ir gležną moterišką kūną, staiga dingo kaip nebuvęs; jinai žvelgė į jį su godžiu, sielvartingu smalsumu ir stebėjosi, kaip gyvulio patelė kad stebisi, išvydusi pirmagimį savo jauniklį.

Andermatas manė, kad ji puls aistringai glamonėti mergytę. Vėl nusivylęs ir suglumęs, jis paklausė:

— Tu jos nepabučiuoji?

Kristiana lenkėsi tyliai prie mažos galvutės ir jautė, kaip toji traukte ją traukia į save. Ir lig tik prigludo, įsisiurbė lūpomis į raudoną kaktytę, vos drėgną ir šiltą nuo jos pačios kraujo šilumos, jai pasirodė, kad nebegalės atitrūkti, kad jos lūpos augte suaugo su kūdikiu.

Kažkas lyg šepečiu palietė jai skruostą: tai vyras pasilenkė jos pabučiuoti. Jis ilgai ją glaudė prie savęs su meiliu dėkingumu, o paskui panoro taip pat pabučiuoti dukterį ir, atkišęs lūpas, kelis kartus atsargiai, švelniai pakštelėjo į nosytę.

Kristiana žiūrėjo į juodu, ir jai suspaudė širdį — jos duktė ir jis... ir jis!

Viljamas jau norėjo nešti mergytę lopšin.

— Ne, — tarė ji, — palik dar kelias minutes, aš noriu jausti ją šalia savęs. Nekalbėk, nesijudink, palik mudvi, palūkėk.

Viena ranka ji apkabino kone aklinai apvyturiuotą kūdikį, priglaudė kaktą prie susiraukusio veiduko, užsimerkė ir taip gulėjo nejudėdama, nieko negalvodama.

Po kelių minučių Viljamas švelniai palietė jai petį:

— Klausyk, brangioji, būk protinga. Juk žinai, tau negalima jaudintis!

Ir jis nunešė mergytę, o motina lydėjo ją akimis, kol ji dingo už lovos užuolaidos.

Grįžęs Viljamas tarė:

— Tai sutarta, rytoj rytą aš atsiunčiu pas tave pabūti ponią Onora.

Ji atsakė tvirtesniu balsu:

— Gerai, brangusis, atsiųsk... rytoj rytą.

Ir jinai išsitiesė lovoje, nuvargusi, sugniužusi, bet gal nebe tokia nelaiminga.

Vakare užėjo tėvas ir brolis ir papasakojo Kristianai čionykštes naujienas: profesorius Klošas skubiai išvyko ieškoti dukters; apie kunigaikštienę de Ramas eina visokios šnekos, jos taip pat nebesimato, spėjama, kad ir jinai išvažiavusi ieškoti Mazelio.

Gontranas juokėsi iš tų nuotykių ir dėstė komiškus išvedžiojimus:

— Kiek neįtikėtinų dalykų žmogaus laukia kurortuose! Tai vieninteliai žemės kampeliai, kur dedasi stebuklai! Per dvejetą mėnesių čia nutinka daugiau įdomių įvykių negu visame pasaulyje per metus. Iš tikrųjų, šaltiniai čia sakytum ne druskėti, o užkerėti. Ir visur tas pat — Ekse, Ruaja, Viši, Liušone, o ir pajūrio kurortuose: Djepe, Etreta, Truvilyje, Biarice, Kanuose, Nicoje. Čia suplaukia margiausia žmonių minia — visų rasių ir tautų, visų luomų atstovai, čia gali sutikti nematytų pašlemėkų, išgirsti apie nuostabias avantiūras. Moterys kurortuose be galo mitriai ir lengvai išdarinėja įdomiausius triukus. Tos, kur Paryžiuje laikosi, čia smunka, ir dar kaip skandalingai. O vyrai — kas praturtėja, kaip Andermatas, kas miršta, kaip Obri-Pasteras, o kas susilaukia dar blogesnio likimo — veda... kaip aš... ir Polis. Kvaila ir juokinga, ar ne? Juk tu jau žinai, kad Polis veda?

Kristiana sušnibždėjo:

— Taip, Viljamas ką tik man sakė.

Gontranas kalbėjo toliau:

— Ir gerai daro, iš tikrųjų gerai. Ji kaimietukė, taip... bet negi būtų geriau, jei tai būtų kokių avantiūristų duktė ar lengvo elgesio mergšė? Aš pažįstu Polį. Jis vestų ir paskutinę valkatą, jei toji mėnesį ar pusantro gebėtų jam atsispirti. O atsispirti jam gali tik sijonuotas velnias arba nekalta mergelė. Jam pasitaikė nekalta mergelė — ir tuo geriau.

Kristiana klausėsi, ir kiekvienas žodis smigo jai tiesiog į širdį ir skaudžiai, be galo skaudžiai ją gildė.

Ji užmerkė akis ir tarė:

— Aš labai nuvargau. Noriu truputį pailsėti.

Juodu pabučiavo ją ir išėjo.

