Мопассан Ги де

Nenaudingas grožis

Iš prancūzų kalbos vertė

Eduardas Viskanta ir Lina Čekauskaitė

Turinys

Mažoji Rokė

Kiaulė tas Morenas

Kapininės

Šeimininkė

Vaikščiojantis prekijas

Andriuko liga

Muselė

Kurpės

Išminčius

Teljė namai

Nenaudingas grožis

Tėvas ir sūnus Oto

Sudužusiame laive

Atsiskyrėlis

Tikras atsitikimas

Meilė

Mažoji Rokė1 I

Laiškanešys Mederikas Rompelis, kurį vietos žmonės vadino tiesiog Mederi, įprastą valandą išėjo iš Rui le Toro pašto įstaigos. Seno kareivio plačia žingine perėjęs miestelį, jis per Viljomų lankas pasiekė Brindilio krantą ir nudrožė sau į Karvelino kaimą, kur turėjo išdalyti laiškus.

Mederikas ėjo sparčiai, palei siaurą upeliuką, kuris putojo, gurgėjo, kunkuliavo tekėdamas žolėm apaugusia vaga po gluosnių skliautais. Aplink didelius akmenis, sulaikančius tėkmę, sukosi putoti verpetukai, šniokštė kaskados, kokios pėdos aukščio, dažnai nematomos, pasislėpę po lapais, po lianomis, po žalumynų stogu, šniokštė piktai ir maloniai; kiek toliau, platėjant krantams, atsivėrė rami sietuva, kurioje tarp ilgų žalių žolių, siūbuojančių ramaus upelio dugne, nardė upėtakiai.

Mederikas ėjo į nieką nekreipdamas dėmesio ir temąstydamas tik viena: „Pirmasis laiškas Puavronams, paskui — ponui Renardė; taigi teks eit per giraitę“.

Jo mėlyna palaidinė, sujuosta per liemenį juodu odiniu diržu, ryškiai išsiskyrė žalių gluosnių fone, o jo kuoka, drūta klevinė lazda, žingsniavo greta jo.

Jis perėjo upelį patiestu rąstu, laikydamasis už virvės, ištiestos tarp dviejų baslių, įsmeigtų į krantus, kuri atstojo šiam lieptui turėklus.

Giraitėj, priklausančioj ponui Renardė, Karvelino merui ir stambiausiam vietos žemvaldžiui, niūksojo milžiniški medžiai, tiesūs it kolonos; jie driekėsi apie pusę mylios kairiuoju upelio krantu, kuris ribojo šią didingą medžių karaliją. Saulės šildomam paupy kerojo dideli krūmai; bet pačioj giraitėj pūpsojo tik samanos — tankios, minkštos, stamantrios samanos, kurios skleidė ramiame ore lengvą pelėsių bei žalesų kvapą.

Mederikas sulėtino žingsnius, nusivožė savo juodą kepurę, papuoštą raudonu galionu, ir nusišluostė nuo kaktos prakaitą, nes lankose jau darėsi karšta, nors dar nebuvo aštuonių valandų ryto.

Jis vėl nusivožė kepurę ir pagreitino žingsnius, kai staiga pamatė po medžiu gulintį peiliuką, — mažutį vaikišką peiliuką. Pasilenkęs jo paimti, dar pamatė antpirštį, o kiek toliau, už dviejų žingsnių — adatinę.

Paėmęs šiuos daiktus pamanė: „Aš įteiksiu juos merui“, — ir patraukė toliau; bet dabar jis žingsniavo atidžiai dairydamasis, vis tikėdamasis dar ką nors rasti.

Staiga jis sustojo, tarytum išvydęs užtvarą: už dešimt žingsnių nuo jo ant samanų tysojo plikas vaiko kūnas. Tai buvo mergaičiukė, kokių dvylikos metų. Jos rankos buvo išskėstos, kojos išžergtos, o šlaunys šiek tiek kraujuotos.

Mederikas išplėtęs akis, ant galų pirštų ėmė artintis, tarytum bijodamas nematomo pavojaus.

Kas gi čia galėtų būti? Ji miega, be abejo? Paskui jam dingtelėjo, kad nemiegama taip visai nuogai pusę aštuntos ryto medžių pavėsy. Taigi ji turbūt negyva, ir jis esąs kriminalo liudininkas. Nuo šios minties jo nugara perbėgo šiurpuliai, nors Mederikas buvo senas kareivis. Šiame krašte žmogžudystė buvo retenybė, o ypač vaiko nužudymas, todėl jis negalėjo patikėti savo akimis. Jokios žaizdos nesimatė, tik ant šlaunų pridžiūvę šiek tiek kraujo. Kaip gi ją užmušė?

Jis sustojo visai prie pat mergaitės ir apžiūrinėjo pasirėmęs ant savo lazdos. Turbūt jis ją pažinojo, nes pažinojo visus krašto gyventojus; bet nematydamas jos veido, negalėjo įspėti vardo. Mederikas pasilenkė norėdamas nutraukti skarelę, kuri dengė veidą, paskui sustojo ištiesęs ranką, sulaikytas šitokio samprotavimo.

Argi turįs jis teisę judinti kokį nors daiktą ant lavono prieš teismo ekspertizę? Jis įsivaizdavo teismą lyg kokį generolą, iš kurio niekas neišsprūsta ir kurio akyse pamesta saga įgauna tokios pat reikšmės kaip peilio dūris į vidurius. Ką gali žinot, gal po šia skarele slypi koks svarbus įrodymas; šiaip ar taip, tai buvo lyg koks dokumentas, kuris galėjo nustoti savo vertės paliestas neatsargia ranka.

Atsistojęs jis norėjo bėgti pas merą, bet jį vėl sulaikė kita mintis. Jeigu kartais mergaičiukė būtų gyva, negi galima ją šitaip apleisti. Jis atsiklaupė gan atokiai nuo jos, iš atsargumo, ir švelniai ištiesė ranką prie jos kojos. Koja buvo šalta kaip ledas, šalta tuo baisiuoju numirėlių kūno šalčiu, kuris nebeleidžia daugiau abejoti. Laiškanešys sulig šiuo prisilietimu pajuto, kaip jo širdis apsivertė, kaip jis pasakojo vėliau, ir seilės išdžiūvo jo burnoj. Staigiai atsikėlęs pasileido bėgti per giraitę prie pono Renardė namų.

Jis ėjo sparčia žingine, su lazda po pažastimi, suspaustomis kumštimis, atkišta priekin galva; jo odinis krepšys, prigrūstas laiškų ir laikraščių, tabaluodamas plakėsi jam į šlaunį.

Mero būstas stovėjo gale giraitės, atstojančios jam parką; vienas mūro kampas mirko sietuvoj, kurią sudarė toje vietoje upelis.

Namas buvo didelis, keturkampis, pastatytas iš pilko akmens, labai senoviškas, išlaikęs kadaise ne vieną apsiaustį, ir užsibaigė milžinišku bokštu, dvidešimties metrų aukščio, stūksančiu vandenyje.

Iš šitos tvirtovės aukštybių kadaise prižiūrėtas visas kraštas. Bokštą vadino Renard2 bokštu, nežinia tikrai dėl ko; bet iš šito pavadinimo yra kilęs, be abejo, ir Renardė vardas, kurį nešiojo savininkai šio dvaro, išlikusio vienos šeimynos rankose daugiau kaip dveji šimtai metų. Nes Renardė priklausė toms bemaž bajoriškos buržuazijos šeimynoms, kurias dažnai galima buvo užtikti provincijoje prieš revoliuciją.

Laiškanešys skubiai įėjo į virtuvę, kur pusryčiavo tarnai, ir sušuko:

— Ar ponas meras atsikėlęs?

Mederikas buvo žinomas kaip rimtas ir autoritetingas žmogus, todėl tarnai tuoj suprato, kad atsitiko kažkoks svarbus dalykas.

Ponas Renardė perspėtas įsakė jį pakviesti. Laiškanešys, išblyškęs ir uždusęs, su kepure rankoj, užtiko merą besėdintį prie ilgo stalo, apkrauto įvairiais popieriais.

Tai buvo didelis ir tvirtas žmogus, sunkus, raudonas, stiprus kaip jautis ir labai mylimas krašte, nors ir ūmai užsidegąs. Turėjo apie keturiasdešimt metų ir našliavo jau šeši mėnesiai; jis gyveno savo žemėse kaip tikras dvarininkas. Dėl padūkusio temperamento dažnai prasimanydavo sau sunkių bylų, iš kurių jį ištraukdavo Rui le Toro teismo nariai — jo draugai, atlaidūs ir diskretiški. Kas kitas jei ne jis sulaužė šonkaulius miško sargui už tai, kad šis prikišo, kam jis vaikščiojo su šautuvu rankoj po kaimyno žemę? Ar ne jis vieną dieną nutrenkė nuo sėdynės diližano konduktorių už tai, kad šis vos nesutriuškino jo medžioklinio šunio Mikmako? Ar ne jis paėmė už apykaklės net patį paprefektį, kai sučiupo šį bevažinėjant po kaimą neva tarnybos reikalais, o pono Renardė nuomone — rinkimų reikalais. Sekdamas šeimynos tradicijomis, ponas Renardė palaikė opozicijos pusę.

Meras paklausė:

— Kas atsitiko, Mederik?

— Jūsų giraitėje užtikau negyvą mergaitę.

Renardė išsitiesė, jo veidas įgavo plytos atspalvį.

— Sakai... mergaitę?

— Taip, ponuli, mergaičiukę, visai nuogą. Guli aukštielninka, kruvina ir... negyva, tikrai negyva!

Meras sušuko:

— Dievaž, guldau galvą, kad tai Rokė. Man tik ką pranešta, kad ji vakar vakare nesugrįžo pas savo motiną. O kurioje vietoje ją užtikai?

Laiškanešys smulkiai išdėstė ir pasisiūlė nuvesti ten merą.

Renardė tarė nekantraudamas:

— Ne... Man tavęs nereikės. Pašauk greičiau lauko sargą, merijos sekretorių ir gydytoją, o tu sveikas keliauk sau toliau. Na, vikriau, vikriau sukis ir pasakyk jiems, kad jie ras mane giraitėj.

Laiškanešys, būdamas drausmingas žmogus, tuojau išsinešdino perpykęs ir nusiminęs, kad negalės dalyvauti apžiūrint lavoną.

Meras išėjo savo reikalais, užsidėjo skrybėlę, didžiulę juodą skrybėlę, pilko tūbo, plačiabrylę, ir stabtelėjo kelias sekundes ant slenksčio. Prieš jį tysojo plati lanka, kurioje tviskėjo trys dideli gėlynai: raudonas, mėlynas ir baltas, — trys plačios gėlių pintinės: viena priešaky namų ir kitos dvi iš šonų. Toliau stiepėsi iki dangaus pirmutiniai giraitės medžiai, kairėj, anapus upelio, tęsėsi bekraštės lankos, žalios ir plokščios, išvagotos laistomaisiais kanalais ir eilėmis senų, kresnų, sužalotų gluosnių, ant kurių storų nugenėtų kamienų pūpsojo reketys laibų, virpančių šakelių.

Dešinėj, anapus arklidžių, tvartų ir kitokių trobesių, driekėsi turtingas jaučių augintojų kaimas.

Renardė lėtai nusileido nuo priebučio laiptų, pasuko kairėn prie upelio ir lėtai žingsniavo krantu, sunėręs užpakaly rankas. Nuleidęs galvą, neskubėdamas jis slinko taku, retkarčiais dairydamasis į šonus, ar neateina kas nors iš tų, pas kuriuos jis buvo pasiuntęs laiškanešį.

Įsmukęs į giraitę jis sustojo, nusiėmė skrybėlę ir nusišluostė kaktą, kaip ką tik buvo padaręs Mederikas, nes deginanti liepos saulė liejo žemę ugnies lietumi. Paskui jis vėl traukė toliau, vėl sustojo, apsisukęs grįžo atgal. Pasilenkęs ties upeliu, kuris vingiavo palei jo kojas, jis pamirkė jame savo skarelę ir užsidėjo ant galvos, po skrybėle. Vanduo lašais varvėjo jo smilkiniais, ant jo ausų, visada violetinių, ir sunkėsi už baltos jo marškinių apykaklės.

Kadangi niekas dar nepasirodė, jis ėmė trepsėti koja, paskui šūktelėjo:

— Uū! uū!

Balsas dešinėje atsiliepė:

— Uū! uū!

Ir gydytojas išlindo iš po medžių. Tai buvo liesas žmogus, senas chirurgas, kuris garsėjo savo gabumais visoje apylinkėje. Kare jis buvo sužeistas, todėl ėjo šlubčiodamas, pasiramstydamas lazda.

Paskui jį atvyko lauko sargas ir merijos sekretorius, kurie įspėti tuo pačiu laiku atvyko kartu. Abudu atrodė išsigandę ir atlėkė uždusę, tarpais eidami, tarpais bėgdami, baisiai skubėdami ir taip smarkiai mosuodami rankomis, kad jos, rodės, daugiau darbavosi negu kojos.

Renardė tarė daktarui:

— Jūs žinote, kas čia įvyko?

— Žinau, Mederikas rado miške negyvą mergaitę.

— Na taip. Eime.

Jie nužingsniavo lydimi dviejų žmonių. Jų žingsnių ant samanų visai nesigirdėjo, akys smigo į tolį.

Staiga daktaras ištiesė ranką tardamas:

— Aure!

Gan atokiai po medžiais kažin kas baltavo. Jeigu jie nieko nebūtų žinoję, nebūtų pastebėję. Lavonas atrodė švitrutis ir toks baltas, kad jį galima buvo palaikyti už sklypą drobės; saulės spindulys, prasiskverbęs pro šakas, nušvietė išblyškusią odą ir nudriekė skersai pilvą ilgą šviesos juostą. Besiartindami jie ėmė pamažu išskirti kūno formą ir padėtį: uždengtą skariuke galvą, nukreiptą į upelį, ir rankas, išskėtriotas kaip ant kryžiaus.

— Baisiai karšta! — tarė meras. Pasilenkęs prie upelio jis vėl pavilgė jame skarelę ir užsidėjo ant galvos.

Daktaras, suinteresuotas radiniu, pagreitino žingsnius.

Prisiartinęs prie lavono jis pasilenkė ir neprisiliesdamas ėmė jį tyrinėti. Jis užsidėjo pensnė, kaip daro žmonės, apžiūrintys įdomų daiktą, ir pamažu suko aplinkui.

Paskui tarė susilenkęs:

— Išžaginta ir nužudyta, ką tuojau konstatuosime. Ši mergaitė jau bemaž moteris, matote jos krūtinę.

Abi krūtys, jau apypilnės, drybsojo ant krūtinės, nuvytusios po mirties.

Daktaras palengva nutraukė skarelę, kuri dengė veidą. Jis buvo pajuodęs, baisus, iškištu liežuviu, išverstom akim. Gydytojas pridūrė:

— Kad jį kur galas; ją užsmaugė atlikęs reikalą.

Jis apčiupinėjo kaklą:

— Užsmaugta rankomis, nepaliekant jokių ypatingų ženklų: nei nagų žymių, nei pirštų įspaudų. Labai gerai; Rokė, čia iš tiesų Rokė.

Paskui vėl atsargiai pridengė ją skarele:

— Man čia nebėra ko veikti; ji mirusi mažiausiai dvylika valandų. Reikia pranešti tardytojui.

Renardė stovėjo užpakaly, sunėręs rankas, ir atidžiai apžiūrinėjo kūnelį, drybsantį žolėje. Jis murmėjo:

— Kokia nelaimė! Reikėtų surasti jos drabužius.

Daktaras čiupinėjo rankas, alkūnes, kojas. Jis tarė:

— Ji ėjo, be abejo, tik ką išsimaudžiusi. Drapanos turi būti kur nors ant kranto.

Meras paliepė:

— Prinsipai, — (taip vadino merijos sekretorių), — tu eik paupiu ir suieškok man jos skudurus. O tu, Maksimai, — (tai buvo lauko sargas), — nubėk į miestelį ir atvesk čia teismo tardytoją ir žandarus. Po valandos kad jie būtų čia. Girdi?

Abudu greitai atsitolino; Renardė tarė daktarui:

— Koks niekšas galėjo iškrėsti tokią baisybę mūsų apylinkėje?

Daktaras sumurmėjo:

— Kas jį žino? Kiekvienas sugeba tai padaryti. Kiekvienas apskritai, bet neįtariu nė vieno konkrečiai. Turbūt koks valkata, bedarbis. Nuo to laiko, kai pas mus respublika, tik tatai ir girdi iš visų pusių.

Abudu buvo bonapartistai.

Meras pridūrė:

— Taip, turbūt koks svetimšalis, svieto perėjūnas, koks valkata, be pastogės ir be vietos...

— Daktaras pridūrė lyg šypsodamasis:

— Ir be pačios. Neturėdamas nė geros vakarienės, nė geros prieglobos, jis apsirūpino bent kuo kitu. Kiek yra ant žemės žmonių, sugebančių prasikalsti tam tikru momentu. Ar jūs žinot, kad ši mažytė buvo prapuolusi?

Ir savo lazdos galu jis krutino, judino sustingusius numirėlės pirštus, spausdamas juos paeiliui lyg pianino klavišus.

— Taip. Motina buvo atėjusi pas mane vakar, apie devintą valandą vakaro, negrįžus jos mergaitei septyniomis vakarienei. Ligi vidurnakčio mes šaukėme ją po laukus, o apie giraitę nei nepamanėm. Pagaliau naktį vargu ar mūsų ieškojimas būtų galėjęs būti sėkmingas.

— Gal norit cigarą? — paklausė daktaras.

— Ne, dėkui, nėra noro rūkyti. Yra į ką čia pažiūrėti.

Jie abudu stovėjo prie šio švelnaus jaunučio kūno, tokio išblyškusio, drybsančio ant tamsių samanų. Didelė musė mėlynu pilvu rėplinėjo šlaunimis, sustojo ant sukepusio kraujo dėmių, cipeno vis aukščiau, perbėgusi savo staigiais ir nelygiais žingsniais per šoną, užsirito ant vienos krūties, paskui ant kitos, ieškodama ko nors gero ant šitos numirėlės. Abudu žmonės žiūrėjo į šį judantį juodą tašką.

Daktaras tarė:

— Kaip gražu, musė ant baltos odos. Praeito šimtmečio damos buvo visiškai teisios lipdydamos jas sau ant veido. Kodėl dabar pametė šitą madą?

Meras tarytum nieko negirdėjo. Jis buvo paskendęs savo mintyse.

Bet staiga jis atsigręžė, pažadintas kažkokio triukšmo: moteriškė su kyku ir su mėlyna prijuoste lėkė prie jų per giraitę. Tai buvo jos motina. Vos tik išvydusi Renardė, ji ėmė staugti:

— Mano mažytė, kur mano mažytė, — tiek sumišusi, kad visiškai nežiūrėjo į žemę. Ji pamatė ją staiga, sustojo sustingusi, suspaudė plaštakas, pakėlė abi rankas ir suspigo širdį draskančiu klyksmu, lyg žudomas žvėris.

Paskui prišoko prie kūnelio, parkrito ant kelių ir nuplėšė skarelę, dengiančią galvą. Išvydusi šį baisų veidą, pajuodusį ir išsišiepusį, ji nenoromis atšoko, o paskui brinktelėjo ant žemės ir, įkniubusį veidu į storą samanų sluoksnį, spiegė vienodu, siaubingu klyksmu.

Jos didelis sulysęs kūnas, ant kurio kadaravo drapanos, drebėjo ir konvulsiškai krūpčiojo. Prakaulės kulkšnys ir sausos blauzdos, aptrauktos storom mėlynom kojinėm, baisiai virpėjo; savo lenktais pirštais ji draskė žemę, tartum norėdama išsikasti olą ir pasislėpti joje.

Daktaras susijaudinęs murmtelėjo:

— Vargšė senelė!

Renardė viduriai kažkaip keistai sugurgėjo; po to jis staiga garsiai nusičiaudėjo, sykiu pro nosį ir pro burną, ir išsitraukęs iš kišenės nosinę užsidengė ja veidą ir pravirko, garsiai šnypšdamasis, gukčiodamas, kosėdamas. Jis bumbėjo:

— Ak, ak, ak, Dieve, Dieve, ir koks galvijas tai padarė... Aš... aš... norėčiau pamatyt, kaip jį giljotinuos...

Tuo tarpu Prinsipas sugrįžo tuščiomis rankomis ir nusiminusiu veidu. Jis suniurnėjo:

— Aš nieko neradau, ponas mere, niekur ničnieko.

Tasai išsigandęs atsakė kimiu balsu, paplūdęs ašarom.

— Ko tu neradai?

— Ogi mergaitės drapanų.

— Na, tai... tai... dar paieškok... ir... ir... būtinai jas surask... o... tai... aš tave pamokysiu.

Sekretorius žinodamas, kad merui nepasipriešinsi, beviltiškai nuėjo vėl ieškoti dėbtelėjęs į lavoną šnaira baugia akimi.

Tolimi balsai sklido iš giraitės, maišėsi, matyt, artinosi būrys žmonių; nes Mederikas, išnešiodamas laiškus, paskleidė naujieną po visus namus. Vietos gyventojai, baisiai nustebę, iš pradžių gatvėje pasišnekėjo apie tai vienas su kitu, paskui suėjo į krūvą, teisė, kaltino, ginčijosi, keletą minučių aiškinosi įvykį, o dabar ėjo pasižiūrėti.

Jie ateidinėjo grupėmis, truputį svyruodami ir nerimastingi, bijodami pirmojo įspūdžio. Pamatę lavoną jie sustodavo, nedrįsdami prieiti arčiau ir šnibždėdamiesi tarp savęs. Paskui jie įsidrąsino, žengė kelis žingsnius, sustojo, vėl pasistūmė pirmyn ir veikiai sudarė aplink numirėlę, jos motiną, daktarą ir Renardė glaudų ratą, susijaudinusį ir triukšmingą, kurį kartais sutraukydavo staigūs paskutinių ateivių stūmiai. Netrukus jie jau siekė lavoną. Kai kurie net lenkėsi jo čiupinėti. Daktaras juos draudė. Bet meras, ūmai pabudęs iš savo sąstingio, įniršo ir ištraukęs iš daktaro lazdą puolė savo pavaldinius niurnėdamas:

— Šalin iš čia, šalin, galvijai, šalin! — Ir vienu akimirksniu smalsuolių juosta išsitęsė už dviejų šimtų metrų.

Senoji Rokė atsistojo, nusisuko, paskui atsisėdo ir raudojo užsidengusi rankomis veidą.

Minia svarstė įvykį, o godžios berniokų akys čiuožė apnuogintu mergaitės kūnu. Renardė tai pastebėjo ir vikriai nusimetęs nuo savęs gelumbinį švarką užmetė jį ant mergaičiukės, visiškai dingusios po jo plačiu drabužiu.

Smalsuoliai vėl pamažu ėmė artintis; giraitė prisipildė žmonių; tirštam aukštų medžių pavėsy be paliovos skambėjo balsai.

Meras vienmarškinis stovėjo su lazda rankoje, pasirengęs stoti į mūšį. Jį, matyt, siutino šitas žmonių smalsumas, ir jis kartojo:

— Jeigu kas iš jūsų prisiartins, sukrušiu tam galvą kaip šuniui!

Sodiečiai jo labai bijojo; jie laikėsi atokiai. Daktaras Labarbė rūkė sėdėdamas šalia Rokė ir stengėsi ją išblaškyti savo šnekesiu. Senutė tuojau atitraukė rankas nuo veido ir prapliupo ašaringais žodžiais, skandindama savo skausmą kalbos gausybėj. Ji papasakojo visą savo gyvenimą, savo tekūtę3, mirtį savo vyro, jaučių varovo, buliaus subadyto, savo dukters kūdikystę, savo skurdų našlavimą su mažyte. Ji teturėjusi tik ją, savo Luizą: ir štai ją užmušė šioj girioj. Staiga ji užsimanė ją vėl pamatyti ir prišliaužusi klupsčia prie lavono kilstelėjo už vieno kampo drabužį, kuris ją dengė; paskui išleido jį iš rankų ir ėmė vėl staugti. Žmonės tylėjo, godžiai sekdami kiekvieną motinos gestą.

Bet staiga minia sujudo šaukdama:

— Žandarai, žandarai!

Tolumoje pasirodė du žandarai, kurie sparčiai risnojo paskui savo kapitoną, jojantį greta kito ponelio rudais peisais, kuris šokinėjo kaip beždžionė ant aukšto šyvio.

Lauko sargas buvo užtikęs poną Putuaną, teismo tardytoją, tuo momentu, kai jis sėdosi ant savo arklio, rengdamasis kasdieniniam pasijodinėjimui, nes jis laikė save geru raiteliu didžiam ponų karininkų džiaugsmui.

Jis nušoko žemėn drauge su kapitonu ir paspaudė ranką merui bei daktarui, smailiai žvilgčiodamas į gelumbinį švarką, po kuriuo gulėjo kūnas.

Gerai susipažinę su faktais, jie pirmiausia pasirūpino pašalinti žiūrovus, kuriuos žandarai nuvijo į gojų; bet jie netrukus vėl pasirodė pievoj, anapus upelio, ir ten sudarė visu paupiu nusidriekusią virtinę — ilgą virtinę galvų, sujaudintų ir judrių...

Daktaras savo ruožtu kai ką paaiškino, ir tai Renardė užrašinėjo pieštuku į savo knygutę. Pagaliau visi parodymai buvo surinkti, įregistruoti ir apsvarstyti, bet tai nieko neatskleidė. Sugrįžo taipogi ir Maksimas, nesuradęs drapanų nei ženklo.

Šis drabužių dingimas stebino visus žmones: jo niekuo negalėjo paaiškinti kaip tik vagyste; bet tie skudurai nebuvo verti nė 20 sū, tad šioji vagystė atkrito pati savaime.

Teismo tardytojas, meras, kapitonas ir daktaras patys nuėjo ieškoti, poromis išgriozdami net mažiausią krūmą paupy.

Renardė kalbėjo tardytojui:

— Kaip čia galėjo būti, kad tasai niekšas nusinešė ar paslėpė visus skudurus, o kūną paliko lauke, visų akivaizdoj?

O tardytojas, toli numatąs ir nuspėjąs, atsakė:

— Galbūt čia kokia gudrybė... Šį prasižengimą padarė arba mulkis, arba klastingas niekšas. Šiaip ar taip, mes jį tuojau suseksim.

Ratų dardėjimas juos privertė pasukti galvas. Atvažiavo prokuroro padėjėjas, teismo anstolis ir daktaras. Vėl visi bešnekučiuodami suskato ieškoti drapanų.

Renardė staiga tarė:

— Žinot ką, užsukime pas mane pusryčių?

Visi šypsodamiesi priėmė pakvietimą, ir tardytojas, manydamas, kad šiandien jau pakankamai užsiimta panele Rokė, atsigręžė į merą.

— Gal galima atnešti lavoną pas jus? Juk pas jus bus kur palaikyti jį ligi vakaro?

Meras sumišęs vapaliojo:

— Taip, ne... ne... tiesą sakant, aš nenorėčiau paimti jo pas save... dėlei... dėlei savo tarnų... kurie... kurie jau ir taip kalba apie vaidenimusis... mano bokšte, Renardė bokšte... Žinot... po to niekas nenorės pas mane būti... Ne... aš nenorėčiau jo įsileisti į savo namus.

Tardytojas nusišypsojo:

— Gerai... Aš tuojau jį nuvešiu į miestelį teisėtam ištyrimui. Ir kreipėsi į prokuroro padėjėją:

— Gal galima būtų pasinaudoti jūsų vežimu?

— Labai prašau.

Visi vėl sugrįžo prie lavono. Senoji Rokė, sėdėdama šalia savo dukters, laikė ją už rankos ir žiūrėjo tolyn apkvaišusiom klaikiom akim.

Abudu gydytojai mėgino ją nuvesti, kad ji nematytų keliant lavoną, bet ji tučtuojau suprato, ką norima daryti, ir puolusi prie kūno apglėbė jį savo rankomis. Šitaip gulėdama ji rėkė:

— Negausite jos, ji mano, mano. Užmušė, ir dar atimti nori... Neduosiu... neduosiu!

Vyrai, sumišę ir nesiryžtą, stovėjo aplink ją. Renardė atsiklaupė ir ėmė ją įkalbinėti:

— Klausyk, Roke, reikia tai padaryti, kad sužinotum, kas ją užmušė; be to nesužinosim; reikia jį suieškoti ir nubausti. Tau ją sugrąžins, kai suras žmogžudį, duodu garbės žodį.

Šis išvedžiojimas paveikė moteriškę, jos beprotiškose akyse sužaibavo neapykanta:

— Tai jį sugaus? — paklausė ji.

— Sugaus, duodu garbės žodį.

Ji atsistojo, pasiryžusi leisti veikti šiems žmonėms, bet kapitonui sumurmėjus: „Nuostabu, kur galėjo dingti jos drapanos“, — nauja mintis staiga iškilo sodietės galvoje, ir ji ėmė klausinėti:

— Kur gi jos drabužiai? Jie man priklauso. Atiduokit juos man. Kur dėjote drabužius?

Jai išaiškino, kad jų niekaip negalima rasti; tada ji ėmė jų reikalauti beviltiškai atkakliai aimanuodama ir ašarodama kartojo:

— Jie mano, aš noriu jų; kur drabužiai? Atiduokit.

Kuo labiau stengėsi ją raminti, tuo labiau ji raudojo, spyriojosi. Ji dabar nebeprašė kūno, ji norėjo drabužių, savo dukrelės drabužių, galbūt dėl nesąmoningo vargšo godumo, kuriam dešimtukas jau yra didelis pinigas, ir iš motiniško švelnumo.

Ir kai kūnelis, įvyniotas į paklodes, kurių atnešti buvo nubėgę pas Renardė, dingo vežime, senutė, stovėdama po medžiais, prilaikoma mero ir kapitono, be paliovos raudojo:

— Man nieko nebeliko šiam pasauly, ničnieko, net jos kepuraitės, net jos kepuraitės; man nieko nebeliko, nieko, net jos kepurėlės.

Prisiartino klebonas, dar visai jaunas kunigas, bet jau aptukęs. Jis apsiėmė nuvesti Rokė, ir jiedu nuėjo drauge kaimo link. Motinos skausmas silpnėjo sulig pasaldintais dvasininko žodžiais, kuris žadėjo jai jai tūkstančius atpildų danguje. Bet ji be perstojo kartojo: „Kad aš turėčiau bent jos kepuraitę...“ — įsikibusi šios minties, kuri viešpatavo dabar jos galvoje.

Renardė rėkė iš tolo:

— Jūs pusryčiausit su mumis, klebone! Pirmą valandą!

Kunigas pasuko galvą ir atsakė:

— Su mielu noru, ponas merai. Aš būsiu pas jus apie dvyliktą.

Ir visi žmonės pasuko prie namų, kurių pro šakas buvo matyti pilkas fasadas su aukštu bokštu, stūksančiu ant Brindilio kranto.

Pusryčiavimas truko ilgai; kalbėjosi apie kriminalą. Visi buvo tos pačios nuomonės: jis turėjo būti padarytas kokio praeivio, einančio pro ten tuo metu, kai mažytė maudėsi.

Paskui valdininkai sugrįžo į miestelį, susitarę rytoj susirinkti čia anksčiau. Daktaras ir kunigas nuėjo namo į kaimą, o Renardė iš pradžių ilgai vaikščiojo po lankas, o paskui užsuko į giraitę ir ten išbuvo ligi vidurnakčio, iš lėto žingsniuodamas pirmyn ir atgal, sudėjęs užpakaly rankas.

Jis atsigulė gana anksti ir rytojaus rytą dar miegojo, kai teismo tardytojas įsmuko į jo kambarį trindamas iš džiaugsmo rankas. Jis tarė:

— Aha! Jūs dar miegate! Na, mano mielasis, mes gavom naujieną šį rytą.

Meras atsisėdo savo lovoj:

— Nagi?

— Nuostabus dalykas. Atsimenat, kaip vakar motina reikalavo kokio nors dukters daikto atminimui, ypač jos kepuraitės. Ir štai šį rytą, verdama savo duris, ji rado ant slenksčio savo dukters klumpaites. Tai rodo, kad nusikaltimas yra padarytas kokio nors vietinio, tokio, kuris motinos pasigailėjo. Be to, laiškanešys Mederikas atnešė man velionės antpirštį, peiliuką ir adatinę. Vadinasi, žmogžudys, benešdamas paslėpti drabužius, išmetė iš kišenės šiuos daiktus. Bet aš daugiausiai svarbos teikiu klumpių atsiradimo faktui, kuris rodo tam tikrą žmogžudžio moralinę kultūrą ir gailestingumą. Taigi mes perkratysime, jei jūs sutinkat, visus žymiausius apylinkės gyventojus.

Meras atsikėlė. Jis paskambino, kad jam atneštų karšto vandens skustis, ir tarė:

— Su mielu noru, bet tai bus ilga istorija, ir mes galim pradėti tuojau.

Ponas Putuanas sėdėjo apsižergęs kėdę, net ir kambary nepamesdamas savo raiteliškų palinkimų.

Renardė tuo tarpu žiūrėdamas į veidrodį tepėsi smakrą baltom putom; paskui į odinį diržą pagalando skustuvą ir pridūrė:

— Žymiausias Karvelino gyventojas yra Žozefas Renardė, meras, turtingas dvarininkas, žmogus šiurkštus, kuris muša sargus ir vežėjus...

Teismo tardytojas ėmė juoktis:

— Pakaks, pereinam prie kito...

— Antrasis savo įžymumu yra ponas Peledanas, padėjėjas, galvijų augintojas, taip pat stambus dvarininkas, klastingas sodietis, gudrus, labai suktas visuose piniginiuose dalykuose, bet, mano manymu, nesugebąs padaryti tokios piktadarystės.

Ponas Putuanas liepė vardyti toliau.

Taigi besiskusdamas ir besiprausdamas Renardė tęsė moralinę visų Karvelino gyventojų apžvalgą. Po dviejų valandų svarstymo jų dėmesys sustojo ties trimis gana įtartinais asmenimis: brakonieriumi Kavaliu, upėtakių ir vėžių žveju, vardu Pakė, ir jaučių varovu Kloviu. II

Ieškojimas truko visą vasarą, bet nusikaltėlio nesurado. Tie, kuriuos įtarė ir kuriuos areštavo, lengvai įrodė savo nekaltumą, ir kriminalinė policija turėjo liautis sekiojusi žmogžudį.

Bet ši žmogžudystė giliai sujaudino visą apylinkę. Ji paliko gyventojų sielose tam tikrą nerimą, neaiškų siaubą, paslaptingą baikštumą, kylantį ne tik iš negalėjimo susekti jokių pėdsakų, bet taipogi dėl ypač keisto klumpių atsiradimo ties Rokė durimis rytojaus dieną. Įsitikinimas, kad žmogžudys buvo apžiūrinėjant lavoną, kad jis gyveno kaime, be abejo, jaudino protus, apsėdo juos, rodės, kabojo virš viso krašto lyg nuolatinis grasinimas.

Pati giraitė tapo kažin kokia baisinga vieta — vengtina, sutepta. Anksčiau gyventojai ateidavo čia pasivaikščioti kiekvieną sekmadienį po pietų. Jie susėsdavo ant samanų po didžiuliais medžiais arba vaikščiodavo paupiu gėrėdamiesi upėtakiais, nardančiais tarp povandeninių žolių. Vaikinai žaisdavo sviediniu, kuoku mušdavo ritinį tam skirtose pievutėse, kurias jie išlygindavo ir išvalydavo, o mergaitės po keturias ar po penkias eilėj švytrinėdavo sau susikibusios už rankų, niūniuodamos savo cypiančiais balsais romansus, kurie rėžė ausį, o jų klaidingos gaidos drumstė ramų orą ir erzino dantų nervus kaip acto lašai. Dabar niekas nebeateidavo po tirštais ir aukštais skliautais, tarytum baidydamiesi čia vėl užtikti kokį bedrybsantį lavoną.

Atėjo ruduo, nukrito lapai. Jie krito dieną ir naktį, leidosi sukdamiesi, apvalūs ir lengvi aplink didelius medžius; jau galėjai matyt dangų pro šakas. Kartais, kai viršūnėmis prašvilpdavo vėjas, lėtas ir lygus lapų lietus ūmai pakisdavo, virsdavo baisia kruša, kuri užklodavo samanas storu geltonu kilimu, palengva šiugždančiu po kojomis. Ir beveik nesugaunamas šnarėjimas, pastovus šnarėjimas, malonus ir liūdnas nuo šito kritimo, atrodė lyg aimana, o šie vis krintą lapai priminė ašaras, didžiules ašaras šių didžiulių liūdnų medžių, kurie verkė dieną naktį besibaigiančių metų, šiltų aušrų ir malonių sutemų, pabaigos karštų vasaros vėtrų ir skaisčių saulių, o galbūt taipogi ir nusikaltimo, kurį jie matė darant savo pavėsy; gal jie verkė mergaitės, išžagintos ir užmuštos ties jų kamienais. Jie verkė tylumoj tuščio, nykaus miško, tylumoj apleistos ir vengiamos giraitės, kur turėjo klajoti vienužė vėlelė, vėlelė nužudytosios mergaitės.

Upelis, patvinęs po liūčių, dabar srauniau tekino savo drumstą geltoną vandenį tarp nuplikusių krantų, tarp dviejų eilių gluosnių, menkų ir apnuogintų.

Ir štai Renardė vėl staiga ėmė vaikštinėti po giraitę. Kas dieną temstant jis išeidavo iš namų, nusileisdavo lėtais žingsniais nuo priebučio ir smukdavo į mišką susimąstęs, susikišęs rankas į kišenes. Jis ilgai vaikščiodavo minkštomis ir drėgnomis samanomis, o tuo metu pulkai varnų, sulėkusių iš visų pusių nakvoti erdviose viršūnėse, šiurpiai ir klaikiai karkdamos suko viršum jo tarytum koks milžiniškas gedulo šydas, vėjo vėduluojamas.

Retkarčiais jos nutūpdavo, nuberdamos juodom dėmėm ant raudono dangaus, ant rudens sutemų kruvino dangaus susipynusias tamsias šakas. Paskui staiga jos pakildavo, baisiai karkdamos, ir vėl išsitiesdavo viršum miško kaip ilga tamsi judanti juosta. Jos galiausiai sutūpdavo aukščiausiose viršūnėse ir pamažu nutildavo, o tamsėjanti naktis maišė jų juodas plunksnas su aplinkos juodumu.

Renardė vis dar iš lėto klajodavo tarp medžių kamienų; paskui, kada tiršta tamsa nebeleisdavo jam vaikščioti, jis sugrįždavo namo, krisdavo kaip maišas į savo fotelį, priešais liepsnojantį židinį, atkišęs prie ugnies peršlapusias kojas, kurios paskui dar ilgai džiūdavo.

Bet štai vieną rytą svarbi naujiena pasklido po apylinkę: meras sumanė iškirsdinti giraitę.

Dvidešimt kirtikų jau darbavos. Jie pradėjo nuo artimiausio namų kampo, ir pačiam šeimininkui prižiūrint darbas ėjo sparčiai.

Iš pradžių į medį įsirangydavo genėtojai. Virve prisirišę prie kamieno, jie pirmiausiai apkabindavo jį rankomis, paskui, pakėlę koją, smarkiai kirsdavo aštriu kabliu, prisegtu prie pado. Kablys įlįsdavo į medį, ir žmogus lipdamas aukštyn su kiekvienu palypėjimu vis aukščiau traukėsi su savim virvę. Pašonėje kabojo jam blizgantis plieno kirvukas. Lyg parazitinis gyvūnas, užpuolęs milžiną, šliaužė jis iš lėto didingu kamienu jį apkabindamas ir savo pentinais spardydamas, kol galų gale nukirsdavo jam galvą.

Pasiekęs pirmąsias šakas jis sustodavo, atsirišdavo nuo šono kirvį ir imdavo kirsti. Jis kirto palengva, metodiškai, palei pat kamieną; ir štai šaka traškėdama braškėdama atitrūkusi krisdavo žemyn, užkliudydama gretimus medžius. Paskui ji taip ūžtelėdavo žemėn, kad net smulkiausios jos šakutės ilgai drebėdavo.

Žemė buvo nuklota šakom, kurias kiti čia pat pjaustė, kirto, rišo į pundus ir krovė į rietuves, o medžiai dar stypsojo lyg gigantiški stiebai, aštriais kirviais nugenėti.

Nukapojęs medį ligi pat smaigalio, žmogus užnerdavo už tiesaus ir liekno kamieno viršūnės virvę ir palikdavo ją ten, o pats nulipdavo žemėn su pagalba tų pačių pentinų smūgių, kertamų į nuvainikuotą stuobrį, kurį kirtikai visoj giraitėj poškančiais kirvių smūgiais atakuodavo į patį kelmą.

Kada kelmas atrodydavo pakankamai pakirstas, keletas žmonių įsikibdavo į virvę, užnertą ant viršūnės, ir tolydžio sušukdami ją traukdavo. Milžiniškas stiebas trioškėdamas ūžtelėdavo staiga žemėn, nukrėsdamas orą lyg tolimos patrankos šūvis.

Ir giraitė kasdien mažėjo, netekdama vieno po kito savo medžių, tarytum armija savo kareivių.

Renardė iš ten nebesitraukė. Jis stovėdavo lyg stabas nuo ryto ligi vakaro, sudėjęs užpakaly rankas, ir žiūrėdavo, kaip miršta pamažu jo giraitė. Kai medis griūdavo, jis uždėdavo ant jo koją lyg ant lavono. Paskui pakeldavo akis į sekantį su tam tikru paslėptu ir ramiu nekantrumu, tarytum laukdamas ko nors netikėto, kai baigsis šis naikinimas.

Kirtimas tuo tarpu artinosi prie tos vietos, kur buvo rasta mažoji Rokė. Ją pagaliau pasiekė vieną vakarą, jau temstant.

Kadangi dangus buvo debesuotas ir darėsi visai tamsu, kirtikai norėjo mesti darbą ir atidėti rytojui didžiulio skroblo kirtimą, bet šeimininkas niekaip nesutiko ir pareikalavo, kad tučtuojau nugenėtų ir nukirstų šį milžiną, kurio pavėsy įvyko piktadarystė.

Kai genėtojas jį apnuogino, atlikęs pasmerktojo apeigas, kai kirtėjai jau buvo pakirtę jo kelmą, penki žmonės pradėjo jį traukti už virvės, pririštos prie viršūnės.

Medis laikėsi, jo galingas kamienas, nors ir pakirstas ligi pusės, stovėjo standus, lyg geležinis. Darbininkai visi drauge, kartu pasišokėdami, traukė virvę prisilenkdami ligi žemės ir šaukdami gerkliniu uždususiu balsu, kuris rodė bei reguliavo jų pastangas.

Du kirtėjai stovėjo ties milžinu su kirviais rankose lyg budeliai, pasirengę kirsti dar, ir Renardė kaip stabas rymojo prie medžio, neramiai ir nervingai laukdamas, kada šis grius.

Vienas iš kirtėjų jam tarė:

— Per arti stovit, ponas mere, griūdamas medis gali jus užgauti.

Jis nieko neatsakė ir nepasitraukė; atrodė, buvo pasirengęs griebti abiem rankom šitą skroblą ir jį pargriauti kaip galinčių.

Staiga šio giganto kamblys sutraškėjo, ir tas traškėjimas, rodėsi, bėgo iki pat viršūnės lyg raudulingas aimanavimas, jis šiek tiek palinko, bet vis dar laikėsi. Žmonės įsikarščiavę smagino rankas, dėjo dar didesnes pastangas. Ir kai medis pradėjo griūti, Renardė žengtelėjo žingsnį priekin ir staiga sustojo pakėlęs pečius, pasirengęs sutikti smūgį — neatlaikomą, mirtiną smūgį, kuris sutriuškintų jį kaip vabalą.

Bet skroblas, truputį krypęs į šalį, jam užgavo tik strėnas, nublokšdamas kniūbščią maždaug už kokių penkių metrų nuo ten.

Darbininkai šoko jo kelti, bet jis pats jau spėjo atsiklaupti ant kelių, apglušintas, klajojančiom akim jis braukė ranka per kaktą, tartum pabudęs iš pamišimo priepuolio.

Kai jis atsistojo, nustebę darbininkai ėmė klausinėti, nesuprasdami, ką jis norėjo padaryti. Jis mikčiodamas atsakinėjo, kad tuo metu buvęs išsiblaškęs arba kad jis užsisvajojęs apie kūdikystės metus, įsivaizdavęs, kad dar yra laiko prašokti pro griūvantį medį, kaip kad vaikai perbėga per gatvę prieš vežimą; kad jis degąs pavojaus troškimu; kad štai jau savaitė, kaip jį kankinanti įkyri mintis; kad kiekvieną kartą, kai medis imąs poškėti ir griūti, jis baisiai norįs prabėgti pro jį nepaliestas. Tai esanti kvailybė, jis tai pripažino; bet kiekvienam užeina tokios nesąmonės ir vaikiško žioplumo pagundos.

Visa tai jis aiškino iš lėto, dusliu balsu, painiodamasis ir nerasdamas žodžių; paskui tarė:

— Iki rytojaus, mano draugai, iki rytojaus.

Įžengęs į savo kambarį jis atsisėdo už stalo, kurį aiškiai apšvietė lempa, apkepurėta gaubtu, ir susiėmęs rankom kaktą pravirko.

Jis verkė ilgai, paskui nusišluostė akis, pakėlė galvą ir dirstelėjo į laikrodį. Dar nebuvo šešių. Jis mąstė: „Turiu laiko ligi pietų“, — ir nuėjo užsirakinti durų. Sugrįžęs vėl atsisėdo už stalo, ištraukė vidurinįjį stalčių, išėmė iš jo revolverį ir padėjo jį ant stalo, apkrauto popieriais. Ginklo vamzdis žybčiojo atmušdamas savy lempos šviesą, panašią į liepsnos liežuvius.

Renardė kurį laiką žiūrėjo apdumtom pasigėrusio akim; paskui pakilo ir ėmė vaikščioti.

Jis žingsniavo iš vieno kambario galo į kitą, laikas nuo laiko stabtelėdamas. Staiga jis pravėrė miegamojo duris, pamirkė ąsotyje su vandeniu rankšluostį ir suvilgė juo kaktą, kaip jis tai darė tardymo rytą. Paskui vėl ėmė žingsniuoti. Kiekvieną kartą, kai praeidavo pro stalą, blizgantis ginklas traukdavo jo akį, gundydavo jo ranką; bet jis žvilgčiojo į laikrodį ir mąstė: „Yra dar laiko“.

Išmušė pusę šešių. Tada jis paėmė revolverį, išsižiojo, baisiai išsišiepė, įsikišo vamzdį į burną, tarytum norėdamas jį praryti. Taip jis pasiliko bestovįs kelias sekundes, pridėjęs pirštą prie gaiduko, paskui, staiga krūptelėjęs, išspjovė pistoletą ant kilimo.

Vyriškis sudribo savo fotelyje raudodamas: „Negaliu. Nedrįstu! Dieve mano! Dieve! Kaip įgauti drąsos nusižudyti!“

Pasibeldė į duris; jis pašoko sumišęs. Tarnas tarė:

— Pono pietūs jau paruošti.

— Gerai, tuojau ateisiu, — atsakė jam Renardė.

Pakėlęs nuo grindų ginklą, paslėpė jį vėl stalčiuj, paskui pasižiūrėjo į veidrodį, ar ne per daug jis atrodo susijaudinęs. Jis buvo raudonas kaip ir visuomet, galbūt truputį raudonesnis. Štai ir viskas. Tada nusileido apačion ir atsisėdo už stalo.

Pietavo iš lėto, tyčia užtęsdamas valgymą, kad kiek galima ilgiau pasiliktų tarp žmonių. Pavalgęs jis išrūkė daug pypkių, kol nuėmė stalą. Po to vėl sugrįžo į savo kambarį.

Užsidaręs jame dirstelėjo po savo lova, atvėrė visas spintas, iškrėtė visus kampus, išgriozdė visus baldus. Paskui užsidegė žvakidę ir keletą kartų apsisukdamas aplink save išgąstingai apmetė akimis visą kambarį, baimė iškreipė jam veidą, nes jis puikiai žinojo, kad veikiai išvys ją, kaip ir kasnakt, Luizą Rokė, mergaičiukę, kurią jis išžagino, o paskui užsmaugė.

Kasnakt vaidenosi neapkenčiama šmėkla. Iš pradžių jis jausdavo ausyse keistą trinksėjimą, lyg malūno talaktavimą arba tolimo traukinio dundėjimą per tiltą. Jis pradėdavo tankiau kvėpuoti, dusti, jam reikėdavo atsisegti marškinių apykaklę ir diržą. Jis imdavo žingsniuoti, kad sujudintų kraują, mėgindavo skaityti, dainuoti, bet veltui; atkakli mintis vis nenorom grįždavo į žmogžudystės dieną ir versdavo jį iš naujo išgyventi slapčiausias smulkmenas su visais aštriausiais įspūdžiais nuo pirmosios minutės ligi paskutinės.

Tą rytą, baisingos dienos rytą, pabudęs jis pajuto lengvą galvos sukimąsi, migreną, dėl kurios kaltino karštį, taip jis išsėdėjo savo kambary, iki pašaukė pusryčių. Po pusryčių prigulė; paskui apie vidudienį išėjo pakvėpuoti tyru ir raminančiu oru giraitės pavėsy.

Bet vos tik jis iškėlė koją laukan, tvankus ir įkaitęs lygumos oras jį dar labiau prislėgė. Saulė, šviesdama pakankamai aukštai danguje, liejo ant išdžiūvusios, sutrūkusios žemės deginančios šviesos bangas. Joks vėjelio dvelkimas nekrutino lapų. Visi žvėrys, paukščiai, netgi žiogai, ir tie tylėjo. Renardė pasiekė gojų ir vaikštinėjo po samanas, po milžinišku šakų stogu, Brindilio paupiu, kuris šiek tiek vėsino orą. Bet jis jautėsi blogai. Jam rodėsi, kad nepažįstama, nematoma ranka spaudžia kaklą; ir jis beveik apie nieką nemąstė, turėdamas paprastai maža minčių galvoje. Viena tik neaiški mintis joje glūdėjo jau trys mėnesiai — mintis vėl apsipačiuoti. Jam kančia buvo gyventi vienam, jis kentė morališkai ir fiziškai. Pripratęs per dešimtį metų kiekvieną momentą jausti šalia savęs žmoną, kasnakt buvoti jos glėby, jis jautė poreikį — įsakmų ir neaiškų poreikį jos nuolatinio prisilietimo, jos reguliaraus pabučiavimo. Po ponios Renardė mirties jis kentė be paliovos, gerai nesuprasdamas, dėl ko kentė: kad nebejaučia sijono šiugždant jos blauzdom kas dieną ir ypač kad nebegali nusiraminti ir nutilti jos glėby. Jis našlavo jau bemaž šeši mėnesiai ir ieškojo savo apylinkėj kokios jaunos mergelės ar kokios našlės, kurią galėtų vesti, kai pasibaigs jo gedulas.

Renardė turėjo skaisčią sielą, kuri tačiau plazdėjo galingame Herkulio kūne, ir gašlūs vaizdai pradėjo drumsti jo miegą ir budėjimus. Jis vaikė juos, o jie ir vėl apnikdavo; ir jis murmėdavo kartais šypsodamasis pats iš savęs: „Ot, lyg šventas Antanas“.

Tąjį rytą jis buvo patyręs daug tokių atkaklių vizijų, ir vyriškiui staiga užėjo noras išsimaudyti Brindilyje, kur galėtų atvėsinti savo kraujo karštį.

Jis žinojo kiek tolėliau plačią ir gilią vietą, kur aplinkiniai vasarą eidavo pūškintis. Ir jis ten nuėjo.

Tirštos žolės juosė šią tyrą sietuvą, kur srovė lyg ir ilsėjosi, snūduriavo prieš ištekėdama. Renardė besiartindamas išgirdo silpną tekšenimą, nepanašų į upelio pliuškenimą į krantus. Jis švelniai praskleidė lapus ir pažiūrėjo. Mergaičiukė, visai nuoga, baltutėlaitė, pūškinosi perregimam vandeny, taškė abiem rankomis vandenį, pasišokinėdama truputį aukštyn ir gracingai sukdamasi. Ji jau nebebuvo vaikas, bet dar nebuvo ir moteris: buvo riebutė ir susiformavusi, bet vis dar atrodė lyg per ankstyva pusmergė, greitai išsivariusi, beveik sumitusi. Renardė stovėjo lyg stabo ištiktas, netekęs kvapo dėl keisto kankinančio susijaudinimo. Jis stovėjo ten smarkiai plakančia širdimi, tarytum realizuotųsi viena iš jausmingiausių jo svajų, tarytum pikta dvasia būtų pastačiusi prieš jo akis šią žavinčią per daug jauną būtybę, šią kaimišką mažytę Venerą, besipūškenančią upelio verpetuose.

Staiga mergaitė išlipo, išėjo iš maudyklės ir vyriškio nepastebėjusi patraukė tiesiai link jo ieškotis savo drabužių ir rengtis. Kai ji artinosi smulkučiais atsargiais žingsneliais, bijodama aštrių žvirgždų, jis pasijautė esąs stumiamas prie jos nenugalimos jėgos, gaivališkos traukos, kuri audrino jo širdį ir purtė nuo galvos iki kojų.

Keletą sekundžių ji stovėjo ties gluosniu, kuris mergaitę dengė. Visiškai netekęs proto Renardė praskleidė šakas, puolė ant jos ir sugriebė abiem rankom. Ji pargriuvo, per daug išsigandusi, kad galėtų stovėti, per daug pabūgusi, kad galėtų šaukti, ir jis ją paėmė nesuprasdamas, ką darąs.

Jis nubudo po savo piktadarystės, kaip nubundama po slogaus sapno. Mergaitė pradėjo verkti.

Vyriškis tarė:

— Nutilk, nutilk gi. Aš tau duosiu pinigų.

Bet ji neklausė, vis raudojo.

Jis vėl prašneko:

— Ar nenutilsi. Nutilk gi pagaliau. Nutilk.

Ji spiegė raitydamasi, norėdama pasprukti.

Tada jis suprato esąs pražuvęs: griebė ją už kaklo, norėdamas sulaikyti gerklėje tą baisų spiegiantį klyksmą. Kadangi ji vis tebespurdėjo su žūtbūtine jėga, kaip būtybė, kuri nori išvengti mirties, jis surakino savo didžiulėm rankom jos plonutį kaklą, išsipūtusį nuo riksmo, ir per kelias minutes ją užsmaugė, nei nemanydamas žudyti, o tik nutildyti.

Renardė pašoko išsigandęs.

Ji drybsojo ties juo kruvina, pajuodusiu veidu. Renardė norėjo bėgti, bet staiga pabudo jo sukrėstoj sieloj paslaptingas instinktas, kuris esti vadas visiems gyviams, atsidūrusiems pavojuje.

Jam dingtelėjo įmesti lavoną į upę, bet kitas impulsas pastūmė jį prie drapanų, iš kurių jis padarė menkutį gumulą. Kišenėje surado virvutę, surišo jį ir įkišo į gilų urvą krante, po vieno medžio kelmu, kuris mirko upely.

Paskui nužingsniavo plačiais žingsniais, pasiekė pievas, padarė didžiausią lanką, norėdamas pasirodyti kaimiečiams, kurie gyveno gan toli nuo ten, iš kitos pusės, ir parėjo pietų įprastą valandą. Prie stalo pasakojo savo namiškiams, kur jis apsuko bevaikščiodamas.

Tačiau tą naktį jis miegojo giliai; užmigo sunkiu gyvulio miegu, kaip miega kartais nusikaltėliai, pasmerkti myriop. Akis praplėšė tik švintant ir, kankinamas piktadarystės išaiškinimo baimės, laukė įprastos kėlimosi valandos.

Paskui jis turėjo dalyvauti apžiūrinėjant kūną ir tardymuose. Visa tai jis atliko lyg pro miegus, tarytum skendėdamas haliucinacijose, kuriose žmonės ir įvykiai atrodė lyg sapne, apsvaigimo rūke, apgaubiančiame protą didelių katastrofų valandomis.

Tik spiegiantis senosios Rokė klyksmas pervėrė širdį. Tuo momentu jis jau buvo benorįs pulti į senutės kojas ir sušukti: „Tai aš!“

Bet susilaikė. Nuslampino nakčia ištraukti iš urvo numirėlės klumpių ir nunešė jas ant mergaitės motinos namo slenksčio.

Kol vyko tardymas, kol jis turėjo vadovauti ir klaidinti teismą, buvo ramus, susivaldąs, gudrus ir besišypsąs. Jis nuosaikiai svarstė su juristais visus spėjimus, kurie ateidavo jiems į galvą, ginčijo jų nuomones, griovė išvedžiojimus. Jis jautė netgi tam tikrą aštrų ir skausmingą smagumą drumsdamas jų spėliojimus, painiodamas mintis, teisindamas tuos, kuriuos jie įtarinėjo.

Bet sulig ta diena, kai buvo liautasi ieškoti nusikaltėlio, jis pamažu darėsi nervingas, dar piktesnis negu kitados, nors ir valdąs savo pyktį. Staigūs bildesiai versdavo jį pašokti iš baimės; jis drebėdavo dėl mažiausios smulkmenos; jį sukrėsdavo kartais nuo galvos ligi kojų, kai musė nutūpdavo jam ant kaktos. Tada jį pagavo nenugalimas poreikis judėti, stūmė į tolimiausias vaikštynes, laikė jį ant kojų kiauras naktis žingsniuojantį po kambarį.

Tačiau jo nekankino sąžinės graužimai. Jo brutali natūra nepasidavė jokiems jausmo niuansams arba moralinei baimei. Energijos ir netgi prievartos žmogus, gimęs kariauti, plėšti nugalėtus kraštus, žudyti belaisvius, kupinas laukinių medžiotojo ir kovotojo instinktų, jis nelabai tebrangino žmogaus gyvybę. Nors jis ir gerbė Bažnyčią dėl politinių sumetimų, tačiau netikėjo nei Dievu, nei velniu, nelaukdamas todėl aname gyvenime nei bausmių, nei nuopelnų už savo darbus. Visus tikėjimus jis traktavo pagal tą neaiškią filosofiją, sudarytą iš visokių pastarojo amžiaus enciklopedistų idėjų; jis žiūrėjo į religiją kaip į įstatymo moralinę sankciją, vieną ir antrą laikydamas žmonių išradimu socialiniams santykiams reguliuoti. Užmušti ką nors dvikovoje arba kare, per peštynes arba atsitiktinai, iš keršto arba netgi iš pagyrų atrodė jam smagus ir narsus poelgis ir būtų palikęs jo sieloje ne gilesnį įspūdį kaip šautuvo pykštelėjimas į zuikį; bet šios mergaitės nužudymas jį sujaudino stipriau. Jis buvo padaręs tai iš svaigulingo sumišimo, iš audringos aistros, atėmusios jam protą. Ir jo širdy, jo kūne, ant lūpų, net ant jo žmogžudiškų pirštų buvo išlikusi tam tikra gyvuliška meilė ir sykiu baisus pasišlykštėjimas šiai mergaičiukei, jo sučiuptai ir niekšiškai pasmaugtai. Jo mintis tolydžio sugrįždavo prie šios siaubingos scenos, ir nors jis stengėsi stumti šalin šią šmėklą, vydamas ją su išgąsčiu ir pasibjaurėjimu, jausdavo, kaip ji slankioja jo prote, sukasi aplink jį ir štai vėl atsistoja prieš jo akis.

Tada jis ėmė bijoti vakarų, bijotis šešėlių, krintančių aplink jį. Jis dar nežinojo, kodėl tamsa jį baugina; jis vengė jos instinktyviai; jautė, kad tamsa kupina baisenybių. Dienos šviesa nepalanki siaubui: dieną matai tikrus daiktus ir gyvas būtybes. Bet naktis, gūdi tamsi naktis, labiau neperregima nei mūrai ir sykiu tuščia, begalinė, juoda, tokia begalinė, kad joje gali sutilpti daug baisybių; naktis, kada jauti klaidžiojant, bastantis paslaptingą išgąstį, jam atrodė slepianti nežinomą pavojų, artimą ir grasinantį! Kokį gi?

Renardė tuojau jį sužinojo. Sykį vėlai vakare, kai jo neėmė miegas ir jis sėdėjo savo fotely, jam pasirodė, kad juda lango užuolaida. Širdis ėmė tvinkčioti, jis neramus laukė, kas bus; uždanga nebekrutėjo; paskui staigiai ji vėl sujudo; o gal jam tik taip pasirodė. Jis nebedrįso pasikelti, nebedrįso kvėpuoti; o juk jis nebuvo bailys, ne sykį buvo mušęsis ir jam būdavo malonu sugauti pas save vagis.

Argi iš tikrųjų judėjo šita užuolaida? Klausė jis pats savęs, bijodamas būti apgautas akių. O juk visa tai vieni niekai, uždanga vos vos sukrutėjo, taip, tik truputį pasipūtė raukšlės, kaip kad esti nuo vėjo. Tačiau Renardė žiūrėjo į ją įsmeigęs akis, ištempęs kaklą; paskui staiga atsistojo, susigėdęs savo baimės, žengė keturis žingsnius, stvėrė abiem rankom uždangą ir bloškė ją į šalį. Iš pradžių jis pamatė tik tamsius langų stiklus, kaip blizgantį rašalą. Už jų juodavo naktis, didi, neperregima naktis, nutįsusi iki neperregimo horizonto. Jis pastovėjo prieš šią begalinę tamsą ir staiga pamatė žiburį — judantį, tolstantį žiburį. Tada jis prikišo veidą prie stiklo spėliodamas, kad galbūt koks neklaužada gaudo upely vėžius, nes buvo jau po vidurnakčio ir žiburys šliaužė krantu, po medžiais. Kadangi nieko negalėjo įžiūrėti tamsumoje, Renardė užsidengė rankom akis ir staiga ši spingsanti ugnelė virto aiškia šviesa; jis išvydo Luizą Rokė — nuogą ir kruviną ant samanų.

Jis atšoko surakintas siaubo, užkliudė savo krėslą ir parkrito aukštielninkas. Keletą minučių taip gulėjo sielvarto perimtas; paskui pakilo, atsisėdo į krėslą ir ėmė mąstyti. Juk tai haliucinacija, ir daugiau nieko; haliucinacija, kilusi dėl to, kad koks nakties valkata braido upelyje su žiburiu. Pagaliau kas čia nuostabaus, kad nusikaltimo prisiminimas kartais jam sukelia numirėlės viziją.

Atsistojęs jis išgėrė stiklą vandens, paskui vėl atsisėdo. Renardė mąstė: „Ką gi aš darysiu, jei tai ims kartotis?“ O tai pasikartos, jis tai jautė, buvo netgi tikras. Langas jau viliojo jo žvilgsnį, šaukė jį, traukte traukė. Kad nematytų jo, jis pasuko savo krėslą; paskui pasiėmė knygą ir mėgino skaityti; bet tuoj jam pasirodė, kad užpakaly jo kažin kas juda, ir jis ūmai pasuko ant vienos kojos fotelį. Užuolaida vis vėdulavo, jis tuo neabejojo; jis prišoko ir stvėrė ją taip smarkiai, kad nutraukė žemėn drauge su karnizais; paskui godžiai prisiglaudė veidu prie stiklo. Bet nieko nebuvo matyt. Viskas juodavo lauke; ir jis džiaugsmingai atsiduso, kaip žmogus, kuriam išgelbsti gyvybę.

Jis sugrįžo prie fotelio ir atsisėdo; bet tuojau vėl jam užėjo noras pažvelgti į langą. Kai užuolaida nupuolė, jis atrodė lyg niauri baisi anga, traukianti jo žvilgsnį į tamsius laukus. Nenorėdamas pasiduoti šiai pavojingai pagundai, jis nusirengė, užpūtė žvakidę, atsigulė į lovą ir užsimerkė.

Renardė gulėjo aukštielninkas, nejudąs, karštu bei drėgnu prakaitu apsipylęs, ir migdėsi. Staiga aiški šviesa mušė jam į vokus. Jis praplėšė akis manydamas, kad namas dega. Visur buvo tamsu, ir jis pasikėlė ant alkūnės, stengdamasis išskirti langą, kuris jį vis nenugalimai traukė. Įsižiūrėjęs jis pamatė danguje keletą žvaigždžių; atsikėlė, apgraibom perėjo per kambarį, apčiuopė rankom langą ir prikišo prie jo kaktą. Ten — apačioj, po medžiais, — mergaičiukės lavonas švytėjo lyg fosforas, nušviesdamas tamsą aplink save!

Renardė suriko, metėsi prie savo lovos ir ligi ryto išgulėjo pakišęs po pagalve galvą.

Nuo šio laiko jo gyvenimas tapo nebepakenčiamas. Jis leido dienas bijodamas naktų, ir kasnakt vizija pasikartodavo. Vakarais, užsidaręs savo kambaryje, jis mėgindavo kovoti, bet veltui. Neįveikiama jėga jį pakeldavo ir stumdavo prie lango, tarytum šauktų šmėklos, jis išvysdavo ją tuojau: iš pradžių gulinčią nusikaltimo vietoj, drybsančią išskėstom rankom ir išžergtom kojom, taip, kaip lavonas buvo rastas. Paskui numirėlė atsikeldavo ir eidavo smulkučiais žingsniais, kaip ji ėjo išlipus iš upelio. Ji eidavo palengvėle, tiesiai link jo, per gazoną ir per nuvytusį gėlyną, paskui ji pakildavo į orą, prie Renardė lango. Ji eidavo prie jo, kaip ėjo nusikaltimo dieną prie savo žudiko. Žmogus traukdavosi nuo šmėklos, traukdavosi ligi savo lovos ir griūdavo ant jos gerai žinodamas, kad mergaitė yra įžengusi į kambarį ir kad ji stovi ten, už užuolaidos, kurią tuojau ims judinti. Ir jis ligi aušros žiūrėdavo įsmeigęs akis į šitą užuolaidą, be paliovos laukdamas, kada iš ten išlįs jo auka. Bet ji daugiau nebesirodydavo, ji pasilikdavo ten, po kartais sujudančia gelumbe. O Renardė, suleidęs pirštus į savo paklodę, spausdavo ją taip, kaip kad tada buvo spaudęs Luizos Rokė kaklą. Jis klausydavo, kaip laikrodis muša valandas, girdėdavo, kaip tiksi tolumoj laikrodžio švytuoklė ir kaip smarkiai tvinkčioja jo širdis. Ir jis kentėjo vargšas labiau, negu kada nors buvo kentėjęs bet koks žmogus.

Kai tik lubose nusidriekdavo balta juosta, skelbianti rytą, jis jausdavosi išsivadavęs, esąs pagaliau vienas, vienas savo kambaryje: tik tada jis užmigdavo. Miegodavo keletą valandų neramiu, šiurpulingu miegu, ir sapne ne kartą išvysdavo savo baisiąją naktinę šmėklą.

Kai nusileisdavo apie dvyliktą valandą pusryčių, sopėdavo visi kaulai, tartum po įtempto darbo; jis valgydavo lyg nesava burna, vis baugindamasis tos šmėklos, kurią išvys ateinančią naktį.

Tačiau jis gerai žinojo, kad tai nebuvo vaidenimasis, kad numirėliai nesikelia iš karsto, kad jo serganti siela, apsėsta vienintelės minties, nepamirštamo atsiminimo, buvo vienintelė priežastis jo kančių, vienintelė numirėlės iškvietė ja — ji mergaitę prikeldavo, pašaukdavo ir pastatydavo prieš jo akis, kuriose liko įsispaudęs neišdildomas paveikslas. Bet jis taipogi žinojo, kad jis nebepasveiks, kad niekada neišsivaduos iš savo atminties žiaurių persekiojimų, kad geriau esą numirti, negu kęsti ilgiau tokias kančias.

Tada ieškojo būdo, kaip nusižudyti. Norėjo griebtis kokios paprastos ir natūralios priemonės, kuri neleistų įtarti apie savižudybę. Nes jis brangino savo reputaciją, gerbė vardą, tėvų jam paliktą; jeigu kas įtartų jo mirties priežastį, prisimintų, be abejo, neišaiškintą kriminalą, nesurastą žmogžudį ir pasiskubintų jį apkaltinti piktadaryste.

Jam buvo atėjusi keista mintis sutriuškinti save tuo medžiu, po kuriuo jis pasmaugė Luizą Rokė. Taigi jis nutarė iškirsdinti giraitę ir suvaidinti atsitiktinumą. Bet skroblas atsisakė sutriuškinti jam kaulus.

Sugrįžo namo mirtinai nusivylęs, griebėsi revolverio, bet neišdrįso šauti.

Atėjo pietų valanda; jis pavalgė, sugrįžo į savo kambarį. Daugiau nežinojo, ką bedaryti. Pirmam pasikėsinimui nepavykus, antrajam jis neturėjo drąsos. Andai jis buvo pasirengęs, tvirtas, pasiryžęs valdovas savo drąsos ir savo pasiryžimų; o dabar buvo silpnas ir tiek pat bijojo mirties kiek ir numirėlės.

Jis šnibždėjo: „Neišdrįsiu, neišdrįsiu“, — ir su baime žiūrėjo tai į revolverį ant stalo, tai į užuolaidą, kuri dengė langą. Jam taip pat rodėsi, kad kai tik pasibaigs jo gyvenimas, įvyks kažin kas dar baisesnio. Bet kas? Gal jiedu susitiks? Galbūt ji tyko, laukia jo, šaukia jį; galbūt ji vaidenasi jam kas vakarą, kad suimtų jį į savo kerštingus nagus, kad sugundytų jį nusižudyti.

Jis ėmė raudoti kaip vaikas kartodamas: „Neišdrįsiu, neišdrįsiu“. Paskui parpuolė ant kelių ir šnibždėjo: „Dieve mano, Dieve mano“, — visai netikėdamas Dievu. Ir jis iš tikrųjų nedrįso pažvelgti į langą, už kurio glūdėjo šmėkla, nei į stalą, kur blizgėjo jo revolveris.

Pasikėlęs jis tarė garsiai: „Negali ilgiau taip tęstis, reikia tai baigti“. Jo balso skambėjimas kambario tylumoj jį taip išgąsdino, kad net šiurpuliai perbėgo per jo nugarą; bet kadangi jis gerai jautė, kad jo pirštas visuomet atsisakys spustelti ginklo gaiduką, atsigulė į lovą, užsidengė galvą antklodėm ir ėmė mąstyti.

Reikėjo sumanyti ką nors tokio, kas priverstų jį numirti; išrasti gudrią priemonę prieš patį save, kuri nebeleistų jam svyruoti, nei atidėlioti, nei ko nors gailėtis. Jis pavydėjo myriop pasmerktiesiems, kuriuos veda prie ešafoto tarp kareivių. O, kad jis galėtų ko nors paprašyti jį nušauti! Kad jis galėtų kam atverti savo širdį, papasakoti savo baisų nusikaltimą, tokiam ištikimam draugui, kuris niekad jo neišduodamas suteiktų jam mirtį. Bet į ką kreiptis? Ką prašyti šio baisaus patarnavimo? Jis ėmė minėti savo pažįstamus. Daktarą? Ne; kada nors jis, be abejo, išplepės... Staiga keista mintis švystelėjo jo galvoj; jis parašys laišką teismo tardytojui, savo geram pažįstamam, ir pats save išduos. Jis aprašys jam viską tame laiške: nusikaltimą, savo kančias ir pasiryžimą nusigalabyti, savo svyravimus ir būdą, kurį jis vartojo, norėdamas nugalėti savo bailumą. Dėl senos jų draugystės jis maldaus jį sunaikinti šį laišku, kai tik jis sužinos, kad nusikaltėlis gavo pelnytą bausmę. Šiuo valdininku Renardė galėjo visiškai pasikliauti: jis žinojo, kad jis ištikimas, kad jis nemoka ištarti nei vieno bereikalingo žodžio. Tai buvo vienas iš tų žmonių, kurie turi nepaperkamą sąžinę ir vadovaujasi tik savo sveiku protu.

Vos tik Renardė sukūrė šį projektą, širdis prisipildė keisto džiaugsmo. Jis dabar buvo ramus. Jis tuoj parašys laišką, iš lėto, paskui, auštant dienai, įmes jį į laiškų dėžutę, prikaltą prie jo mūro; paskui užkops ant savo bokšto, iš ten pamatys, kada ateis laiškanešys, ir kai tik žmogus mėlyna palaidine pasišalins, jis strimagalviais puls ir susikuls į aštrius akmenis, kyšančius iš vandens ties bokšto pagrindu. Jis pasistengs, kad pirma pamatytų jį žmonės, kurie kerta jo mišką. Paskui jis užsirangys ant to iškyšulio, kur styro aukšta kartis, ant kurios plevėsuoja vėliava švenčių dienomis. Jis nulauš šį smaigą vienu krestelėjimu ir kris drauge su juo. Tada bus aišku, kad jis nukrito atsitiktinai, o užsimuš jis, žinoma, išsyk, turint omeny jo svorį ir bokšto aukštį.

Jis tuojau išlipo iš lovos, priėjo prie stalo ir ėmė rašyti; nieko nepamiršo, jokios smulkmenos iš savo nusikaltimo, iš savo baisingo gyvenimo, iš savo širdies kančių, ir užbaigė pranešdamas, kad jis pats esąs save pasmerkęs, kad jis atliksiąs bausmę, ir prašydamas savo draugą, savo senąjį draugą pasirūpinti, kad niekas nekaltintų jo po mirties.

Baigdamas laišką jis apsižiūrėjo, kad jau diena. Sulankstė laišką, užlipdė, parašė adresą, lengvais žingsniais nusileido į apačią, pribėgo prie baltos laiškų dėžutės; ir kai jo drebanti ranka įkišo į plyšį tąjį popierių, jis skubiai sugrįžo, užkėlė vartus, užlipo ant bokšto, laukė ateinant laiškanešio, kuris nusineš jo mirties dekretą.

Jis dabar jautėsi ramus, išsivadavęs, išsigelbėjęs.

Šaltas vėjas, sausas ir ledinis, papūtė jam į veidą. Jis godžiai traukė jį išsižiojęs, gerdamas jo gėlų dvelkimą. Dangus liepsnojo žiemos raudonumu, o lyguma, baltai apšerkšnijusi, blizgėjo su pirmaisiais saulės spinduliais, tarytum apiberta grūstu stiklu. Renardė stovėjo be kepurės, žiūrėjo į platų kraštą, į lankas kairėj, dešinėj, į kaimą, kurio kaminai pradėjo rūkti — moterys užkaitė pusryčius.

Ties jo kojomis čiurleno upelis, jame kyšojo akmenys, į kuriuos jis susikuls po keleto minučių. Jis pasijuto lyg atgimęs tą šaltą skaisčios aušros rytą, kupinas jėgų ir gyvybės. Šviesa jį maudė, siaubė, vėrė kaip vilties spindulys. Tūkstančiai atsiminimų apniko jį atsiminimų apie tokius pat giedrus rytus, kada jis skubiai eidavo kieta žeme, kuri skambėdavo po jo kojomis, ir laimingas medžiodavo paprūdžiuos, kur miega laukinės antys. Prieš jį grūdosi visos gyvenimo gėrybės, kurias jis brangino, ir šios gėrybės žadino jam naujų troškimų, išjudindamos visus galingus jo stipraus ir sveiko kūno apetitus.

Nejaugi reikia mirti? Kam? Užsimušti staiga todėl, kad bijaisi šmėklos? Ko čia baidytis niekų? Juk jis turtingas ir dar jaunas! Kokia beprotybė! Jam pakaks mažo išsiblaškymo, vienos kelionės, trumpos išvykos, kad jis užmirštų viską. Juk štai šiąnakt mergaitė nebuvo jam pasirodžius todėl, kad jo mintys buvo užimtos kuo kitu, nuklydusios kitur. Galbūt nuo šiandien ji nebesirodys? O jeigu dar ir vaidensis šiuose namuose, tai negi sekios paskui jį svetur! Juk pasaulis platus ir ateitis ilga! Kam gi mirti?

Jo žvilgsnis klajojo po lankas, ir jis pastebėjo mėlyną dėmę ant tako, vingiuojančio paupiu. Tai buvo Mederikas, kuris nešė laiškus iš miestelio, o iš kaimo turėjo juos paimti.

Renardė krūptelėjo, skausmas jį pervėrė, ir jis pasileido suktais laiptais žemyn atsiimti atgal savo laiško, išreikalauti jo iš paštininko. Dabar jam maža terūpėjo, pamatys jį kas ar ne; jis bėgo per nakčia apšarmojusią žolę ir atsidūrė ties dėže, kampe fermos, lygiai tuo pat laiku kaip ir laiškanešys.

Mederikas buvo atrakinęs mažytes medines dureles ir ėmė kelis laiškus, įmestus vietos gyventojų.

Renardė jam tarė:

— Labas rytas, Mederik.

— Labas rytas ponui merui.

— Klausyk, Mederik, aš esu įmetęs į dėžę vieną laišką, kurio man dabar prireikė. Norėčiau, kad man jį sugrąžintum.

— Gerai, ponas mere, tuojau gausite.

Ir paštininkas pakėlė akis. Jis sustingo išvydęs Renardė veidą: jo skruostai buvo violetiniai, akys sudrumstos, apvestos juodais ratais, tartum įsmegusios į galvą, plaukai susitaršę, barzda susivėlus, kaklaraištis suveltas. Iš visko buvo matyti, kad šiąnakt jis visai nebuvo gulęs.

Laiškanešys paklausė:

— Ar sergate, ponas mere?

Renardė suprato, kad jo išvaizda turėjo būti keista, sumišo ir atsakė vapaliodamas:

— O ne... ne... Aš tik ką iššokau iš lovos paprašyti šito laiško... Aš miegojau... Supranti?..

Neaiškus įtarimas šmėkštelėjo seno kareivio galvoje.

Jis paklausė:

— Kokio laiško?

— To, kurį man tuojau atiduosi.

Bet dabar Mederikas svyravo, mero elgesys jam atrodė nenatūralus. Galbūt šiame laiške glūdi kokia paslaptis, politinė paslaptis. Jis žinojo, kad Renardė respublikonas, žinojo taipogi visas suktybes ir apgavystes, vartojamas per rinkimus.

Jis paklausė:

— Kam gi adresuotas tas laiškas?

— Ponui Putuanui, teismo tardytojui; nagi žinai, Putuanas mano draugas!

Laiškanešys pasirausė tarp laiškų ir surado tą, kurio iš jo reikalavo. Tada jis ėmė apžiūrinėti jį, vartyti rankose dvejodamas, baisiai sumišęs iš baimės padaryti stambią klaidą arba įsigyti sau priešą — merą.

Matydamas jo svyravimą, Renardė šoko priekin, norėdamas sučiupti laišką ir jį atimti. Šis staigus judesys įtikino Mederiką, kad čia glūdi kokia svarbi paslaptis ir kad jis žūtbūt turi atlikti savo pareigą.

Jis įmetė laišką atgal į savo krepšį ir jį užsegė atsakydamas:

— Ne, negaliu ponas mere. Kadangi jis teismui, negaliu.

Renardė širdį suspaudė baisi baimė. Jis niurnėjo:

— Bet tamsta gerai pažįsti mane ir net mano rašyseną. Aš tamstai sakau, kad man reikalingas tas laiškas.

— Negaliu.

— Klausyk, Mederik, tu gerai žinai, kad aš nenoriu tavęs apgauti, aš sakau, kad man jis reikalingas.

— Ne. Negaliu.

Renardė sudrebėjo iš pasiutusio pykčio.

— Bet, po velnių, būk atsargesnis. Tu žinai, kad aš juokų nemėgstu ir galiu išlėkdinti tave iš vietos, ir net tuojau. O be to, aš esu šio krašto meras ir įsakau grąžinti man tą laišką.

Laiškanešys tvirtai laikėsi:

— Ne, negaliu, ponas mere!

Tada Renardė, netekęs proto, griebė jį už pečių, norėdamas nukabinti nuo jo krepšį; bet paštininkas išsisuko iš jo rankų ir atsitraukdamas pakėlė savo didelę klevinę lazdą. Jis pratarė vis taip pat ramiai:

— O! Neliesk manęs, ponas mere, o tai smogsiu. Saugokitės. Aš vykdau savo pareigas!

Jausdamas esąs pražuvęs, Renardė staiga ėmė maldauti nusižeminusiu, ramiu, maloniu, verkšlenančiu balsu:

— Klausyk, klausyk, mano drauguži, atiduok man tą laišką, aš tau atlyginsiu, aš duosiu tau šimtą frankų, šimtą frankų.

Laiškanešys atsuko nugarą ir nuėjo savo keliu.