Užmigti buvo neįmanoma, įdirgintos mintys karštligiškai blaškėsi. Ji nė galvoti negalėjo apie tai, kad jis nebemyli, visai nebemyli jos, ir jeigu ne slaugė, ne moteriškė, snaudžianti krėsle prie lovos, ji būtų atsikėlusi, atvėrusi langą ir šokusi ant priedurio laiptų. Ant parketo ji pamatė šviesos skritulėlį: pro užuolaidos plyšį kambarin skverbėsi plonutis mėnulio spindulys. Ir ūmai ją užplūdo prisiminimai: ežeras, miškas, pirmas prisipažinimas — tik tik girdimi, bet tokie jaudinantys žodžiai: „Aš myliu jus “, ir Turnoelis, ir visos jų glamonės vakarais tamsiuose takuose, ir kelias į Ros Pradjerą. Staiga ji išvydo ant šito kelio, vos boluojančio žvaigždėtą naktį, jį, Polį... su kita moterim: jis laiko apglėbęs ją per juosmenį ir kas žingsnis bučiuoja į lūpas. Kristiana iškart ją pažino — tai Šarlota! Jis glėbia ją ir šypsosi taip, kaip jis vienas temoka šypsotis, kužda į ausį meilingus žodžius, kokius jis vienas temoka kalbėti, paskui puola ant kelių ir bučiuoja žemę prieš ją, kaip kadaise bučiavo prieš Kristianą! Ir jai paliko taip skaudu, taip skaudu, kad ji nusigręžė, įkniaubė veidą į pagalvį ir pravirko. Ji raudojo kone balsu, — taip baisiai draskė jai sielą neviltis.

Širdis daužėsi krūtinėje, ir tankus pulsas, atliepdamas smilkiniuose, be perstojo kalė ir kalė tą vieną žodį: „Polis — Polis — Polis...“ Ji užsidengė ausis rankomis, kad jo negirdėtų, užsitraukė ant galvos drobulę, bet tada šitas vardas aidėjo giliai krūtinėje sulig kiekvienu nerimstančios širdies tvinksniu.

Slaugė atbudusi paklausė:

— Jums blogiau, ponia?

Kristiana atkreipė į ją ašarotą veidą ir sušnibždėjo:

— Ne, aš miegojau ir sapnavau baisų sapną...

Paskui paprašė uždegti dvi žvakes, kad nesimatytų mėnulio spindulio.

Į rytą vis dėlto užsnūdo ir keletą valandų miegojo. Išbudino ją Andermatas, atvesdamas ponią Onora.

Storulė, išsyk pasijautusi kaip namie, atsisėdo prie lovos, paėmė gimdyvei už rankų, apklausinėjo kaip daktaras ir, patenkinta atsakymais, pareiškė:

— Na ką gi, ką gi, viskas eina gerai.

Nusiėmė skrybėlaitę, šaliką, nusimovė pirštines ir atsigręžė į slaugę:

— Galite eiti, mergele. Jei būsite reikalinga, aš paskambinsiu.

Kristiana, iš karto pasišlykštėjusi viešnia, tarė vyrui:

— Atnešk valandėlei dukrytę.

Kaip ir praeitą dieną, Viljamas, švelniai apglėbęs, atnešė kūdikį ir paguldė ant priegalvio. O jinai, kaip ir praeitą dieną, priglaudė skruostą prie dar nepažintos mažutės būtybės, suvyniotos į vystyklus, ir ei rauge su jos šiluma pro baltą audeklą į ją ėmė lietis atgaivinga ramybė.

Staiga mažytė pravirko, ėmė rėkti plonu, šaižiu balseliu.

— Prašo krūties, — tarė Andermatas.

Jis paskambino, ir įėjo žindyvė, stambi, raudonveidė moteriškė su plačiais žvilgančiais žmogėdros dantimis, kurie kone išgąsdino Kristianą. Atsisegusi palaidinukę, ji išėmė sunkią, minkštą krūtį, pritvinkusią pieno it karvės tešmuo. Pamačiusi savo mergytę čiulpiant pieną iš šitos mėsingos gertuvės, Kristiana, lyg ir pavydėdama žindyvei, o drauge ir koktėdamasi ja, buvo benorinti griebti ir atimti iš jos kūdikį.

Ponia Onora prisakė žindyvei visokiausių patarimų, ir ta išsinešė vaikutį.

Andermatas taip pat išėjo. Moterys liko vienos.

Kristiana nežinojo, kaip pradėti kalbą apie tai, kas ją kamavo, bijojo, kad per daug nesusijaudintų, nepamestų galvos ir verkdama neišsiduotų. Tačiau ponia Onora ėmė pati plepėti, nelaukdama klausinėjimų. Kai buvo išpasakotos visos kaimo paskalos, atėjo eilė Oriolių šeimai:

— Puikūs žmonės, — kalbėjo ponia Onora, — iš tiesų puikūs žmonės. Kad jūs būtumėt pažinę motiną — kokia darbšti, kokia maloni moteriškė! Dešimtį kitų sudėk — jos vienos neatstos. O mergaitės į ją nusidavusios.

Ir jau buvo bekreipianti kalbą kitur, bet Kristiana paklausė:

— Katra jums labiau patinka — Luiza ar Šarlota?

— Aš, ponia, labiau myliu Luizą, jūsų brolio sužadėtinę, ji rimtesnė, protingesnė. Labai jau tvarkinga mergina! Bet manajam labiau prie širdies jaunesnioji. Vyrų, žinote, kitoks skonis — ne toks kaip mūsų.

Ji nutilo. Kristiana, jausdama, kad jos drąsa baigiasi, vos ištarė:

— Ar mano brolis dažnai susitikdavo pas jus su savo sužadėtine?

— Kaipgi, ponia, dažnai susitikdavo, kiekvieną dieną. Viskas buvo sutarta pas mus, viskas! Aš jiems netrukdžiau plepėtis — suprantu, ko reikia jauniems. Bet pats didžiausias man buvo džiaugsmas, kai pamačiau, kad jaunėlė krito į akį ponui Poliui.

Kristiana sušnibždėjo kone be garso:

— Jis labai ją myli?..

— Ak, ponia, sunku ir apsakyti! Pastaruoju metu jis tiesiog iš proto ėjo dėl jos. O kai prie mergaitės ėmė suktis italas, tas, kur išsivežė daktaro Klošo dukterį, — jis tik šiaip sau šniukštinėjo ir nužiūrinėjo, — aš jau maniau, kad juodu susikaus!.. Ak, būtumėte mačiusi tada jo akis! O į Šarlotą jis žiūri taip, lyg tai būtų švenčiausioji panelė!.. Net matyti malonu tokią meilę!