Renardė sekė paskui jį dusdamas, vapėdamas:

— Mederik, Mederik, klausyk, aš tau duosiu tūkstantį frankų, girdi, tūkstantį frankų.

Bet tas vis ėjo nieko neatsakydamas. Renardė pridūrė:

— Aš apipilsiu tave auksu, girdi? Na kiek gi nori... penkiasdešimt tūkstančių frankų... Penkiasdešimt tūkstančių už laišką... Ką gi jis tau reiškia?.. Nenori? Tegul bus šimtas tūkstančių... sakyk... šimtas tūkstančių frankų... supranti!.. šimtas tūkstančių frankų.

Paštininkas atsigrįžo, rūstus, piktom akim:

— Pakaks, jau pakaks; o ne, tai aš teisme pakartosiu visa tai, ką tamsta esi čia man prisakęs.

Renardė išsyk sustojo. Baigta. Jokios vilties. Jis apsigrįžo ir nuėjo namo pasišokinėdamas kaip pavytas gyvulys.

Tada Mederikas sustojo ir nustebęs žiūrėjo į tą bėgsmą. Jis matė merą įsmunkant pro vartus ir dar luktelėjo, tarytum nujausdamas, kad netrukus turi įvykti kažin kas nepaprasto.

Ir tikrai aukšta Renardė figūra tuojau pasirodė bokšto viršūnėj. Jis bėgiojo kaip pamišėlis aplink platformą, paskui stvėrė vėliavos kotą, pakratė jį iš visų jėgų, bet negalėjo sulaužyti; ir staiga, tiesdamas priekin rankas, nelyginant koks plaukikas šokąs nuo tilto, metėsi oran.

Mederikas puolė jį gelbėti. Bėgdamas per parką jis pamatė kirtikus einant į darbą. Jis šaukėsi ir juos į pagalbą rėkdamas, kad atsitiko nelaimė. Atėję jie rado palei mūrą kruviną kūną, kurio galva buvo sutriuškinta į didžiulį akmenį. Akmuo tasai riogsojo vidury upelio, išplatėjusio šioje vietoje. Jo tyrame ir ramiame vandenyje aiškiai matėsi vingiuojanti ilga rausva gija smegenų, susimaišiusių su krauju.

Kiaulė tas Morenas I

— Ei, drauguži, — tariau aš Labarbui, — tu vėl ištarei tuos tris žodžius: „Kiaulė tas Morenas“. Kodėl, po velnių, aš niekada nesu girdėjęs kalbant apie Moreną jo nekiaulinant.

Labarbas, nūnai atstovas, pasižiūrėjo į mane pelėdos akimis.

— Kaip, tu nežinai Moreno istorijos, juk ir tu esi iš La Rošelės? Juk tu pažinojai Moreną, tiesa, prisimeni jo didelę galanterijos krautuvę ant La Rošelės kranto?

— Taip, puikiausiai.

— Na, tai žinok, kad 1862 ar 1863 metais Morenas išvyko dviem savaitėm į Paryžių neva prekių užpirkti, o iš tikrųjų pasilinksminti. Žinai, ką reiškia provincijos komersantui praleisti dvi savaites Paryžiuje. Tai įkaitina kraują. Kas vakarą spektakliai, susitikimai su moterimis, nuolatinis dirgsnių erzinimas. Žmogus iš proto kraustaisi. Tik ir tematai šokėjas su triko, dekoltuotas artistes, apvalias jų šlaunis, putlius pečius, ir visa tai arti, ranka pasiekiama, o tu nedrįsti ar negali prie viso to nei prisiliesti. Vos tepavyksta sykį ar du paragauti kokio skanėsto, ir jau žiūrėk turi išvažiuoti virpančia širdimi, pradžiugusia siela, bučinių kutenamom lūpom.

Morenas atsidūrė tokioje pat situacijoje, kai nusipirko bilietą į ekspresą, vykstantį į La Rošelę aštuntą valandą keturiasdešimt minučių. Vaikščiodamas po Orleano stoties didžiulę salę, jis kupinas apgailestavimų ir nerimo staiga sustojo prieš jauną moterį, kuri bučiavo vieną seną damą. Ji buvo pakėlusi savo vualį, ir Morenas sužavėtas sušnibždėjo: Šimts velnių, kokia graži būtybė!“

Atsisveikinusi su senute, moteris įžengė į laukiamąją salę, ir Morenas pasekė ją; ji išėjo į peroną, ir Morenas nuėjo paskui ją; pagaliau ji įsėdo į traukinį, ir Morenas vėl paskui ją.

Eksprese keleivių buvo ne per daugiausiai. Garvežys sušvilpė, traukinys nurūko. Jie buvo vienudu.

Morenas ją ryte rijo akimis. Ji atrodė devyniolikos ar dvidešimties metų; buvo šviesiaplaukė, aukšta, drąsių manierų. Ji apsivyniojo savo kojas kelionine antklode ir atsigulė ant suolo.

Morenas savęs klausė: „Kas gi čia būtų?“ Ir tūkstančiai spėliojimų šmėkščiojo jo galvoje. Jis sau kalbėjo: „Kiek avantiūrų atsitinka traukiniuose. Galbūt čia ir yra viena iš tokių, kuri dabar man pasitaikė. Kas žino? Laimė taip staigiai ateina. Gal tereikėtų man būti kiek drąsesniam. Argi nesakė Dantonas: „Drąsos, drąsos ir dar sykį drąsos“. Jeigu ne Dantonas, tai Mirabeo. Pagaliau argi tai svarbu. Taip, bet man trūksta drąsos, štai kas. „O, kad mokėčiau, kad galėčiau skaityti sielas! Dievaži, kasdien praleidi puikiausias progas pats to nenumanydamas. Jai pakaktų vieno judesio parodyti man, kad tik to ir telaukia...“

Ir jis ėmė kurti įvairius planus, kurie turėjo jam padėti pasiekti pergalę. Jis įsivaizdavo, kaip užmegs su ja santykius: pradės nuo mažų riteriškų patarnavimų, galantiško, gyvo pašnekesio ir baigs pareiškimu, kuris pasibaigs... na tuo, ką tu numanai.

Tačiau naktis slinko, o gražioji mergelė vis tebemiegojo, o tuo tarpu Morenas galvojo apie jos nuopuolį. Išaušo diena, ir saulė nusviedė savo pirmąjį spindulį — ilgą skaistų spindulį — ant malonaus miegančiosios veido.

Ji pabudo, atsisėdo, pažvelgė į laukus, paskui į Moreną ir nusišypsojo. Ji nusišypsojo, kaip šypsosi laiminga moteris, linksmai ir viliojamai. Morenas suvirpėjo. Nebuvo abejonės, šioji šypsena — jam, tai kuklus pakvietimas, tai išsvajotas ženklas, kurio jis laukė. Šioji šypsena tartum sakė: „Argi tu ne asilas, argi ne žioplys, argi ne mulkis, kad išsėdėjai čia kaip šventas ant suolo nuo aštuntos valandos vakaro. Pažvelk, pažiūrėk į mane, argi aš ne žavi? O tu ištisą naktį išbuvai čia akis į akį su gražia moterimi nieko neišdrįsdamas, kvaily“.

Ji vis šypsojosi žiūrėdama į jį; ėmė netgi juoktis; ir jis neteko galvos, ieškodamas kokio nors žodžio, kokio komplimento, ką nors tokio jai pasakyti, pagaliau nesvarbu, ką. Bet nesurado nieko, ničnieko. Tada apimtas bailio drąsos jis pamąstė: „Vis tiek surizikuosiu“, — ir staiga nieko netaręs prisiartino prie jos — ištiestom rankom, ištroškusiom lūpom — ir apkabinęs ją pabučiavo.

Ji pašoko rėkdama: „Gelbėkit“, — spiegdama iš išgąsčio. Atidarė duris, mosavo rankomis ore pamišusi iš baimės, mėgindama iššokti, o tuo tarpu Morenas pasimetęs, įsitikinęs, kad ji iššoks ant geležinkelio, laikė ją už sijono vapaliodamas: „Madam... o!.. Madam!“

Traukinys sulėtino greitį, sustojo. Du tarnautojai, išgirdę beviltišką riksmą, atskubėjo prie jaunos moteriškės, kuri krito jiems į glėbį kliedėdama:

— Šis žmogus norėjo... norėjo mane...“ — Ir ji apalpo.

Traukinys artinosi prie Mozės stoties. Budintis žandaras tuoj pat areštavo Moreną.

Kai jo prievartos auka atsipeikėjo, ji paaiškino, kas atsitiko. Valdžia surašė protokolą. Ir vargšas pirklys tepasiekė savo namus tik vakare, apimtas baimės dėl iškeltos bylos už doros įžeidimą viešoje vietoje. II

Aš buvau tuomet „Fanai dės Charentes“ vyriausiasis redaktorius ir matydavausi kas vakarą su Morenų Komersantų kavinėje.

Rytojaus dieną po savo avantiūros Morenas atėjo pas mane nežinodamas, ką daryti. Aš neslėpiau nuo jo savo nuomonės:

— Kiaulė tu esi, ir tiek. Šitaip nesielgiama, brolau.

Jis verkė; nuo savo žmonos buvo gavęs net lupti; ir jam rodėsi, kad jo biznis sugriautas, kad jo vardas suterštas, iškoneveiktas, kad draugai pasipiktinę jo nebesveikina. Jis užbaigė prašydamas manęs pasigailėti jo, ir aš pasišaukiau bendradarbį Rivė, mažutį žmogelį, didelį juokdarį ir gerą patarėją, sužinoti jo nuomonės dėl šio dalyko. Jis patarė man pasimatyti su valstybės prokuroru, kuris buvo mano draugas. Aš pasiunčiau Moreną namo, o pats išsirengiau pas tą valdininką.

Ten sužinojau, kad įžeistoji moteris yra viena jauna panelė — Anrieta Bonel, kuri važiavo į Paryžių pasiimti savo instituto diplomo ir kuri, neturėdama nei tėvo, nei motinos, leido atostogas pas dėdę bei tetą, dorus smulkius miestelėnus.

Moreno padėtį sunkino tai, kad dėdė buvo padavęs skundą. Prokuroras sutiko nutraukti bylą, jeigu tas skundas būsiąs atsiimtas. Štai ką reikėjo išgauti.

Aš sugrįžau pas Moreną. Radau jį begulintį, sergantį iš susijaudinimo ir nusiminimo. Jo žmona, moteris stambi, prakaulė ir smarki, be perstojo jį krimto. Ji įvedė mane į kambarį surikus man į veidą:

— Atėjot pasimatyti su tuo kiaule Morenų? Štai tas kiaulė!

Ir ji atsistojo ties jo lova įsirėmusi į šonus. Aš išdėsčiau jam bylos padėtį, o jis ėmė mane maldauti nuvykti pas nuskriaustosios giminaičius. Misija buvo kebli, bet aš apsiėmiau. Vargšelis be paliovos kartojo:

— Dievaži, aš nesu jos netgi pabučiavęs, galiu prisiekti tau!

Aš atsakiau:

— Vis tiek kiaulė tu esi ir tiek. — Ir paėmiau tūkstantį frankų, kuriuos jis man įteikė, kad juos panaudočiau savo nuožiūra.

Kadangi aš nerizikavau vykti vienas į giminių namus, prašiau Rivė palaikyti man kompaniją. Jis sutiko su sąlyga, kad važiuotume netrukus, nes rytoj po pietų turėjo labai skubų reikalą La Rošelėje.

Ir po dviejų valandų mudu jau skambinome į vieno gražaus kaimiško namuko duris. Mums atidarė gražutė mergelė. Tikriausiai tai buvo ji. Aš tariau visai tyliai Rivė:

— Po velnių, aš pradedu suprasti Moreną.

Dėdė, ponas Toneletas, mūsų „Fanalo“ abonentas, karštas politinis vienmintis, kuris mus priėmė išskėstomis rankomis, sveikino, spaudė rankas, džiūgaudamas turįs pas save abudu jo žurnalo redaktorius. Rivė man šeptelėjo į ausį:

— Manau, kad mums pavyks sutvarkyti to kiaulės Moreno bylą.

Dukterėčia buvo pasišalinusi, ir aš artinausi prie opaus klausimo. Aš nupasakojau skandalo šmėklą; iškėliau aikštėn neišvengiamą mergaitės autoriteto smukimą po panašios bylos triukšmo, nes niekas nepatikės, kad pasitenkinta vienu bučiniu.

Žmogelis, rodėsi, svyravo; bet jis nieko negalėjo nutarti be savo žmonos, kuri turėjo sugrįžti tik vėlai vakare. Staiga jis iškilmingai sušuko:

— Klausykite, man kilo puiki mintis. Aš jus pasilieku pas save. Judu abu čia papietausite ir pernakvosite, o kai sugrįš mano žmonelė, tikiuosi, susitaikysime.

Rivė priešinosi, bet troškimas ištraukti tą kiaulę Moreną iš bėdos privertė jį pasiryžti, ir mudu priėmėm pakvietimą.

Dėdė pakilo spindintis iš džiaugsmo, pasišaukė savo dukterėčią ir mums pasiūlė pasivaikščioti po jo sodybą sakydamas:

— Rimtus dalykus atidėkime ligi vakaro.

Rivė ir jis ėmė šnekučiuotis apie politiką. O aš, atsilikęs kelis žingsnius nuo jų, tuojau atsiradau šalia jaunos mergelės. Ji buvo žavinga, tikrai žavinga!

Be galo atsargiai pradėjau kalbėti apie jos nuotykį vagone, stengdamasis įsigyti jos palankumą.

Bet ji nė kiek neatrodė susigėdusi ir klausė manęs tokiu veidu, lyg tas ją labai juokintų.

Aš jai kalbėjau:

— Tik pagalvok, madmuazele, kiek turėsi nemalonumų! Tamstai reikės spiginti akis prieš teismą, kęsti pašaipius žvilgsnius, kalbėti visų akivaizdoje, pasakoti viešai tą liūdną sceną vagone. Tarp mūsų kalbant, argi ne geriau būtum padariusi nieko nesakiusi, nurodžiusi tam išdykėliui jo vietą, nesišaukdama tarnautojų; arba tiesiai būtum perėjusi į kitą vagoną.

Ji ėmė juoktis:

— Jūs tiesą sakot! Bet ką gi padarysi? Aš išsigandau, o kai išsigąsti, žmogus nebemąstai. Supratusi, kas atsitiko, aš labai gailėjausi rėkusi; bet buvo per vėlu. Žinokite taip pat, kad tas mulkis puolėsi ant manęs kaip padūkęs, netardamas nei žodžio, lyg pamišėlis. Aš netgi nežinojau, ko jis iš manęs nori.

Ji žiūrėjo man tiesiai į veidą nė kiek nesumišusi ir nepabūgusi. Aš sau tariau: „Na ir šauni gi tu mergaitė! Suprantu, kad tas kiaulė Morenas galėjo apsigauti“.

Aš tęsiau juokaudamas:

— Prisipažink, madmuazele, kad jam galima atleisti, nes pagaliau neįmanoma sėdėti priešais tokią gražią būtybę kaip tamsta, nejaučiant visiškai teisėto geismo ją pabučiuoti.

Ji nusikvatojo rodydama savo baltus dantis:

— Tarp geismo ir tarp veiksmo, pone, yra vieta pagarbai.

Tada aš staiga paklausiau:

— O ką gi tamsta padarytum, jeigu aš dabar imčiau ir pabučiuočiau tamstą?

Ji sustojo, apžvelgė mane nuo galvos iki kojų, paskui ramiai tarė:

— O, tamsta — visai kitas dalykas!

Aš ir pats tai žinojau, po šimts velnių, kad aš — visai kitas dalykas, — ne veltui mane vadino visoj apygardoj „gražiuoju Labarbu“. Nors turėjau tada tik trisdešimt metų, tačiau paklausiau:

— Kodėl gi?

Ji truktelėjo pečiais ir atsakė:

— Ogi todėl, kad tamsta nesi toks mulkis kaip jis. — Paskui ji pridūrė žiūrėdama į mane iš padilbų: — Nei toks bjaurus.

Anksčiau, negu ji spėjo pasijudinti, aš plekštelėjau jai į veidą šaunų bučkį. Ji atšoko į šalį, bet per vėlai. Paskui ji tarė:

— Oho! Tamsta anei kiek to nesivaržai. Bet prašau nebekartoti tokio žaismo.

Aš apsimečiau nusižeminęs ir tariau pusbalsiu:

— O! Madmuazele, aš iš visos širdies geidžiu stoti prieš teismą už tą patį nusikaltimą kaip Morenas.

Ji vėl paklausė:

— Kodėl gi?

Aš rimtai pažvelgiau jai į akių gelmes:

— Todėl, kad tamsta esi viena gražiausių būtybių pasaulyje, kad nors jėga paimti tamstą būtų man garbė, diplomas, titulas. Todėl, kad žmonės sakytų, išvydę tamstą: „Žiūrėk, Labarbas nelaimėjo to, ko siekė, bet vis dėlto jis turi šansų“.

Ji vėl ėmė kvatoti iš visos širdies.

— Koks tamsta juokdarys!

Bet nespėjo ji užbaigti žodžio „juokdarys“, kaip aš griebiau ją į glėbį ir apibėriau godžiais bučkiais visur, kur tik galėjau pasiekti: plaukus, kaktą, akis, kartais burną, skruostus, visą galvą, kurią ji vis dangstėsi, nenorom palikdama kokį kampelį nepridengtą.

Galiausiai ji išsivadavo paraudusi ir įsižeidusi.

— Tamsta esi stačiokas, pone, ir aš graudinuosi, kad leidau sau klausyti tamstos.

Aš griebiau ją už rankos truputį sumišęs, vapaliodamas:

— Pardon, pardon, madmuazele. Aš įžeidžiau tamstą; aš stačiokas! Nepyk ant manęs už tai. Kad žinotum?..

Veltui ieškojau kokio nors pasiteisinimo.

Po valandžiukės ji pratarė:

— Aš nieko nenoriu žinoti, pone.

Bet aš sugriebiau ją ir sušukau:

— Madmuazele, štai jau bus metai, kai aš tamstą myliu!

Ji iš tikrųjų nustebo ir išpūtė į mane akis. Aš tęsiau:

— Išklausyk mane, madmuazele, prašau. Aš nepažįstu Moreno ir man jis ne galvoj. Labai man rūpi, kad jis stos prieš teismą ir sės į kalėjimą. Aš esu matęs tave čia pernai; tu stovėjai štai ten, ties tvorele. Mane nukrėtė šiurpuliai tave išvydus, ir tavo atvaizdas liko mano širdyje. Tikėsi manimi ar netikėsi, man vis viena. Tu pasirodei man žavinga; tavo atsiminimas mane užvaldė; norėjau vėl pamatyti, griebiausi to mulkio Moreno progos; ir štai aš čia. Aplinkybės privertė mane peržengti ribas; atleisk man, aš tave maldauju, atleisk man.

Ji stengėsi iš mano akių suprasti, ar aš nemeluoju, pasirengusi vėl šypsotis; pagaliau ji sumurmėjo:

— Paistalai!

Aš pakėliau ranką ir nuoširdžiu tonu, manau, kad tikrai tada buvau nuoširdus, tariau:

— Prisiekiu tau, kad nemeluoju.

Ji tepratarė:

— Gana, jau gana!

Mudu buvom vieni, Rivė su dėde dingo už alėjos posūkio, ir aš atlikau tikrą prisipažinimą, — ilgą, švelnų prisipažinimą, — spausdamas ir bučiuodamas jos pirštus. Ji klausėsi jo kaip kokios malonios naujienos, gerai nežinodama, ar tikėti, ar ne.

Baigiau jausdamasis tikrai susijaudinęs, mąstąs tai, ką kalbėjau; buvau išblyškęs, prislėgtas, visas drebėjau; palengvėle apkabinau ją už liemens ir ėmiau šnibždėti jai į garbanėles, susiraičiusias palei ausį. Ji atrodė lyg negyva — taip, ji buvo užsisvajojusi. Paskui jos ranka susitiko manąją ir ją spustelėjo; aš vis stipriau ir stipriau spaudžiau iš lėto jos liemenį drebančia ranka; ji nebejudėjo, paliečiau jos veidą savo lūpomis, ir staiga mano lūpos neieškodamos sutiko josios lūpas. Tai buvo ilgas, ilgas bučinys; ir jis dar ilgai būtų tęsęsis, jeigu nebūčiau išgirdęs „hm hm“ už kelių žingsnių užpakaly manęs.

Ji pasislėpė už medžių. Aš atsigręžiau ir pamačiau Rivė, kuris artinosi prie manęs.

Jis sustojo vidury kelio ir rimtai pratarė:

— Aha! Tai šitaip tu tvarkai to kiaulės Moreno bylą?

Aš atsakiau patenkintas:

— Kaip moku, taip šoku, brolyti. O kur gi dėdė? Ką esi iš jo laimėjęs? Už dukterėčią — aš atsakau.

Rivė pareiškė:

— Su dėde aš buvau mažiau laimingas.

Aš paėmiau jį po ranka, ir mudu įžengėm į vidų. III

Per pietus aš galutinai nebetekau galvos. Sėdėjau greta jos, ir mano ranka nuolat sutikdavo jos ranką po drobule; savo koja aš myniau po stalu jos koją; mudviejų žvilgsniai kas minutę susidurdavo. Paskui išėjom pasivaikščioti mėnesienoje, ir aš jai šnibždėjau visokiausius meilius žodelius, kurie liejosi iš širdies.

Aš ją laikiau prispaudęs prie savęs, tolydžio bučiuodamas, vilgydamas savo lūpas į josios. Priešais mudu ėjo dėdė ir Rivė ir šnekučiavosi. Jų šešėliai tyliai juos sekė smilčių taku.

Vos tik sugrįžom į vidų, telegrafo tarnautojas atnešė depešą nuo tetos, kuri skelbė, kad ji sugrįš tik rytoj rytą, septyniomis, pirmuoju traukiniu.

Tada dėdė tarė:

— Na, Anrieta, eik parodyk svečiam jų kambarius.

Paspaudėm šeimininkui ranką ir lipom ant aukšto. Ji nuvedė iš pradžių į Rivė kambarį, o jis man pašnibždėjo į ausį:

— Nebijok, ji nebūtų vedusi mūsų iš pradžių pas mane.

Paskui ji palydėjo mane ligi mano lovos. Kai tik mudu atsiradom vienudu, aš vėl ją apkabinau, stengdamasis glamonėjimais sumaišyti jos protą ir palaužti jos atsparumą. Bet kai ji pajuto ilgiau neišlaikysianti, tuoj pat pabėgo.

Aš palindau po antklode, viduje virė apmaudas, susijaudinimas ir gėda. Gerai žinodamas, kad beveik neužmigsiu, mąstydamas, bene būsiu padaręs kokį netaktą, staiga išgirdau kažin ką švelniai pasibeldžiant į mano duris.

Aš paklausiau:

— Kas ten?

, Silpnas balsas atsakė:

— Aš.

Aš paskubom apsirengiau, atidariau, ji įėjo.

— Užmiršau paklausti jūsų, — tarė ji, — ką geriate pusryčių: šokoladą, arbatą ar kavą?

Aš stvėriau ją į glėbį degindamas savo glamonėjimais, žiopčiodamas: „Aš geriu... geriu... geriu...“ Bet ji išslydo man iš rankų, užpūtė mano žiburį ir dingo.

Vėl likau vienas, įsiutintas, patamsy ieškodamas degtukų ir niekaip jų nerasdamas. Pagaliau sučiupau juos ir išėjau į koridorių, beveik pamišęs, su žvakide rankoj. Ką rengiausi daryti, apie tai negalvojau. Aš ją norėjau rasti, jos geidžiau. Žengiau kelis žingsnius nieko nemąstydamas. Paskui staiga susigriebiau: „O jeigu aš įeičiau pas dėdę? Ką jam pasakyčiau?..“ Ir sustojau lyg stabas: galva buvo tuščia, širdis tvinkčiojo. Po keliolikos sekundžių man šovė į galvą pasiaiškinimas: „Šimts pypkių! Pasisakysiu ieškąs Rivė kambario, noriu pasikalbėti su juo skubiu reikalu“.

Ir aš ėmiausi apžiūrinėti duris, stengdamasis susekti josios, pas jąją. Bet niekur negalėjau rasti jokių ženklų. Atsitiktinai paėmiau vieną rankeną ir pasukau ją. Durys atsidarė, įėjau... Anrieta, sėdėdama lovoj, pasimetus žiūrėjo į mane.

Tada aš tyliai užstūmiau sklendę ir artindamasis ant galų pirštų jai tariau:

— Užmiršau, madmuazele, paprašyti jūsų ko nors paskaityti.

Ji priešinosi, bet veikiai suradau knygą, kurios ieškojau. Nepasakysiu jos antraštės. Tačiau tai buvo stebuklingiausias romanas ir dieviškiausia poema pasauly.

Sykį atvertus pirmąjį lapą, ji leido man sklaidyti ją kaip tinkamam; aš perskaičiau jos tiek skyrių, kad mūsų žvakė sudegė iki galo.

Paskui, atsidėkojęs jai, vilko žingsniais grįžau į savo kambarį. Tik staiga smarki ranka mane sustabdė, ir kažkieno balsas, Rivė balsas, sukuždėjo man į ausį:

— Tai tu dar nebaigei tvarkyti to kiaulės Moreno bylos.

Septintą valandą ryto ji pati atnešė man puodelį šokolado. Aš niekada nebuvau tokio gėręs: šokoladas buvo malonus, aksominis, kvepiantis, svaiginantis. Negalėjau atitraukti burnos nuo smaguringų puodelio briaunų.

Vos tik spėjo mergelė išeiti, įslinko Rivė. Jis atrodė šiek tiek nervingas, susierzinęs, kaip žmogus, kuris beveik nebuvo miegojęs; jis man tarė nepatenkintu tonu:

— Jeigu tu šitaip toliau tęsi, žinok, baigsi tuo, kad sugadinsi to kiaulės Moreno bylą.

Aštuntą valandą parvyko teta. Derybos buvo trumpos. Gerieji žmonės prižadėjo nutraukti bylą, ir aš palikau 500 frankų krašto pavargėliams.

Seimininkai norėjo mudu sulaikyti dar vienai dienai. Organizavo net ekskursiją į kažkokius griuvėsius. Anrieta, stovėdama už dėdės bei tetos nugarų, rodė man galva ženklus: „Pasilikit, pasilikit“. Aš sutikau, bet Rivė spyrėsi važiuoti.

Aš pasitraukiau jį į šalį, prašiau, maldavau, kalbėjau jam:

— Klausyk, mielas Rivė, padaryk tai dėl manęs.

Bet jis, matyt, buvo susierzinęs ir tiesiai man atrėžė:

— Man jau gana, girdi, gana man to kiaulės Moreno bylos.

Labai graudinausi, kad turiu išvažiuoti. Tai buvo skaudžiausias momentas mano gyvenime. Aš mielai būčiau tvarkęs to kiaulės Moreno bylą per visą savo gyvenimą.

Vagone po energingų ir tylių rankos paspaudimų, atsisveikinimų tariau Rivė:

— Na ir galvijas tu.

Jis atsakė:

— Tu pradėjai mane gerokai erzinti, brolyti. Privažiuodamas prie „Fanai“ kontoros, pamačiau būrį žmonių, laukiančių mūsų... Jie rėkė mus išvydę:

— Na, ką, ar likvidavote to kiaulės Moreno bylą? Visa La Rošelė buvo sujaudinta.

Rivė, kurio paniurusi nuotaika jau prasiblaivė kelyje, sunkiai tvardydamasis nuo juoko pareiškė:

— Taip, viskas likviduota Labarbo dėka.

Ir mudu nuvykom pas Moreną.

Jis drybsojo fotely su garstyčių tešla ant kojų ir šalto vandens kompresais ant pakaušio, negaluodamas iš nerimo ir baimės. Jis be paliovos kosėjo silpnu agonišku kosuliu, ir daktarai negalėjo surasti šio kosėjimo priežasties. Žmona žiūrėjo į jį tigrės akimis, pasirengusi praryti.

Vos tik jis mudu išvydo, jam sudrebėjo rankos ir keliai. Aš tariau:

— Byla baigta, kūtvėla, tik nepradėk iš naujo.

Jis dusdamas pakilo, paėmė mano rankas, pabučiavo jas lyg princui, apsiverkė, vos neapalpo, apkabino Rivė, apkabino net ponią Moren, kuri vienu niuksu nubloškė jį į fotelį.

Tačiau jis taip ir nebeatsitiesė po šio smūgio, — taip baisiai buvo susijaudinęs.

Visame krašte jo niekas kitaip nevadino kaip tik „kiaulė tas Morenas“, ir šis epitetas verdavo jį lyg kalavijas, kada tik jį išgirsdavo.

Kai gatvėj koks vaikėzas surikdavo „kiaulė!“, jis instinktyviai atsigręždavo. Jo draugai jį badydavo baisiausiais pasityčiojimais, klausdami kiekvieną kartą, kada tik valgydavo kumpį:

— Ar jis tik ne tavo?

Po dvejų metų Morenas mirė.

O aš... aš rengdamasis į atstovų rinkimus 1875 m. nuvykau su reikalais pas naująjį Tusero notarą poną Belonklį. Mane priėmė aukšta, išsipuošusi ir graži ponia.

— Nepažįstate manęs? — tarė jinai.

Aš vapaliojau:

— Iš kur... ne... ne... madam.

— Anrieta Bonel.

— A! — Ir aš pajutau, jog blykštu.

Ji, matyt, puikiausiai jautėsi ir šypsojosi žiūrėdama į mane.

Kai aš likau vienas su jos vyru, šis paėmė mane už rankų ir spustelėjo jas taip, kad net subraškėjo:

— Jau seniai, brangusis pone, aš rengiuosi tamstą aplankyti. Mano žmona tiek yra prikalbėjusi apie tamstą. Aš žinau... taip, žinau, kokiomis liūdnomis aplinkybėmis jūs esate susipažinę, žinau taipogi, koks tamsta esi buvęs korektiškas, kupinas švelnumo, takto, pasiaukojimo byloje...

Jis pasvyravo, paskui prabilo tyliau, lyg kokį nepraustaburnišką žodį tardamas:

— ...byloje to kiaulės Moreno.

Kapininės

Penki draugai baigė pietauti — penki turtingi įmitę vyrai: trys vedę, o du viengungiai.

Jie rinkdavosi čia kiekvieną mėnesį savo jaunystę paminėti ir papietavę šnekučiuodavosi sau iki antros valandos nakties. Artimi bičiuliai puikiausiai jautėsi šioje kompanijoj, ir galbūt tai buvo geriausi vakarai jų gyvenime. Plepėjo įvairiausiom temom, apie viską, kas domina ir juokina paryžiečius; bet, kaip ir daugelyje viešbučių, kalbos sukdavosi apie perskaitytas laikraščiuose žinias.

Linksmiausias iš jų buvo Žozefas de Bardon — nevedęs, mėgstantis visapusiškai ir keisčiausiai išnaudoti Paryžiaus gyvenimą.

Iš tiesų jis nebuvo girtuoklis ar paleistuvis; tai buvo tiesiog smalsus ir dar nesenas žmogus, nes neturėjo nė keturiasdešimties metų, bomondo (aukštuomenės) žmogus plačiausia ir geriausia to žodžio prasme, apdovanotas aštriu protu, be ypatingo gilumo, visapusišku išmokslinimu, be erudicijos, greitu suvokimu, be tikro įžvalgumo; jis sėmėsi iš savo patirties ir nuotykių, iš viso to, ką matė, sutiko ir rado, — romantiškus anekdotus, komiškus ir kartu filosofinius ir humoristinius aforizmus, kurie sukūrė jam mieste labai protingo žmogaus reputaciją.

Jis būdavo pietų oratorius. Kiekvieną kartą ištraukdavo kokią nors istoriją, kurios visi laukdavo. Ir pradėdavo pasakoti neprašomas.

Jis rūkė, sudėjęs alkūnes ant stalo, prieš neišgertą taurelę konjako, sustingęs ir nugrimzdęs į aromatingą tabako ir karštos kavos atmosferą ir, rodės, jautėsi kaip namie, panašiai kaip kai kurios būtybės jaučiasi esą savo stichijoj tam tikrose vietose ir tam tikrais gyvenimo momentais: pavyzdžiui, maldingas žmogus koplyčioj arba auksinė žuvelė akvariume.

Jis tarė tarpais patylėdamas:

— Ne per seniausiai man atsitiko keista istorija.

Visi sušuko vienbalsiai:

— Papasakok!

Jis tęsė:

— Su mielu noru. Jūs žinot, kad aš daug vaikštinėju po Paryžių kaip visokių niekučių mėgėjas, kuris spokso į vitrinas. Aš stebiu įvykius, įsidėmiu žmones, — visus, kas praeina, ir visa, kas atsitinka.

Taigi rugsėjo vidury, saulėtą dieną, išėjau kartą iš namų, net pats nežinodamas, kur eisiu. Visada knieti aplankyti kokią gražuolę. Renkiesi iš savo galerijos, lygini mintyse, sveri interesą, kurį ji žadina, žavesį ir pasiryžti pagaliau priklausomai nuo nuotaikos. Bet kai saulė skaisčiai šviečia ir oras šiltas, — dažnai nebesinori pas ką nors eiti.

Saulė švietė; buvo šilta. Aš užsidegiau cigarą ir ėjau, kur akys veda, bulvaro pakraščiu. Paskui, be tikslo beklajojant, man dingtelėjo nueiti į Monmartro kapines.

Aš labai mėgstu kapines; ilsiuos ten ir grimztu į melancholiją: jaučiu, kad tai man reikalinga. Be to, ten ilsisi gerų draugų, kuriuos retkarčiais turiu aplankyti.

Kaip tik Monmartro kapinėse palaidota viena mano meilė, viena meilužė, kuri sugebėjo paliesti pačias intymiausias širdies stygas, — puiki gražuolė, kurios prisiminimas mane kankina ir graudina... Ir aš einu svajoti ant jos kapo...

Aš labai mėgstu kapines dar ir dėl to, kad tai yra didžiulis miestas su gigantišku gyventojų skaičiumi...

Tik pamanykit, kiek negyvėlių tokiame mažame plote, kiek paryžiečių kartų įsikūrė ten visiems laikams, — kiek trogloditų amžinai užmūrytų į rūsius, pusrūsius, užristus akmenimis arba pažymėtus kryžiais, o tuo tarpu gyvieji užima tiek vietos, kelia tiek triukšmo, — kvailiai...

Be to, kapinėse užtinki tokių pat įdomių paminklų kaip ir muziejuose...

Nuėjus į Monmartro kapines staiga mane apėmė liūdesys, tas lengvas liūdesys, kuris sužadina sveikiems žmonėms mintį: „Nelinksma ši vieta, bet mano valanda dar neatėjo“.

Ruduo, toji šilta drėgmė, kurios kvapą skleidžia mirštantys lapai ir nusilpusi, pavargusi, išblyškusi saulė, lyriškai stiprino vienatvės ir neišvengiamos pabaigos jausmą, kurį žadino ši vieta, dvelkianti mirtimi.

Iš lėto slinkau kapinių gatvėmis, kuriose kaimynai nebelanko vienas kito, nebemiega drauge ir nebeskaito laikraščių. Ir aš ėmiau skaityti epitafijas; reikia pasakyti, tai juokingiausias dalykas pasaulyje. Joks komikas manęs taip neprajuokindavo kaip antkapių parašai. Kaip toli pralenkia Polį de Koką mokėjimu pralinksminti visa ši literatūra, visi tie parašai ant marmurinių lentų ir akmenų, kur velionių giminės išliejo savo gailestį, laimės linkėjimus dingusiems pomirtiniame pasaulyje ir viltį susitikti su jais, — plepalai!

Bet labiausiai mėgstu šiose kapinėse apleistą, tuščią jų dalį, apaugusią aukštais tisų ir kiparisų medžiais, — senasis plotelis, kur guli numirėliai nuo neatmenamų laikų ir kuris greitai virs nauju; žalieji medžiai, išmitę žmonių lavonais, bus ten nukirsti, ir eilės naujų numirėlių išsities po marmurinėm plytomis.

Paklajojus po kapines man pasidarė liūdna, ir aš nutariau nueiti prie savo mažytės draugės, prie jos amžinojo poilsio vietos, pagerbti jos atminimo.

Suspausta širdimi artinausi prie jos kapo. Brangi vargšelė, ji buvo tokia meili, įsimylėjusi, tokia baltutė, jaunutė... o dabar... jeigu atkastum jos kapą...

Persisvėręs per geležinę tvorelę šnibždėjau jai apie savo sielvartą, nors ji, žinoma, neklausė manęs, ir buvau jau beeinąs, tik staiga išvydau moterį juodais gedulo rūbais, klūpančią ant gretimo kapo. Atidengtas krepo vualis leido matyti gražią šviesiaplaukę galvą, ir plačios jos plaukų puokštės atrodė lyg aušros nušviestos po juodu kaip naktis galvos apdangalu. Susilaikiau.

Be abejonės, ji kentėjo didelę širdgėlą. Moteris buvo užsidengusi abiem rankomis akis ir atšiauri, suakmenėjusi kaip statula, visa nugrimzdusi į savo sielvartą, kankinamų atsiminimų slegiama, mąstanti apie negyvėlį, — ji pati atrodė kaip negyva. Paskui staiga aš supratau iš lengvo jos pečių trūkčiojimo, panašaus į žilvičių virpėjimą, kai juose švilpia vėjas, kad ji ėmė verkti. Iš pradžių ji verkė tyliai, paskui vis smarkiau, visa krūpčiodama. Staiga ji atsimerkė. Jos akys buvo pilnos ašarų ir grožio; tai buvo pamišėlės akys; ji apžvelgė jomis aplinkui, tartum pabudusi iš baisaus sapno. Pastebėjusi, kad aš žiūriu į ją, matyt, susigėdo ir užsidengė rankomis veidą. Jos raudojimas pasidarė konvulsyvus, galva palengva nusviro ant marmuro; ji prisiglaudė prie jo veidu, ir jos vualis, išsiskleidęs aplink, apdengė baltus kampus brangaus kapo tarytum nauju gedulu. Aš išgirdau ją dejuojant, paskui ji sukrito visu kūnu, įsikniaubusi veidu į plytą, ir sustingo netekusi sąmonės.

Aš nuskubėjau prie jos, judinau jos rankas, pūčiau jai į veidą, skaitydamas tuo metu gana paprastą užrašą: „Čia ilsisi Luis Teodor Carrel, jūrų kapitonas, priešų nukautas Tonkine. Melskitės už jį!“

Jis buvo miręs prieš keletą mėnesių.

Aš susigraudinau iki ašarų ir dar labiau ja susirūpinau. Man pavyko ją atgaivinti. Aš atrodžiau labai susijaudinęs — ne toks jau aš bjaurus, man dar nėra keturiasdešimties. Iš pirmo jos žvilgsnio supratau, kad ji bus man maloni ir dėkinga. Taip ir buvo; vėl apsiliedama ašaromis ji papasakojo su pauzėmis, raudodama savo istoriją apie karininko, žuvusio Tonkine, mirtį nepraslinkus nei metams po jų vedybų iš meilės, nes ji buvusi visiška našlaitė, be kraičio.

Aš ją raminau, stiprinau, kėliau.

Paskui tariau:

— Nepasilikite čia; eime.

Ji sušnibždėjo:

— Aš nepajėgiu eiti.

— Aš palaikysiu jus.

— Dėkui, pone, tamsta esi geras. Tamsta irgi apraudojai čia velionį?

— Taip, madam. Velionę. Taip, madam.

— Savo žmoną?

— Ne, draugę.

— Draugę galima mylėti kaip žmoną: meilė nežino įstatymų.

— Taigi, madam.

Ir štai mudu nuėjome drauge; ji rėmėsi į mano ranką, ir aš beveik nešiau ją kapinių keliukais. Kai mudu išėjome už tvoros, ji sušnibždėjo vos laikydamasi ant kojų:

— Jaučiu, kad man tuojau pasidarys bloga.

— Gal užeitume ko nors išgerti?

— Gerai.

Pamačiau restoraną, vieną iš tų restoranų, kur mirusiųjų draugai užeina paulioti atlikę savo sunkią prievolę. Mudu įėjom ten. Aš priverčiau ją išgert stiklą karštos arbatos, kuri, rodos, sugrąžino jai gyvybę. Vos besugaudoma šypsena sumirgėjo ant jos lūpų. Ji ėmė man skųstis:

— Taip sunku, taip sunku būti vienai vienai, visada vienai: ir dieną, ir naktį neturėti nieko, kam galima būtų atiduoti savo meilę, atverti savo sielą.