Tada Kristiana ėmė klausinėti apie visa, ką tik buvo mačiusi ir girdėjusi ponia Onora: ką jie kalbėjo, ką veikė, kaip dažnai eidavo į San Susi slėnį, kur Polis kadaise jai tiek kartų kalbėjo apie savo meilę. Storulė stebėjosi, kad ji klausia tokių dalykų, kurie šiaip niekam neįdomūs. O Kristiana viską lygino: prisiminusi aibes smulkmenų iš praeitos vasaros, delikatų Polio asistavimą, jo paslaugumą, išmoningas jo pastangas patikti, visus tuos jaudinančius dėmesio ženklus, tą švelnumą ir rūpestingumą, kurie akivaizdžiai liudija apie valdingą vyro troškimą sužavėti moterį, ji norėjo žinoti, ar lygiai taip pat jis gundė ir kitą, ar į naują ataką prieš moters širdį jis puolė su tokiu pat įkarščiu, tokiu pat įkvėpimu, tokia pat visa nugalinčia aistra.

Ir kiekvieną kartą, kai tik ji atpažindavo kad ir nereikšmingą jo poelgį ar bruožą, kokią nors mielą paikystę, kokį nors momentą iš tų netikėtų jausmo polėkių, kurie taip suvirpindavo širdį ir kuriems Polis taip dažnai atsiduodavo, kai ją mylėjo, — kiekvieną kartą jai išsiverždavo iš krūtinės tylus skausmingas „Och!“

Nesuprasdama tų keistų atodūsių, ponia Onora dar karščiau įtikinėjo:

— Tikra teisybė, ponia! Taip ir buvo, kaip sakau, taip ir buvo. Niekad nesu mačiusi, kad vyriškis būtų taip įsimylėjęs.

— Ar jis deklamuodavo jai eiles?

— O kaipgi, ponia, gražias eiles deklamuodavo.

Abi nutilo, ir tebuvo girdėti vien monotoniška dainelė: gretimame kambaryje niūniavo žindyvė, migdydama kūdikį.

Koridoriuje pasigirdo žingsniai. Ma-Ruselis ir Latonas atėjo aplankyti ligonės. Juodu konstatavo, kad ji susijaudinusi ir kad jos būklė blogesnė negu vakar.

Kai juodu išėjo, Andermatas pravėrė duris ir, įkišęs galvą, paklausė:

— Tave nori pamatyti daktaras Blekas. Ar priimsi?

Ji pasirėmė ant alkūnės ir sušuko:

— Ne... ne!.. Nenoriu... ne!..

Viljamas apstulbęs priėjo artyn:

— Bet klausyk... Reikėtų vis dėlto... Mes jam skolingi... Taip negalima...

Kristiana atrodė lyg pamišusi — jos akys išsiplėtė, lūpos drebėjo. Ji suriko keliskart šaižiu balsu taip garsiai, kad tikriausiai buvo girdėti už kelerių durų:

— Ne... ne!.. Niekados!.. Tegul jis niekad neateina!.. Girdi?.. Niekad!..

Paskui, jau nebesižinodama ką daranti, ištiesė ranką į ponią Onora, stovinčią vidury kambario, ir ėmė šaukti:

— Ir šitos nereikia!.. Išvaryk ją!.. Aš nenoriu jos matyti... Išvaryk!..

Jis puolė prie žmonos, apkabino, pabučiavo į kaktą.

— Kristiana, brangioji, nusiramink... Kas tau pasidarė?.. Nusiramink!..

Jai užgniaužė gerklę, iš akių ištryško ašaros.

— Tegul visi išeina, — tarė ji vyrui. — Pasilik tu vienas.

Jis pribėgo suglumęs prie daktaro žmonos ir mandagiai ją pavedėjo į duris:

— Būkit gera, palikite mus vienus tuo tarpu. Jai karštinė, pieno karštinė. Aš ją nuraminsiu ir netrukus ateisiu pas jus.

Kai jis grįžo prie lovos, Kristiana gulėjo visiškai sugniužusi ir verkė, verkė, tyliai, be garso liedama ašaras. Ir jis pravirko drauge su ja — pirmą kartą gyvenime.

Naktį iš tikrųjų prasidėjo pieno karštinė, Kristiano ėmė klejoti.

Keletą valandų ji neramiai blaškėsi, paskui staiga prakalbėjo.

Markizas ir Andermatas, pasilikę prie ligonės, lošė kortomis, pusbalsiu skaičiuodami akis. Lyg ir nugirdę, kad jinai juos šaukia, abu pasikėlė ir priėjo prie lovos.

Kristiana jų nematė ar gal nepažino. Veidas jos buvo baltas, kaip ir pagalvis, gelsvi plaukai dryksojo ant pečių, o šviesiai mėlynos akys žvelgė į tą nežinomą, slėpiningą vaiduoklių pasaulį, kuriame gyvena bepročiai. Jos rankos, ištiestos ant drobulės, protarpiais imdavo drebėti, staigiai ir nevalingai trūkčioti ir kilnotis.

Iš pradžių atrodė, kad ji ne kalbasi su kažkuo, o pasakoja, ką matanti. Bet nieko nebuvo galima suprasti, žodžiai buvo padriki, lyg ir be jokio ryšio. Ji sakė, kad uola per daug aukšta ir ji negalinti nuo jos šokti, bijanti, kad neišnirtų kojos, o tasai žmogus, kur tiesia jai iš apačios rankas, mažai tepažįstamas. Paskui ėmė kalbėti apie aromatus, ir atrodė, lyg stengtųsi atsiminti primirštas frazes: „Ar gali kas būti maloniau?.. Kvapsniai svaigina kaip vynas... Vynas svaigina protą, aromatai svaigina vaizduotę... Kvėpdami aromatus, mes pažįstame prigimties esmę, pačią giliausią esmę... pažįstame gėles... medžius... laukų žoles... Galime pajusti net seno namo sielą, miegančią senuose balduose, kilimuose ir užuolaidose...“

Paskui jos veidas persikreipė, lyg ji būtų labai nusikamavusi. Iš palengvo, sunkiai ji lipo į kalną ir kažkam sakė: „O, panėšėk mane dar, būk malonus, aš čia mirsiu, aš nebepaeinu! Nešk mane, kaip nešei anąkart viršum tarpeklio... atsimeni?.. Kaip tu mane mylėjai!“

Paskui ji klaikiai suriko, akyse šmėkštelėjo siaubas. Ji matė nugaišusį gyvulį ir maldavo jį nuvilkti į šalį, bet atsargiai, kad jam neskaudėtų.

Markizas tyliai tarė žentui:

— Jai vaidenasi asilas, kurį mes radome ant kelio, grįždami iš Niužero.

Dabar ji kalbino negyvą asilą, guodė jį, pasakojo, kad ir ji labai nelaiminga, kad jos nelaimė kur kas didesnė: ji pamesta, užmiršta.

Paskui staiga ji atsisakė vykdyti kažkokį reikalavimą: „O ne, jokiu būdu ne! Ak, tu liepi... tu liepi... man traukti šitą vežimą?..“

Ir ji šniokštavo, lyg iš tikrųjų trauktų vežimą, verkė, dejavo, šūkčiojo. Gerą pusvalandį ji šitaip kopė įkalnėn, iš paskutinių jėgų vilkdama sunkią važtą — tikriausiai tą pačią, kurią traukė asilas.

Ir kažkas ją žiauriai plakė, nes ji maldavo: „Oi, man skauda, nemušk manęs! Aš vežu, vežu... tik nemušk... maldauju!.. Aš padarysiu, ką tik sakysi, tik nemušk!..“

Paskui nerami įtampa iš palengvo atslūgo, ir ligi pat aušros ji tik tyliai kažką murmėjo. Prašvitus rytui, nutilo, prisimerkė ir pagaliau užmigo. Kai pabudo, buvo jau antra valanda dienos. Karštis dar tebemušė, tačiau sąmonė jau buvo grįžusi.

Bet visą tą dieną galva Kristianai tebebuvo sunki, mintys kriko ir drumstėsi. Ne iš karto rasdama reikiamus žodžius, ji ilgai rausdavosi atmintyje, ir tas baisiai ją vargino.

Kitą naktį gerai išmiegojusi, ji pagaliau visiškai atsigavo, bet jautėsi taip, lyg būtų visai kitas žmogus, lyg ši krizė būtų padariusi jos sieloje perversmą. Ji mažiau bekentėjo ir daugiau mąstė. Ką tik išgyventi baisūs įvykiai tarsi nuslinko tolimon praeitin, ji žvelgė į juos blaiviu žvilgsniu ir jautė, kad galva jai niekad nebuvo tokia šviesi. Ir šiame staigiame prašviesėjime, dažnai ištinkančiame žmogų sunkios kančios valandą, visas pasaulis, visas gyvenimas, visi žmonės ir daiktai jai pasirodė kitokie negu lig tolei.

Ir Kristiana aiškiai pajuto, kad ji visiškai vieniša ir visų apleista gyvenime, — pajuto aiškiau nei tą vakarą, kai grįžo savo kambarin po kelionės prie Tazena ežero ir mąstė apie savo vienatvę. Ji suprato, kad žmonės žengia per gyvenimą greta kits kito, bet žengia katras sau, ir nėra tokių dviejų žmonių, kuriuos kas nors neatsiejamai jungtų. Jos išsižadėjo tasai, kuriuo ji be galo tikėjo, tad argi neaišku, kad ir kiti, visi kiti jai tebus ne daugiau kaip abejingi bendrakeleiviai šioj kelionėj, trumpoj ar ilgoj, liūdnoj ar linksmoj — destis ką atneš neatspėjamas rytojus? Ji suprato, jog net ir tada, kai tas žmogus suspausdavo ją savo glėbyje ir jai atrodydavo, kad ji tartum suauga su juo, smelkte prasismelkia į jį, kad jų kūnai susilieja į vieną kūną, o sielos į vieną sielą, — jog net ir tada jie vos mažumėlį tesuartėdavo, vos tesusiliesdavo tais išoriniais neperžvelgiamais kiautais, kuriuose paslaptingoji gamta laiko žmones uždarytus ir atskirtus nuo vienas kito. Ji puikiai matė, kad niekas ir niekad neįstengė ir neįstengs sugriauti neregimos sienos tarp žmonių ir kad gyvenime jie tiek pat toli nuo vienas kito kaip žvaigždės danguje.

Ji suvokė, kokios beprasmiškos yra senos kaip pats pasaulis, nepaliaujamos ir nenuilstamos žmonių pastangos sudraskyti tą luobą, kuriame daužosi jų siela, amžiams įkalinta, pasmerkta amžinai vienatvei, kokios beprasmiškos rankų, lūpų, akių, virpančio nuogo kūno, bučinių nualintos meilės pastangos: rezultatas tik vienas — užgimsta nauja būtybė, tokia pat vieniša kaip ir kitos!

Tada ją pagavo nenumaldomas noras pamatyti savo dukrelę, ir ji paprašė ją atnešti, o paskui išvystyti, nes ligi tol tebuvo mačiusi vien jos veiduką.