Ji, rodos, kalbėjo nuoširdžiai. Tai skambėjo labai meiliai jos lūpose. Aš susigraudinau. Ji buvo visai jaunutė, gal kokių dvidešimties metų. Aš prikalbėjau jai komplimentų, kurių ji noriai klausėsi. Paskui, praslinkus valandai, pasisiūliau parvežti ją namo. Ji sutiko; karietoje mudu atsidūrėm greta, petys į petį, taip arti vienas kito, kad jautėme mūsų kūnų šilimą pro drabužius, o tai yra labiausiai jaudinantis dalykas pasaulyje.

Kai karieta sustojo ties jos namais, ji sušnibždėjo:

— Jaučiuosi nepajėgsianti užlipti viena laiptais, nes gyvenu ketvirtame aukšte. Tamsta buvai toks geras, gal padėtum man pasiekti mano butą?

Su džiaugsmu sutikau. Ji lipo iš lėto, sunkiai alsuodama. Paskui ties durimis pridūrė:

— Prašau užeiti valandžiukei, kad galėčiau padėkoti tamstai.

Ir aš užėjau, po velnių!

Jos butas buvo kuklus, net kiek vargingas, bet paprastas ir jaukus.

Mudu susėdome vienas greta kito ant mažytės kušetės, ir ji vėl prašneko apie savo vienatvę.

Ji nusiėmė skrybėlę. Ji iš tiesų buvo žavinga: aiškios, giedrios akys įsmigusios į mane, ir aš negalėjau susilaikyti nuo pagundos.

Aš apkabinau ją ir ėmiau bučiuoti akis, kurios staiga užsimerkė, bučiuoti be galo, be krašto.

Ji priešinosi, stūmė mane šalin kartodama:

— Baikite... baikite... baikit gi...

Ką ji norėjo tuo pasakyti? Panašiais atvejais „baigti“ gali turėti dvejopą reikšmę. Norėdamas ją nutildyti, aš perėjau nuo akių prie lūpų ir išsiaiškinau sau žodį „baigti“ taip, kaip man tai labiau tiko. Ji ne per daug priešinosi, ir kai mudu vėl pažvelgėme vienas į kitą po šio kapitono, kritusio Tonkine, atminties įžeidimo, ji atrodė nusilpusi, švelni, nuolanki. Mano nerimas išdulkėjo.

Tada aš pasidariau malonus, meilus, dėkingas. Po naujo pašnekesio, kuris truko maždaug valandą, aš jos paklausiau:

— Kur tamsta pietauji?

— Čia restoraniuky, netoli.

— Viena?

— Taip, viena.

— Gal malonėtum papietauti su manim?

— Kur gi?

— Geram restorane, bulvare.

Ji trupučiuką protestavo, aš spyriausi; ji nusileido, sakydama pasiteisinimui:

— Man taip nuobodu... taip nuobodu... — paskui pridūrė: — Reikia užsivilkti kitus drabužius, ne tokius tamsius.

Ir ji nuėjo į miegamąjį.

Ji išėjo iš ten apsitaisiusi pilku, labai paprastu apdaru; buvo laibutė, grakšti, žavinti. Ji, matyt, turėjo du kostiumus: vieną kapinėms, kitą miestui.

Pietūs praėjo draugiškai. Ji išgėrė šampano, pagyvėjo, pralinksmėjo, ir aš sugrįžau su ja pas ją.

Šie ryšiai, užsimezgę kapinėse, truko apie tris savaites. Bet viskas galų gale nusibosta, o ypač moterys. Aš apleidau ją prisidengęs reikalu iškeliauti. Išvažiuodamas parodžiau jai didelį dosnumą, už ką ji buvo man labai dėkinga. Ir ji privertė mane duoti žodį, prisiekti, kad sugrįžęs atgal aš ateisiu pas ją, nes ji, rodės, ne juokais prie manęs prisirišo.

Aš turėjau kitų simpatijų, ir beveik visą mėnesį man nekilo didelio noro vėl pamatyti šią kapinių meilužę. Tačiau užmiršti jos aš neužmiršau... Jos prisiminimas persekiojo mane kaip paslaptis, kaip psichologinė mįslė, kaip vienas iš tų neišsprendžiamų klausimų, į kuriuos žūtbūt norisi rasti atsakymą.

Vieną gražią dieną, nežinau kodėl, man pasirodė, kad aš vėl ją pamatysiu Monmartro kapinėse. Ir aš ten nuvykau.

Ilgai vaikštinėjau sutikdamas tiktai įprastus šių vietų lankytojus, kurie taip pat nebuvo nutraukę visų ryšių su savo velionimis. Ant marmurinio kapo kapitono, kritusio Tonkine, nebuvo nei raudotojos, nei gėlių, nei vainikų.

Bet klajodamas kitam šio numirėlių miesto kvartale, staiga pastebėjau siauros kryžių gatvelės gale einančią prieš mane gedinčią porelę, — vyriškį ir moteriškę. Įsivaizduokit mano nustebimą! Kai jiedu prisiartino, aš pažinau ją. Tai buvo ji!

Išvydusi mane ji paraudo, ir kai aš ją užkabinau praeidamas, ji vos pastebimu ženklu akimis man parodė: „Nepažink manęs“, — bet kuris taipogi lyg ir sakė: „Ateik pas mane vėl, mano brangusis“.

Vyriškis buvo gražios išvaizdos, galantiškų manierų, dailiai apsitaisęs, Garbės legiono ordino kavalierius, — metų apie penkiasdešimties.

Ir jis laikė ją taip pat kaip ir aš tada, eidamas iš kapinių.

Aš nuėjau nustebęs, klausdamas savęs, ką dabar mačiau: kokiai žmonių rūšiai priklauso ši medžiotoja kapinėse? Ar buvo ji paprasta laisvo elgesio moteris, įkvėpta prostitutė, kuri ateidavo į kapines medžioti vyriškių, gedinčių žmonos ar meilužės, liūdinčių amžinai dingusios meilės. Viena ji? Ar jų keletas? Gal tai savotiška profesija? Gal jos vaikštinėja po kapines taip pat kaip gatvėje? Kapininės! O gal ją vieną apšvietė ši nuostabi mintis, gili filosofinė idėja, — eksploatuoti mylinčių širdžių sielvartą, kuris atgyja šiose niauriose vietose.

Ir man labai norėjosi žinoti, kieno našlė ji buvo tądien.

Šeimininkė

— Gyvenau tada, — pasakojo Žoržas Karvelenas, — mebliuotuose kambariuose Sen Pero gatvėje. Kai mano tėvai nutarė, kad aš turiu studijuoti teisės mokslus Paryžiuje, prasidėjo ilgi ginčai, kaip sutvarkyti mano problemą. Buvo paskaičiuotos man reikalingos lėšos — 2500 frankų per metus, bet mano vargšė motina, baimės apimta, tėvui pareiškė:

— O, jeigu jis mėtys kur nereikia pinigus ir silpnai maitinsis, jo sveikata labai nukentės. Jauni žmonės gali visko prikrėsti.

Tada buvo nutarta paieškoti man pensiono, pensiono kuklaus ir tinkamo, ir mano tėvai turėjo mokėti už jį kiekvieną mėnesį.

Aš niekuomet dar nebuvau išvažiavęs iš Kimpero (savo gimtojo miesto). Aš geidžiau visko, kas tik geidžiama mano amžiuje, ir buvau linkęs gyventi linksmai visokiausiais būdais.

Kaimynai, kurių buvo paprašyta patarimo, nurodė vieną mūsų krašto ponią — Kergaran, kuri turėjo pensioną. Mano tėvas parašė tai garbingai damai, pas kurią vieną vakarą aš ir atvykau su lagaminu.

Ponia Kergaran turėjo apie keturiasdešimt metų. Ji buvo tvirta, labai tvirta, kalbėjo rikiuotės kapitono balsu ir sprendė visokius reikalus svariu ir neleidžiančiu prieštarauti žodžiu. Jos namas siauručiukas, turėjo tik po vieną langą kiekviename aukšte...

Seimininkė su tarnaite gyveno pirmame aukšte; virtuvė ir valgomasis buvo antrame; keturi pensiono gyventojai bretoniečiai gyveno trečiame ir ketvirtame aukštuose. O aš turėjau du kambarius penktame.

Maži tamsūs vingiuoti laiptai vedė į mano aukštelį. Per visą dieną, be atvangos, ponia Kergaran lipo ir leidosi šita spirale, susirūpinusi savo nameliu, primenančiu stalčių, nelyginant kapitonas savo laive. Ji įeidavo po dešimt kartų į kiekvieną butą, prižiūrėjo viską stebėtinai triukšmingai kalbėdama, žiūrėjo, ar lovos kaip reikiant paklotos, ar drabužiai gerai išvalyti, ar nebuvo ko reikalaujama iš tarnaitės. Vienu žodžiu, ji prižiūrėjo savo pensiono gyventojus nelyginant motina, geriau net už motiną.

Aš tuoj susipažinau su savo keturiais kaimynais. Du iš jų studijavo mediciną, o kiti du klausė teisės mokslų, bet visi jie vilko despotišką šeimininkės jungą. Jie bijojo jos, kaip karo plėšikas bijo lauko sargybos. Bet aš tuojau pajutau nepriklausomybės poreikį, kadangi iš prigimties esu maištininkas. Visų pirma aš pareiškiau, kad retkarčiais noriu sugrįžti namo tą valandą, kuri man patiks, nes ponia Kergaran buvo nustačiusi dvyliktą valandą kaipo paskutinį terminą. Išgirdusi tai, ji įsmeigė į mane savo šviesias akis ir po valandžiukės pareiškė:

— To nevalia. Aš negaliu pakęsti, kad Aną (tarnaitę) žadintų iš miego kiaurą naktį. Tamstai nėra jokių reikalų po dvylikos.

Aš drąsiai jai atšoviau:

— Pagal įstatymą tamsta privalai atidarinėti man duris bet kurią valandą. Jei tamsta atsisakysi tai daryti, aš pranešiu policijai ir eisiu nakvoti į viešbutį tamstos sąskaiton — nes tai mano teisė. Tokiu būdu tamsta turėsi man arba duris atidarinėti, arba nakvynę apmokėti. Prašau pasirinkti.

Aš juokiausi jai į veidą keldamas sąlygas. Pakankamai sutrikusi ji panoro derėtis, bet aš nenusileidau, ir ji atlyžo. Mes susitarėm, kad aš galėsiu vaikščioti visą naktį, bet su ta sąlyga, kad niekas apie tai nežinotų.

Mano energija padarė jai deramą įspūdį, ir ji pradėjo su manimi elgtis ypač palankiai. Ji rodė nepaprastą mandagumą, rūpestį, meilumą, net tam tikrą švelnumą, kuris man net patiko. Kartais linksmumo momentais aš ją staiga pabučiuodavau ir nuleisdavau galvą. Jos ranka kulkos greitumu prašvilpdavo pro mane, ir aš juokdavausi kaip beprotis, besigelbėdamas nuo jos, o tuo tarpu ji šaukdavo:

— Ak, tu bjaurybe, aš tau atsimokėsiu už tai!

Mudu tapome bičiuliais.

Bet štai sykį susipažinau gatvėje su viena krautuvės mergina.

Jūs žinot, kas yra paryžietiška lengva meilė. Paprastai vieną gražią dieną žmogus, eidamas į universitetą, susitinka jauną būtybę: vienplaukę, kuri vaikštinėja su drauge prieš sugrįždama į darbą. Apsikeičiamą žvilgsniais ir pajuntama savy mažą virpesį, kurį sukelia tam tikrų moterų akys. Čia yra didžiausias gyvenimo malonumas: ta staigi fizinė simpatija, kuri greitai pražysta, tas lengvas ir švelnus vylius, kuris atsiranda susidūrus su būtybe, gimusia tam, kad mums patiktų, kad būtų mūsų mylima. Ji bus mylima truputį ar daug — bene tai svarbu?.. Kai tik jūs pamatote šitą veidą, šias lūpas, šiuos plaukus, šitą šypseną, jūs pajuntate, kaip jų meilumas įsisunkia į jūsų vidų su saldžiu žavingu džiaugsmu, jūs jaučiate, kad kažin kokia laimė įsiskverbia į jus, ir staigus švelnumo, atbudimas stumia jus prie šios nepažįstamos moters. Rodos, joje paslėptas šauksmas, į kurį jūs atsakote; rodos, kad žmogus ją pažįsti seniai, kad ji buvo kažkur matyta, kad galima įspėti, ką ji mąsto.

Kitą dieną, tą pačią valandą, eini vėl ta pačia gatve. Ją vėl susitinki. Paskui matai ją kitą dieną, ir dar kitą. Galų gale užkalbini. Ir taip kyla lengva meilė — kaip liga.

Taigi trečiosios savaitės pabaigoje aš pasiekiau su Ema tuos santykius, kurie būna prieš nuslydimą. Tasai nuslydimas būtų atsitikęs daug anksčiau, jei aš būčiau žinojęs vietą, kur galima būtų su ja susitikti. Mano draugė gyveno šeimoje ir su ypatinga energija atsisakinėjo peržengti viešbučio slenkstį. Aš laužiau galvą, norėdamas rasti būdą, gudrybę, progą. Galiausiai ryžausi desperatiškam žingsniui: pasiryžau parsivesti ją pas save, vakare, apie 11 valandą, neva išgerti pas mane stiklo arbatos. Ponia Kergaran kasdien ėjo gulti dešimtą valandą. Taigi aš galėjau grįžti namo be triukšmo, neatkreipdamas į save dėmesio, pasinaudojęs savo raktu. Mes galėsime išeiti iš namų tuo pačiu būdu po valandos ar dviejų.

Ema, šiek tiek man paprašius, priėmė mano pasiūlymą.

Diena praėjo neramiai. Bijojau visokių painiavų, katastrofos, kokio nepaprasto skandalo. Atėjo vakaras. Išėjau, užsukau į kavinę, išgėriau du puodukus kavos ir išmečiau keturias ar penkias taureles, kad sustiprėtų mano drąsa. Paskui perėjau išilgai Sen Mišelio bulvarą. Išgirdau mušant dešimtą, paskui pusę vienuoliktos. Lėtais žingsniais pradėjau eiti į mūsų pasimatymo vietą. Ji manęs jau laukė. Linksmai paėmė mane po ranka, ir mudu palengva nuėjome į mano butą. Kuo arčiau durų buvau, tuo daugiau augo mano nerimas. Aš galvojau: „Kad tik ponia Kergaran būtų lovoj!“ Aš tariau Emai tris ar keturis kartus:

— Ypač stenkis nesukelti nė mažiausio bildesio ant laiptų.

Ji nusijuokė:

— Matyt, bijai, kad tavęs neišgirstų?

— Ne, aš tik nenoriu prižadinti mano kaimyno, kuris sunkiai serga.

Štai ir Sen Pero gatvė. Aš artinausi prie savo buto jausdamasis taip, kaip jaučiasi žmogus eidamas pas dantistą. Visi langai buvo tamsūs. Be abejo, miega. Aš lengviau atsidusau. Atrakinau duris su vagies atsargumu. Įsileidau savo kompanjonę, uždariau duris ir pradėjau kopti laiptais ant galų pirštų sulaikydamas kvapą ir žibindamas degtukus, idant mergelė kur nesukluptų.

Eidamas pro šeimininkės kambarį jaučiau, kaip mano širdis smarkiai plaka. Mudu jau antrame aukšte, paskui trečiame, pagaliau penktame. Galų gale atsidūrėme mano kambaryje. Laimėjimas!

Vis dėlto aš išdrįsau kalbėti tik patylomis ir nusiaviau batus, kad nesigirdėtų nė mažiausio bildesio. Arbatą, užvirintą ant primuso, išgėrėme ant kampo komodos. Po to aš dariausi vis nekantresnis ir nekantresnis ir pamažu, tarytum žaisdamas, nuimdinėjau vieną po kito apdarą mano draugužės, kuri nusileisdinėjo priešindamasi, išraudusi, susigėdusi, vis atitolindama neišvengiamą ir žavingą momentą.

Dievaži, ji tebuvo tik su trumpučiuku baltu sijonėliu, kai staiga prasivėrė durys ir ponia Kergaran pasirodė su žvake rankoje, lygiai tokiu pat kostiumu kaip ir Ema.

Aš atšokau toliau nuo Emos ir išsigandęs stovėjau nekrutėdamas, žiūrėdamas į dvi moteris, kurios buvo pasirengusios išdraskyti viena kitai akis. Kas įvyks?

Šeimininkė prabilo išdidžiu balsu, kokio aš niekada nebuvau girdėjęs:

— Pone Karvelenai, aš nenoriu matyti savo namuose tokių merginų.

Aš sumurmėjau:

— Bet, ponia Kergaran, panelė yra mano draugė. Ji atėjo čia išgerti stiklo arbatos.

Storulė moteris man atkirto:

— Norint išgerti stiklą arbatos nėra reikalo išsirengti vienmarškinei. Pasirūpink tuojau pašalinti šitą panelę.

Ema sumišusi ėmė verkti, slėpdama savo veidą sijonėlyje. O aš visiškai netekau proto, nežinodamas nei ką daryti, nei ką sakyti. Šeimininkė pridūrė su neginčijamu autoritetu:

— Padėk panelei apsirengt ir tuojau ją išlydėk.

Tikrai, man nebeliko nieko kito daryti. Aš pakėliau drybsantį ant grindų sijoną, nelyginant trukusį balioną, ir užmoviau jį merginai per galvą stengdamasis jį užsagstyti, sutvarkyti, o tai man sekėsi be galo sunkiai. Ji man padėjo, vis tebeverkdama, skubėdama, darydama įvairias klaidas, negalėdama atrasti nei raiščių, nei sagučių. O ponia Kergaran su žvake rankoje stovėjo priešais mus rūsčioje teisėjo pozoje.

Ema greitino savo judesius, paskubomis rengėsi, segiojosi įnirtusi, varoma nesulaikomo reikalo bėgti; ir net neužsirišusi bačiukų smuko pro šeimininkę ir pasileido laiptais žemyn. Aš bėgau paskui ją basas, pusiau nusirengęs, kartodamas:

— Panele! Panele!

Jaučiau, kad reikėjo jai ką nors pasakyti, bet nieko negalėjau sugalvoti. Pasivijau ją prie pat durų ir norėjau paimti už rankos, bet ji griežtai atstūmė mane, tyliai ir nervingai šnibždėdama:

— Palik mane, palik, neliesk manęs.

Ji dingo gatvėje užtrenkusi duris.

Sugrįžau. Ponia Kergaran stovėjo pirmame aukšte, o aš lipau lėtais žingsniais visko laukdamas, viskam pasirengęs. Seimininkės kambarys buvo atidarytas. Ji privertė mane įeiti, prabildama rūsčiu tonu:

— Man reikia su tamsta pasikalbėti, pone Karvelenai.

Aš priėjau prie jos nuleidęs galvą. Ji pastatė žvakę ant kamino, po to sukryžiavusi rankas ant savo galingų krūtų, kurias menkai dengė balti plonučiai marškiniai, pratarė:

— Ak, pone Karvelenai, tamsta laikai mano namus paleistuvių namais!

Aš nebuvau išdidus. Sumurmėjau:

— Bet ne, ponia Kergaran. Nereikia pykti, juk tamsta gerai žinai, ko reikia jaunam žmogui.

Ji atsakė:

— Aš žinau tik tai, kad nenoriu matyti pas save tų padarų, girdi? Aš žinau, kad priversiu gerbti mano pastogę, mano namų vardą, girdi? Aš žinau...

Ji kalbėjo mažiausiai dvidešimt minučių, kartu išsakydama ir savo įrodymus, ir pasipiktinimą, slėgdama mane savo namų garbingumu, sunkindama aštriais išmetinėjimais.

Aš — žmogus yra keistas gyvulys — užuot jos klausęs, žiūrėjau į ją. Negirdėjau nė vieno žodžio, tikrai, nė vieno žodžio. Jos krūtys buvo puikios: kietos, baltos ir riebios, galbūt kiek per riebios, — kurios kėlė man kažkokį virpesį. Iš tikrųjų aš niekuomet nebūčiau susiprotėjęs, kad gali būti tokių gražių dalykų po šeimininkės marškiniais. Ji, rodos, pajaunėjo dešimčia metų būdama beveik išsirengusi. Ir štai aš pasijutau be galo keistas, be galo... kaip čia pasakius?.. visiškai sujaudintas. Aš atsiradau staiga ties ja tokioj pozoj, kokioj buvau prieš penkiolika minučių savo kambary. O užpakaly jos, ten, kambario gilumoj, alkove, aš žiūrėjau į jos lovą. Ji buvo atidengta, suglamžyta; iš jos įdubimų galėjai spręsti apie svorį to kūno, kuris ten gulėjo. Ir aš pamaniau, kad ten turi būti labai gera ir labai šilta, šilčiau negu kitose lovose. Kodėl šilčiau? Nežinau, bet tikriausiai dėl pertekliaus kūno, kuris joje ilsėjosi. Kas gali būti labiau neraminančio ir žavinčio, nei ką tik apleista lova? Toji lova svaigino mane iš tolo, vertė drebėti. Ji vis kalbėjo, bet dabar švelniai, — kalbėjo kaip gera viliojanti draugė, kuri tik nori, kad jos atsiprašytų. Aš suvapėjau:

— Mat... mat... ponia Kergaran... mat...

Kadangi ji nutilo, laukdama mano atsakymo, aš griebiau ją į glėbį ir ėmiau bučiuoti, bučiuoti ištroškęs, kaip žmogus, kuris jau seniai to laukė. Ji priešinosi, suko galvą, ne per daugiausiai užpykusi, kartodama mechaniškai, kaip buvo įpratusi: „Ak, tu bjaurybe, bjaurybe, bjau...

Ji negalėjo pabaigti žodžio, aš sunkiai ją pakėliau ir nunešiau prispaudęs prie savęs. Tam tikrais momentais žmogus esti labai stiprus, taip! Priėjau lovos kraštą ir kritau ant jos, nepaleisdamas iš rankų šeimininkės...

Tikrai jos lovoje buvo labai gera ir labai šilta.

Po valandos, žvakei užgesus, šeimininkė atsikėlė uždegti kitos. Ir sugrįžusi prie mano šono, slėpdama po antklode savo apvalią ir drūtą šlaunį, tarė patenkintu, glamonėjančiu, galbūt net dėkingu balsu:

— Ak, tu bjaurybe... Bjaurybe!..

Vaikščiojantis prekijas

Vieną mėnesienos naktį, prisiirstęs ligi valiai po Seną, drožiau namo į Paryžių. Ant kelio, baltuojančio prieš mane, išvydau žmogų, kuris ėjo taip pat Paryžiaus link. Man beveik kiekvieną kartą tekdavo susitikti su priemiesčio naktiniais keleiviais, labai bauginančiais susivėlinusius taikius miestelėnus. Tas žmogelis kiūtino iš lėto pirma manęs, sulinkęs po sunkia našta.

Aš žingsniavau tiesiog link jo skubiais žingsniais, kurie garsiai tauškėjo ant plento. Jis sustojo, apsidairė ir matydamas, kad aš jau arti jo, perėjo į kitą plento pusę.

Nesulėtindamas žingsnių norėjau praeiti pro šalį, bet mane sustabdė šūksnis:

— Labas vakaras, tamstele!

Aš atsakiau:

— Labas vakaras.

Nepažįstamasis tada pasiteiravo:

— Ar toli tamstą dievai neša?

— Į Paryžių.

— Na, tai tamsta netrukus būsi ten. Tamstos, taip sakant, nepavysi, ypač su tokia našta ant nugaros kaip mano.

Aš ėmiau eiti lėčiau mąstydamas, kuriam galui užkalbino mane šitas žmogus. Ką tokio nešė jis savo didžiulėje pintinėje? Neaiškus įtarimas, kad čia esama nešvaraus dalyko ar kokio prasižengimo, dingtelėjo mano galvoje ir sužadino smalsumą. Kas rytą laikraščių kronikose aprašoma tokia daugybė piktadarysčių, įvykusių nakčia ir kaip kartas čia, priemiesčiuose, kad visa tai negali būti vien grynas prasimanymas. Negi galima išgalvoti kas dieną vien tik skaitytojams pasmaginti ilgą virtinę areštų ir prasižengimų, kurie užpildo kronikų skiltis.

Bet, iš kitos pusės, nepažįstamojo balse skambėjo, man rodės, greičiau baili negu drąsi gaida, pagaliau ir jo manierose, kurios rodė išmintingą atsargumą, negalėjai pastebėti nieko įtartino.

Dėl viso ko aš savo ruožtu kreipiausi į jį su klausimu:

— O tamstai ar toli?

— Tik ligi Anjero.

— Tenai tamsta ir gyveni?

— Taip, aš esu prekiautojas ir gyvenu Anjere.

Pasitraukęs iš gretimo tako, kuriuo keliauja dieną medžių pavėsy pėstieji, jis ėmė artintis prie plento vidurio. Aš pasekiau jo pavyzdžiu. Mudu abu, neišleisdami iš rankų lazdų, įtartinai žvilgčiojome vienas į kitą. Priėjęs arčiau nepažįstamojo, aš visiškai nusiraminau. Jam irgi, matyt, išdulkėjo visokie įtarimai.

— Ar negalėtum eiti kiek lėčiau? — paklausė jis mane.

— Kam gi?

— Todėl kad šitas kelias nakčia man baisiai nepatinka. Kada ant pečių kokios prekpalaikės, tai dviese čia vis dėlto saugiau. Užpulti du, žiūrėk, ir privengs.

Jaučiau, kad nepažįstamasis nemeluoja ir kad visiškai nuoširdžiai jis bijosi, todėl nusileidau.

Buvo jau po vidurnakčio, kai mudu žingsniavome su juo greta į Anjerą.

— Kaip tamsta drįsti keliauti taip vėlai atgal? — paklausiau prekiją.

Jis papasakojo man viską, nieko neslėpdamas. Išėjęs tik vakar rytą iš namų su prekėmis, kurių turėję pakakti trims ar keturioms dienoms, jis nei manyt nemanė, kad gaus grįžti tą pačią naktį namo.

Prekyba jam labai pavyko, todėl vertė jį skubėti atgal į Anjerą naujų prekių, kurias reikėjo užnešti pirkėjams, davusiems iš anksto rankpinigių.

Prekijas man su regimu pasitenkinimu pareiškė, kad trupučiuką nusimanąs biznio dalykuose, kur jo nei pats velnias neapgaus. Mokėdamas, kaip sakė, parodyti gražiąją prekės pusę ir girdamas pasiimtuosius su savim pavyzdėlius, jis išparduodavo kartais prekes ištisomis serijomis, pasižadėdamas pristatyti į namus po vienos, dviejų dienukių, — ne vėliau.

— Anjere aš turiu savo krautuvę, kurioje prekiauja mano žmona, — pridūrė prekijas.

— Tai tamsta vedęs?

— Taip, ponuti, jau metai ir trys mėnesiai. Ir kad žinotum, kokią puikią turiu žmonelę! Ji turbūt gerokai nustebs, kad aš sugrįžtu namo nakčia.

Prie progos jis papasakojo man ir apie savo vedybas, paaiškinęs, kad ištisus dvejus metus piršęsis merginai, o ši vis nesiryžusį už jo tekėti.

Dar mergaičiukė būdama ji savo krautuviukėje ant kertės pradėjo prekiauti visokiais menkniekiais: kaspinais, gėlėmis vasarą, o svarbiausia, labai gerais raišteliais moteriškoms kurpėms ir kitais niekučiais, kurių pigiai gaudavo pas pažįstamą fabrikantą. Mergaitę pažinojo Anjere visi. Ją vadino „Mėlynuke“, todėl kad ji dėvėjo dažniausiai mėlynas sukneles. Būdama viskam gabi, ji grėbė neblogus pinigus, bet paskutiniu metu pradėjo lyg ir sirguliuoti. Žinoma, kaip moteriška... rasi, ir padužėjo. Tačiau galvos guldyti dėl to jis negalėjo. Jų prekyba sekėsi gerai, ir vyras vaikščiojo sau su pintine po apylinkes, rodydamas įvairius pavyzdžius tenykščiams smulkiems pirkliams. Prekes jis ėmė komisan iš įvairių fabrikantų.

— Na, o tamsta kuo vertiesi? — paklausė mane prekijas.

Neatsakydamas tiesiai į klausimą, aš pasipasakojau turįs prieplaukoje burinį laivą ir dvi greitąsias valtis lenktynėms; vykstąs kasdien į prieplauką lavintis irstytis ir norėdamas pasimankštinti grįžtąs kartais pėsčias į Paryžių, kur turįs pelningą užsiėmimą.

— Žinai ką, — atšovė prekijas, — jei aš turėčiau tiek pinigo, kiek tamsta, dievaž nesivalkiočiau priemiesčių keliais, ir dar nakčia. Čia tamstele ne be pavojaus.

Jis metė į mane iš padilbų tokį įtartiną žvilgsnį, kad aš paklausiau savęs, ar tik neina greta manęs koks gudruolis, kuris plėšia tik gerai įsitikinęs ir nenori rizikuoti be reikalo.

Tačiau mane tuojau nuramino pusbalsiu išreikštas prašymas:

— Ar negalėtum eiti kiek lėčiau, ponuli? Man sunku spėti su tokia našta...

Tuo metu priešais mus pasirodė ir Anjero namai.

— Aš dabar beveik kaip namie, — tarė prekijas. — Mes patys, matot, krautuvėj nenakvojam. Ją saugo nakčia šuo, geras šuo, toks, kad atstoja keturis šaunius vyrukus. O be to, ir butas miesto centre mums brangoka. Tačiau žinai ką tamsta? Padarei man didelę malonę palydėdamas mane, nes kai aš einu nakčia su pintine, širdis esti nerami. Nepasididžiuok, užeik pas mus — išgersim šiltučio vynelio su mano žmonele, jeigu tik ji nubus. Tiesa, ji miega gan kietai ir ne itin mėgsta žadinama; na, tada mudu apsieisim ir be jos. Be pintinės, aš nieko nebijau ir palydėsiu tamstą su savo vėzdu iki pačių Paryžiaus vartų.

Aš atsisakiau, bet jis neatlyžo. Aš spyriojausi atsisakinėdamas, o jis prašydamas. Matyt, jis iš tikrųjų norėjo nusitempti mane pas save į svečius. Reikia pastebėti, kad prekijas ne veltui vadino save pasakorium. Jis kalbėjo labai įtikinamai ir nutaisęs tokį įsižeidusį veidą klausinėjo mane apie atsisakymo priežastis, išsakydamas spėliojimus, neva aš droviuosi išgerti butelį vyno su žmogum „žemesnio luomo“, kad pagaliau aš nusileidau ir nuėjau su juo visiškai tuščiu keliu prie vienų didelių senų namų, kokių pilni yra sostinės priemiesčiai.

Priėjęs tuos namus, prisipažinsiu, aš svyravau: eiti ar neiti. Aukštas trobesys nubyrėjusiu tinku atrodė lyg ir koks priemiesčio valkatų lizdas, rasi net plėšikų. Atidaręs vienu pastūmimu duris, prekijas privertė mane įžengti į tamsią priemenę ir privedė, prilaikydamas už pečių, iki laiptų, kurių apgraibomis ieškojau neperregimoje tamsoje, visą laiką ne be pagrindo kankinamas baimės, kad neprasmegčiau pro kokią skylę kur į požemį.

Kai pagaliau pavyko surasti laiptus, svetingasis mano bendras tarė:

— Na, dabar mums beliko tik pakilti į šeštą aukštą.

Pasirausęs savo kišenėje susiradau dėžutę vaškinių degtukų, kuriais galėjau pasišviesti kelią. Šeimininkas sekė paskui mane, stenėdamas po savo nešuliu ir žingsnis po žingsnio kartodamas:

— Velnioniškai vis dėlto aukštoka!..

Kai galų gale mudu pasiekėme viršutinį aukštą, prekijas išsitraukė iš anties raktą, kabojusį ant virvutės, atrakino duris ir paprašė mane įeiti.

Aš atsidūriau išbaltintame kambary, kur viduryje stovėjo stalas, o pasieniais — šešios kėdės ir indauja.

— Pamėginsiu pažadint žmoną, — tarė šeimininkas, — o paskui nueisiu į rūsį vyno. Čia jo laikyti negalima, nes šilumoj genda.

Priėjęs prie vienų vidinių durų, vyriškis suriko:

— Ei, Mėlynuke!

Kadangi ji nesiteikė atsakyti, jis sušuko dar dusyk, vis garsiau ir garsiau, o paskui ėmė belsti kumštimi į duris, niurnėdamas sau po nosimi:

— Po velnių, ar pabusi tu kada!

Kiek luktelėjęs jis prikišo ausį prie rakto skylutės ir pridūrė visiškai ramiu tonu:

— Na ką, tegu sau pučia, jeigu jau taip kietai užmigo! Palūkėk tamsta manęs valandžiukę, aš tuojau nubėgsiu vyno.

Jis išėjo, o aš sudribau kėdėn, be murmėjimo pasiduodamas savo likimui.

— Kokie velniai čia mane užnešė! — pamaniau sau ir staiga krūptelėjau išgirdęs, kad gretimame prekijo žmonos kambary kažin kas šnibždasi ir grabugždinasi.

Po velnių, ar tik nepakliuvau aš iš tikrųjų į spąstus?

Kaip galėjo nepabusti toji Mėlynuke sugrįžus vyrui, kada jis pakėlė tokį triukšmą ir ėmė taip smarkiai daužyti duris? Ar tik nebus čia iš anksto sutartas ženklas sėbrams: „Vyrukas kilpose: aš saugosiu išėjimą, o visa kita — jūsų reikalas“. Iš tiesų Mėlynukės miegamajame brazdesys vis stiprėjo ir stiprėjo. Štai paėmė už rankenos ir pasuko spynoje raktą. Širdis man smarkiai sutvinksėjo. Kalbėdamas pats sau: „Na ką, teks gintis!“ — aš pasitraukiau į kambario vidurį ir nusitvėręs abiem rankomis medinę kėdę už atramos pasirengiau žūtbūtinei kovai.

Durys palengva atsidarė. Pro atsivėrusią spragą iš pradžių išlindo ranka, kuri laikėsi už durų briaunos, o paskui kažkieno galva — galva vyriškio su apvalia veltine skrybėle. Kai galva išsikišo tarp durų ir sienos, pamačiau įsmigusias į mane dvi akis. Net nesuspėjus man padaryti kokio nors apsigynimo judesio, šios galvos savininkas, kurį aš tariausi esant piktadarį, — augalotas berniokas, basas, pusiau apsirengęs, be kaklaryšio ir su batais rankose, tačiau nebjaurus ir panašus į ponaitį, — vienu šuoliu atsidūrė prie išeinamųjų durų ir per akimirksnį dingo laiptuose. Nuotykis, matyt, ėmė įgauti komišką pobūdį. Aš vėl atsisėdau ant kėdės ir laukiau sugrįžtant vyro, kuris gana ilgokai ieškojo rūsy vyno... Pagaliau ant laiptų išgirdau jo žingsnius. Jo šlepsėjimas mane prajuokino tuo juoku, kuriuo juokiesi kartais pats vienas būdamas ir nuo kurio taip sunku esti susilaikyti.

Prekijas įėjo su dviem buteliais ir paklausė:

— Na ką, ar mano žmona vis dar miega? Nejaugi ji iki šiol taip ir nepasikrutino?

Numanydamas, kad Mėlynuke prikišusi ausį prie rakto skylutės klauso, aš atsakiau:

— Turbūt miega.

Tada šeimininkas vėl šūktelėjo žmoną:

— Paulina!

Įsitikinęs, kad ji neatsiliepia ir nekruta, jis atsitraukė nuo durų ir man paaiškino:

— Ji nemėgsta, kad aš vedžiočiaus čion naktimis draugus, su kuriais galima išsigerti.

— Tai tamsta manai, kad ji pabudus?

— Žinoma, pabudus, — patvirtino vyriškis nepatenkintas ir paskui pridūrė: — Na ką, išgersim...

Jis pareiškė tvirtą ketinimą išgerti pamažu su manimi abu butelius vieną po kito...

Tačiau šį kartą aš parodžiau kiek reikia energijos bei pasiryžimo. Išgėręs stiklą vyno pakilau.

Prekijas dabar jau nebeužsiminė apie savo žadėjimą palydėti mane iki Paryžiaus vartų. Piktai žvilgčiodamas į žmonos kambario duris jis suniurnėjo lyg suerzintas žvėris, kuriame kiekvieną minutę gali pabusti pasiutimas:

— O vis dėlto po tamstos išėjimo ji turės atidaryti!

Aš atidžiai žiūrėjau į šį bailį, kuris pradėjo siusti pats nežinodamas dėl ko — galbūt dėl neaiškios nuojautos, kurią diktavo jam apgauto patino instinktas. Matyt, jam nepatiko užrakintos durys. Jis tik ką buvo kalbėjęs apie savo žmoną su švelnaus prisirišimo jausmu, o dabar, be abejo, rengėsi ją apkulti.

Piktai sukrėsdamas duris už rankenos, jis šūktelėjo dar sykį:

— Paulina!

Tarytum tik ką pabudusios moters balsas atsiliepė iš už pertvaros:

— A-a?.. Ką?..

— Argi tu negirdėjai, kaip aš grįžau namo?

— Atstok! Mato mane Dievas — aš miegojau!

— Atrakink duris!

— Kai išeis svečias. Kas per mada vedžiotis pas save naktimis pašalinius asmenis ir rengti čia su jais gėrynes!

Klupdamas laiptais aš nusileidau beveik taip pat skubiai kaip ir berniokas su apvalia veltine skrybėle, kurio bendrininku tapau prieš savo norą, o paskui eidamas iki pat Paryžiaus galvojau apie tai, kad šioje lūšnoje išvydau vieną veiksmą amžinos dramos, kuri vyksta kiekvieną dieną ir kiekvienoj vietoj įvairiausiomis aplinkybėmis ir sąlygomis.

Andriuko liga

Notaro namų fasadas buvo atgręžtas į aikštę. Už jo esantis puikus sodas, gražiai apsodintas, traukėsi ligi Piques pasažo, visuomet tuščio, nuo kurio jis buvo atskirtas mūrine tvora.

Šio sodo gale pono notaro žmona pirmąsyk paskyrė pasimatymą kapitonui Sommerive, kuris jau seniai ją atakavo.

Jos vyras buvo išvykęs į Paryžių aštuonioms dienoms. Ji liko laisva visai savaitei. Kapitonas ją taip įkalbinėjo, maldavo tokiais meiliais žodžiais; ji buvo tikra, kad jis karštai ją myli; be to, ji jautėsi tokia vienužė, tokia apleista, užmiršta tarp visų tų kontraktų, kuriais amžinai buvo užimtas notaras, jog atidavė kariškiui savo širdį neklausdama savęs, ar duos kurią dieną ką nors daugiau.

Paskui po ištisų platoniškos meilės mėnesių, rankų paspaudimų, staigių bučkių, pavogtų už durų, kapitonas pareiškė apleisiąs miestą, prašysiąsis perkeliamas, jeigu ji nepaskirsianti jam pasimatymo, tikro pasimatymo medžių tankmėj, jos vyrui išvažiavus.

Ji nusileido, pasižadėjo.

Ir štai dabar ji laukė jo, prigludusi prie mūro, virpančia širdimi, krūpčiodama nuo mažiausio sušlamėjimo.

Staiga ji girdi, kažkas rangosi per mūrą. Jau buvo bebėganti. O jeigu čia ne jis? Gal koks vagis? Bet ne; pažįstamas balsas tyliai ją pašaukė:

— Matilda!

Ji atsakė:

— Etjenai.

Ir į sodą įdribo žmogus, žvangindamas ginklais. Tai buvo jis!

Jiedu ilgai stovėjo apsikabinę, sulieję lūpas saldžiame bučinyje.

Bet štai ėmė lynoti; tamsumoje čiuoždami lapais šnarėjo lietaus lašai.

Ji krūptelėjo, kai ant kaklo jai užvarvėjo pirmasis lašas.

Jis jai kalbėjo:

— Matilda, mano brangioji, mano mylimoji, mano drauguže, angele mano, užeikime pas jus. Dabar vidurnaktis, mums nėra ko bijoti. Eime pas jus, maldauju.

Ji atsakė:

— Ne, mano mielasai, bijau. Maža, kas gali mums atsitikti.

Bet jis laikė ją savo glėbyje ir šnibždėjo į ausį:

— Jūsų namiškiai — trečiame aukšte, aikštės pusėje. Tavo kambarys — pirmame aukšte, sodo link. Mūsų niekas neišgirs. Aš myliu tave, aš geidžiu mylėti laisvai, visą, nuo galvos ligi kojų. — Ir jis tvirtai spaudė ją svaigindamas beprotiškais bučiniais.

Ji dar priešinosi, kupina baimės ir gėdos. Bet jis pagriebė ją už liemens, pakėlė ir nusinešė per lietų, kursai vis smarkėjo.

Durys buvo atidaros; jiedu apgraibomis užlipo laiptais; įžengusi kambarin ji užstūmė sklendę, o jis tuo metu uždegė degtuką.

Ji bejėgiškai sudribo fotelyje. Jis atsiklaupė ant kelių ir pamažu ją išrengė, pradėjęs nuo kurpaičių ir kojinių, idant galėtų bučiuoti jos kojas.

Ji uždusdama kalbėjo:

— Ne, ne, Etjenai, maldauju tave, leisk pasilikt man dorai; to nedovanočiau tau niekuomet! Tai yra taip šlykštu, taip bjauru! Argi negalima mylėtis vien siela... Etjenai!

Kambarinės vikrumu ir skubančio žmogaus greitumu jis atsegiojo, atraišiojo, atpalaidavo viską. Kai ji šoko bėgti, norėdama pasprukti iš jo drąsių rankų, išsinėrė iš savo drapanų, sijonų ir apatinių marškinių ir liko visiškai nuoga.

Sumišusi ji puolė prie lovos, manydama pasislėpti už uždangos. Prieglauda buvo pavojinga. Jis sekė paskui ją. Bet beskubant jam nusijuosti, jo kardas nukrito ant grindų ir garsiai sužvangėjo.

Tuojau pasigirdo graudus verksmas, spiegiantis ilgas klyksmas, klyksmas vaiko iš gretimo kambario, į kurį buvo paliktos atidarytos durys.

Ji sumurmėjo:

— Ak, tamsta pažadinai Andriuką; dabar jis neužmigs.

Jos sūnui buvo penkiolika mėnesių, mažylis gulėjo gretimame kambaryje, idant motina galėtų jį prižiūrėti.

Kapitonas, apkvaišęs iš aistros, nieko nepaisė:

— Kas man rūpi! Kas man rūpi! Aš myliu tave ir tu mano, Matilda...

Bet ji gynėsi nuo jo nusiminusi, pabūgusi:

— Ne, ne! Paklausyk, kaip jis rėkia; jis prižadins žindyvę. Jeigu ji ateitų, ką mudu darytume. Tada — mudu pražuvę! Žinai, Etjenai, kai jis pravirksta nakčia, tėvas jį ima į mūsų lovą nuraminti. Ir jis tuojau nutyla, tuojau. Kito būdo nėra. Leisk man jį atsinešti, Etjenai...

Kūdikis spiegė tuo veriančiu klyksmu, kuris prasiskverbia pro storiausius mūrus, kurį girdi gatvėje praeiviai.

Kapitonas atsikėlė, ir Matilda puolė prie rėksnio, kurį atnešė į savo lovą. Vaikas nutilo.

Etjenas, apsižergęs kėdę, suko papirosą. Nepraslinko nė penkios minutės, ir Andriukas užmigo. Motina sušnibždėjo:

— Dabar aš nešiu jį atgal.

Ir su didžiausiu atsargumu ji nunešė sūnų į lopšį.

Kapitonas ją pasitiko išskėstomis rankomis.

Jis apkabino ją apkvaišęs iš meilės. O ji, pagaliau nugalėta, beglamonėdama jį vapėjo:

— Etjenai... Etjenai... mano meile! O, kad tu žinotum, kaip... kaip...

Bet Andriukas ir vėl pravirko. Kapitonas įsiutęs ėmė keiktis:

— Kad jį velniai kur! Ar nenutils tasai pyplys!

Bet pyplys netilo, o spiegė dar smarkiau.

Matildai pasigirdo, kad viršuje kažkas sujudėjo. Turbūt žindyvė rengėsi nusileisti apačion. Ji pašoko, nubėgusi pagriebė sūnų ir atsinešė jį į lovą. Čia jis tuojau nutilo.

Tris kartus iš eilės ji guldė sūnų į lopšį. Tris kartus ji turėjo jį imti atgal.

Kapitonas Sommerive išėjo prieš švintant keikdamas, kad net tvoros drebėjo.

Bet norėdama jį nuraminti ir paguosti, Matilda pažadėjo jį priimti kitą vakarą.

Jis atvyko kaip vakar, bet dar nekantresnis, dar labiau užsiliepsnojęs, privestas iki pasiutimo.

Jis atsargiai padėjo kardą ant fotelio, lyg vagis nusimovė batus ir kalbėjo taip tyliai, kad Matilda jo negirdėjo. Galiausiai visiška laimė buvo jau arti, visai arti, tik staiga sugirgždėjo kėdė, o gal ir lova. Tuojau į tą girgždesį atsiliepė iš pradžių silpnas, o paskui spiegiantis klyksmas — Andriukas pabudo.

Jei jis būtų ilgiau taip palaidęs kakarinę, būtų sukėlęs visus namus.

Motina pamišusi pašoko ir vėl jį atsinešė. Kapitonas nebesikėlė. Jis baisiai širdo. Patylom ištiesė ranką, sučiupo dviem pirštais verksnio odą ant šlaunies ar ant pasturgalio ir įgnybo. Vaikas ėmė spardytis spiegdamas, kad net ausis skrodė. Tada kapitonas, išvestas iš kantrybės, gnaibė vis smarkiau, skaudžiau, su įniršiu, visur, kur tik pakliuvo.

Vaikas karkė lyg pjaunama višta, kiaukčiojo lyg mušamas šuo. Motina beviltiškai jį bučiavo, glamonėjo, visaip stengėsi jį numaldyti, užslopinti jo klyksmą bučiniais. Bet Andriukas pamėlynavo tartum geibdamas. Jis vyburiavo kojytėm ir rankytėm, it aštriausia ietim badomas.

Kapitonas tarė švelniu balsu:

— Mėginkit jį nunešt į lopšį; gal nusiramins.

Matilda nušlepsėjo į kitą kambarį su vaiku ant rankų.

Ištrauktas iš motinos lovos jis mažiau bekriokė, atsiradęs lopšely visai nutilo ir tik protarpiais dar pasriubčiodavo.

Likusioji nakties dalis praėjo ramiai, ir kapitonas jautėsi laimingas.

Ateinančią naktį jis vėl atvyko. Per garsiai jam prašnekus, Andriukas vėl pabudo ir ėmė pypti. Motina atsinešė jį pas save, bet kapitonas ėmė jį gnaibyti taip ilgai ir taip skaudžiai, kad kūdikis išvertęs akis ir apsiputojęs springo nuo ašarų.

Jį vėl paguldė į lopšį. Ten vaikas tuojau nurimo.

Keturias likusias naktis jis jau nebeverkė, bijodamas pakliūti į mamos lovą.

Notaras sugrįžo šeštadienio vakarą. Jis užėmė savo vietą ties namų židiniu ir miegamajame.

Atsigulė jis kiek anksčiau, nuvargęs po kelionės; paskui grįžęs prie visų savo įpročių ir kruopščiai išpildęs visas doro ir metodiško žmogaus pareigas nusistebėjo:

— Kas gi yra Andriukui? Kodėl jis šį vakarą nebeverkia? Eik, atnešk jį, Matilda, man malonu jausti jį čia tarp mudviejų.

Žmona atsikėlė ir nuėjo vaiko; bet kai tik jis atsidūrė lovoje, kurioje prieš savaitę taip mėgo užmigti, ėmė raitytis iš baimės ir taip padūkusiai klykti, kad teko nunešti jį atgal į lopšį.

Notaras kraipė galvą:

— Keistas dalykas! Kas jam? Gal nori miego?

Žmona atsakė:

— Tau išvažiavus visą laiką buvo šitaip. Aš nė sykio negalėjau pasiimti jo pas save.

Rytmetį nubudęs vaikutis ėmė žaist ir juoktis mosuodamas rankutėmis.

Sujaudintas notaras pribėgo, pabučiavo savo padarėlį, paėmė jį ant rankų ir nusinešė į savo dvigulę lovą. Andriukas juokėsi nesąmoningu vaiko juoku, kurio mintys dar neaiškios. Staiga jis išvydo lovą, o joje savo mamą; jo laimingas veidelis apsiniaukė, susiraukė, jis praplyšo klyksmu ir ėmė spardytis tarytum plakamas.

Tėvas nustebęs suniurnėjo:

— Kas gi jam yra, — ir kažkaip instinktyviai pakėlė marškiniukus.

— Ak, — sušuko jis iš baimės. Blauzdos, šlaunys, visas mažyčio pasturgalis buvo išbertas mėlynėm kaip trečiokas dydžio.

Notaras sušuko:

— Matilda, pažvelk, kas per baisybė!

Motina išsigandusi puolėsi prie vaiko. Vidury kiekvienos mėlynės matėsi violetinis brūkšnys, kur kraujas buvo apmiręs. Matyt, tai buvo kokia baisi ir nežinoma liga, kokių nors raupsų pradžia, viena iš tų keistų ligų, kai oda darosi tai pūslėta kaip rupūžės, tai žvynuota kaip krokodilo.

Tėvas bei motina pasimetę žvelgė vienas į kitą. Ponas notaras suriko:

— Reikia pašaukti daktarą!

Bet Matilda, išblyškusi kaip mirtis, žiūrėjo į savo išmargintą it leopardas sūnų. Ir staiga iš jos lūpų išsiveržė skundas, nesulaikomas, neapgalvotas, tartum ji matė kažin ką prieš save, kas ją baugino:

— Ak, tas beširdis!

Notaras nustebęs paklausė:

— Kas? Apie ką tu kalbi? Kas beširdis?

Ji paraudo iki ausų ir vapaliojo:.

— Nieko... matai... aš numanau... tai... nereikia šaukti daktaro... Tai turbūt žindyvė jį gnaibo, kai jis verkia, norėdama tuo būdu jį numaldyti.

Notaras įniršęs nubėgo pas žindyvę ir vos jos neapkūlė. Ji akiplėšiškai neigė savo kaltumą, bet vis dėlto buvo išvaryta.

Ir jos elgesys, apie kurį buvo pranešta policijai, labai pakenkė jos reputacijai ieškant kito darbo.

Muselė

Iš irklininko atsiminimų

Esu matęs, kalbėjo jis mums, nemažai kuriozų ir sutikęs nemažai nuostabių merginų tomis dienomis, kada gyvenau ant vandens. Ne sykį rengiausi parašyti savo atsiminimus pavadinimu „Ant Senos“, aprašyti tą gyvenimą, kupiną uliojimo, nerūpestingumo, linksmybių ir nepritekliaus, tą sveiką ir triukšmingą gyvenimą, kurį aš gyvenau nuo dvidešimties iki trisdešimties metų.

Aš buvau tuomet apgailėtinas valdininkėlis. Dabar aš žmogus pasiturįs, galįs švaistyti šūsnis pinigų akimirkos įgeidžiams patenkinti. Tūkstančiai kuklių, neišpildomų troškimų jaudino tuo metu mano sielą. O dabar aš nebemoku sugalvoti nieko, kas galėtų priversti mane pasikelti iš fotelio, kuriame snaudžiu...

Per dešimtį metų Sena buvo mano vienintelė viską praryjanti aistra. O, stebuklingoji, ramioji upe, pilna įvairumo, miražų ir nešvarumų! Aš taip mylėjau ją todėl, kad ji, man rodės, atvėrė man gyvenimo prasmę. Ir kaip gėrėdavausi žydinčiais krantais, varlėmis, svajojančiomis ant lapų ąsotėlių, kurie vėsino jų pilvus, vandens lelijomis, švelniomis ir koketiškomis, besipuikuojančiomis tarp laibų aukštų žolių. O, kaip mylėjau visa tai, mylėjau ta nesąmoninga meile, kuri buvo pripildžiusi visą mano esybę gilaus, natūralaus džiaugsmo!

Kaip atsimenama meilės naktys, taip aš atsimenu saulėtekius ryto miglose viršum beskraidančių po visą horizontą numirėliškai išblyškusių garų, kurie įgaudavo gražiausių rožinių atspalvių vos suspindus pirmajam saulės spinduliui. Aš prisimenu taipogi mėnesienas, sidabrinę šviesą, atsimušančią sraunioj virpančioj upėj, kuri gramzdino sielą į žavinčių svajų pasaulį. Ir visa tai — o, amžinosios iliuzijos simboli! — žadino manyje dvokiantis vanduo, nešąs jūron visus Paryžiaus nešvarumus.

Ir koks smagus buvo tasai gyvenimas! Mūsų buvo penketas bičiulių; visi dabar rimti žmonės. Stokodami lėšų mes įkūrėm Aržanteily, bjauriausioje smuklėje, lyg kokią koloniją, užimančią vos vieną kambarį — bendrą miegamąjį, kur aš esu praleidęs linksmiausius vakarus savo gyvenime. Mums rūpėjo vien tik linksmintis bei irstytis, nes mes visi, išskyrus vieną, garbinome irklą. Prisimenu ištisą virtinę nuotykių, tokių keistų, kad dabar niekas nepatikėtų jų realumu. Net ant Senos nebegyvenama jau tokio gyvenimo; nenumaldoma dvasia, žadindavusi mus, yra apmirusi dabartinėse sielose.

Per didelį vargą susidėję mes įsigijome jachtą, kurioje skambėjo tiek juokų, kiek mums jau nebeteks išgirsti per visą gyvenimą. Jachta buvo didelė, sunki, erdvi ir jauki. Neaprašinėsiu smulkiau savo draugų; jų buvo ketvertas. „PetitBleu“ — mažutis, nepaprastai gudrus; „Tamahaukas“ — didelis, laukiniu veidu, pilkom akim ir juodais plaukais; „La Toque“ — išminčius, bet tinginys, vienintelis tarp mūsų niekad neėmęs į rankas irklų, „Vienaakis“ — taip pramintas todėl, kad nešiojo monoklį; aš — Žozefas Prunier, kaip pakrikštijo mane, — buvau penktasis. Mes gyvenome visiškoj santarvėj, gailėdamies tik vieno dalyko — kad nebuvo mūsų jachtoj moters. Jachtoje moteriškė būtinai reikalinga, reikalinga todėl, kad jos buvimas pagyvina protą bei širdį, gaivina bei džiugina, ir raudonas skėtis, čiuožiąs žalia pakrante, taip pat labai papuošia jachtą! Bet mums reikėjo nepaprastos moters, mums, visai nepanašiems į kitus žmones. Mums reikėjo kažin kokios pramuštgalvės, juokingos, pasirengusios viskam, žodžiu — beveik nerealios. Mes daug perleidom per savo rankas tų kvailų mergaičių, labiau mėgusių svaigų vyną negu sraunią upę, kurioje švaistėsi valtys. Jos prabūdavo pas mus vieną sekmadienį, ir mes visada su pasibjaurėjimu jas paleisdavome.

Sykį vakare, šeštadienį, Vienaakis parsivedė mažutį sutvėrimėlį: grakštų, linksnių, plepų, juokingą, kupiną to gyvumo, kuris atstojo protą tiems vyriškos bei moteriškos lyties vyturiams, išaugusiems Paryžiaus gatvėje. Jos negalėjai pavadint gražia, bet ji buvo labai meilutė.

Pirmą vakarą ji mus nustebino ir prajuokino, neduodama mums galimybės ją pažinti; viskas joje buvo nenuspėjama. Netikėtai atsidūrusi šiame vyrų lizde, pasirengusių visokioms paikystėms, ji greitai apsiprato ir mus pavergė.

Ji buvo visiškai apdujusi, kai pirmą kartą išvydo saulės šviesą, kaip tikino, — su stikline degtinės viduriuose, kurią jos motina išgėrė begimdydama. Nuo to laiko ji taip ir neišsiblaivydavo, nes ir jos žindyvė stiprinosi gurkšniais degtinės; ir ji visada savo „šventąja šeimyna“ vadino eiles butelių, kurie puikavosi už baro vyno krautuvėj.

Nežinau, kuris iš mūsų ir dėl ko praminė ją „Musele“. Šis vardas jai labai tiko, todėl ir pasiliko. Mūsų jachta, praminta „Atvirkščių lapu“, švytrinėjo upe plukdydama su savimi penkis sveikus, linksmus jaunikaičius ir gyvą patrakusią mergaitę su nudažyto popieriaus skėčiu, kuri elgėsi su mumis kaip su vergais, privalančiais ją irstyti, ir kurią mes labai mylėjome!

Mes visi labai ją mylėjome: tupėdama gale laivo, ji be paliovos tarškėjo it patarška; jos nesibaigiantis plepėjimas buvo panašus į pastovų malūno tratėjimą. Ji lengvabūdiškai kalbėjo netikėčiausius, juokingiausius, nuostabiausius dalykus. Visa šios mergelės esybė, tarp kurios atskirų dalelių nebuvo nė menkiausio sąryšio, lyg tarp įvairios rūšies ir įvairių spalvų skutelių medžiagos, ne susiūtų, o šiaip taip sukabintų, stebino nepaprastu fantazijos turtingumu, atvirumu, įžūlumu, begėdiškumu, originalumu, komizmu ir tuo neribotu minties lakumu, kuris nukelia jus į neišmatuojamas aukštybes tartum oro balionas.

Jai užduodavo klausimus, tikėdamiesi gauti atsakymų, visada pasižyminčių originalumu.

Dažniausiai ją persekiodavo klausimas:

— Kodėl tave praminė Musele?

Atsakymams ji sugalvodavo tokių juokingų paaiškinimų, kad iškrisdavo iš rankų irklai ir mes raitydavomės iš juoko.

Ir kaip moteris ji labai mums patiko, ir kartą La Toque, kuris niekada neimdavo į rankas irklų ir sėdėdavo ištisas dienas greta jos, į įprastąjį mūsų klausimą: „Kodėl tave praminė Musele?“ — atsakė:

— Todėl, kad ji ispaniška muselė.

Taip, ji buvo panaši į ispanišką musę, zirziančią ir jaudinančią, ne į klasikinę ispanišką musę — blizgančią ir nuodingą, o į mažutę muselę su rudais sparniukais, kuri labai keistai veikdavo „Atvirkščiojo lapo“ keleivius.

Ir kiek prikrėtėme nesąmonių ant šito „Lapo“, ant kurio buvo nutūpusi Muselė.

Muselei apsigyvenus jachtoje, Vienaakis išsikovojo ypatingą privilegijuotą padėtį, aiškiai rodydamas savo pranašumą — kaip žmogus vedęs tarp keturių nevedusių draugų. Jis netgi piktnaudžiavo šia savo padėtimi ir dažnai išvesdavo mus iš kantrybės apkabindamas mums matant Muselę, pasisodindamas ją popiet sau ant kelių ir daugeliu kitų veiksmų, žeminančių ir erzinančių mus.

Bendrame miegamajame jiedu būdavo atsiskyrę nuo mūsų užuolaida.

Bet aš greitai pastebėjau, kad mano draugai yra priėję tokios pat išvados kaip ir aš: „Kodėl, kokiu ypatingu įstatymu remiantis, Muselė, kurios nevaržė jokie prietarai, turi būti ištikima savo meilužiui, o tuo tarpu net garbingos moterys apgaudinėja savo vyrus?“

Mūsų išvada buvo visiškai pagrista, tuo mes greitai įsitikinome. Mums vertėjo tik anksčiau tai išbandyti, kad nereikėtų paskui gailėtis veltui praleisto laiko. Muselė pradėjo apgaudinėti Vienaakį atsiduodama iš eilės visiems „Atvirkščio lapo“ jūreiviams.

Ji apgaudinėdavo lengvai, be pasipriešinimo, vos paprašius kiekvienam iš mūsų.

O, kaip pasipiktins tuo padorūs žmonės! Bet kodėl? Rask tokią iškilnią koketę, kuri neturėtų tuzino meilužių, ir kad nors vienas iš tų meilužių būtų tiek kvailas, kad to nežinotų? Praleisti vakarą pas garsią parsiduodančią moterį juk taip pat yra sunku, kaip gauti ložę Operoj ar Odeone? Dešimt žmonių išlaiko koketę, kuri dalija jiems savo laiką lygiai taip, kaip dešimt sporto mėgėjų susidėję įsigyja vieną arklį, kurį jodo tik žokėjas — tikrasis širdies išrinktojo atvaizdas.

Iš mandagumo mes palikdavome Muselę Vienaakiui nuo šeštadienio iki pirmadienio. Šiomis plaukiojimo dienomis jinai tik jam tepriklausydavo. Mes apgaudinėdavome jį likusiomis savaitės dienomis Paryžiuje, toli nuo Senos, ko beveik ir nelaikydavome apgavyste.

Reikia pastebėti, kad visi keturi Muselės adoratoriai žinojo apie šias dalybas ir kalbėdavos apie jas tarp savęs ir net su ja — labai ją juokinančiomis aliuzijomis. Tik Vienaakis, atrodė, viso to nepastebėjo, ir tai lyg varžė mus, lyg tolino jį nuo mūsų, ardė mūsų seną draugystę, vertė jį vaidint prieš mus gan sunkų ir juokingą apgauto meilužio, beveik vyro vaidmenį.

Kadangi jis buvo labai išmintingas ir nepaprastai santūrus, mes dažnai klausdavom savęs nerimaudami: ar numano jis ką nors?

Bet jis pats davė mums atsakymą į šį klausimą atsakymą, kuris labai mus įžeidė. Mes buvome išalkę, be pusryčių, ir išsijuosę yrėmės į krantą; staiga La Toque, kurio triumfuojantis veidas šį rytą rodė jo kaip vyriškio pasitenkinimą, sėdėjęs jachtos priešaky greta Muselės ir su ypatingu palaidumu glaudęsis prie merginos, paklausė ją:

— Kodėl tave praminė Musele?

Ir greičiau, negu jinai suspėjo atsakyti, Vienaakis, tūnojęs priekyje, sausai atrėžė:

— Todėl, kad ji tupiasi ant visokios dvėselienos.

Incidentas pagaliau įvyko, ir tiesa paaiškėjo. Šis mažas nuotykis nepakeitė nusistovėjusių įpročių; jis tik grąžino senus nuoširdžius santykius tarp Vienaakio ir mūsų. Jis pasiliko garbingu Muselės valdytoju nuo šeštadienio iki pirmadienio, ir jo viršenybę ant mūsų visam laikui užtvirtino šis posakis, kartu užbaigęs klausinėjimų dėl žodžio „muselė“ erą. Mes turėjome pasitenkint šalutinių Muselės draugų vaidmeniu, būti dėkingi ir atidūs, kukliai besinaudojantys tam tikromis savaitės dienomis, be jokių prieštaravimų ir ginčų.

Tris mėnesius viskas klojosi kuo puikiausiai. Bet staiga Muselė ėmė kažkaip keistai su mumis elgtis. Ji prarado pirmykštį linksmumą, pasidarė nervinga, pikta, susirūpinusi. Ją tolydžio klausinėjo:

— Kas tau?

Bet ji atsakydavo:

— Nieko. Palikite mane ramybėje.

Kartą, šeštadienio vakarą, Vienaakis paaiškino mums viską. Mes tik ką buvome susėdę už stalo smuklėje, kur nuolat valgydavome; pabaigę sriubą laukėme keptos žuvies; staiga mūsų draugas, atrodęs tą dieną labai susirūpinęs, paėmęs Muselę už rankos prakalbėjo:

— Mieli draugai, aš turiu jums pranešti kai ką labai svarbaus, kas galbūt sukels tarp mūsų ilgus ginčus. Mes galime pasitarti dėl to per pertraukas tarp valgių. Vargšė Muselė man pranešė labai liūdną naujieną, kurią ji pavedė man perduoti jums. Ji nėščia. Nuo savęs pridėsiu tik keletą žodžių: mes negalim dabar jos apleisti; tėvo ieškoti draudžiama.

Staiga mus apėmė kažkoks stingulys, nujautimas nelaimės, ir mes žiūrėjome vienas į kitą su neslepiamu noru ką nors apkaltinti. Bet ką? Ką gi? Dar niekada aš nejutau taip realiai žiaurumo gamtos, nesuteikiančios vyriškiui galimybės sužinoti, ar jis tikrai yra vaiko tėvas.

Bet pamažu mes nurimome, rasdami net tam tikrą paguodą neaiškiame solidarumo jausme. Tomahaukas, visą laiką tylėjęs, sušuko:

— Draugai, tiktai vienybėje galybė! — taip išreikšdamas bendrą nuotaiką.

Tuo tarpu vaikėzas padavė keptų žuvų; mes nepuolėme prie jų su įprastu godumu — kažkas drumstė protus.

Vienaakis tęsė:

— Ji pasinaudojo šia proga ir man viską prisipažino. Draugužiai mano, visi mes esame vienodai kalti; ištieskime vienas kitam rankas ir pripažinkim vaiką!

Nutarimas buvo priimtas vienbalsiai. Visi pakėlė rankas virš lėkštės su kepta žuvimi ir pratarė:

— Mes pripažįstam jį.

Tada, staiga išsivadavusi iš baisaus nerimo, kuris apie mėnesį kankino, draskė šią vargšę meilės auką, Muselė sušuko:

— O, draugai mano! Draugužiai! — Jūs — garbingi vyrai... Dėkui jums visiems!

Ir pirmąsyk, kai susitikom, ji pravirko prie mūsų.

Nuo to laiko jachtoje tik ir tekalbėjo apie vaiką, tarytum jis jau gyveno tarp mūsų, ir kiekvienas iš mūsų ėmėme perdėtai susidomėję ir rūpestingai sekti lėtą nuoseklų mergelės liemens storėjimą.

Kartais mes sustodavome yręsi ir klausdavome ją:

— Musele?

Ji atsakydavo:

— A-a.

— Berniukas ar mergaitė?

— Berniukas.

— Kuo jis bus?

Tada ji duodavo valią savo vaizduotei, kuri išsiskleisdavo fantastiškiausiomis spalvomis. Tai buvo nesibaigiantys pasakojimai, virtinė nuostabių įvykių apie kūdikio gyvenimą nuo jo gimimo dienos iki jo triumfo pasaulyje. Ir kuo tik jis nebūdavo, tas kūdikis, naiviam, aistringam, jaudinančiam sapne, kurį kliedėdavo ši nepaprasta jauna moterėlė, dabar gyvenusi tarp mūsų, „penkių tėvų“, kaip ji mus vadino, skaistų gyvenimą. Ji įsivaizdavo berniuką jūrininku, atrandančiu naują pasaulį, nepalyginamai platesnį už Ameriką, arba generolu, grąžinančiu Prancūzijai Elzasą bei Lotaringiją; imperatoriumi, naujos prakilnių, išmintingų valdovų dinastijos įkūrėju, arba garsiu mokslininku, atskleidusiu paslaptį, kaip pasigaminti auksą ir nemirtingumo eleksyrą; lakūnu, išrandančiu priemones nuskristi iš vienos planetos į kitą ir taip realizuojančiu drąsiausias žmonijos svajones...

Dieve, kokia miela ir juokinga buvo ji, ta nabagėlė, iki vasaros pabaigos!

Bet visoms jos svajonėms buvo lemta sužlugti spalio 22-ąją. Tą dieną mes grįžome po pusryčių į Lafitą; beplaukiant pro Sen Žermeną, ji paprašė mus stabtelti čia jausdama troškulį.

Vargšelė jau kurį laiką buvo pasunkėjusi, ir tai ją erzino. Ji dabar nebegalėjo šokinėti kaip anksčiau, nebegalėjo stryktelėti iš laivo tiesiog ant kranto. Tiesa, ne kartą ir dabar ji mėgino tai padaryti, ir ne sykį būtų jau parpuolusi, jeigu mes nebūtume spėję laiku jos sučiupti.

Šią dieną ji, pagauta to jaunatviško įkarščio, kuris kartais užmuša ligonius arba nusikamavusius atletus, sumanė iššokti iš laivo jam dar nesustojus.

Ir tuo momentu, kai jachta prisiyrė prie kranto, ji pakilo ir, nesuspėjus nė vienam iš mūsų suvokti jos ketinimų, šoko į krantą.

Apsunkusi, silpnutė ji tik truputį palietė koja grįstą krantą, paslydo, pilvu tėkštelėjo į aštrią akmens briauną ir, suklykusi širdį veriančiu klyksmu, pasinėrė į vandenį.

Mes šokome visi penki ir ištraukėm vargšę pusgyvę, mirtinai išblyškusią, baisiai kenčiančią.

Tuojau nunešėme ją į artimiausius užeigos namus ir suieškojome daktarą.

Apie dešimt valandų truko gimdymas, ir ji herojiškai kantriai iškentė baisiausias kančias. Mes sielojomės ties jos lova nuliūdę, nusiminę, išsigandę.

Galiausiai ji pagimdė negyvą kūdikį, ir keletą dienų mes drebėjome dėl jos gyvybės.

Vieną rytą daktaras mums tarė:

— Aš manau, ji išgelbėta. Ji geležinė, ta mergaitė. Tada mes visi puolėme į jos kambarį švytėdami iš džiaugsmo, ūmai mus užplūdusio.

Vienaakis visų vardu jai pareiškė:

— Pavojus praėjo. Musele, mes visi labai džiaugiamės. Tada, antrąsyk prie mūsų, ji pravirko ir beraudodama aimanavo:

— O, kad jūs žinotumėte, kad jūs žinotumėte... kaip man sunku... kaip sunku... aš niekada neturėsiu ramybės.

— Kodėl gi, Musele?

— Todėl, kad aš jį užmušiau. Juk tai aš jį užmušiau! Aš to nenorėjau!..

Mes apsupome ją sujaudinti, nežinodami, ką sakyti. Ji tęsė toliau:

— Ar jūs matėte jį?

Mes atsakėme kaip vienas:

— Taip.

— Berniukas?

— Taip.

— Jis buvo gražus, tiesa?

Mes svyravom. Petit-Bleu, mažiausiai smulkmeniškas, ryžosi pasakyti:

— Labai gražus.

Jis padarė klaidą; ji ėmė dejuoti, o tiksliau, staugti iš nusivylimo.

Tada Vienaakis, mylėjęs ją galbūt daugiau už mus visus, sugalvojo genialų būdą ją nuraminti ir bučiuodamas jos pasruvusias ašarom akis tarė:

— Nusiramink, Musele, nusiramink, mes padarysime tau kitą.

Komizmo jausmas, kuriuo ji buvo persisunkusi iki kaulų smegenų, staiga pabudo, ir šiek tiek nuraminta, neva juokais, neva rimtai, visa apsiašarojusi, su skausmo veriama širdimi ji paklausė, apmesdama mus visus pragiedrėjusių žvilgsniu:

— Ar tikrai?

Mes atsakėme vienbalsiai:

— Tikrai.

Kurpės

Senas klebonas burbėjo paskutiniuosius pamokslo žodžius virš baltų sodiečių moterų kykų ir pasišiaušusių ar pomaduotų ūkininkų plaukų. Didelės pintinės stovėjo šalia gaspadinių, atėjusių iš toli išklausyti Mišių; ir nuo visos šios minios tartum nuo kaimenės tvankią ir karštą liepos dieną kilo galvijų kvapas ir garai. Gaidžių giedojimas veržėsi pro atlapotas duris drauge su karvių mykimu, kurios ganėsi gretimoje lankoje. Retkarčiais gaivaus laukų oro srovė įsiverždavo į bažnyčią ir pakeldama pakeliui ilgus moteriškų gobtuvų kaspinus blaškė ant altoriaus vaško žvakių geltonas liepsneles...

— Tebūnie Dievo valia! Amen! — užbaigė pamokslą kunigas. Paskui patylėjęs atskleidė knygas ir, kaip kiekvieną sekmadienį, ragino savo parapijiečius atkreipti dėmesį į smulkius parapijos reikalus.

Klebonas buvo žilagalvis senukas, jau beveik keturiasdešimt metų kunigaująs savo parapijoj, ir pamokslas jam buvo priemonė draugiškai bendrauti su savo parapijiečiais.

Jis pradėjo:

— Melskitės už Dezirė Valeną, kuris sunkiai serga, o taip pat už Pomelę, kuri ilgai nesikelia po gimdymo.

Kažką užmiršęs jis ėmė ieškoti popieriaus skiautelių, įdėtų į brevijorių; o atradęs du, tęsė toliau:

— Neleiskite vaikams ir mergaitėms bėgioti vakarais po kapines, nes aš turėsiu įspėti kapinių sargą.

Valandžiukę pagalvojęs jis pridūrė:

— Ponas Sezaras Omonas ieško doros mergiotės tarnaitės darbams... Tai viskas, brangieji, linkiu jums Dievo Tėvo, Sūnaus ir šventosios Dvasios malonės.

Ir jis nulipo nuo sakyklos baigti Mišių.

Kai Malandenai sugrįžo į savo gryčią, paskutinę Sabliero kaimelyje pakeliui į Furvilį, tėvas, — senas, žemo ūgio, sausas ir susiraukšlėjęs žmogelis, — atsisėdo už stalo ir kol jo pati kėlė nuo plytos katiliuką, o duktė Adelaida traukė iš indaujos stiklines ir lėkštes tarė:

— Vieta pas Omoną galbūt ir nebloga; juk jis dabar našlys, sužadėtinė jo nemyli, vadinasi, jis yra vienų vienas ir šį tą turi. Ne pro šalį būtų pasiuntus ten mūsų Adelaidą.

Tuo tarpu žmona pastatė ant stalo juodutėlį katiliuką, nuėmė dangtelį ir kol iš ten kilo palubėn sriubos garai, pilni kopūstų kvapo, ji galvojo.

Vyras traukė toliau:

— Jis tikrai kažką yra sumanęs. Tik reikia būti apsukriai, o mūsų Adelaida — baisiai nerangi.

Žmona atsakė:

— Galima pamėginti.

Paskui atsigręžusi į dukterį, iš pažiūros žioplą merginą geltonais plaukais, storais, raudonais kaip obuolys veidais, ji suriko:

— A girdi, karve! Tu eisi už tarnaitę pas dėdę Omoną ir darysi viską, ką jis lieps!

Mergiotė, nieko neatsakydama, ėmė kvailai juoktis. Po to visi trys susėdo valgyti.

Praslinkus dešimčiai minučių, tėvas atnaujino pašnekesį:

— Klausyk, ką aš tau pasakysiu, dukrel, ir pasistenk gerai mane suprasti...

Ir jis iš lėto ir smulkiai dėstė jai visą jos elgesio planą, numatydamas mažiausias smulkmenas ir pamokydamas, kaip nugalėti tą seną našlį, nesutariantį su šeimyna.

Motina liovėsi valgiusi norėdama geriau girdėti ir, laikydama rankoj šakutę, vedžiojo akis nuo vyro prie dukters, tylėdama ir susikaupusi sekdama jo nurodymus.

Adelaida sėdėjo nejudėdama, žioplai ir vergiškai žiūrėdama savo klajojančiom, nieko nereiškiančiom akim.

Tuojau po pietų motina liepė jai užsidėti kyką, ir abidvi nuvyko pas dėdę Sezarą Omoną.

Tai buvo penkių dešimčių metų žmogus, storas, tiesus ir linksmas. Jis kalbėdavo ir juokdavosi taip garsiai, kad net sienos drebėdavo, gėrė degtinę ir sidrą didžiausiais stiklais ir, nepaisant savo metų, buvo gan karšto temperamento.

Jis mėgo pasivaikštinėti po laukus sudėjęs užpakaly rankas, gramždydamas savo kurpes į riebią žemę ir stebėti, kaip plaukia rugiai arba žydi ropės, stebėti neįgudusiom mėgėjo akim, kuriam visa tai yra miela, bet kuris tuo daugiau nebeužsiima. Apie jį sakydavo: „Tai žmogus, kuris keičiasi kaip vėjas“.

Jis priėmė abi moteris, priglaudęs pilvą prie stalo ir gerdamas kavą, ir paklausė atsilošdamas kėdėje:

— Ko jums reikia?

Motina atsakė:

— Išgirdusi šį rytą klebono žodžius, atėjau pasiūlyti jums mūsų Adelaidą už tarnaitę.

Dėdė Omonas, apžiūrėjęs merginą, staiga paklausė:

— O kiek jai metų?

— Dvidešimt vieneri metai sueis per Šv. Mykolą, ponas Omone.

— Gerai; ji gaus penkiolika frankų per mėnesį ir valgyti. Rytoj aš lauksiu jos, kad pagamintų man pusryčius.

Ir jis atsisveikino su abiem moterimis.

Rytojaus dieną Adelaida pradėjo eiti savo pareigas ir dirbo nepratardama nė žodžio, kaip tai darė namie, pas tėvus.

Apie devintą valandą, jai beplaunant virtuvę, dėdė Omonas ją šūktelėjo:

— Adelaida!

Ji atbėgo pratarusi:

— Aš čia, pone!

Paskui atsistojo priešais jį panarinusi akis ir nuleidusi savo raudonas rankas. Jis pradėjo:

— Išklausyk mane, kad paskui nebūtų tarp mudviejų nesusipratimų. Tu — mano tarnaitė, ir nieko daugiau. Supranti. Mudviejų kurpės neturi maišytis.

— Klausau, pone.

— Kiekvienas turi savo vietą, mano mieloji, tu — virtuvę, aš — kambarius. Išskyrus tai, visa kita tu gausi tą patį ką ir aš. Sutinki?

— Taip, pone.

— Na, tai gerai; eik ir dirbk savo darbą.

Ir ji nuėjo.

Apie dvyliktą ji paruošė valgomajame pietus savo šeimininkui ir, pastačiusi sriubą ant stalo, nuėjo jo pašaukti:

— Valgis paruoštas, pone!

Jis įėjo, atsisėdo, apsidairė aplinkui, ištiesė servetėlę, valandžiukę pagalvojo, paskui šūktelėjo griausmingu balsu:

— Adelaida!

Ji atbėgo išsigandusi. Jis taip suriko, tartum rengtųsi ją sukapoti:

— Na, o tu, po šimts velnių? Kur tavo vieta?

— Bet... pone!

Jis pratrūko su griausmu:

— Po šimts velnių! Aš nemėgstu valgyti vienas. Tu sėsi arba eisi velniop, jei nenori! Eik, atsinešk sau lėkštę ir stiklinę!

Baimės apimta ji atsinešė sau visus įrankius murmėdama:

— Štai ir aš, pone!

Ir atsisėdo priešais jį.

Tada jis pralinksmėjo; susidaužė su ja stiklais (gerdamas vyną), stuksėjo į stalą, pasakojo visokias istorijas, kurių ji klausė nuleidusi akis, nedrįsdama nė žodžio pratarti.

Protarpiais ji atsistodavo atnešti duonos, sidro, pakeisti lėkščių.

Atnešusi kavą ji pastatė ties juo tik vieną puodelį; tada jis vėl supyko ir suniurnėjo:

— O sau?

— Aš negeriu kavos.

— Kodėl negeri?

— Nemėgstu.

Jis vėl praplyšo rėkti:

— Aš nemėgstu gerti kavos vienas, po šimts velnių! Jei tu nenori išgerti su manim drauge, tai gali kraustytis sau po velnių! Eik, atsinešk puoduką, greičiau!

Ji atsinešė puoduką, atsisėdo, paragavo juodo skystimo, susiraukė, bet žiauraus šeimininko žvilgsnio veriama išgėrė jį iki dugno. Paskui jai teko išgerti vieną po kitos tris taureles degtinės.

Pagaliau dėdė Omonas ją atleido pasakęs:

— Dabar eik indų plauti, tu šauni mergiotė!

Bevakarieniaujant pasikartojo tas pats. Po vakarienės ji turėjo lošti su juo domino; paskui jis pasiuntė ją gulti.

— Eik gult, aš irgi einu.

Ji užlipo į savo kambarį-palėpę, esančią po pačiu stogu, pasimeldė, nusirengė ir šmurkštelėjo po antklode.

Bet staiga pašoko persigandusi. Baisus šauksmas sudrebino namą:

— Adelaida!

Ji atidarė duris ir nuo savo durų suriko:

— Aš čia, pone!

— Kur čia?

— Čia, savo lovoj, pone!

Tada jis paleido gerklę:

— Ar tu nulipsi ar ne, po šimts velnių!.. Aš nemėgstu miegoti vienas, po velnių, jeigu tu nenori ateiti pas mane, tai nešdinkis po velnių iš mano namų...

Tada ji atsakė nuo aukšto, pasimetusi ir ieškodama žvakės:

— Ateinu, pone!