Žindyvė atvyturiavo vystyklus, ir Kristiana išvydo mažutę naujagimę, kuri bejėgiškai spurdėjo, kaip ir kiekvienas padaras, vos atėjęs į šį pasaulį. Ji nedrąsiai ją palytėjo virpančia ranka, paskui ėmė bučiuoti jai pilvuką, šlaunis, keliukus, pėdas, paskui įbedė į ją akis ir paskendo keistose mintyse.

Susitiko du žmonės, pamilo vienas kitą, atsidavė aistringam svaiguliui, apsikabino, ir šit atsirado nauja būtybė! Jis ir jinai, drauge atgimę, drauge įsikūniję šiame vaikutyje, gyvuos ligi pat jo mirties. Yra šioj mažutėj būtybėj dalelė jo ir dalelė jos, bet yra ir kažkokia nežinoma dalelė, kuria ji bus nepanaši į juodu? Abu jie atgims jos kūno formose ir dvasios sandaroje, jos veido bruožuose ir akyse, jos elgsenoje ir judesiuose, jos polinkiuose ir aistrose, net balso skambesy ir eisenoj, ir vis dėlto tai bus visai nauja būtybė!

O juodu štai išsiskyrė amžinai! Niekad jų žvilgsniai nebesusilies meilės siautulyje, kurio dėka ir neišnyksta žmonių giminė.

Ir, glausdama mažytę prie krūtinės, Kristiana sušnabždėjo jai į ausį:

— Sudie! Sudie!

Tai buvo atsisveikinimas su mylimuoju, drąsus ir liūdnas išdidžios moters atsisveikinimas: ji dar ilgai kentės, gal iki paskutinės gyvenimo dienos, bet jai užteks jėgų neparodyti savo ašarų kitiems.

— Aha! — sušuko Viljamas, pravėręs duris. — Štai ir pagavau tave. Atiduok man, meldžiamoji“ mano dukrą!

Pribėgęs prie lovos, jis sugriebė mažytę jau įgudusiomis rankomis ir, pakėlęs virš galvos, sušuko:

— Labas rytas, panele Andermat!.. Labas rytas, panele Andermat!..

Kristiana galvojo: „Juk tai mano vyras“. Ir žiūrėjo su nuostaba į jį, lyg matytų pirmą kartą. Tai šit žmogus, su kuriuo ją sujungė, kuriam ją atidavė įstatymas, kuris pagal žmonių įsitikinimus, pagal religines ir socialines jų pažiūras yra antroji jos pusė, ir netgi daugiau — jos viešpats, jos dienų ir naktų, jos širdies ir kūno viešpats! Ją kone juokas paėmė — taip šią akimirką visa tat pasirodė jai keista: juk tarp jų niekad nebus jokio ryšio, niekad nebus tų ryšių, kurie, deja, taip greitai nutrūksta, bet atrodo amžini, neapsakomai mieli, kone dieviški.

Ji nejautė jokio sąžinės graužimo, kad buvo jam neištikima, kad jį apgaudinėjo. Ir nustebusi klausė save, kodėl gi taip yra? Kodėl?.. Juodu tikriausiai per daug svetimi, per daug tolimi kits kitam, pernelyg skirtingo kilimo. Jis visiškai nesupranta jos, ji nesupranta jo. O vis dėlto jis geras, atsidavęs, visada jai paslaugus.

Galimas daiktas, tiktai vienodų palinkimų, vienodos prigimties, vienodo moralinio lygio žmonės gali jausti abipusį prisirišimą, jungiantį juos šventais laisvanoriškos priedermės saitais.

Mažytę vėl suvystė. Viljamas atsisėdęs tarė:

— Klausyk, brangioji, andai tu taip maloniai priėmei daktarą Bleką, jog aš nebedrįstu nė užsiminti apie kokius nors lankytojus. Bet tu man padarytum didelį malonumą, jei vieną vis dėlto priimtum — būtent daktarą Bonfilį.

Kristiana pirmą kartą nusijuokė. Bet juokas buvo kažkoks blandus, jis užgeso ant lūpų, nepasiekęs širdies. Ji atklausė:

— Daktarą Bonfilį? Kas per stebuklai? Tai jūs susitaikėte?

— Na taip. Klausyk, aš tau pasakysiu, tik labai slaptai, didelę naujieną: aš ką tik nupirkau senąją gydyklą. Dabar čia viskas mano! Na, argi tai ne triumfas? Vargšas daktaras Bonfilis, suprantama, sužinojo apie tai anksčiau už kitus ir griebėsi gudrybės: kas dieną užeidavo čionai pasiteirauti apie tavo sveikatą ir palikdavo vizitinę kortelę su keletu užuojautos žodžių. Aš atsakiau į šitą jo žingsnį vizitu, ir mūsų santykiai dabar kuo puikiausi.

— Tegul ateina kada tinkamas, — atsakė Kristiana. — Man bus malonu jį matyti.

— Puiku, ačiū tau. Atvesiu jį rytoj rytą. Nėra ko tau nė sakyti, kad Polis nuolat prašo tau perduoti linkėjimus ir vis klausinėja apie mažytę. Jis labai norėtų ją pamatyti.

Kad ir koks tvirtas buvo jos ryžtas, jai suspaudė širdį. Vis dėlto jinai įstengė pasakyti:

— Padėkok jam už mane.

Andermatas kalbėjo toliau:

— Jam labai rūpėjo, ar tau pranešta apie jo vedybas. Aš atsakiau, kad taip. Tada jis bent keletą kartų mane klausė, ką tu galvoji apie tai.

Sutelkusi visas jėgas, ji sušnibždėjo:

— Pasakyk jam, kad aš galiu jį tik pagirti.