Ir jis išgirdo taukšint ant laiptų jos kurpaites. Kai tik ji pasiekė paskutinę pakopą, jis paėmė ją už rankos, ir vos tik ji pastatė savo kurpaites ties durimis, greta didžiulių šeimininko kaliošų, jis įstūmė ją į kambarį niurnėdamas:

— Na greičiau, po šimts velnių!

O ji be paliovos kartojo, nesuvokdama, net ką sakanti:

— Aš čia, pone, aš čia!

Praslinkus šešiems mėnesiams, kai ji vieną sekmadienį atėjo aplankyti savo namiškių, tėvas atidžiai pažvelgė į ją ir paklausė:

— Ar dar tu ne nėščia?

Ji nieko nesuprasdama apžiūrinėjo savo pilvą kartodama:

— Ne, nemanau.

Tada jis ėmė ją klausinėti, norėdamas sužinoti teisybę:

— Sakyk, ar jūs nepaliekat vakarais savo kurpių greta?

— Taip, pirmą vakarą aš palikau jas greta, paskui ir kitus vakarus taip pat.

— Na tai tu nėščia, karve tu.

Ji ėmė sriubčioti niurnėdama:

— Argi aš žinojau? Argi aš žinojau?

Tėvas Malandenas patenkintas akylai žiūrėjo į ją. Paskui paklausė:

— Ko tu nežinojai?

Ji ištarė pro ašaras:

— Aš nežinojau, kad taip daro vaikus.

Sugrįžo motina.

Vyras be apmaudo pareiškė jai:

— Ji nėščia.

Bet žmona įširdo, instinktyviai pasipiktinusi ėmė keikti visa gerkle savo verkiančią dukterį, vadindama ją „paleistuve“, „maita“.

Bet senis privertė ją nutilti, pasiėmė kepurę ir nuėjo pasikalbėti tuo reikalu su dėde Sezaru Omonu. Išeidamas jis pareiškė:

— Ji dar kvailesnė, negu aš maniau. Ji netgi nežinojo, ką daranti, šita žioplė!

Kitą sekmadienį, po pamokslo, senasis klebonas paskelbė pono Oniufrio Sezaro Omono ir Selestinos Adelaidos Malanden užsakus.

Išminčius

Blerot buvo mano jaunystės draugas, mano brangiausias bičiulis, mudu neturėjome jokių paslapčių. Mus siejo tvirta proto bei širdies draugystė, broliškas artimumas, visiškas pasitikėjimas vienas kitu. Jis atverdavo man slapčiausias savo mintis, visas tas mažytes sąžinės nuodėmes, kurių kartais nenori net pats sau prisipažinti. Aš jam atskleisdavau savo paslaptis.

Man buvo patikėtos visos jo meilės, jam — manosios.

Kai jis man kartą pasisakė vedąs, aš įsižeidžiau ir priėmiau tai kaip išdavystę. Pajutau, kad atėjo galas mudu jungiančiam nuoširdžiam ir begaliniam prisirišimui.

Jo žmona atsistojo tarp mudviejų. Guolio intymumas nustato tarp dviejų būtybių, net kada jos nustoja mylėti viena kitą, kažkokią sėbrystę, slaptą sąjungą. Jiedu tampa vyras ir žmona, dviem atsargiais sąjungininkais, kurie visus įtarinėja. Bet šie tvirti ryšiai išsyk nutrūksta nuo tos dienos, kada pas žmoną atsiranda meilužis.

Kaip vakar atsimenu visas Blerot jungtuvių ceremonijas. Aš nenorėjau dalyvauti kontrakto sudaryme, nes apskritai nemėgstu šios rūšies apeigų; buvau nuvykęs tik į meriją ir bažnyčią.

Jo žmona, kurios visai nepažinojau, buvo aukšta jauna mergelė, blondinė, liesa, gražutė, didelėm šviesiom akim, nublukusiais plaukais, nublankusiu veidu ir išbalusiom rankom. Jos eisena buvo banguojanti, tarytum ji plauktų luotu; atrodė, kad ji eidama daro visą eilę gracingų reveransų.

Blerot, matyt, buvo ją labai įsimylėjęs. Jis nenuleisdavo nuo jos akių, ir aš jutau, kaip jis visas degte degė nesuvaldomu geismu turėti šitą moterį savo glėbyje.

Po kelių dienų užėjau pas jį. Jis tarė man:

— Tu nepatikėsi, koks aš laimingas! Aš myliu ją beprotiškai... Be to, ji... ji...

Jis nepabaigė frazės, bet pridėjęs du pirštus prie lūpų padarė gestą, kuris reiškė: dieviška, stulbinanti, žavinti ir dar daug kokia.

Aš paklausiau juokdamasis:

— Nejaugi jau tokia?

Jis atsakė:

— Visa, ką tik galima sau išsvajoti!

Jis supažindino mane su ja. Ji buvo gražutė, meilutė, draugiškai mane priėmė, pasakė, kad jų namai — mano namai. Bet aš jaučiau, kad jis, Blerot, jau nebe mano. Mudviejų artimumas buvo išsyk nutrauktas. Mudu neturėjom apie ką kalbėti.

Išėjau. Po to keliavau po Rytus. Grįžau per Rusiją, Vokietiją, Švediją ir Olandiją. Paryžių pasiekiau po 18 mėnesių.

Rytojaus dieną, beklydinėdamas po bulvarus, kad priprasčiau prie Paryžiaus oro, išvydau einantį prieš mane žmogų, išblyškusį, įdubusiais skruostais, tiek pat panašų į Blerot, kiek sunykęs džiovininkas gali panašėti į riebų raudoną dručkį. Aš žiūrėjau į jį nustebęs, susijaudinęs ir klausiau pats savęs: „Nejaugi tai jis?“

Jis pastebėjo mane, džiaugsmingai suriko ir ištiesė į mane rankas. Mudu apsikabinome vidury bulvaro ir pasibučiavome.

Kai mudu kelis sykius perėjom Druo gatve ligi teatro ir jau rengėmės skirtis, — nes jis atrodė baisiai išvargęs, — aš jam tariau:

— Žinai ką, tu atrodai ne visai sveikas.

Jis atsakė:

— Taip, trupučiuką sergu.

Jis atrodė lyg mirtininkas. Ir mano širdį užplūdo didžiulė gailesčio banga šiam senam ir tokiam brangiam draugui, vieninteliam, kokį esu kada turėjęs. Aš paspaudžiau jam rankas.

— Kas gi tau? Tu sergi?

— Ne, truputį išvargęs. Niekis.

— Ką sako daktaras?

— Daktaras sako — anemija; prirašė man geležį ir žalią mėsą.

Man dingtelėjo vienas įtarimas. Aš jį paklausiau:

— Ar tu laimingas?

— O, net labai laimingas.

— Tavo žmona?

— Žavėtina. Aš ją myliu labiau negu kada nors.

Bet aš pastebėjau, kad jis paraudo. Jis, rodės, lyg nerimavo, bijojo naujų klausimų. Aš paėmiau jį už rankos ir nusitempiau į kavinę, kuri tuo metu buvo visai tuščia, per prievartą pasodinau jį ir, žiūrėdamas tiesiai į akis, tariau:

— Klausyk, brangus drauguži Rene, pasakyk man visą tiesą.

Jis vapaliojo:

— Betgi aš neturiu ko tau pasakyti.

Aš neatlyžau:

— Tai netiesa. Tu sergi širdies liga, be abejo, ir tu niekam nedrįsti atverti savo paslapties. Matyt, koks nors sielvartas tave graužia. Bet tu man pasakysi jį. Na, aš laukiu.

Jis vėl paraudo, paskui sumurkė pasukęs galvą:

— Juk tai žiopla. Negi aš kvailys koks!

Jam nutilus, aš vėl pradėjau prie jo kibti:

— Na, pasakok! Greičiau!

Tada jis staigiai išpoškino, tartum šaute iššovė jį kankinančią slepiamą mintį:

— Mano žmona mane žudo... štai kas.

Aš nesupratau:

— Tu su ja nelaimingas? Ji kankina tave dieną naktį? Bet kaip? Kuo?

Jis sumurmėjo, tartum nuodėmę išpažindamas:

— Ne, aš ją per daug myliu.

Aš netekau žado išgirdęs šitokį storžievišką prisipažinimą. Paskui mane pagavo juokas, galop aš atsigavau ir atsakiau jam:

— Bet, man rodos, tu... galėtum mylėt ją mažiau...

Jis baisiai pabalo. Ir pagaliau jis ryžosi atverti visą savo sielą, kaip kadaise.

— Ne, negaliu. O tuo tarpu aš mirštu. Jaučiu, kad mirštu. Aš žudau pats save. Ir aš bijausi to. Esti dienų, kaip šiandien, kad aš su mielu noru pabėgčiau nuo jos į pasaulio kraštą gyventi, ilgai gyventi. Bet ateina vakaras, ir aš prieš savo valią grįžtu namo, lėtais žingsniais, kankinamai nusiteikęs. Iš lėto lipu laiptais. Skambinu. Ji sėdi fotely ir sako man:

— Kodėl taip vėlai?

Aš bučiuoju ją. Mudu sėdamės pietų. Užstalėj visą laiką mąstau: „Popiet išeisiu, būtinai išeisiu, išvažiuosiu kur nors geležinkeliu“. Bet sugrįžęs į saloną jaučiuosi taip išvargęs, kad nebepajėgiu net atsikelti. Pasilieku. Ir taip... taip... aš vis žudausi.

Aš negalėjau susilaikyti nenusišypsojęs. Jis pastebėjo tai ir tęsė toliau:

— Tu juokiesi, bet tikėk manim, tai yra baisu.

— Kodėl tu, — paklausiau, — neperspėji savo žmonos? Jeigu ji ne išsigimėlė kokia, turėtų tai suprasti...

Jis truktelėjo pečiais:

— Bepigu tau sakyti... kodėl neperspėji... Kad aš nepažinčiau jos natūros. Ar teko tau girdėti apie kai kurias moteris: „Ji turi trečią vyrą“. Nenorom šypsaisi tai girdėdamas, kaip tu dabar, tačiau tai yra tikra tiesa. Ką daryt. Čia nei jos, nei mano kaltė. Ji tokia todėl, kad gamta ją tokią sutvėrė. Ji turi, mano brangusis, Mesalinos temperamentą. Ji apie tai nenumano, bet aš nusimanau, ir vargas man!.. Ji yra žavinga, romi, švelni, laiko visai natūraliom ir saikingom mūsų beprotiškas glamones, kurios mane išsekina, kurios mane žudo. Ji atrodo lyg nekalta pensiono auklėtinė. Ji iš tikrųjų nieko nenusimano, vargšelė. Kasdien aš priimu energingus sprendimus. Bet man pakanka jos žvilgsnio, vieno tokio žvilgsnio, kuriame įžvelgiu aistringą jos lūpų geismą, ir aš tuojau pasiduodu sakydamas sau: „Tai paskutinis sykis. Nebenoriu daugiau tų mirtinųjų bučinių“. Aš einu, kur mane akys veda, mąstydamas apie mirtį, sakydamas sau, kad viskas prarasta, viskas baigta. Mane tiek slegia juodos mintys, aš tiek sergu, kad vakar buvau nuvykęs į kapines. Žiūrėjau į kapus, išsirikiavusius eilėmis kaip domino, ir mąsčiau: „Aš greitai būsiu čia...“ Sugrįžau namo, ketindamas pasisakyti sergąs, ketindamas pabėgt nuo jos. Ir... neištesėjau.

— O! Tu to nežinai! Paklausk rūkoriaus, kuris nuodija save nikotinu, ar gali jis mesti savo malonų ir kenksmingą įprotį. Jis pasakys tau, kad yra bandęs šimtą sykių, ir vis veltui. Ir dar jis pridurs: „Vis tiek. Verčiau jau mirti“. Ir man tas pat. Sykį jau tave apėmė koks geidulys ar yda, nebėra tau išsigelbėjimo, esi žuvęs žmogus!

Jis atsistojo ir ištiesė man ranką. Mane pagavo pasiutiškas pyktis, neapykanta šiai moteriškei, šiai nesąmoningai, žavingai ir sykiu baisiai būtybei. Jis sagstėsi paltą, rengdamasis išeiti. Aš šiurkščiai drėbiau jam į veidą:

— Bet, po velnių, verčiau surask jai meilužį, negu pats šitaip žudykis.

Jis dar sykį truktelėjo pečiais, nieko neatsakė ir išėjo.

Šešis mėnesius nesimačiau su juo. Kiekvieną rytą laukiau laiško, pranešančio apie jo laidotuves. Bet nė už ką nenorėjau pas jį eiti valdomas labai sudėtingo jausmo, susidedančio iš paniekos jam ir tai moteriškei, pykčio, apmaudo, pasipiktinimo ir tūkstančio kitų įvairiausių pojūčių.

Vieną gražią pavasario dieną vaikštinėjau po Eliziejaus laukus. Buvo tas šiltas popiečio metas, kuris žadina sieloj paslaptingą džiaugsmą, uždega akis ir apsiaučia audringa laime gyventi. Kažin kas pliaukštelėjo man per petį. Atsigręžiau. Tai buvo jis, bet spindįs sveikata, raudonas kaip burokas, riebus, net kiek pilvotas.

Jis ištiesė man abi rankas:

— Pagaliau papuolei, beširdi!

Aš žiūrėjau į jį nustebęs:

— Bet... klausyk... sveikinu tave. Tu labai pasikeitei per tuos šešis mėnesius.

Jis paraudo ir prabilo juokdamasis:

— Pasitaisiau bent kiek.

Aš vis žiūrėjau įsmeigęs į jį akis, kas jį, matyt, varžė:

— Vadinas... pasveikai? — paklausiau.

Jis skubiai sutarškėjo:

— Dėkui, esu visiškai sveikas.

Paskui, pakeitęs toną, tarė:

— Kokia laimė, kad sutikau tave drauguži. Hm! Tikiuosi, dabar matysimės dažniau.

Bet man knietėjo sužinoti viską. Aš paklausiau:

— Klausyk, drauguži, ar atsimeni, ką esi sakęs man prieš šešis mėnesius. Vadinasi, dabar tu moki atsispirti?

Jis prakošė pro dantis:

— Tarkim, kad aš nieko nesu tau sakęs, ir palik mane ramybėj. Bet žinai, sykį tave sučiupęs — neišleisiu. Eime pas mus pietų.

Man staiga beprotiškai panūdo pamatyti jo namų atmosferą, suprasti ją. Aš sutikau.

Jo žmona priėmė mane kuo meiliausiai. Ji buvo paprasta, žavėtinai naivi, grakšti. Malonu buvo žiūrėti į ją. Jos ilgos rankos, veidas, kaklas buvo stebėtino baltumo ir dailumo. Jos taurus, rafinuotas kūnas rodė kilmės kilnumą; vaikščiojo ji vis tuo pat lanksčiu valties bangavimu, tarytum viena ir antra jos koja mindama trupučiuką linko.

Renė broliškai pabučiavo ją į kaktą ir paklausė:

— Liusjeno dar nėra?

— Nėra, mano brangusis. Žinai, kad jis visuomet kiek vėlinasi.

Sučirškė skambutis. Pasirodė aukštas jaunas vaikinas, tikras brunetas, su bakenbardais, iš pažiūros panašus į elegantišką Herkulį.

Mudu supažindino. Jis vadinosi Liusjenas de La Baras. Renė ir jis energingai paspaudė viens kitam rankas. Paskui susėdome už stalo.

Pietūs buvo puikūs, nepaprastai gyvi. Renė visą laiką be paliovos šnekučiavosi su manimi, draugiškai, nuoširdžiai, atvirai, kaip kadaise. Tik ir tegirdėjau: „Žinai ką, drauguži. Sakyk, drauguži. Klausyk, drauguži“. Paskui jis staiga sušuko:

— Tu negali įsivaizduoti, kaip aš džiaugiuosi tave atgavęs. Aš, rodos, atgimiau.

Aš pažvelgiau į jo žmoną ir į tą, kitą. Jie korektiškai laikėsi. Vis dėlto man pasirodė, kad jiedu sykį kitą persimetė greitu akimirkos žvilgsniu.

Pasibaigus pietums, Renė, kreipdamasis į žmoną, pareiškė:

— Brangioji mano, aš atradau draugą ir šiandien jį okupuoju; mudu pasivaikščiosim po bulvarą ir paplepėsime, kaip kadaise. Atleisk mums šią viengungių paikystę. Tau palieku poną de La Barą...

Jauna moteris nusišypsojo ir tarė ištiesdama man ranką:

— Tik neužlaikyk jo per daug ilgai.

Ir štai mudu po ranka, gatvėje.

Tada, norėdamas žūtbūt išgauti paslaptį, aš prikibau prie jo:

— Kas gi tarp jūsų atsitiko? Pasakyk man?

Bet jis mane staigiai nutraukė ir pareiškė ramaus žmogaus tonu, kurį be reikalo vargina:

— Klausyk, drauguži, liaukis mane kamantinėjęs. Paskui pridūrė pusbalsiu, tarytum kalbėdamas pats su savim, su išraiška žmogaus, priėmusio išmintingą nutarimą:

— Būtų per daug kvaila leistis mirtinai nusibaigti. Aš atlyžau. Mudu ėjome sparčiai. Ėmėm plepėti. Staiga jis sušnabždėjo man į ausį:

— Gal užeisim pas mergičkas, a?

Aš nusikvatojau:

— Eime, jei nori, eime, drauguži!

Teljė namai I

Ten eidavo kas vakarą, dažniausiai apie vienuoliktą valandą, kaip į kavinę.

Jų susirinkdavo šešetas ar aštuonetas, vis tie patys, ne padaužos, o pagarbūs žmonės, komersantai, miesto jaunimas; jie traukdavo savo šartrezą kibindami mergičkas arba rimtai šnekučiuodamiesi su madam, kurią visi godojo.

Paskui prieš vidurnaktį išsiskirstydavo. Jaunimas kartais pasilikdavo.

Namas buvo šeimyniškas, visai mažytis, geltonai nudažytas, stovėjo ant kampo vienos gatvės už Šv. Etjeno bažnyčios; pro langus buvo matyti uostas, pilnas laivų, kuriuos nuolat iškraudavo, didelis druskynas, vadinamas „Retenue“, o už jų — Švenčiausios Panelės pakrantė ir jos sena pilka koplytėlė.

Madam, kilusi iš geros valstiečių šeimos Euro departamente, buvo taip uoliai įnikusi į šią profesiją, kaip kad modeliuotoja ar baltinių siuvėja į savąją. Negarbingas požiūris į prostituciją, labai negailestingas ir įsišaknijęs miestuose, visiškai neegzistuoja normandų kaimuose. Sodietis sako: „Tai geras amatas“, — ir siunčia savo dukterį laikyti haremo mergų, lygiai taip pat kaip siųstų ją valdyti mergaičių pensiono.

Šis namas, be kita ko, buvo paveldėtas iš vieno seno dėdės po jo mirties. Ponai Teljė, anuomet turėję viešbutį šalia Iveto, manydami, jog Fekampo biznis kur kas pelningesnis, tuojau likvidavo savo senąjį verslą ir vieną gražų rytą atvyko perimti įstaigos į savo rankas, kuri skurdo netekusi savo globėjo.

Tai buvo šaunūs žmonės, kuriuos tučtuojau pamilo namų personalas ir kaimynai.

Ponas numirė nuo apopleksijos po dvejų metų. Jo naujoji profesija įpratino jį tinginiauti ir nejudėti, jis baisiai nutuko, ir sveikatos perteklius jį nuvarė į kapus.

Madam, likusi našlė, veltui buvo atakuojama visų savo lankytojų; ji, sako, buvusi „neprieinama uola“, ir net pensionato merginos laikė ją retos dorybės moterimi.

Ji buvo aukšta, apkūni, maloni. Jos veidas, išblyškęs šio amžinai sausakimšo urvo tamsoje, blizgėjo lyg nupoliruotas. Menkas pluoštelis sufrizuotų peruko plaukų vainikavo jos kaktą ir ją gerokai jaunino, o tai nesiderino su jos subrendusiu kūnu. Amžinai linksma ir nuoširdi, ji noriai juokaudavo, tačiau visada jautėsi tam tikras niuansas santūrumo, kurio dar nebuvo iš jos pasiglemžusi ši nauja profesija. Stačiokiški žodžiai visada ją šokiruodavo, o kai koks nors nepraustaburnis pavadindavo tikruoju vardu jos įstaigą, ji pasipiktinusi širsdavo. Žodžiu, ji turėjo švelnią sielą ir, nors apsiėjo su savo merginom draugiškai, noriai kartojo, kad ji „ne iš tokių“.

Kartais šiokią dieną ji išvažiuodavo samdytu vežimu į užmiestį pasiimdama dalį savo trupės, ir ten jos išdykaudavo pievaitėje ant upeliuko kranto. Jos atrodydavo tuomet lyg ištrūkusios į laisvę mokinės: siausdavo, gainiodavosi viena kitą uždususios, apsvaigusios nuo tyro oro. Jos susėsdavo žolėje, valgydavo dešrą užsigerdamos sidru ir grįždavo namo tik vėlai vakare, maloniai nuvargusios, saldžiai susižavėjusios; vežime bučiuodavo, myluodavo savąją madam lyg gerą gerą motiną, kupiną maloningumo ir atlaidumo.

Namas turėjo du įėjimus. Kampe vakarais atsidarydavo tartum smuklė prasčiokams ir jūreiviams. Dvi šios ypatingos įstaigos tarnautojos buvo paskirtos specialiai šiems klientams. Čia jos patarnaudavo padedant Frederikui — kresnam blondinui, dar jaunam, bet tvirtam kaip jaučiui, — padavinėdamos puodukus vyno ir butelius konjako ant marmurinių siūbuojančių stalų ir apkabinusios rankomis gėrovų kaklus, atsisėdusios jiems ant kelių ragindavo gerti.

Kitos trys damos (jų tebuvo penkios) priklausė aristokratijai ir buvo rezervuotos aukštiems svečiams, išskyrus atvejus, kada jų prireikdavo apačioje, o pirmasis aukštas būdavo tuščias.

Jupiterio salonas, kur rinkdavos apylinkės ponai, buvo ištapetuotas mėlynu popieriumi, pagražintas dideliais piešiniais, vaizduojančiais Ledą, tysančią po gulbe. Užlipti čia buvo galima suktais laiptais, užsibaigiančiais siauromis žemomis durimis, išeinančiomis į gatvę, kurių viršuje ištisą naktį po tinkleliu degdavo mažytė žvakelė, panaši į tas, kurios dar žiba tūluos miestuos ties kojomis Madonų, įspraustų į mūrą.

Drėgnas ir senas trobesys šiek tiek buvo persismelkęs pelėsiais. Kartais odekolono kvapas pasklisdavo koridoriuje arba pro pravertas apačioje duris lyg griausmas prasiverždavo prasčiokiškas klegesys žmonių, susėdusių prie stalų, kuris vertė nerimauti ir raukytis pirmojo aukšto ponus.

Madam, familiari su savo klientais draugais, niekuomet neapleisdavo salono ir domėdavosi miesto naujienomis, kurios pasiekdavo ją per tuos žmones. Jos rimtas pašnekesys būdavo maloni pramoga po riebaus pasiplepėjimo su anomis trimis moterimis; jis būdavo lyg poilsis po paleistuvingo juokavimo šių pagarbių ponų, kurie ateidavo kas vakaras ištraukti stiklelio likerio laisvų merginų kompanijoj.

Trys damos vadinosi Fernandą, Refaelė ir Roza.

Esant ribotam personalui, merginas parinko taip, jog kiekviena iš jų atstovavo tam tikram moters tipui, kad klientai galėtų čia rasti bent apytikslį savo idealo įkūnijimą.

Fernanda atstovavo gražuolėms blondinėms. Tai buvo aukšta, beveik drūta, tukli, nerangi laukų dukra, nuo kurios veido niekaip nenorėjo išnykti šlakai ir kurios plaukai buvo patriušę, šviesūs, bespalviai, panašūs į nušukuotus linus.

Rafaelė, marselietė, pamario miestų uliotoja, vaidino neišvengiamą vaidmenį gražuolės žydžiukės, — liesos, su išsikišusiais skruostikauliais, visada raudonai nudažytais. Jos juodi, jaučio smegenim ištepti plaukai garbanomis krito ant smilkinių. Akys būtų gražios, jeigu dešinioji nebūtų paženklinta krislu. Kuprota nosis, rodos, žvelgė į jos plačią burną, kur du nauji viršutiniai dantys ryškiai skyrėsi nuo apatinių, besenstant įgavusių tamsoką spalvą.

Roza, riebus mėsos kamuoliukas ant mažutyčių kojų, kimiu balsu nuo ryto ligi vakaro dainavo linksmas arba sentimentalias dainuškas, pasakojo begalines ir nereikšmingas istorijas, nutildavo tik tam, kad galėtų valgyti, buvo judri, vikri it voverė, nepaisant jos storumo ir kojų trumpumo; jos juokas, kartais spiegiantis, skambėjo be paliovos tai šen, tai ten — kambary, ant aukšto, visur be jokios priežasties.

Dvi moterys iš apačios — Luiza, praminta Kokote, ir Flora, praminta Svyruokle, todėl kad truputį šlubčiojo. Viena visuomet buvo apsirengusi Laisve, su trispalviu diržu, antra — fantastišku ispanės kostiumu su variniais žvangučiais, kurie šokinėdavo oranžiniuose plaukuose sulig kiekvienu jos nelygiu žingsniu. Jos buvo panašios į virtuvės mergiotes, išsiruošusias į karnavalą. Panašios į visas prasčiokes moteris, nei per daug bjaurios, nei per daug gražios, tikros viešbučio tarnaitės, jos buvo pravardžiuojamos uosto Pompomis.

Tarp šių penkių moterų viešpatavo pavydi taika, bet retai kada suardoma ponios takto ir neišsenkamo linksmumo dėka.

Įstaiga, vienintelė miestelyje, uoliai buvo lankoma. Madam sugebėjo jai suteikti deramą išvaizdą; ji pati buvo labai maloni ir meili visiems; jos gera širdis buvo plačiai žinoma, todėl ją gaubė tam tikra pagarba. Lankytojai stengėsi įsiteikti jai, džiūgaudavo, kada ji parodydavo jiems ypatingo palankumo; dienos metu susitikę su reikalais, jie sakydavo vienas kitam: „Ligi vakaro, kaip žinot“, — tarytum sakytų: „Popiet būsi kavinėj, tiesa?“

Žodžiu, Teljė namai buvo smagiausia užeiga, ir retai ko nors trūkdavo šiuose kasdieniniuose susirinkimuose.

Bet štai vieną vakarą, gegužės mėnesio pabaigoje, pirmasis svečias, ponas Pulenas, miško pirklys ir buvęs meras, rado užrakintas duris. Mažutė žvakelė už tinklelio nebespinksėjo. Namai atrodė lyg išmirę, nebuvo girdėti jokio garso. Jis pasibeldė, iš pradžių atsargiai, toliau vis smarkiau — niekas neatsiliepė. Tada jis smulkučiais žingsniais grįžo atgal ir turguje susitiko poną Duvertą, laivo savininką, kuris vyko tų pat namų link. Jiedu abu tenai nuėjo, bet irgi veltui. Staiga visai šalia jų pakilo baisus triukšmas, ir aplenkę namą jie išvydo visą būrį anglų ir prancūzų jūreivių, kurie daužė kumščiais suvertas smuklės langines.

Abudu miestelėnai tučtuojau spruko, nenorėdami susikompromituoti; bet silpnas „psst“ juos sustabdė: tai buvo ponas Tumevau, žuvų priklys. Jiedu pasakė jam, kas nutiko, ir tai jį juo labiau nuliūdino, kad jis, vedęs šeimynos tėvas, labai prižiūrimas, čia būdavo tiktai šeštadieniais „securitatis causa“, kaip jis sakydavo, duodamas tuo suprasti apie vieną policijos sanitarinę priemonę, apie kurios periodinį kartojimą jį buvo informavęs jo draugas daktaras Bordė. Tai buvo iš tikrųjų jo vakaras, o dabar jis buvo pasmerktas gavėti ištisą savaitę.

Visa trijulė padarė didelį vingį net ligi krantinės, susitiko kelyje jauniklį Filypą, bankininko sūnų, taip pat nuolatinį lankytoją, ir poną Pempesą, mokesčių rinkėją. Paskui jie visi vėl grįžo „Žydų“ gatve pamėginti dar sykį, paskutinį sykį. Bet įsiutę jūreiviai apgulė namą, mėtė akmenis, staugė visa gerkle, ir penketas pirmojo aukšto klientų, sprukę atgal kiek galima greičiau, pasileido klajoti gatvėmis.

Jie dar susitiko poną Dupuis, draudimo agentą, paskui poną Vasą, komercinio teismo narį; ir leidosi į ilgas vaikštynes, kurios juos atvedė juostą. Ten susėdo ant granitinės užtvaros ir žiūrėjo į vilnijančias marias. Ant bangų skiauturių ūkanose skaidriai švysčiojo baltos putos, jos išnykdavo vos pasirodžiusios, ir monotoniškas jūros, besidaužančios į pakrantės uolas, šniokštimas skendo tamsioj nakty. Liūdniems klajokliams pasibasčius taip kiek laiko, Turnevau pareiškė:

— Nesmagu.

— Iš tikrųjų nesmagu, — pritarė Pempesas.

Ir jie lėtais žingsniais slinko toliau.

Nuklydę kranto gatve jie perėjo mediniu tiltu per balą, aplenkė geležinkelį ir vėl išėjo į turgaus aikštę, kur staiga mokesčių rinkėjas Pempesas susiginčijo su žuvų pirkliu Turnevau dėl kažkokio neva valgomo grybo, kurį vienas iš jų tvirtino esąs radęs užmiesty.

Protai buvo taip įerzinti nuobodulio, kad jie rasi būtų priėję ir prie peštynių, jeigu nebūtų įsikišę kiti. Ponas Pempesas įširdęs pasišalino; bet tuojau kilo naujos rietenos tarp buvusio mero Puleno ir draudimo agento Dupuis dėl mokesčių rinkėjo algos ir tų pašalinių įplaukų, kurių jis galėjęs dar turėti. Priešininkai smarkiai ėmė koliotis, tačiau staiga prapliupo baisus klyksmas, ir būrys jūreivių, kuriems nusibodo lūkuriuoti ties aklinai uždarytu namu, išsiveržė į aikštę. Jie ėjo susikibę už rankų, poromis, sudarydami ilgą procesiją, ir padūkusiai šūkavo.

Taikių miestelėnų grupė pasislėpė viename priebutyje, ir staugianti gauja dingo abatijos šone. Dar ilgai buvo girdėti klegesys, silpnėjąs it betolstanti perkūnija; ir vėl įsigalėjo tyla.

Ponas Pulenas ir Dupuis, perpykę vienas ant kito, nudūlino kiekvienas savo keliu neatsisveikinę.

Keturi kiti dar pasiliko vaikščioti ir instinktyviai vėl atsirado ties Teljė įstaiga. Ji vis tebebuvo uždara, nebylė, neįeinama. Kažkoks ramus, atkaklus girtuoklis tikseno pamažu į smuklės langinę, paskui sustodavo ir pusbalsiu šaukdavo bernioką Frederiką. Matydamas, kad niekas neatsilieps, jis ryžosi atsisėsti ant priebučio laiptelių ir laukti tolesnių įvykių.

Miestelėnai jau buvo besitraukią, kaip triukšminga jūreivių banda vėl pasirodė gatvės gale. Prancūzų jūreiviai bliovė Marselietę, anglų — Rule Britannia. Beskeryčiodama pasieniais visa ši girta gauja vėl pasuko į krantą, kur tarp dviejų tautybių jūrininkų kilo kova. Šiose grumtynėse vienam anglui sulaužė ranką, o vienam prancūzui sujukino nosį.

Girtuoklis, pasilikęs ties durimis, žliumbė dabar kaip žliumbia tik girtuokliai arba kirkinami vaikai.

Pagaliau miestelėnai išsiskirstė.

Pamažu sudrumstą miestą vėl apgaubė rimtis. Kur ne kur kartais dar kildavo klegesys, paskui ištirpdavo tolumoje.

Tik vienas ponas Turnevau dar tebeklaidžiojo nuliūdęs, kad teks laukti visą savaitę. Jis vis dar kažin ko tikėjosi, vylėsi, pats nežinodamas ko, širsdamas, kad policija leidžia uždaryti visuomenei naudingą įstaigą, laikomą josios priežiūroj.

Sugrįžęs čionai jis uostinėjo sienas, ieškodamas uždarymo priežasties; ir staiga pastogėj pamatė užklijuotą kažkokį skelbimą. Skubiai užsidegęs vaškinį degtuką, jis perskaitė šiuos žodžius, pabrėžtus stambia nelygia rašysena: „Uždaryta dėl Pirmosios komunijos“.

Tada jis atsitolino supratęs, kad viskas baigta.

Girtuoklis kriokė dabar išsitiesęs visu savo ūgiu ties nesvetingomis durimis.

Rytojaus dieną visi lankytojai vienas po kito surado progą pereiti ta gatve su popieriais po pažastimis, kad rimčiau atrodytų; ir kiekvienas jų paslapčia permetė akimi slėpiningą užrašą: „Uždaryta dėl Pirmosios komunijos“. II

Reikia paminėti tai, kad madam turėjo brolį, stalių, gyvenantį Virvilio miestelyje. Tuo metu, kai ji dar laikė viešbutį netoli Iveto, ji tapo brolio dukters krikšto motina. Mergaitė buvo pakrikštyta Konstancijos vardu. Stalius žinodamas, kad jo sesuo gerai gyvena, neišleido jos iš akių, nors matydavosi jiedu labai retai: abudu buvo užsiėmę darbais ir viens nuo kito gyveno gana toli. Bet jo dukrelei sukako dvylika metų, ir ji turėjo eiti Pirmosios komunijos šiais metais, todėl jis griebėsi šios progos susiartinti ir parašė seseriai, kad tikisi ją dalyvausiant šioj ceremonijoj. Senukai tėveliai buvo mirę, ji negalėjo atsakyti savo krikštadukrai ir sutiko. Jos brolis, vardu Žozefas, savo meilumu ir atidumu tikėjosi pasiekti, kad bevaikė sesuo sudarytų testamentą mažytės naudai.

Sesers profesija nė kiek nedrumstė jo sąžinės ramybės, antra vertus, jų krašte nė žinot niekas nieko nežinojo. Apie ją kalbėdami tesakydavo: Ponia Teljė, Fekano miestietė, — kas leisdavo spėti, kad gyvenanti iš savo rentos.

Iš Fekano į Virvilį buvo mažiausiai dvidešimt mylių; o dvidešimt mylių kelio sodiečiui sunkiau nuvažiuoti negu civilizuotam žmogui perplaukti vandenyną. Virvilio gyventojai niekada nenuvažiuodavo toliau Ruano, o fekaniečių niekas netraukė į mažutį sodžiuką, glūdintį lygumose ir priklausantį kitam departamentui.

Bet štai prisiartino metas, kada jai reikėjo ten važiuoti, ir madam atsirado keblioje padėtyje. Pagalbininkės ji neturėjo, o palikti savo įstaigą be jokios priežiūros, nors vienai dienai, ji jokiu būdu negalėjo. Tarp aukšto ir apačios damų kils neišvengiamos varžytuvės; paskui Frederikas, be abejo, pasigers, o tiesa ta, kad kai jis girtas, nei už šį, nei už tą gali užmušti. Tada ji pasiryžo su savimi išsivežti visą savo personalą, išskyrus Frederiką, kuriam davė laisvę ligi užporyt dienos.

Jos brolis, į kurį ji buvo kreipusis laišku, nė kiek nesipriešino jos sumanymui ir apsiėmė patalpinti pas save visą kompaniją, kuri turėjo pernakvoti pas jį vieną naktį. Ir štai šeštadienio rytą, aštuntą valandą, greitasis traukinys išvežė madam ir jos drauges antrosios klasės vagonu.

Ligi Bezevilio jos važiavo vienos ir tarškėjo kaip šarkos. Bet šioje stotyje į jų vagoną įsėdo viena porelė. Vyras, senas sodietis, apsivilkęs mėlyna palaidine, su plisuota apykakle, plačiomis rankovėmis, surauktais ir baltai apvedžiotais galais, ant galvos dėvintis senovinę aukštą skrybėlę, vienoj rankoj turėjo milžinišką žalią skėtį, o antrojoj — didžiausią pintinę, iš kurios kyšojo trys išsigandusių ančių galvos. Žmona, šauniai atrodanti su savo kaimiška apranga, turėjo vištos fizionomiją su aštria it snapas nosimi. Ji atsisėdo priešais savo vyrą ir tartum sustingo vietoje, patekusi į tokią gražią kompaniją.

Iš tikrųjų vagonas švytėjo vaiskiomis drabužių spalvomis. Madam — nuo galvos ligi kojų visa šviesiai mėlynuose šilkuose — buvo ant savo kostiumo užsimetusi dirbtinio prancūziško kašmyro akį rėžiantį skaisčiai raudoną šaliką. Fernandą puškėjo raibuose škotiškuose drabužiuose, kurių lifas, su vargu jos draugių užvarstytas, kėlė jos riebią krūtinę kaip du didžiausius kamuolius, judančius po materija, tarytum tai būtų kažkoks skystimas.

Rafaelė dėvėjo plunksninę skrybėlaitę, primenančią lizdą, pilną paukščiukų, violetinę suknelę su auksuotais blizgučiais, rytų stiliaus, kuri tiko žydiškam jos veido tipui. Roza, su rožine suknele plačiais velionais, panašėjo į storulį vaiką, į tuklų nykštuką; o keisti dviejų Pompų tualetai tarytum buvo pasiūti iš tų senų langų užuolaidų, užuolaidų su vaiskiais piešiniais, atsiradusių restauracijos metu.

Kai tik jos pasijuto esančios ne vienos vagone, tuojau nutaisė rimtus veidus ir ėmė kalbėtis apie kilnius dalykus, idant sudarytų apie save gerą opiniją. Bet štai Bolbeke į vagoną įlipo kažkoks ponelis su šviesiais bakenbardais, su žiedais ant rankų ir auksine grandinėle; į vagono tinklelį jis įmetė keletą į klijuotę suvyniotų paketų. Jis atrodė linksmas ir šaunus vyrukas. Pasisveikino, nusišypsojo ir paklausė nesivaržydamas:

— Jūs keičiat garnizoną, mesdames?

Šis klausimas sukonfūzino ir sugėdino visas damas. Pagaliau madam atsikvošėjo ir atsakė sausai, norėdama atkeršyti už korpuso garbę.

— Tamsta galėtum būti mandagesnis!

Jis atsiprašė:

— Atleiskit, aš norėjau pasakyti — vienuolyną.

Madam, nerasdama ką atsakyti arba laikydama pataisą galbūt patenkinama, dėmesingai linktelėjo suspausdama lūpas.

Tada ponaitis, kuris buvo atsisėdęs tarp Rozos ir senuko sodiečio, ėmė žvilgčioti į tris antis, kurių galvos kyšojo iš didžiulės pintinės, ir paskui, pajutęs, kad jis domina visą publiką, ėmė kutenti paukščiams kakliukus, taikydamas joms juokingas prakalbas kompanijai pralinksminti:

— Mes apleidome savo ba-balutę! kvat! kvat! kvat! Kad susipažintume su iešmu, — kvat! kvat! kvat!

Vargšės paukštės suko savo kaklus, idant išvengtų glamonėjimų, dėjo visas pastangas norėdamos išsivaduoti iš savo švendrinio kalėjimo; paskui staiga visos trys kartu sukliko graudžiu beviltišku klyksmu: „Kvat! kvat! kvat! kvat!“ Tada prapliupo juokais visos moterys. Jos lenkėsi, spraudėsi viena pro kitą norėdamos pamatyti antis, kuriomis pašėlusiai susidomėjo; o ponelis žerte žėrė joms meilius žodžius, sąmojus ir pokštus.

Čia įsiterpė Roza ir, pasilenkusi per savo kaimyno kojas, pabučiavo tris paukščius į snapą. Tada visos kitos taip pat užsigeidė jas pabučiuoti, o linksmasis ponelis sodinosi jas sau ant kelių, jodino jas, gnaibė; galiausiai ėmė joms sakyti „tu“.

Abu sodiečiai, labiau pabūgę negu jų paukščiai, beprotiškai vartė akis nedrįsdami nė pasijudinti, ir jų seni raukšlėti veidai nei šypsojos, nei krūpčiojo.

Tada ponas, kuris buvo komivojažierius, juokais pasiūlė damoms vyriškų petnešų ir sučiupęs vieną savo paketą jį atidengė. Tai buvo gudrybė — pakete pasirodė moteriški keliaraiščiai besantys.

Čia buvo keliaraiščių mėlyno, rožinio, raudono, violetinio ir kitokio šilko, su metaliniais segtukais, kuriuos jungė du apsikabinę auksuoti amūrai. Visos damos džiaugsmingai sukliko ir ėmė apžiūrinėti pateiktus pavyzdžius su nelauktu, bet natūraliu rimtumu, įgimtu kiekvienai moteriškei, čiupinėjančiai kokį tualeto dalykėlį. Jos mirkčiojo viena kitai, kuždėjosi“ o madam su pavydu vartė rankose porelę oranžinių keliaraiščių, platesnių ir puikesnių už kitus.

Ponelis lūkuriavo ugdydamas kažin kokį sumanymą:

— Na, mano katytės, — tarė jis, — reikia juos pasimatuoti.

Prapliupo pasipiktinimų audra, ir jos spaudė tarp kelių savo sukneles, tartum bijodamos prievartos. O jis ramiai laukė savo valandos. Paskui pareiškė:

— Nenorite, tai aš vėl juos supakuosiu. — Galiausiai diplomatiškai pridūrė:

— Aš padovanočiau porą pasirinktinai tai, kuri sutiktų pasimatuoti.

Bet jos atsisakinėjo pasipūtusios, iškėlusios galvas. Tačiau dvi Pompos atrodė tokios nelaimingos, kad jis pakartojo joms savo pasiūlymą. Ypač svyravo Flora Siūbuoklė, kankinama stipraus geismo gauti keliaraiščius. Jis ėmė įtikinėti:

— Na, tik daugiau drąsos, širdele; žiūrėk, šie violetiniai puikiai tiks prie tavo tualeto.

Tada ji pasiryžo ir pakėlusi sijoną parodė storą karvišką koją, negražiai aptrauktą šiurkščia kojine. Jis pasilenkė, parišo jai keliaraištį, iš pradžių žemiau kelio, o paskui aukščiau, švelniai ją kutuliuodamas, nuo ko ji klykčiojo ir krūpčiojo. Pamatavęs jis atidavė jai violetinius keliaraiščius ir paklausė:

— O dabar kurios eilė?

Ir visos sykiu suriko:

— Mano! Mano!

Jis pradėjo nuo Rozos, kuri atidengė savo beformes blauzdas, apskritas, be raumenų, lyg apvalias dešras, kaip sakydavo apie jas Rafaelė. Fernandą apibėrė komplimentais, nes jį pradžiugino jos galingos kaip kolonos kojos. Liesi stibikauliai gražuolės žydžiukės susilaukė mažiau pasisekimo. Luiza Kokotė apgaubė poną savo sijonu, ir madam buvo priversta įsikišti, kad sustabdytų šią nepadorią komediją. Galų gale pati madam ištiesė savo kojelę, gražią normandišką koją, pilną ir raumeningą; ir komivojažierius nustebęs ir susižavėjęs galantiškai nusivožė skrybėlę prieš šias puikias blauzdas kaip tikras prancūzų riteris.

Abu sodiečiai, sustingę iš nuostabos, žiūrėjo į visa tai skersuodami, viena akimi, ir šioje pozoje jiedu taip buvo panašūs į viščiukus, kad geltonpeisis ponelis atsistojo ir suriko jiems po nosim: „Ka-ka-rie-kū“, — ir tai sukėlė naują linksmumo vėtrą.

Senukai išlipo Montevilyje, su savo antimis, pintine ir skėčiu; ir pasilikusiųjų ausis pasiekė senės žodžiai vyrui: „Tai valkatos, kurios bugdinasi vis į tą prakeiktą Paryžių“.

Juokdarys komivojažierius taip pat išlipo Ruane pasirodęs toks storžievis, kad madam buvo priversta jį gerokai apibarti. Ji pridūrė lyg kokį pamokymą:

— Tai mums leistis į kalbas su pirmu pasitaikiusiu!

Oiselyje jos persėdo į kitą traukinį, ir stotyje jas pasitiko Žozefas Rivė, laukęs jų su dideliu vežimu, pilnu kėdžių, pakinkytu balta kumele.

Stalius mandagiai išbučiavo visas damas ir padėjo joms sulipti į vežimą. Trys susėdo ant trijų kėdžių užpakaly, o Rafaelė, Madame ir jos brolis — ant trijų kėdžių pirmgaly, Roza, neturėdama sosto, šiaip taip atsisėdo ant Fernandos kelių, ir vežimas pasileido į kelią. Bet kumelės trankus bėgimas taip baisiai krėtė vežimą, kad kėdės ėmė šokinėti, blaškyti keleives dešinėn, kairėn, mėtyti aukštyn; jos skeryčiojosi, šaipėsi, cypė išsigandusios sulig kiekvienu stipriu krestelėjimu. Merginos laikėsi įsikibusios į vežimo drangas, jų skrybėlės čiuožė joms ant nugaros, ant nosies arba ant pečių; o baltoji kumelė vis bėgo ir bėgo ištiesusi kaklą, užrietusi uodegą, savo mažytę lyg žiurkės uodegaitę, kuria ji kas minutė mostagavo. Žozefas Rivė, ištiesęs vieną koją ant ienos, o kitą surietęs po savimi, aukštai iškėlęs alkūnes, laikė vadžias, ir iš jo gerklės kas minutę veržėsi tam tikras švilpčiojimas, nuo kurio išsitempdavo kumelės ausys ir greitėdavo jos bėgimas.

Abipus kelio driekėsi žali laukai. Šen ir ten žydinčios svėrės vilnijo geltonom vilnim, nuo kurių dvelkė stiprus, sveikas, skvarbus kvapas, vėjelio išnešiojamas toli toli. Plaukiančiuose rugiuose rugiagėlės jau kėlė savo mėlynas galvutes, kurios labai žavėjo damas, bet Rivė atsisakinėjo sustoti. Tarpais ištisas laukas atrodydavo lyg krauju aplietas — tiek daug jame augdavo aguonų. Ir tarp šių gėlėm marguojančių laukų ratai, kurie vežė taip pat puokštę dar margesnių gėlių, retkarčiais dingdavo už aukštų medžių, paskui vėl išnirdavo iš lapijos ir vėl traukdavo per geltonas bei žalias dirvas šią raibą grupę moterų, plaukiančių tolyn saulės spinduliuose.

Mušė pirmą valandą, kai vežimas sustojo ties staliaus durimis.

Jos visos buvo sugurusios iš nuovargio ir nublankusios iš alkio, nieko valgyti negavusios nuo pat išvažiavimo. Ponia Rivė išbėgo jų pasitikti, išlaipino vieną po kitos žemėn, kiekvieną išbučiuodama; o su savo moša, kuriai norėjo prisigerinti, tai ir atsibučiuoti negalėjo. Valgyti jie susėdo dirbtuvėje, kuri dabar buvo iškraustyta.

Po skanios kiaušinienės patiekė keptų dešrų, jas valgė užsigerdami sidru; ir visiems sugrįžo linksmumas. Rivė irgi sudaužė stiklą su svečiais, o jo žmona padavinėjo, gamino, ruošė, atnešinėjo ir nunešinėjo lėkštes, kas kartą ragindama:

— Meldžiu ragauti, viešnelės.

Aibė lentų, pristatinėtų pasieniais, ir krūvos skiedrų, sušluotų kertėse, skleidė obliuoto medžio kvapą, stališką, dervos kvapą, įsiskverbiantį į pačias plaučių gelmes.

Pasigedo mergaitės, bet ji buvo bažnyčioj ir turėjo grįžti tik vakarop.

Tada visa draugija išėjo pasivaikščioti po kaimą.

Bažnytkaimis buvo visiškai mažytis, jį kirto platus vieškelis. Dešimtys trobų, sutūpusių abiejose šalikelės pusėse, teikė pastogę pirkliams, mėsininkams, skardininkams, staliams, kavininkams, kurpiams ir kepėjams. Šio vieškelio gale stūksojo bažnytėlė, apsupta siaurų kapinaičių, keturios didžiulės liepos, pasodintos priešaky, skandino ją visą savo šešėly. Ji buvo pastatyta iš granitinių plytų, be jokio stiliaus, ir apkepurėta aspidine varpine. Už jos vėl driekėsi laukai, kuriuose šen ir ten niūksojo grupės medžių, slepiančių fermas.

Rivė ceremoningai, nors ir šiokiadieniškai apsirengęs, paėmė seserį po ranka ir išdidžiai ją vedė. Jo žmona, susižavėjusi auksiniais Rafaelės drabužių blizgučiais, ėjo tarp jos ir Fernandos. Dručkė Roza cipeno užpakaly su Luiza Kokote ir Flora Siūbuokle, kuri išvargusi šlubčiojo.

Gyventojai išeidinėjo ant durų slenksčių, vaikai mesdavo žaislus, tai šen, tai ten išlysdavo iš po pakeltos užuolaidos galva su kartūniniu kyku; kažkokia senė ant ramentų, beveik akla, persižegnojo tartum prieš bažnytinę procesiją, ir kiekvienas ilgai sekė akimi puošnias miesto damas, kurios atvyko iš tokios tolybės pas Žozefą Rivė į jo dukrelės Pirmąją komuniją.

Eidamos pro bažnyčią jos išgirdo vaikų giedojimą: į dangų kilo spiegiantys, šaižūs mažyčių balsai; bet madam sukliudė savo palydovams įžengti vidun, kad nesudrumstų šių cherubinukų maldų.

Pavedžiojęs po laukus ir išvardijęs stambiausius ūkius, apibūdinęs jų pelningumą ir gyvulių produkciją, Žozefas Rivė būrelį moterų parsivedė atgal ir įkurdino jas savo namuose.

Kadangi vietos buvo ne per daugiausiai, — jas sutalpino po dvi viename kambaryje.

Rivė šį kartą teko gulėti dirbtuvėje, ant skiedrų; jo žmona pasidalijo savo lova su moša, šalimame kambaryje Fernandą ilsėjosi drauge su Rafaele. Luizą ir Florą suguldė virtuvėje ant čiužinio, o Rozą apnakvindino mažutėj tamsioj kamarėlėj, virš laiptų, kur šalimais ant aukšto turėjo šiąnakt miegoti ir Rivė dukrelė — šios šventės kaltininkė.

Kai mergaitė sugrįžo namo, ją apipylė bučinių lietumi; visos moterys geidė ją paglamonėti, jose pabudo švelnumas, profesionalus mylavimo įprotis, kuris vagone buvo privertęs jas bučiuoti antis. Kiekviena sodinosi ją iš eilės sau ant kelių, glostė jos plonučius geltonus plaukus, spaudė ją savo glėbyje aistringos meilės pagautos. Mergaitė buvo išmintinga, visa persiėmusi dievobaimingumu, tarytum užsidariusi po nuodėmių atleidimo, leidosi glamonėjama, buvo kantri ir susikaupusi.

Tą dieną visi baisiai išvargo, todėl atsigulė tuojau po pietų. Begalinė šventa laukų tyla apgaubė mažutį kaimiuką, — rami, persmelkianti, plati tyla, siekianti pačias žvaigždes.

Šios merginos, pripratusios prie triukšmingų vakarų viešuose namuose, jautėsi sujaudintos užsnūdusių laukų tylios ramybės. Kūnu bėgiojo šiurpuliai, ne šalčio, bet vienatvės šiurpuliai, plaukią iš neramios ir sudrumstos širdies.

Sugulusios į savo lovas poromis jos apsikabino, tarytum norėdamos apsiginti nuo šio tylos ir gilaus žemės miego įsiveržimo į sielą. Bet Roza, glūdėdama savo tamsioj lindynėj, nepratusi gulėti viena, pasijuto esanti pagauta klaikaus ir sunkaus nerimo. Ji vartaliojos lovoj negalėdama užmigti, tik staiga išgirdo už medinės pertvaros, ties savo galva, silpną kūkčiojimą, lyg raudotų vaikas. Išsigandusi ji tyliai šūktelėjo, ir jai atsakė plonutis, nutrūkstamas balselis. Tai buvo mergaičiukė, kuri, visuomet gulėdama motinos kambaryje, dabar kentė baimę ant tamsaus aukšto.

Roza susijaudinusi atsikėlė ir tyliai, kad nieko nepabudintų, nuėjo ieškoti vaiko. Ji atsivedė ją į savo gerai prisišildytą lovą, spaudė prie krūtinės bučiuodama, glamonėjo, mylavo su perdėtu motinišku švelnumu, paskui pati nurimusi užmigo. Ir iki pat ryto jaunutės mergaičiukės skaisti kakta ilsėjosi ant nuogos prostitutės krūties.

Penktą valandą bažnyčios varpas, skambindamas visu smarkumu, pažadino šias damas, kurios paprastai miegodavo visą rytą: tai būdavo joms vienintelis poilsis po nakties nuovargio. Visas kaimiukas jau buvo sukilęs. Moterys ėjo susirūpinusios nuo durų prie durų, gyvai šnekučiuodamos, atsargiai nešdamos trumputes krakmolinto muslino, primenančio kartoną, sukneles arba didžiausias žvakes su šilkiniais kaspinais, paauksuotais viduryje, ir su rėžiais vaške, ženklinančiais vietą, už kur reikia laikyti. Saulė jau aukštai spindėjo mėlyname danguje, nors horizonte dar matėsi užsilikę silpni rausvos aušros pėdsakai. Pulkai vištų gūžinėjo ties vištininkais; tai šen, tai ten koks nors juodas gaidys blizgančiu kaklu pakeldavo savo galvą su purpurine skiautere, sulapsėdavo sparnais ir mesdavo pavėjui savo metalinį šūkį, kurį pasigriebdavo ir kartodavo kiti gaidžiai.

Iš gretimų kaimų važiavo brikos, iš kurių lipinėjo ties priebučiais aukštos normandės tamsiais rūbais, su kryžmai surištomis skarelėmis ant krūtinių ir susegtomis ypatingomis sidabrinėmis kabėmis. Vyriškiai vilkėjo mėlynas palaidines ant naujų švarkų arba ant žalio audeklo frako, kurio du skvernai kyšojo.

Kai arklius nuvedė į arklidę, palei abi šalikeles išsirikiavo stovėti dviguba virtinė kaimiškų brikų, vežimų, kabrioletų, įvairiausių formų ir laikų vežėčių, sukniubusių ant pirmagalio arba atsitūpusių ant pasturgalio ir iškėlusių į dangų ienas.

Staliaus namuose virė darbas kaip avily. Visos damos su striukėmis ir su apatiniais sijonėliais, su paskleistais ant pečių retais ir trumpais plaukais, tarytum nublukusiais ir sugraužtais nuo vartojimo, buvo užsiėmusios mergaitės rengimu.

Mažytę pastatė ant stalo, ir ji stovėjo nekrutėdama, o ponia Teljė nurodinėjo, ką reikia daryti. Ją stropiai išprausė, sušukavo, apkepurėjo, papuošė, prisagstė smeigtukais jos suknelės klostes, susegė per daug platų juosmenį, suteikė elegantiškumo jos tualetui. Kai viską baigė, ją pasodino, įsakiusios sėdėti ramiai, nejudėti, ir susijaudinęs būrys moteriškių nubėgo taip pat rengtis.

Bažnytėlėje vėl ėmė skambinti; silpnas menko varpioko garsas kilo ir sklaidėsi danguje greitai išnykdamas mėlynoj begalybėj.

Komuniantai ėjo iš namų į viešąjį trobesį, kur buvo įsikūrusios dvi mokyklos ir merija ir kuris stovėjo pačiame kaimo gale, o tuo tarpu „Dievo namai“ stypsojo kitame gale.

Tėvai, šventadieniškai išsipuošę, rūgščiom fizionomijom ir tais nevikriais judesiais, kurie yra įprasti amžinai susilenkusiems prie savo darbo kūnams, ėjo paskui vaikus.

Mažytės mergaičiukės nyko baltasniegio tuliaus debesyse, panašaus į plaktą grietinėlę, o maži vyrukai, glotniai sušukuotom galvutėm, žengė plačiai išsižergę, kad nesugrankščiotų savo naujų kelnių.

Garbė buvo tai šeimynai, kurios vaiką supo didelis būrys giminių, atvykusių iš toli. Taigi staliaus triumfas buvo visiškas: Teljė pulkas, su vedėja priešakyje, sekė paskui Konstanciją; jos tėvas ėjo po ranka su seserimi, motina ėjo su Rafaele, Fernandą su Roza, abi Pompos drauge, ir visa trupė didingai žygiavo nelyginant majoras su paradine uniforma.

Įspūdis kaimely buvo triuškinantis. Mokykloje mergaitės išsirikiavo po plačiu mokytojos vienuolės kyku, o vaikai sustojo mokytojo skrybėlės priedangoje, kuri pūpsojo ant gražaus ir elegantiško vyriškio. Visi leidosi į kelią ir choru užtraukė psalmę. Priekyje žingsniavo berniukai, kurių ilga dviguba virtinė judėjo tarp dviejų eilių iškinkytų vežėčių, paskui juos ėjo mergaitės, taip pat po dvi; ir kadangi visi vietos gyventojai iš pagarbos užleido vietą atvažiavusioms miesto damoms, tai jos ir ėjo tuojau už mergaičių dar pailgindamos procesiją; trys dešinėje, trys kairėje, žibėdamos savo tualetais.

Jų pasirodymas bažnyčioje sukėlė tarp žmonių sąmyšį. Visi stumdėsi, sukinėjosi, kumščiojo vienas kitą stengdamiesi jas pamatyti. Kai kurios davatkos ėmė garsiai kuždėtis, nustebusios šių damų marga apranga. Meras pasiūlė joms savo suolą, pirmąjį dešinėje vargonų, ir ponia Teljė užėmė ten vietą su broliene, Fernandą ir Rafaele; Roza, abi Pompos ir stalius užėmė antrąjį suolą.

Bažnyčios chorai buvo užsikimšę klupsčiais vaikais, — mergaitės iš vienos pusės, berniukai iš kitos, — ir ilgos žvakės, kurias jie laikė rankose, atrodė lyg ietys, iškraipytos į visas puses.

Ties piupitru stovėjo trys vyriškiai ir giedojo visu balsu; jie be galo ilgai tąsė skambios lotynų kalbos skiemenis, ir jų „amen“ nepabaigiamai buvo traukiamas ant pirmojo a-a; vargonai juos palaikė savo tęsiama gaida, savo monotonišku staugimu, išeinančiu iš plačios varinio instrumento angos. Kartkartėmis kunigas, sėdėjęs uždengtame soste, užsidėjęs keturkampę beretę, atsistodavo, bumbteldavo kažką ir vėl sėsdavosi. Jam atsakinėjo vaikas spiegiančiu balsu. Po to trys giesmininkai vėl užtraukdavo, nenuleisdami akių nuo storos prieš juos atskleistos giesmių knygos.

Paskui stojo tyla. Visi žmonės kaip vienas suklaupė ant kelių; pasirodė kunigas — senas, pagarbus, baltaplaukis, palenkęs ant kieliko galvą, kurį jis laikė kairėje rankoje. Priešais jį ėjo du patarnautojai raudonomis kamžomis, o užpakalyje pasipylė krūva giesmininkų, kurie išsirikiavo abipus chorų.

Didžiausioje tyloje suskambo varpelis. Prasidėjo Šv. Mišios. Kunigas lėtai sukinėjosi ties paauksuotu altoriumi, priklaupinėjo, savo sugurusiu, drebančiu iš senatvės balsu traukė įžangines maldas. Kai tik jis nutildavo, giesmininkai ir vargonai išsyk vėl prabildavo; kai kurie vyriškiai taip pat jiems padėdavo kiek silpnoku, žemesniu balsu, kaip pridera giedot pašaliniams.

Staiga iš visų krūtinių ir visų širdžių išsiveržė į dangų Kyrie eleison. Sugriaudėjus šiems skambiems balsams, nuo senovinių skliautų pabiro dulkės ir sudūlijusio medžio gabaliukai. Saulė, kuri spigino tiesiai į aspidinį stogą, pavertė bažnytėlę karšta krosnimi; vaikų širdis neramino stiprus susijaudinimas, šiurpulingas laukimas ir artinimasis nesuprantamo stebuklo; tai gniaužė gerklę ir šių vaikų motinoms.

Kunigas, kiek pasėdėjęs, vėl nulipo prie altoriaus ir plika galva, apdengta sidabriniais plaukais, drebančiais gestais artinosi prie antgamtinio stebuklo.

Jis atsigręžė į tikinčiuosius ir, ištiesęs į juos rankas, pratarė: „Orate, fratres“. Senukas kunigas dabar visai tyliai šnibždėjo slėpiningus švenčiausius žodžius; varpelis skambčiojo, klūpanti minia šaukėsi Viešpaties, ir vaikai buvo beapalpstą nuo pernelyg įtempto šiurpulingo laukimo.

Staiga Roza, užsidengusi rankomis veidą, prisiminė savo motiną, kaimo bažnytėlę, savo Pirmąją komuniją. Ji sugrįžo į tą dieną, kada buvo tokia mažytė ir skendo savo baltame drabužėlyje. Ir ji pravirko, pravirko iš pradžių tyliai: ašaros iš lėto riedėjo iš po jos vokų, paskui su jos atsiminimais augo ir jos susijaudinimas, ir ji, išpūtusi kaklą, plazdančia krūtine, ėmė raudoti. Ji išsitraukė iš kišenės nosinaitę, šluostėsi akis, gniaužė ja sau nosį ir burną, kad nesuriktų; bet viskas buvo veltui: iš jos gerklės išsiveržė tartum priešmirtinė aimana, ir jai pritarė du gilūs pervedantys atodūsiai. Tai buvo jos kaimynės Luiza ir Flora, sukniubusios šalia jos, apimtos tokių pat tolimų atsiminimų, kurios taip pat dūsavo ir liejo ašarų upelius. Bet kadangi ašaros yra užkrečiamos, greitai sudrėko ir ponios vokai, ir ji, atsigręžusi į brolienės pusę, išvydo, kad visas jos suolas irgi verkia.

Kunigas pakėlė ostiją. Vaikai dabar nieko nebemąstė dievobaimingai sukniubę ant marmuro plytų, o bažnyčioj šen bei ten moterys, motinos, seserys, apimtos keistos užuojautos, sugraudintos šių gražių klūpančių damų, kurios verkė pasriūbčiodamos, taip pat vilgė ašaromis savo languotas kartūnines skareles ir stipriai spaudė kairiąja ranka beiššokančias širdis.

Kaip kibirkštis, kuri uždega prinokusių javų lauką, Rozos ir jos draugių ašaros vienu akimirksniu užkrėtė visą minią. Vyriškiai, moteriškės, senukai, jauni bernai su naujom palaidinėm, žodžiu, visi ūmai ėmė raudoti, ir jiems rodėsi, kad ant jų galvų plevena kažkas antgamtiško, tarytum stebuklingas kvėpavimas nematomos ir visagalės būtybės.

Bet štai prie grotelių pasigirdo silpnas sausas beldimas: tai sesuo vienuolė, stuksendama į savo maldaknyges, davė ženklą Komunijai; ir vaikai, virpėdami dieviškuoju drebuliu, artinosi prie šventojo stalo. Priklaupė visa virtinė. Senukas kunigas, laikydamas rankoje paauksuoto sidabro komuninę, slinko ties jais, dviem pirštais teikdamas jiems šventąją ostiją, Kristaus kūną, pasaulio atpirkimą. Jie prasižiodavo su nervingom grimasom, užmerktomis akimis ir visiškai išblyškusiais veidais; ir ilga drobulė, ištiesta po jų smakrais, virpėjo kaip tekantis vanduo.

Staiga per bažnyčią perbėgo tam tikras pamišimas, tartum kliedinčios minios klegesys, audra raudojimų ir užgniaužiamų klyksmų. Tai prašvilpė viesulas, kuris lenkia prie žemės girios medžius; kunigas stovėjo nejudėdamas, su ostija rankoje, susijaudinimo nustebintas ir kalbėjo: „Tai yra Dievas, Dievas, kuris yra tarp mūsų, kuris apreiškia savo buvimą, kuris nusileidžia mano šaukiamas ant savo klūpančių žmonių“. Ir jis vapėjo pašėlusias maldas, nerasdamas žodžių, širdies maldas, pagautas padūkusio veržimosi dangop.

Jis baigė dalyti Komuniją su tokia tikėjimo egzaltacija, kad linko jo kojos, ir kai pats išgėrė Viešpaties kraujo, paskendo aistringoje padėkos maldoje.

Užpakaly jo minia pamažu rimo. Giesmininkai užtraukė smarkesniu, vis dar sugraudintu balsu; vargonai taip pat atrodė lyg užkimę, tartum pats instrumentas irgi būtų verkęs.

Tada kunigas, iškėlęs rankas, davė jiems ženklą nutilti, praėjo tarp dviejų eilių komuniantų, paskendusių laimės ekstazėje, ir prisiartino prie pat grotelių. Visi dalyviai jau buvo susėdę, triukšmingai judindami kėdes, ir visi dabar smarkiai čiaudėjo. Vos tik išvydo kunigą, stojo tyla, ir jis pradėjo pamokslą — labai tyliai, svyruodamas, susigraudinęs:

— Brangieji broliai, brangiosios seserys, mano vaikučiai, dėkoju jums iš visos širdies: jūs tik ką suteikėte man patį didžiausią džiaugsmą mano gyvenime. Aš esu pajutęs Dievą, kuris nužengė ant mūsų mano pašauktas. Jis yra atėjęs, jis buvo čia dabar, jis pripildė jūsų širdis, patvindė ašaromis jūsų akis. Aš esu pats seniausias kunigas šioje diecezijoje ir taip pat esu šiandieną pats laimingiausias. Tarp mūsų įvyko stebuklas — tikras, didelis, dangiškas stebuklas. Ir šiuo metu Jėzus Kristus pirmąsyk įžengė į šių mažyčių kūnus, Šventoji Dvasia, dangiškoji balandėlė, Dievo kvėpavimas nužengė ant jūsų, užvaldė jus, pagavo jus, prilenkė jus kaip vėjas nendreles.

Paskui jis pridūrė aiškesniu balsu, kreipdamasis į tuos suolus, kuriuose sėdėjo staliaus viešnios:

— Ypač dėkui jums, mano brangios sesutės, kurios iš tolo esate atvykusios ir kurių dalyvavimas tarp mūsų, kurių karštas tikėjimas, kurių toks gilus maldingumas buvo visiems išganingas pavyzdys. Jūs esate mano parapijos puošmena; jūsų susijaudinimas sušildė visų širdis; be jūsų galbūt ši didžioji diena nebūtų turėjusi to tikrai dieviško pobūdžio. Kartais pakanka vienos išrinktosios avelės, kad Viešpats nužengtų ant visos kaimenės.

Jo balsas nutrūko. Jis pridūrė:

— Trokštu jums šios malonės. Amen.

Ir kunigas sugrįžo prie altoriaus baigti Mišių.

Dabar niekas nesiskubino išeiti. Netgi patys vaikai jaudinosi, nors buvo išvargę nuo tokios ilgos įtampos. Jie buvo alkani, be to, ir tėvai pamažu skirstėsi, nelaukdami paskutinės Evangelijos, baigti ruošti pietų.

Išeinant įvyko kamšatis, triukšminga spūstis su klykiančiais šauksmais, kuriuose aiškiai girdėjai normandišką akcentą. Žmonės sustojo abipus durų, ir kai pasirodė vaikai, kiekviena šeimyna skubėjo prie savojo. Konstanciją sučiupo, apsupo, bučiavo visa gvardija moterų. Ypač Roza nesidavė atplėšiama. Pagaliau ji paėmė ją už vienos rankos, ponia Teljė — už kitos, o Rafaelė ir Fernanda prisegė jos ilgą muslino suknelę, kad nesivilktų per dulkes; Luiza ir Flora uždarė eiseną su ponia Rivė; ir mergytė, susikaupusi, visa persisunkusi Dievo, kurį nešė savyje, pasileido į kelią šio garbės eskorto vidury.

Stalas buvo paruoštas dirbtuvėje ant ilgų lentų, padėtų ant skersinių.

Atviros durys į gatvę leido įeiti visokiam kaimo džiaugsmui. Visur puotavo. Pro kiekvieną langą matėsi už stalo pasipuošusių žmonių, ir iš besilinksminančių namų sklido klegesys ir šauksmai. Sodiečiai, nusimetę švarkus, gėrė stiklinėmis tyrą sidrą, ir kiekvienos tokios kuopos viduryje matėsi dvejetas vaikų; vienur dvi mergaitės, kitur du berniukai, pietaujantys vienoje kurioje nors šeimynoje. Kartais šioje sunkioje vidudienio kaitroje per kaimą pervažiuodavo šokuojančia risčia šarabanas pakinkytas sena kumele, ir važiuotojas mesdavo pavydų žvilgsnį ant visų šių išstatytų valgių.

Staliaus namuose linksmumas atrodė kiek suvaržytas, tarytum rytinio sąjūdžio liekana. Ponia Teljė kas minutę žvilgčiojo į laikrodį, nes nenorėdama prarasti dviejų dienų iš eilės ji nutarė, kad jos važiuos traukiniu 3 valandą 55 minutės, kuris pristatys jas į vietą vakarop.

Stalius dėjo visas pastangas, kad atitrauktų dėmesį ir užlaikytų svečius ligi rytdienos; bet madam nepasidavė, ji niekada nejuokaudavo rūpindamasi savo reikalais.

Vos tik išgėrusi kavą, ji įsakė savo merginoms kuo greičiau pasirengti kelionei ir tarė kreipdamasi į brolį:

— O tu eik kinkyti tučtuojau.

Ir ji pati nuėjo galutinai susitvarkyti...

Kai ji vėl nusileido į apačią, ją sustabdė brolienė, norėdama pasikalbėti dėl mergaitės; ir prasidėjo ilgas pašnekesys, kur nieko nebuvo nutarta. Sodietė gudravo, dirbtinai susigraudinusi, o ponia Teljė, laikiusi krikštadukrą ant kelių, nieko iš anksto neapsiėmė ir tik miglotai žadėjo; ji sakėsi pasirūpinsianti mergaite, pagalvosianti, pažiūrėsianti, daug dar esą laiko, ir jos abi dar ne sykį pasimatysiančios.

Tačiau vežimas nesirodė, ir merginos nelipo žemyn. Ant aukšto girdėjosi net baisūs juokai, trepsėjimas, klyksmai, delnų pliaukšėjimas. Tada staliaus žmona išėjo į kiemą pažiūrėt, ar pakinkytas vežimas, o madam užlipo ant aukšto.

Rivė girtutėlis ir pusiau išsirengęs atkakliai atakavo Rozą, kuri leipo juokais. Abidvi Pompos laikė jį už rankų ir stengėsi nuraminti, įsižeidusios dėl scenos po rytmetinės ceremonijos; bet Rafaelė ir Fernandą jį kurstė, įsirėmusios į šonus, juoku nesitverdamos, spiegdamos sulig kiekviena nevykusia girtuoklio pastanga. O jis įniršęs, paraudęs, susivėlęs baisiai purtėsi, norėdamas nusikratyti įsikabinusių į jį merginų, ir iš visų jėgų tempė Rozą už sijono niurnėdamas:

— Tai tu nenori, šlavėdra?

Bet madam užsirūstinusi prišoko, griebė brolį už sprando ir su tokiu įniršiu bloškė šalin, kad net siena sudrebėjo.

Po minutės kieme buvo girdėti, kaip jis pumpavo sau vandenį ant galvos; ir kada jis pagaliau atsirado savo ratuose, buvo jau visai išsipagiriojęs.

Jie leidosi į kelionę taip pat kaip vakar, ir balta kumelaitė vėl juos bogino savo skubia risčia...

Po karštais saulės spinduliais per pietus prigesęs linksmumas vėl įsižiebė. Ratų trinkčiojimas dabar džiugino merginas, jos stumdė net gretimas kėdes ir kas minutę prapliupdavo juokais, jau ir be to išjudintos bergždžių Rivė mėginimų.

Akinanti šviesa užliejo laukus — šviesa, mirguliuojanti akyse; ratai kėlė debesis dulkių, kurios ilgai dar plaukiojo virš kelio.

Staiga Fernanda, mėgstanti muziką, ėmė maldauti Rozą padainuoti; ir šioji linksmai užtraukė apie storą Medono kleboną. Bet madarų tuojau privertė ją nutilti teigdama, kad šiandien tokia dainuška netinkanti. Ji pridūrė:

— Verčiau padainuok mums ką nors iš Beranžė. Tuomet Roza, pasvyravusi kelias sekundes, gergždžiančiu balsu užtraukė dainelę apie Senelę:

Vieną vakarą mano senelė,

Ištraukusi porą stiklelių,

Linguodama galvą kalbėjo:

„Kiek meilužių kadais aš turėjau!

Oi, kaip aš sunykau,

Rankos suliesėjo,

Nebeeiklios kojos,

Senatvė atėjo!..“

Ir merginų choras, kuriam vadovavo pati madam, užtraukė priegiesmį:

Oi, kaip aš sunykau,

Rankos suliesėjo,

Nebeeiklios kojos,

Senatvė atėjo...

— Matai, kaip puikiai! — pareiškė Rivė, uždegtas priegiesmio, ir Roza tuojau užtraukė antrą kupletą.

Vėl visi choru užtraukė priegiesmį, o Rivė stuksėjo koja į ieną, mušė taktą vadžiomis ant savo šyvosios nugaros, kuri, tartum sužadinta linksmo ritmo, pasileido padūkusiu šuoliu, kad net visos damos suvirto į vieną krūvą ant dugno.

Jos atsikėlė, kvatodamos kaip pamišėlės, ir toliau traukė dainą, plyšaudamos visa gerkle — plačiuose laukuose, po kepinančiu dangumi, tarp benokstančių dirvų, pasiutiškai nešant kumelaitei, kuri tarytum užsidegdavo su kiekvienu priegiesmio atsikartojimu ir kas kartą šuoliu lėkdavo kokį šimtą metrų didžiam visų keleivių džiaugsmui.

Protarpiais koks akmenų skaldytojas pakeldavo galvą ir žiūrėdavo pro savo vielinį tinklelį į šį skrendantį ir staugiantį vežimą, rūkstantį dulkių debesyje.

Kai ties stotimi išlipo, stalius pareiškė susigraudinęs:

— Gaila, kad išvažiuojate, būtume gerokai paulioję.

Madam atsakė jam išmintingai:

— Viskas savo laiku, negi galima amžinai linksmintis.

Tuomet puiki mintis sušvito Rivė galvoje:

— Klausykit, sako jis, aš atvažiuosiu jūsų aplankyti į Fekaną kitą mėnesį.. Ir jis gudriai pažvelgė į Rozą blizgančiom ir šelmiškom akim.

— Gerai, užbaigė madam, tik reikia nepamesti galvos; gali atvykti, jei nori, bet žiūrėk, kad nedarytum man žioplysčių.

Jis nieko neatsakė, o kadangi tuo metu pasigirdo garvežio švilpukas, tuojau puolė atsisveikinti su visomis savo viešniomis. Kai priėjo eilė Rozai, jis žūtbūt norėjo pabučiuoti ją į lūpas, bet ši juokdamosi pro sučiauptą burną visą laiką išsprukdavo iš jo staigiai pasisukdama. Jis laikė ją savo glėbyje, bet niekaip negalėjo pasiekti tikslo, nes jam kliudė jo didžiulis botagas, kurį tebelaikė rankoj ir kuriuo beviltiškai mostagavo už merginos pečių.

— Į Ruaną išvyksta traukinys! — suriko konduktorius.

Jos sulipo. Sušvilpė švilpukas, į kurį tučtuojau atsakė galingas garvežio baubimas: iš kamino triukšmingai išsiveržė pirmasis dūmų kamuolys, ir ratai stenėdami pradėjo suktis.

Rivė, apleidęs stotį, nubėgo prie tvoros dar sykį žvilgtelėti į Rozą; ir kai pro jo nosį praslinko vagonas su šiomis gyvosiomis prekėmis, jis ėmė pliaukščioti botagu šokinėdamas ir traukdamas iš visų plaučių:

Oi, kaip aš sunykau,

Rankos suliesėjo,

Nebeeiklios kojos,

Senatvė atėjo...

Ir jis dar ilgai žiūrėjo į tolstančią baltą skepečiukę, kuria jam mosavo. III

Traukinyje jos miegojo ligi pat Fekano, miegojo ramiu grynos sąžinės miegu; ir kai įžengė į savo būstą — pailsėjusios, šviesios, pasirengusios savo vakarinėms pareigoms, — madam negalėjo susilaikyti nepasakiusi:

— Kaip sau norit, o aš jau pasiilgau namų.

Jos skubiai pavakarieniavo, paskui, persirengę kovos kostiumais, laukė įprastų klientų; vėl uždegta mažutė žvakelė praeiviams rodė, kad avelės yra sugrįžusios į savo avidę.

Vienu akies mirksniu ši naujiena pasklido po visą miestą, nežinia kaip ir per ką. Ponas Filypas, bankininko sūnus, pasirodė tiek malonus, kad netgi pasiuntė pasiuntinį pas poną Turnevau, kalintį savo šeimynoje.

Pas žuvies pirklį kiekvieną sekmadienį pietaudavo keletas giminaičių; pasirodęs su laišku rankose pasiuntinys užtiko visus begeriant kavą. Ponas Turnevau nepaprastai susijaudinęs perplėšė voką ir pabalo perskaitęs šiuos trumpus žodžius, rašytus pieštuku: „Menkių krovinys atsirado; laivas sugrįžo į uostą; geras biznis tau. Ateik greičiau!“

Jis pasirausė savo kišenėje, davė dvidešimt santimų atnešusiam laišką ir, rausdamas ligi pat ausų, pratarė:

— Man reikia tuojau išeit.

Jis ištiesė žmonai lakonišką ir paslaptingą raštelį, paskambino ir tarė įžengusiai kambarinei:

— Duokš greičiau man paltą ir skrybėlę.

Vos atsidūręs gatvėj, jis pasileido bėgti, švilpaudamas kažkokią ariją, ir kelias pasirodė jam dussyk ilgesnis: toks baisus buvo jo nekantrumas.

Teljė įstaiga atrodė šventadieniškai. Apačioje triukšmingi jūreivių balsai kėlė kurtinantį klegesį. Luiza ir Flora nežinojo, kam čia atsakyti, gėrė su vienu, gėrė su kitu, labiau negu kada nors buvo vertos „dviejų Pompų“ pravardės. Jas šaukė iš visų kampų sykiu: jos nebegalėjo patenkinti reikalavimų, ir ši naktis joms nusimatė darbinga.

Pirmojo aukšto kompanija visa susirinko devintą valandą. Ponas Vasas, komercinio teismo narys, patentuotas, bet platoniškas madam dūsautojas, patylom šnekučiavosi su ja kampe; ir jiedu abu šypsojosi, tarytum artėdami prie susitarimo. Ponas Pulenas, buvęs meras, laikė Rozą ant kelių, o ji, sėdėdama su juo nosis su nosimi, glostė savo trumputėm rankom jo žilus bakenbardus. Karštos nuogos šlaunys kyšojo iš po jos pakeltos geltonos suknelės skersai juodų gelumbinių pono kelnių, o rožinė kojinė buvo parišta mėlynu keliaraiščiu, komivojažieriaus dovanotu.

Didžiulės Fernandos, išsitiesusios ant sofos, abi kojos ilsėjosi ant mokesčių rinkėjo pono Pempeso pilvo, o stuomuo — ant jauniklio pono Filypo liemens. Vaikiną ji laikė apsikabinusi už kaklo dešine ranka, o kairėję turėjo papirosą.

Rafaelė atrodė besideranti su ponu Dupuis, draudimo agentu, ir užbaigė derybas šiais žodžiais:

— Gerai, mano brangusis, šį vakarą aš sutinku.

Paskui pati viena besisukdama po saloną staigiu balsu šūkavo:

— Šį vakarą — visa, ko tik norit.

Staiga prasivėrė durys, ir pasirodė ponas Turnevau. Sugriaudėjo entuziastingi šūksmai:

— Lai gyvuoja Turnevau! Ir Rafaelė, vis dar besisukanti, krito jam ant krūtinės. Jis stvėrė ją į glėbį ir, nesakydamas nė žodžio, pakėlė nuo žemės kaip plunksnelę, perbėgo per saloną ir dingo su savo gyva našta aidint aplodismentams.