Andermatas atkakliai ją kankino toliau:

— Ir jam baisiai norisi žinoti, kokį vardą tu duosi mergytei. Aš pasakiau, kad mes dar neapsisprendėme, kaip ją pavadinsime — Margerita ar Ženevjeva. Jam labiau patiktų Ženevjeva...

— Aš apsigalvojau, — tarė jinai. — Noriu pavadinti ją Arleta.

Kadaise, pirmomis nėštumo dienomis, juodu su Poliu svarstė, kokį vardą reikėtų duoti būsimajam sūnui ar dukrai; dėl dukters taip ir liko nenuspręsta — Ženevjeva ar Margerita. Bet dabar ji nebenorėjo šitų vardų.

Viljamas kartojo:

— Arleta... Arleta... Labai gražus vardas... Tavo tiesa. Aš būčiau siūlęs pavadinti ją Kristiana, kaip ir tave. Aš dievinu šitą vardą... Kristiana!

Ji giliai atsiduso:

— Ak, kas turi nukryžiuotojo vardą, tam lemta daug kentėti.

Toks sugretinimas Andermatui nebuvo atėjęs į galvą, jis paraudo ir greitai pakilo.

— Ką gi, Arleta — labai gražus vardas. Iki greito pasimatymo, brangioji.

Jam išėjus, Kristiana pasišaukė žindyvę ir liepė pastatyti lopšį prie jos lovos.

Kai mažą siūbuojančią lovytę, panašią į eldiją, su balta užuolaida prie sulenkto varinio strypo lyg su bure prie stiebo, atstūmė pas didelę lovą, motina ištiesė ranką prie miegančio kūdikio ir tyliai pasakė:

— Čiūčia liūlia, mažyte. Niekas niekados tavęs taip nemylės kaip aš.

Kitomis dienomis Kristiana daug mąstė, tykiai budėdama, grūdindama savo dvasią ir širdį, ugdydamasi tvirtybę ir ištvermę, kad per keletą savaičių galėtų grįžti į gyvenimą. Pats maloniausias užsiėmimas jai dabar buvo žiūrėti į dukrelės akutes: ji taip norėjo pagauti jose pirmąjį gyvą žvilgsnį, bet, deja, matė vien du melsvus skrituliukus, nuolat krypstančius į ryškią lango šviesą.

Ir su dideliu grauduliu širdyje galvojo, kad šitos akys, kol kas dar neatbudusios, žvelgs į pasaulį, kaip žvelgė kadaise jinai, iš susikurtos savo svajonių pilies, saugančios jauną moterį nuo liūdesio, negandų ir nepasitikėjimo žmogumi. Jos mylės visa tai, ką ir jinai mylėjo, — gražias, saulėtas dienas, gėles, miškus... ir žmones, deja! Mylės jos ir vyriškį! Be abejonės, mylės! Nešios savyje ir nuolatos regės pažįstamą, brangų jo atvaizdą, kada jo nebus, ir užsidegs ugnimi, kada jis pasirodys... O paskui... o paskui... išmoks verkti! Ašaros, skaudžios ašaros tekės šitais mažučiais skruostais! Šitos vargšės, dar nieko nesuvokiančios akutės tada bus žydros, bet baisi suvedžiotos meilės kančia, sielvartas ir neviltis jas aptemdys, ir jos paliks neatpažįstamos.

Ir ji bučiavo, bučiavo mergytę kaip beprotė, kartodama:

— Mylėk tiktai mane, mano mažyte!

Pagaliau atėjo diena, kada profesorius Ma-Ruselis, lankąs ją kas rytą, pareiškė:

— Šiandien, ponia, galite truputį atsikelti.

Daktarui išėjus, Andermatas tarė žmonai:

— Labai gaila, kad tu dar ne visai pasitaisiusi: šiandien mūsų gydykloje vyks labai įdomus bandymas. Daktaras Latonas padarė tikrą stebuklą su dėde Klovisu, gydydamas jį mechanizuota gimnastika. Tik pagalvok, senis valkata jau vaikščioja, galima sakyti, kaip visi žmonės. Po kiekvieno seanso jam vis geriau.

Norėdama jam įtikti, ji paklausė:

— Tai jūsų seansas bus viešas?

— Ir taip, ir ne. Dalyvaus gydytojai ir keletas draugų.

— Kurią valandą?

— Trečią.

— Ponas Bretinji irgi ten bus?

— Žinoma. Bent jau žadėjo ateiti! Bus visa bendrovės taryba. Bandymas labai įdomus medicininiu požiūriu.

— Klausyk, — tarė jinai, — tuo metu aš kaip tik jau būsiu atsikėlusi, tai gal tu paprašytum poną Bretinji užeiti pas mane? Jis pasėdės su manimi, kol jūs stebėsite bandymą.

— Gerai, brangioji.

— Nepamirši?

— Ne, ne, būk rami.

Ir jis išėjo ieškoti žiūrovų.

Apgautas Oriolių, neva pagydžiusių paralitiką, Andermatas savo ruožtu išmoko apgaudinėti publiką, — juk patiklų ligonį taip lengva sužavėti kalbom apie naują gydymo būdą. Dabar jis pats sau vaidino šitą komediją ir kalbėjo apie luošio išgydymą taip dažnai, su tokiu įkarščiu ir įsitikinimu, jog ir pats vargu ar bežinojo, tikėti tuo ar netikėti.

Trečią valandą visi pakviestieji, susirinkę prie gydyklos durų, laukė pasirodant dėdės Kloviso. Pagaliau atkrypavo ir jis, ramstydamasis dviem lazdom, vis dar vilkdamas kojas ir mandagiai linksėdamas į visas puses. Jam įkandin ėjo abu Orioliai su merginomis. Polis ir Gontranas lydėjo savo sužadėtines.

Didžiojoje salėje, kur buvo sustatyti judamieji aparatai, jų laukė daktaras Latonas su Andermatu ir daktaru Onora.

Kai daktaras Latonas pastebėjo dėdę Klovisą, skustas jo lūpas išlenkė džiaugsminga šypsena. Jis paklausė:

— Na, kaip jaučiamės šiandien?

— O, jau geriau, jau geriau!

Atėjo ir Petriusas Martelis su Sen Landri — juodviem taip pat magėjo pažiūrėti. Pirmasis tikėjo, antrasis abejojo.

Visi nustebo, pamatę įžengiant daktarą Bonfilį, kuris, nusilenkęs savo varžovui, padavė ranką Andermatui. Paskutinis atėjo daktaras Blekas.

— Ponai ir panelės, — prabilo daktaras Latonas, nusilenkdamas Luizai ir Šarlotai Oriol, — mes pakvietėme jus stebėti labai įdomaus eksperimento. Visų pirma, prieš pradedant seansą, prašom įsitikinti, kad šitas senukas šiaip taip vaikščioja, bet labai sunkiai. Ar paeinate be lazdų, dėde Klovisai?

— Oi ne, ponas.

— Gerai, pradedam.

Senį pasodino į krėslą, pririšo kojas prie judamų paminų, ir, kai vyriausiasis gydytojas sukomandavo: „Pradėkit iš palengvo“, sanitaras su atraitotomis rankovėmis ėmė sukti rankeną.

Dešinioji valkatos koja pakilo, sulinko per kelį, paskui išsitiesė ir vėl nusileido; lygiai taip pat lankstėsi ir kairioji, ir dėdė Klovisas, ūmai pralinksmėjęs, prapliupo juoktis, linguodamas galvą ir kratydamas ilgą baltą barzdą į taktą kilnojamų kojų judesiams.

Keturi gydytojai ir Andermatas, nutaisę rimtas augūrų minas, žiūrėjo prisilenkę į jį, o tuo tarpu Milžinas su tėvu gudriai žvilgčiojo vienas į kitą.

Kadangi durys buvo paliktos atdaros, ėmė rinktis ir grūstis aplinkui kurortininkai, tiek įtikėjusieji naujovišku gydymu, tiek ir abejojantieji.

— Greičiau! — sukomandavo daktaras Latonas. Sanitaras smarkiau užgulė rankeną. Senio kojos leidosi bėgti, o jis, pagautas nesutramdomos linksmybės, kvatojo visa gerkle tarsi kutenamas vaikas, kratė iš smagumo galvą ir pro juokus švenkštė:

— Žavumėlis! Žavumėlis! — Šitą žodį jis tikriausiai buvo nusiklausęs iš kurio nors atvykėlio.

Milžinas taip pat kvatojosi ir, trepsendamas koja, plodamas sau per šlaunis, šūkčiojo:

— Kad jį grrriausmas, tą Klovisą!.. Ech, kad jį kur grriausmas!..

— Užteks! — įsakė vyriausiasis gydytojas.

Valkatą atraišiojo, ir daktarai atsitraukė tolyn stebėti bandymo rezultatų.

Ir štai dėdė Klovisas visų akivaizdoje pats vienas nulipo nuo krėslo ir žengė per salę. Ėjo, tiesa, mažais žingsniukais, susikūprinęs, sulig kiekvienu judesiu skausmingai raukdamasis, bet vis dėlto ėjo!

Daktaras Bonfilis pirmas pareiškė:

— Stebėtinas kazusas!

Daktaras Blekas suskato dar karščiau girti. Tik daktaras Onora nepasakė nė žodžio.

Gontranas šnipštelėjo Poliui į ausį:

— Nesuprantu. Pažvelk į jų minas. Ar jie kvailiai, ar pataikūnai?

Prabilo Andermatas. Jis papasakojo apie gydymo eigą nuo pat pirmos dienos, apie ligos atkritimą ir pagaliau išgijimą, šį sykį visišką ir galutinį. Ir linksmai pridūrė:

— O jeigu mūsų ligonio būklė per žiemą pablogės, mes jį kas vasarą vėl pakartotinai gydysime.

Paskui, negailėdamas pompastiškų žodžių, išliaupsino Mont Oriolio mineralinius vandenis ir suminėjo visas lig vienos puikias jų gydomąsias savybes.

— Aš pats, — sakė jis, — išmėginau jų veikimą su man brangiu asmeniu, ir jeigu mano giminė neišnyks, tai tik Mont Oriolio dėka.

Staiga jis prisiminė, kad pažadėjo žmonai paprašyti Polį Bretinji ją aplankyti. Jam pasidarė gėda, nes šiaip jis buvo labai jai paslaugus. Apsidairęs pastebėjo Polį ir priėjęs tarė:

— Mielas bičiuli, aš visai pamiršau jums pasakyti, kad kaip tik šiuo metu jūsų laukia Kristiana.

Bretinji sumišęs pratarė:

— Manęs?.. Šiuo metu?..

— Taip, ji šiandien pakilo iš lovos ir iš visų mūsų bičiulių pirmiausia nori matyti jus. Eikite greitai pas ją ir atsiprašykite už mane.

Polis drebančia iš susijaudinimo širdimi leidosi į viešbutį.

Beeidamas sutiko markizą de Ravenelį, ir šis jam tarė:

— Mano duktė jau atsikėlusi ir stebisi, kodėl gi jūs nesirodote?

Užkėlęs koją ant pirmosios laiptų pakopos, jis sustojo pagalvoti, ką gi jai sakys. Kaip jinai jį sutiks? Ar ji bus viena? Ką jis atsakys, jeigu ji užklaus apie jo vedybas?

Po to, kai ji pagimdė, vien tik mintis apie ją nukrėsdavo jį nejaukiu virpuliu, o vos tik pagalvodavo apie būsimą susitikimą, jis beregint nurausdavo arba išblykšdavo iš susijaudinimo. Su didžiu nerimu galvojo ir apie tą nepažįstamą kūdikį — savo kūdikį, netverdamas noru ir drauge bijodamas jį pamatyti. Jautėsi lyg susitepęs ir suprato, kad tai viena iš tų moralinių dėmių, kurios guli žmogui ant sąžinės ligi pat mirties. Bet visų labiausiai jį baugino mintis: kokiom akim pažvelgs į jį moteris, kurią jis mylėjo taip stipriai ir taip neilgai?

Kas jo laukia: priekaištai, ašaros ar panieka? O gal ji kviečiasi jį tik tam, kad išvytų?

Kaip jis turi laikytis? Koks turi būti jo žvilgsnis — nužemintas ar liūdnas, maldaujantis ar šaltas? Aiškintis ar tylėti? Atsisėsti ar klausyti stačiam?

O ką daryti, kai ji parodys vaikutį? Ką sakyti? Kokį jausmą parodyti?

Prie durų jis vėl sustojo, o kai kėlė ranką prie skambučio, pastebėjo, kad ji dreba.

Vis dėlto paspaudė pirštu dramblio kaulo mygtuką ir išgirdo, kaip bute sučirškė elektrinis skambutis.

Kambarinė atidarė duris, jis įėjo vidun. Vos įžengęs į svetainę, pamatė kitame kambaryje Kristianą — ji gulėjo miegamojo gilumoj šezlonge ir žiūrėjo į jį.

Šitie du kambariai, kuriuos jis turėjo pereiti, jam pasirodė be galo dideli. Jis svyrinėjo į šalis, bijojo, kad neužkliūtų už krėslų, bet nedrįso pažiūrėti sau po kojomis, kad neatrodytų, jog vengia jos žvilgsnio. Ji nesujudėjo, nepasakė nė žodžio, laukė, kol jis prieis. Dešinė jos ranka gulėjo ištiesta ant suknelės, o kaire ji laikė už krašto užtiestą lopšį.

Jis sustojo už trijų žingsnių nuo jos, nebežinodamas, ką jam daryti. Kambarinė uždarė duris. Jie liko vieni.

Tada jį paėmė noras pulti ant kelių ir prašyti atleidimo. Bet Kristiana iš lėto pakėlė ranką, gulinčią ant suknelės, ištiesė į jį ir tarė santūriu balsu:

— Sveiki.

Jis neišdrįso paimti jos rankos ir pasilenkęs tik lengvai palietė lūpomis pirštus.

— Sėskitės, — vėl pratarė jinai.

Ir jis atsisėdo ant žemos kėdutės prie jos kojų.

Reikėjo ką nors pasakyti, bet jis nerado jokio žodžio, nepagavo jokios minties ir nebedrįso net žiūrėti į ją. Pagaliau vis dėlto prabilo:

— Jūsų vyras pamiršo man pasakyti, kad jūs manęs laukiate, todėl aš atėjau taip vėlai.

— O, argi svarbu, kada susitikti — valandėlę anksčiau... ar valandėlę vėliau?..

Ji nutilo, ir jis nedelsdamas paklausė:

— Tikiuosi, kad gerai jaučiatės?

— Ačiū, gerai, kiek tai įmanoma po tokių sukrėtimų.

Ji buvo labai išblyškusi ir sumenkusi, bet gražesnė negu prieš gimdymą. Akys žvelgė su tokia gilia išraiška, kokios jis niekad nebuvo matęs, jos atrodė dabar tamsesnės, jų mėlynė tartum pasodrėjusi, nebe tokia skaisti ir vaiski. O rankos baltutėlės — numirėlės rankos.

Ji vėl prašneko:

— Sunkios, labai sunkios tai buvo valandos. Bet kai šitiek iškenti, įsitikini, kad nuo šiol būsi tvirtas lig pat gyvenimo galo.

Giliai susijaudinęs, jis sušnibždėjo:

— Taip, tokie išgyvenimai siaubingi.

Ji atkartojo kaip aidas:

— Siaubingi.

Jau prieš valandėlę lopšyje pasigirdo lengvas krebždesys — po užtiesalu atbudo ir sujudėjo lig tolei miegojęs kūdikis. Bretinji nebenuleido akių nuo lopšio, jį vis labiau kamavo liguistas nerimas ir troškimas išvysti ten gulinčią gyvą būtybę.

Omai jis pastebėjo, kad užtiesalo kraštai nuo viršaus lig apačios susegti auksiniais segtukais, kuriuos Kristiana paprastai nešiojo korsaže. Kadaise jam būdavo smagu ištraukyti šituos dailučius segtukus su pusmėnulio formos galvutėmis ir vėl juos susmaigstyti savo mylimajai ant pečių. Išvydus šitų auksinių taškelių užkardą, jam tarsi replėmis sugniaužė širdį. Jis suprato, ką ji nori pasakyti: jis niekuomet nepamatys savo kūdikio.

O mažučiame balto audeklo kalėjime pasigirdo tylus čirpimas, nedrąsus skundas. Kristiana pasūpavo lopšį ir tarė kone atžariu balsu:

— Atleiskite, kad galiu skirti jums tiek maža laiko: mano duktė pabudo.

Jis pakilo, vėl pabučiavo jos ištiestą ranką. Kai jis jau buvo prie durų, ji pasakė:

— Linkiu jums laimės.

1886 m.

Antibai, Miuterao vila

Išnašos

Vertė H. Bakanas.

Mont-Oriol — Oriolio kalnas.

Akivaizdžiai (lot.).

Content

Мопассан Ги де Mont Oriolis