Roza, kuri stengėsi uždegti buvusį merą dažnai jį bučiuodama ir traukdama išsyk už abiejų bakenbardų, kad galėtų tiesiai laikyti galvą, labai pradžiugo:

— Naudokis pavyzdžiu, — tarė ji.

Tada žmogelis pakilo ir, pasitaisęs savo liemenę, nusekė paskui merginą rausdamasis savo kišenėje, kur gulėjo pinigai.

Fernandą ir madam pasiliko vienos su keturiais vyriškiais, ir ponas Filypas sušuko:

— Aš statau šampano: madam, pasiuskit atnešti trijų butelių.

Tada Fernandą jį apkabino ir paprašė pakuždom:

— Gal paskambinsi, mes pašoksim.

Jis pakilo ir atsisėdęs ties senoviniu klavesinu, miegančiu kertėje, ištraukė iš sukliurusių instrumento vidurių kimų, ašaringą valsą. Didžiulė Fernanda susiglaudė su mokesčių rinkėju, madam atsidavė į pono Vaso rankas, ir abi porelės ėmė suktis pasikeisdamos bučkiais. Ponas Vasas, kuris šokdavo anuomet aristokratiškuos salonuos, gracingai lankstėsi, ir madam žiūrėjo į jį užburtom akim, kurios sakė „taip“, ir šitas „taip“ yra kuklesnis ir žavingesnis už bet kokį žodį.

Frederikas atnešė šampano. Iššokus pirmajam kamščiui, ponas Pilypas suskambino kadrilį.

Keturi šokėjai sušoko jį elegantiškai, taip, kaip derėjo; su manierom, nusilenkimais ir sveikinimais.

Po to visi ėmė gerti. Tada vėl pasirodė ponas Tumevau, patenkintas, džiaugsmu spindįs. Jis suriko:

— Nežinau, kas yra Rafaelei, bet ji šį vakarą žavinga!

Paskui jam padavė stiklą šampano, ir jis išmaukė jį vienu mauku sumurmėjęs:

— Šims velnių, koks gardumėlis!

Ponas Filypas tuojau ėmė skambinti smagią polkutę, ir ponas Tumevau pasileido šokti su gražuole žydžiuke, kurią jis laikė ore, neleisdamas jai siekti kojom žemės. Ponas Pempesas ir ponas Vasas vėl leidosi šokti. Laikas nuo laiko porelės stabtelėdavo ties židiniu ir išgerdavo bokalą putoto vyno; šiems šokiams, rodėsi, nebus galo, tik staiga Roza pravėrė duris laikydama rankoje žvakidę. Ji buvo palaidais plaukais, vienmarškinė, su šlepetėmis, susijaudinusi, išraudusi:

— Ir aš noriu šokti, — rėkė ji.

Rafaelė paklausė:

— O kurgi tavo senis?

Roza nusikvatojo:

— Jis? Jis seniai jau knarkia, jis tučtuojau užmiega.

Ji pagriebė poną Dupuis, sėdėjusį be užsiėmimo ant sofos, ir pasiutpolkė vėl prasidėjo.

Bet buteliai ištuštėjo:

— Aš statau butelį, — pareiškė ponas Tumevau.

— Aš irgi, — paskelbė ponas Vasas.

— Aš taip pat, — užbaigė ponas Dupuis.

Tada visi ėmė ploti.

Pasišokimas virto tikra puota. Kartkartėmis netgi Luiza ir Flora čia paskubomis atlipdavo, vikriai apsisukdavo valsą, o tuo tarpu apačioje jų klientai nekantraudavo; paskui jos bėgte sugrįždavo į savo smuklę su suspausta iš gailesčio širdimi.

Apie vidurnaktį čia dar šoko. Kartais viena kuri dama išnykdavo, ir kol ją suieškodavo, staiga pastebėdavo, kad vieno iš vyriškių taipogi trūksta.

— Iš kurgi jūs? — paklausė juokdamasis ponas Filypas begrįžtantį poną Pempesą su Fernandą.

— Buvome pažiūrėti, kaip miega ponas Pulenas, — atsakė mokesčių rinkėjas.

Atsakymas turėjo didžiulį pasisekimą, ir visi iš eilės lipo žiūrėti, kaip miega ponas Pulenas, su viena ar kita iš panelių, kurios atrodė šiąnakt nepaprastai sukalbamos. Madam į viską užmerkė akis: ji vedė kampe ilgus pašnekesius su ponu Vašu, tartum nustatinėdama paskutines kažkokio jau sutarto dalyko smulkmenas.

Pagaliau pirmą valandą nakties vedusieji vyrai — ponas Turnevau ir ponas Pempesas — pareiškė išeiną ir norį atsilyginti. Jiems tepaskaitė tik šampaną, ir tai tik po šešis frankus už butelį vietoj paprastai mokamų dešimties frankų. Kadangi jie stebėjosi šiuo dosnumu, madam, spindinti džiaugsmu, jiems atsakė:

— Juk ne kasdien šventė!

Nenaudingas grožis I

Prie įėjimo į namą stovėjo elegantiška karieta, pakinkyta dviem puikiais juodbėriais ristūnais. Buvo birželio pabaiga, apie pusė šešių vakaro. Tarp namų stogų, užstojančių priekinį kiemą, mėlynavo vaiskus, įkaitęs, giedras dangus.

Grafienė de Maskarė namo priebutyje pasirodė tą pačią minutę, kai pro vartus įėjo į namus grįžtantis jos vyras. Jis stabtelėjo, pažvelgė į žmoną ir šiek tiek išblyško. Ji buvo labai graži, tiesi, gracinga; pailgas veido ovalas, auksinės dramblio kaulo spalvos veidas, didelės pilkos akys, juodi plaukai; net nepažvelgusi į vyrą, lyg būtų jo nepastebėjusi, ji įsėdo į karietą su tokiu nepriekaištingu ir kilniu gracingumu, kad pilkšvose grafo akyse ir vėl įsižiebė niekingas pavydas, kuris jau seniai jį graužė. Jis priėjo ir nusilenkė.

— Jūs susiruošėte pasivažinėti? — paklausė jis.

Ji paniekinančiai atrėžė:

— Kaip matote.

— į Mišką?4

— Galbūt.

— Ar leisite jus palydėti?

— Karieta juk jūsų.

Nesistebėdamas tokiu žmonos atsakymu jis įlipo, atsisėdo greta jos ir šūktelėjo:

— Į Mišką.

Liokajus užšoko ant pasostės ir atsisėdo šalia vežiko; arkliai, kaip visada, pradėjo trypti vietoje kilsčiodami galvas ir tik pasukę į gatvę išlygino žingsnį.

Sutuoktiniai sėdėjo vienas greta kito ir nepratarė nė žodžio. Vyras ieškojo preteksto užmegzti pokalbį, tačiau žmona atkakliai stengėsi išlaikyti rūsčią veido išraišką, todėl jis nesiryžo pradėti...

Pagaliau jis nežymiai paslinko savo ranką arčiau pirštinėmis aptemptų grafienės pirštelių ir lyg netyčia palietė juos, bet mostas, kuriuo žmona nustūmė jo ranką, buvo toks šiurkštus ir reiškė tokį pasibjaurėjimą, kad vyras sunerimo nepaisant jo įprasto valdingumo, kuris kartais būdavo net despotiškas.

Jis sušnabždėjo:

— Gabriele!

Nepasukusi galvos žmona paklausė:

— Ko jūs norite?

— Jūs nuostabi.

Ji nieko neatsakė, tik piršusios karalienės povyza atsilošė atgal.

Dabar jie kilo Eliziejaus laukais prie Triumfo arkos ir aikštės. Be galo ilgo prospekto gale stūksantis didžiulis monumentas milžinišku kupolu kilo į purpurinį dangų, o saulė, atrodė, leidosi tiesiai ant jo, aplinkui žerdama ugningus spindulius. O ekipažų srautas, žėrintis variu ir sidabru išpuoštais pakinktais bei šlifuotais žibintų stiklais, tekėjo dviem vagomis: viena — į Miško, kita — į miesto pusę.

Grafas de Maskarė vėl pradėjo kalbą:

— Brangioji Gabriele!

Tuomet nebeišlaikiusi ji su apmaudu atsakė:

— O, prašau jus, palikite mane ramybėje! Nejaugi aš neturiu teisės pabūti viena?

Jis apsimetė neišgirdęs jos žodžių ir tęsė toliau:

— Jūs niekada taip puikiai neatrodėte kaip šiandien.

Galutinai netekusi kantrybės, jau nesulaikydama įtūžio, ponia atkirto:

— Be reikalo jūs tai pastebite; prisiekiu jums, daugiau niekada nebūsiu jūsų.

Jis buvo apstulbintas ir sukrėstas, tačiau įprotis įsakinėti nugalėjo, ir jo žodžiai: „Ką gi tai reiškia?“ — nuskambėjo ne kaip įsimylėjusiojo klausimas, o greičiau kaip šiurkštaus šeimininko riktelėjimas.

Ji atsakė pusbalsiu, nors dėl kurtinančio ratų bildėjimo tarnai vis tiek negalėjo nieko girdėti:

— Ak, ką tai reiškia? Ką tai reiškia? Jūs vis toks pats! Jūs norite, kad aš jums pasakyčiau?

— Taip.

— Pasakyčiau viską?

— Taip.

— Viską, kas slegia man širdį nuo to laiko, kai tapau jūsų žiauraus egoizmo auka?

Jis paraudo iš nuostabos ir pykčio. Ir sukandęs dantis prakošė:

— Taip, kalbėkite!

Tai buvo aukštas, plačiapetis vyriškis didele rausva barzda, gražus vyras, aristokratas, aukštuomenės žmogus, kuris save laikė nepriekaištingu sutuoktiniu ir puikiu tėvu.

Pirmą kartą per visą šį pasivažinėjimą ji pasisuko į vyrą ir pažvelgė jam tiesiai į veidą:

— O, tuomet jums teks išgirsti nemalonių dalykų. Tad žinokite, kad aš pasirengusi viskam, aš padarysiu viską, aš nieko nebijau, o jūsų dabar mažiausiai nei kada nors.

Jis taip pat pažvelgė jai į akis jau virpėdamas nuo įtūžio. Ir sukuždėjo:

— Jūs išsikraustėte iš proto!

— Ne, neišsikrausčiau, tačiau aš neketinu daugiau leisti jums niekingai išnaudoti mano motinystę, — jūs pasmerkėte mane šioms kančioms ištisus vienuolika metų! Aš noriu gyventi pagaliau kaip aukštuomenės dama; aš tam turiu teisę kaip ir visos moterys!

Staigiai išbalęs jis sušvebeldžiavo:

— Nesuprantu jūsų.

— Ak, nesuprantate. Štai jau trys mėnesiai, kai aš pagimdžiau paskutinįjį kūdikį, o kadangi esu vis dar labai graži ir, nepaisant visų jūsų pastangų, beveik ir nebjaurėju, — jūs ką tik tai pripažinote išvydęs mane priebutyje, — tai jūs manote, kad man jau pats laikas vėl pastoti.

— Jūs gi esate nepilno proto!

— Anaiptol! Man — trisdešimt metų, turiu septynetą vaikų, mes kartu gyvename jau vienuolika metų, ir jūs viliatės, kad taip tęsis dar maždaug dešimtį metų, o paskui jūs jau liausitės pavydėjęs.

Jis sugriebė ir suspaudė jos ranką...

— Aš jums draudžiu toliau šitaip su manimi kalbėti!

— O aš ketinu kalbėti iki galo, kol neišsakysiu visko, ką turiu pasakyti, ir jei mėginsite mane nutildyti, pradėsiu šaukti dar garsiau, ir mane išgirs ir vežikas, ir liokajus. Aš tik dėl to ir leidau jums čia atsisėsti, jog čia turiu liudininkų, — tai priverčia jus klausytis manęs ir valdytis. Tad klausykite. Jūs visada man buvote nemalonus, ir aš jums visada tai parodydavau, juk aš niekada nemelavau, pone! Jūs vedėte mane prieš mano valią; mano tėvai buvo atsidūrę sunkioje padėtyje, ir jūs pasiekėte savo tikslą; jie atidavė jums mane per prievartą, nes jūs buvote labai turtingas. Jie privertė mane, aš verkiau.

Iš esmės jūs mane nusipirkote; ir kai aš atsidūriau jūsų valioje, kai aš buvau pasirengusi tapti jūsų ištikima drauge, prisirišti prie jūsų, pamiršti visus jūsų bauginimo, prievartos metodus ir prisiminti tik tai, kad aš turiu būti jums atsidavusi žmona ir mylėti jus iš visos širdies, — jūs tuoj pat pradėjote pavyduliauti, kaip niekada dar nėra pavyduliavęs joks vyras: žemu, gėdingu, žeminančiu jus ir įžeidžiančiu mane pavydu, nes jūs visada sekdavote mane. Nespėjau su jumis pragyventi nė aštuonių mėnesių, o jūs jau pradėjote įtarinėti mane dėl įvairiausių apgavysčių. Jūs net neslėpdavote to nuo manęs. Kokia gėda! Ir negalėdamas man sukliudyti būti gražiai ir patikti kitiems, neįstengdamas sutrukdyti tam, jog salonuose ir net laikraščiuose mane vadino viena iš gražiausių Paryžiaus moterų, jūs stengėtės sugalvoti bet ką, kad tik atribotumėte mane nuo įvairių asistavimų. O paskui jums kilo šlykšti mintis — priversti mane gyventi nuolatiniame nėštume, kol nepradėsiu kelti visiems vyrams pasibjaurėjimo. O, net neneikite! Aš ilgai nesuvokiau, tačiau paskui pagaliau supratau. Jūs netgi gyrėtės tuo sumanymu savo seseriai, o ji papasakojo tai man, nes myli mane, ir ją sutrikdė jūsų vyriškas šiurkštumas.

Prisiminkite mūsų kovą, išmuštas duris, sulaužytas spynas! Kokiai egzistencijai jūs pasmerkėte mane ištisus vienuolika metų? Veislinės kumelės, uždarytos arklidėje, egzistencijai! O būdama nėščia aš sukeldavau jums pasibjaurėjimą, ir jūs ištisus mėnesius vengdavote manęs. Išnešioti kūdikį mane išsiųsdavote į kaimą, į šeimos pilį, gamtos prieglobstį. Bet kai aš vėl sugrįždavau, atjaunėjusi ir graži, nė kiek nesuvytusi, kaip ir anksčiau patraukli ir kaip ir anksčiau apsupta būrio gerbėjų, grįždavau puoselėdama viltį šiek tiek pagyventi jaunos turtingos aukštuomenės damos gyvenimą, — tada jus vėl apakindavo pavydas ir jūs vėl pradėdavote persekioti mane užvaldytas to paties bjauraus ir niekingo noro, kuriuo degate ir dabar, sėdėdamas greta manęs. Ir tai nėra noras turėti mane — aš jums niekada neatsakyčiau, — tai noras subjauroti mane!

Be to, po daugelio stebėjimų, aš atskleidžiau dar vieną jūsų paslaptį (aš jau išmokau suprasti jūsų poelgius ir mintis): jūs norėjote turėti vaikų dėl to, kad jie suteikdavo jums ramybę, kol aš nešiojau juos po širdimi. Meilė vaikams jums atsirado dėl pasibjaurėjimo manimi, dėl tų bjaurių įtarinėjimų, kurie apleisdavo jus tik mano nėštumo metu, dėl to džiaugsmo, kuris užvaldydavo jus, kai matydavote storėjantį mano liemenį.

O, šitas džiaugsmas! Kiek sykių aš jį jaučiau, įžvelgdavau jūsų žvilgsnyje, įspėdavau! Vaikai! Jūs mylite vaikus ne kaip savo kraują, o kaip savo pergalę. Tai pergalė prieš mane, prieš mano jaunystę, mano grožį, mano žavesį, prieš mano pasisekimą; jūs troškote priversti nutilti tuos susižavėjimo kupinus balsus, kurie sklido aplink mane ir kuriuos aš girdėjau. Ir jūs didžiuojatės vaikais, jūs rodote juos, vežiojatės juos po Bulonės mišką, ant asiliukų Monmoransyje. Jūs vedžiojatės juos į teatro dieninius spektaklius vaikams, kad visi matytų jus su jais, kad visi kalbėtų: „Koks nuostabus tėvas!“, — kad kartotų tai be paliovos...

Jis su laukiniu šiurkštumu sugriebė jos ranką ir įtūžęs taip suspaudė, kad grafienė nutilo gniauždama besiveržiantį iš gerklės šauksmą.

Jis sušnibždėjo:

— Aš myliu savo vaikus, ar girdite? Tai, ką jūs tik ką prisipažinote, didžiausia gėda motinai. Bet jūs esate mano. Aš — šeimininkas... jūsų šeimininkas... aš galiu iš jūsų reikalauti visko, ko tik noriu ir kada tik noriu... ir mano pusėje... įstatymas!

Jis buvo pasirengęs jai sutraiškyti pirštus savo didžiulio, raumeningo kumščio gniaužtuose. O ji, išbalusi nuo skausmo, atkakliai stengėsi ištraukti ranką iš šių žnyplių; ji duso, o akyse ištryško ašaros.

— Dabar jūs suprantate, jog aš esu šeimininkas, kad aš stipresnis, — tarė jis ir palengva atgniaužė ranką.

Ji tęsė:

— Jūs laikote mane religinga?

Jis nustebęs atsakė:

— Be abejo.

— Kaip jūs manote, ar aš tikiu Dievą?

— Žinoma.

— Ar aš galiu sumeluoti, jeigu prisieksiu prieš altorių, kuriame yra dalelė Kristaus kūno?

— Ne.

— Ar galėtumėte vykti su manimi į bažnyčią?

— Kam gi?

— Ten pamatysite. Ar sutinkate?

— Jei norite, prašau.

Ji garsiai sušuko:

— Filypai!

Vežikas šiek tiek palenkė galvą ir, nenuleisdamas žvilgsnio nuo arklių, šiek tiek pasisuko į ponią. Ji įsakė:

— Į Sen Filypo diu Rualio bažnyčią!

Ir karieta, kuri jau artinosi prie Bulonės miško vartų, vėl pasisuko į miestą.

Grįždami atgal vyras ir žmona neapsikeitė nė vienu žodžiu. Po to, kai brika sustojo prie bažnyčios portalo, ponia de Maskarė iššoko iš jos ir įėjo į bažnyčią; grafas sekė už keleto žingsnių nuo jos.

Nesustodama ji priėjo iki chorų grotelių, puolė ant kelių, užsidengė rankomis veidą ir ėmė melstis. Ji meldėsi ilgai, ir užpakalyje stovintis vyras pagaliau pamatė, jog ji verkia. Ji verkė be garso, kaip verkia moterys, kentėdamos didžiulį ir baisų sielvartą. Tarsi banga perbėgdavo per jos kūną ir užsibaigdavo trumpu raudojimu, kurį ji norėjo paslėpti, užgniaužti rankomis užsidengdama veidą.

Tačiau grafas de Maskarė, kuris nekaip pasijautė dėl šios ilgokai užsitęsusios scenos, palietė jos petį.

Šis prisilietimas kaip liepsna ją nutvilkė ir pažadino. Išsitiesusi ji pažvelgė vyrui tiesiai į akis.

— Štai ką aš noriu jums pasakyti. Aš nieko nebijau, galite su manimi daryti, ką norite. Jeigu jums bus lengviau — užmuškite mane. Tačiau vienas iš mūsų vaikų — ne jūsų.

Prisiekiu tai prieš Dievą: jis čionai girdi mane. Tai buvo vienintelis būdas, kuriuo aš galėjau atsikeršyti jums už visą niekingą vyrišką tironiją, už katorgišką naštą gimdant vaikus, kuriai jūs mane pasmerkėte. Kas buvo mano meilužis? To jūs niekada nesužinosite! Jūs įtarinėsite visus. Bet niekada neįspėsite. Aš atsidaviau jam be meilės ir be aistros, tiktai tam, kad apgaučiau jus. Ir jis taip pat padarė mane motina. Kuris iš vaikų yra jo kūdikis? Ir šito jūs niekada nesužinosite. Turiu septynetą vaikų — atspėkite! Norėjau pasakyti tai jums vėliau, gerokai vėliau: juk išdavystė yra kerštas vyrui tik tada, kai jis apie ją sužino. Tačiau jūs privertėte mane prisipažinti šiandieną. Aš baigiau.

Ir ji greitai perėjo per visą bažnyčią, pro atviras duris išbėgo į gatvę tikėdamasi išgirsti paskui save įtūžusio vyro greitus žingsnius ir parkristi ant grindinio nuo žiauraus jo kumščio smūgio.

Bet grafienė neišgirdo nieko; ji priėjo prie karietos, per akimirką įšoko į ją ir drebėdama iš siaubo, dusdama iš susijaudinimo sušuko vežikui:

— Į namus!

Ir arkliai pajudėjo stambia risčia. II

Užsirakinusi savo kambaryje grafienė de Maskarė laukė pietų, kaip pasmerktasis mirti laukia nuosprendžio įvykdymo. Ką jis dabar jai padarys? Ar sugrįžo jis namo? Valdingas, greitai užsidegantis žmogus, sugebantis panaudoti bet kokį smurtą, kokį tik sugalvoja, kokį tik rengia, kokiam tik yra apsisprendęs? Bet namuose nesigirdėjo nė garso, ir ji kas minutę žiūrėjo į laikrodžio rodyklę. Įėjo kambarinė, padėjo jai persirengti vakarui ir pasišalino. Išmušė aštuonias, ir beveik tuo pat metu į duris du kartus pasibeldė.

— Įeikite.

Duryse pasirodė tarnas.

— Valgis paruoštas, jūsų šviesybe.

— Ar grafas sugrįžo?

— Taip, jūsų šviesybe. Ponas grafas yra valgomajame.

Akimirkai jai kilo noras pasiimti nedidelį revolverį, kurį ji neseniai nusipirko, numatydama širdyje bręstančią tragišką atomazgą. Bet atsiminusi, kad ten bus jų vaikai, ji nieko nepasiėmė išskyrus flakoną su esencija.

Kai ji įėjo į valgomąjį, vyras jau laukė stovėdamas šalia savo kėdės. Jie pasikeitė nežymiais linktelėjimais ir atsisėdo. Tada į savo vietas susėdo ir vaikai. Savo motinos dešinėje sėdėjo trys sūnūs su auklėtoju abatu Marenu, kairėje — trys dukterys su angle guvernante panele Smit. Tiktai pats jauniausias, trijų mėnesių kūdikėlis, pasiliko vaikų kambaryje su žindyve.

Trys mergaitės, iš kurių vyriausiajai buvo vienuolika metų, visos šviesiaplaukės, žydromis suknytėmis, papuoštomis siaurais baltais nėriniais, buvo panašios į nuostabias lėlytes. Pačiai mažiausiajai ėjo treji metukai. Jos visos, labai dailios, ketino išaugti tikromis gražuolėmis, kaip ir motina.

Trys berniukai — du šatenai, o vyresnysis, devynmetis, jau brunetas — turėjo išaugti stipriais, augalotais, petingais vyrais. Visa šeima buvo tarsi vieno kraujo — stiprios ir sveikos prigimties.

Abatas sukalbėjo maldą, kaip ir derėjo tomis dienomis, kada nebuvo svečių: esant pašaliniams žmonėms vaikai nesėsdavo prie stalo. Visi pradėjo pietauti.

Grafienė, kurią staiga užvaldė susijaudinimas, sėdėjo nuleidusi akis, tuo tarpu grafas apžiūrinėjo berniukus, paskui mergaites, savo miglotą, nerimastingą žvilgsnį nukreipdamas nuo vieno veidelio prie kito. Ir staiga jis taip smarkiai trinktelėjo taure į stalą, jog net sudužo jos kojelė ir praskiestas vandeniu raudonas vynas išsiliejo ant staltiesės. Nuo šio nežymaus smūgio grafienė labai smarkiai krūptelėjo ir net pašoko nuo kėdės. Sutuoktiniai pažvelgė vienas į kitą. Ir nuo šios minutės prieš savo valią, nepaisant jaudulio, kuris virpino sielas ir kūnus, jų žvilgsniai be perstojo pradėjo kryžiuotis kaip pistoletų vamzdžiai.

Abatas, jausdamas kažkokį nesuprantamą nejaukumą, stengėsi užmegzti pokalbį. Jis bandė kalbėti įvairiomis temomis, bet jo bergždžios pastangos niekam nesukėlė nė vienos minties, nepasigirdo nė vieno atsakomojo žodžio.

Grafienė, būdama išsiauklėjusi moteris ir paklusdama aukštuomenės papročiams, du ar tris kartus bandė jam atsakyti, — tačiau veltui. Ji buvo taip sutrikusi, jog net jos pačios balsas jai baugiai skambėjo erdvaus kambario tyloje, kur girdėjosi tik lengvas sidabrinių įrankių ir lėkščių skimbčiojimas.

Vyras staiga pasilenkė į priekį ir tarė:

— Ar galite čia, prieš vaikus, prisiekti, jog man sakėte tiesą?

Grafienės širdyje iš karto įsižiebė neapykanta ir atsakydama į klausimą taip pat energingai kaip ir į vyro žvilgsnius ji pakėlė abi rankas: dešiniąją — virš sūnų galvų, o kairiąją — virš dukterų, ir tvirtai pasiryžusi, be menkiausios baimės, atsakė:

— Savo vaikų gyvybe prisiekiu, jog pasakiau jums tiesą.

Grafas pakilo, įniršęs metė ant stalo servetėlę, apsisuko, nustūmė kėdę prie sienos ir tylėdamas išėjo.

O grafienė, lengviau atsidusdama, lyg džiaugdamasi savo pirmąja pergale, ramiai tarė:

— Nebijokite, brangieji, tėtę ką tik ištiko dideli nemalonumai. Jis dabar labai susijaudinęs. Po keleto dienų visa tai praeis.

Ir ji pasikalbėjo su abatu, pasikalbėjo su panele Smit, kiekvienam savo vaikui surado meilų, šiltą žodį, parodė motinišką švelnumą, nuo kurio prisipildo džiaugsmu mažytės širdys.

Po pietų ji su vaikais perėjo į svetainę. Linksmai plepėjo su vyresniaisiais, sekė pasakas jaunesniesiems, o kai atėjo metas miegoti, atsisveikino su kiekvienu iš jų ilgai juos bučiuodama. Paskui, paguldžiusi vaikus, viena sugrįžo į savo kambarį.

Ji laukė, nes neabejojo, jog jis ateis. Tačiau dabar, pasilikusi viena, nusprendė ginti savo kūną, savo žmogiškąjį orumą taip, kaip gynė savo kaip aukštuomenės moters gyvenimą; ir ji suknelės kišenėje paslėpė nedidelį revolverį, kurį pirko prieš keletą dienų. Laikas bėgo, laikrodis tiksėjo. Namuose nutilo visi garsai. Tik iš gatvės vis dar atsklisdavo neaiškus ekipažų keliamas triukšmas, kurį užgožė sienų apmušalai.

Ji laukė įsitempusi, nervingai, dabar jau nebijodama vyro, pasiryžusi viskam, beveik triumfuodama, todėl kad surado kankinimo būdą: kiekvieną minutę visą gyvenimą jis jaus graužatį ir nerimą.

Rytiniai saulės spinduliai jau pradėjo skverbtis pro užuolaidų spurgus, o jis vis nesirodė. Ir tada ji su nuostaba suvokė, jog jis neateis. Užrakinusi duris ir užstūmusi sklendę, kurią neseniai liepė padaryti, ji pagaliau krito į patalą ir ilgai gulėjo atmerktomis akimis galvodama, nesuprasdama, ką jis ketina daryti.

Rytą kartu su arbata kambarinė atnešė jai laišką nuo vyro. Jis rašė, jog išvyko į ganėtinai ilgą kelionę, ir post scriptum pranešė, kad pinigus, reikalingus būtinoms išlaidoms, jai nuolat perduos notaras. III

Tai atsitiko operoje „Velnias Robertas“ per pertrauką.

Stovėdami praėjime prie rampos, vyriškiai su cilindrais, giliai iškirptomis liemenėmis, atidengiančiomis sniego baltumo marškinius, ant kurių blizgėjo auksas ir brangūs akmenys, apžiūrinėjo ložes, kur dekoltuotos moterys, pasipuošę briliantais ir perlais, atrodė kaip gėlės ryškiai apšviestoje oranžerijoje; jų nuostabūs veideliai ir akinančiai balti pečiai tarytum pražysdavo nuo vyrų žvilgsnių, muzikos garsų ir balsų.

Pasisukę nugara į orkestrą šnekučiavosi du bičiuliai, pro lometą apžiūrinėdami visą šią tualetų galeriją, visą natūralaus arba dirbtinio dailumo, brangenybių, prabangos parodą, puslankiu išsiskleidusią virš didžiulio teatro parterio.

Vienas iš jų — Rožė de Salenas — tarė savo draugui Bernardui Grandenui:

— Pažvelk štai į grafienę de Maskarė. Kokia ji vis dar puiki!

Šis taip pat pasuko lometą į aukštą moterį, sėdinčią ložėje priešais; ši moteris atrodė dar visai jauna, ir jos stulbinantis grožis traukė vyrų žvilgsnius iš visų žiūrovų salės kampų. Matinė veido spalva su dramblio kaulo atspalviu darė ją panašią į statulą; juoduose kaip naktis plaukuose — siaura diadema, apiberta almazais, kurie žėrėjo tarytum Paukščių Takas.

Bernardas Grandenas, ją nužvelgęs, atsakė žaismingai, tačiau tvirtai įsitikinęs:

— Ir dar kokia puiki!

— Kiek jai galėtų būti dabar metų?

— Luktelėk, tuojau pasakysiu tiksliai. Aš pažinojau ją, kai dar buvo kūdikis... Atsimenu, kai ji dar būdama paauglė pirmą kartą pradėjo lankytis aukštuomenėje. Ė... ė... trisdešimt... trisdešimt... trisdešimt šešeri metai.

— Negali būti!

— Tiksliai žinau.

— Atrodo ji kaip dvidešimt penkerių.

— Ji turi septynetą vaikų.

— Neįtikėtina!

— Ir visi septyni gyvi! Ji nuostabi motina. Aš retkarčiais pas juos apsilankau, tai labai maloni šeima, labai rami ir sveika. Aukštuomenėje grafienė laikoma idealia žmona ir motina.

— Kaip keista! Ir jūs apie ją niekada nieko nekalbėjote?

— Niekada.

— O jos vyras? Keistas žmogus, ar ne tiesa?

— Ir taip, ir ne. Atrodo, tarp jų buvo nedidelė drama, viena iš tų nereikšmingų šeimyninių dramų, apie kurias kiti tik nutuokia, tačiau tiksliai nieko nežino, bet kai ką galima įtarti.

— Kas gi yra?

— Aš asmeniškai nieko nežinau. Dabar Maskarė gyvena labai audringai, o anksčiau buvo nepriekaištingas sutuoktinis. Kol jis buvo ištikimas vyras, turėjo siaubingą charakterį, buvo paniuręs, rūškanas.

Po to, kai pradėjo ūžauti, jis tapo viskam abejingas, bet atrodo, kad jį kažkas slegia, lyg nuolat kamuotų kažkoks užslėptas skausmas.

Ir abu bičiuliai keletą minučių filosofavo apie paslaptingus, nesuprantamus išgyvenimus, kurie atsiranda šeimose dėl charakterio skirtumų, o gal net dėl fizinės antipatijos, kuri išryškėja tik daug vėliau.

Ir toliau pro lornetą stebėdamas ponią de Maskarė, Rožė de Salenas prabilo vėl:

— Tiesiog neįtikėtina, kad ši moteris turi septynetą vaikų.

— Taip, per vienuolika metų! Po to, būdama trisdešimties, ji atsisakė gimdyti daugiau vaikų, ir jai prasidėjo nuostabus aukštuomenės gyvenimo laikotarpis, kuris, atrodo, dar negreitai pasibaigs.

— Vargšės moterys!

— Kodėl tu jų gailiesi?

— Kodėl? Mano brangusis, tik gerai pagalvok! Vienuolika nėštumo metų tokiai moteriai kaip ji! Juk tai tikras pragaras! Jaunystė, grožis, sėkmė, nuostabaus gyvenimo poetinis idealas — viskas paaukota bjauriam giminės pratęsimo įstatymui... ir sveika moteris paprasčiausiai tampa gimdymo mašina.

— Nieko nepadarysi! Tokia yra gamta!

— Taigi, vadinasi, gamta yra mūsų priešas, su gamta reikia visą laiką kovoti, todėl kad ji nuolatos stengiasi nusmukdyti mus iki gyvuliškumo. Jei yra žemėje kas nors švaraus, gražaus, dailaus, idealaus, tai sukurta ne Dievo, o žmogaus, žmogaus proto. Tai mes, šlovindami tikrovę, aiškindami ją, stebėdamiesi ją kaip poetai, idealizuodami ją kaip dailininkai, aiškindami ją kaip mokslininkai, kurie, tiesa, taip pat apsigauna, bet vis dėlto įžvelgia įvairiuose reiškiniuose įdomią prasmę, — tai mes jai suteikėme šiek tiek grožio, dailumo, nesuprantamo žavesio, paslaptingumo. Dievas sukūrė tik grubius, įvairių ligų embrionais knibždančius sutvėrimus, kurie po kelerių metų gyvuliško sužydėjimo pradeda senti kentėdami negalavimus, suvokdami visą bjaurumą, visą nukaršusio žmogaus bejėgiškumą. Jis, atrodo, sukūrė juos tik tam, kad jie bjauriai reprodukuotų į save panašius, o po to numirtų, kaip miršta vasaros vakarą vienadieniai vabzdžiai. Aš tariau: „Bjauriai reprodukuotų“, — ir atkakliai laikausi tos nuomonės. Iš tikrųjų, kas gali būti bjauresnio ir labiau atstumiančio nei niekingas ir absurdiškas gyvų būtybių veisimas, kuris visada piktino ir piktins visas tobulas sielas? Jeigu jau visi žmogaus kūno organai, sukurti šio šykštaus ir negeranoriško Kūrėjo, tarnauja kiekvienas dviems tikslams, kodėl gi jis neišrinko šiai šventai misijai, pačiai kilniausiai ir labiausiai aukštinamai iš visų žmogiškųjų funkcijų, kokio kito organo, ne tokio bjauraus ir niekinamo? Burna, pro kurią mūsų kūnas gauna maistą, tuo pat metu gali garsiai išreikšti žodžius ir mintis. Per ją yra atstatomas visas kūnas, o kartu ir perduodamos mintys. Uoslės organas, perduodantis plaučiams gyvybei palaikyti būtiną orą, kartu perduoda smegenims visus pasaulio maloniausius kvapus: gėlių, miškų, medžių, jūros. Klausa, kurios pagalba mes turime galimybę bendrauti su panašiais į save, padėjo mums sukurti muziką; mes kuriame iš garsų svajonę, laimę, amžinybę ir patiriame fizinį pasitenkinimą! Tačiau, galima pagalvoti, kad pašaipus ir ciniškas Kūrėjas lyg tyčia turėjo tikslą visiems laikams atimti iš žmogaus galimybę sukilninti, papuošti ir idealizuoti suartėjimą su moterimi. Ir štai žmogus išrado meilę — neblogą atkirtį gudriam Dievui! — ir taip ją supoetino, kad moteris retkarčiais užmiršta, kokius prisilietimus ji turi iškęsti. Tie iš mūsų, kurie nelinkę į apsigaudinėjimą ir egzaltaciją, išrado nedorybę, rafinuotą ištvirkavimą, — ir tai taip pat yra būdas mulkinti Dievą ir atiduoti pagarbą, begėdiškas pagerbtuves grožiui.

O normalus žmogus gimdo vaikus, panašiai kaip gyvūnas, susiporavęs pagal gamtos dėsnius.

Pažvelk į šią moterį! Ar ne bjauru galvoti, kad ši brangenybė, šis perliukas, kuri sukurta tam, kad įkūnytų grožį, įkvėptų žavėjimąsi, kad ją garbintų ir dievintų, savo vienuolika gyvenimo metų paaukojo gimdydama palikuonis savo vyrui — grafui de Maskarė?

Bernardas de Grandenas juokdamasis atsakė:

— Tavo žodžiuose yra dalis tiesos, bet ar daug tokių, kurie tave supras?

Salenas vis labiau ir labiau jaudinosi.

— Ar žinai, kaip aš suprantu Dievą? — tarė jis. — Kaip milžinišką nematomą produktyvų kuriantį organą, išbarstantį visatoje milijardus pasaulių, kaip žuvis, kuri visoje jūroje pažeria savo ikrus. Jis kuria, nes tokia yra jo dieviškoji misija, bet jis pats nežino, ką kuria; jo vaisingumas — beprasmis, jis net neįtaria, kokius įvairiausius junginius sudaro jo išbarstytos sėklos. Žmogiškoji mintis — tai kažkoks laimingas atsitiktinumas šioje jo kūrybinėje veikloje, nereikšmingas, laikinas, nenumatytas atsitiktinumas, ji išnyks kartu su žeme ir galbūt žybtelės vėl kur nors begalybėje, — vėl atsiras tokiame pačiame ar kitokiame pavidale, naujose amžinų pradžių kombinacijose. Šiam niekingam atsitiktinumui — mūsų sąmonei — mes turime „dėkoti“ dėl to, kad mums taip blogai gyventi šiame pasaulyje, sukurtame ne mums ir nepritaikytame priimti, įkurdinti, maitinti ir patenkinti mąstančias būtybes. Sąmonei galima dėkoti ir už tai, kad esame priversti — jeigu mes iš tiesų išsilavinę ir kultūringi — pastoviai kovoti prieš tai, kas vis dar vadinama apvaizdos keliais.

Grandenas, kuris jį įdėmiai klausė ir jau seniai žinojo jo vaizduotės proveržius, paklausė:

— Vadinasi, anot tavęs, žmogiškoji mintis yra atsitiktinės aklos dieviškosios apvaizdos vaisius?

— Taip, velniai griebtų! Mūsų smegenų nervinių centrų nenumatytas funkcijas galima palyginti su cheminėmis reakcijomis, kurios įvyksta netikėtai susijungus įvairiems elementams, taip pat su elektros kibirkštimi, įsižiebiančia nuo trinties arba atsitiktinai sąveikaujant kai kuriems kūnams, — žodžiu, su įvairiais reiškiniais, kuriuos skatina nesibaigianti ir vaisinga gyvosios materijos įvairovė.

Ir viso to, ką kalbėjau, įrodymai, mano brangusis, krenta į akis kiekvienam, kas tik atidžiau apsižvalgo aplink save. Jei žmogiškasis mąstymas būtų buvęs savo tikslus suvokiančio Kūrėjo ketinimų dalis ir turėjęs tapti toks, koks jis tapo, — toks nepanašus į gyvūno mąstymą ir į gyvūno nuolankumą, toks reiklus, ieškantis, smalsus, nerimstantis, — tad nejaugi pasaulis, sukurtas tokioms būtybėms, kokiomis mes esame šiandien, būtų suvarytas į šį nepatogų ir ankštą gyvulių aptvarą, į šias daržovių lysves, į šį apskritą, miškingą ir akmenuotą daržą, kur pagal nenumatytos apvaizdos valią mums derėtų gyventi nuogiems urvuose arba po medžiais, maitintis užmuštų gyvulių kūnais — mūsų broliais — arba žaliomis daržovėmis, išaugusiomis po atviru dangumi?

Tačiau tereikia akimirką pamąstyti, ir taps aišku, kad šis pasaulis sukurtas ne tokioms būtybėms kaip mes. Mintis, per kažkokį stebuklą sužibusi ir pražydusi mūsų smegenų ląstelėse, — bejėgė, neišprususi ir neaiški mintis, kokia ji yra ir bus visada, — daro mus, mąstančius žmones, šioje žemėje amžinais ir nelaimingais tremtiniais.

Pažvelk į ją, šią žemę, kurią Dievas skyrė jos gyventojams. Argi neaišku, kad ji visa su savo augalais ir miškais skirta išimtinai gyvūnams? Ką galime joje surasti sau mes? Nieko. O jiems skirta viskas: urvai, tarpekliai, lapai, šaltiniai, būstai, maistas ir vanduo. Tad tokie įnoringi žmonės kaip aš niekada čia negalės gerai jaustis. Patenkinti tiktai tie, kurie priartėja prie gyvūnų. O kaipgi visi kiti — poetai, tobulumo siekiančios ir neramios sielos, svajotojai, tyrinėtojai? O, vargšeliai!

Aš valgau kopūstus ir morkas, velniai rautų, valgau svogūnus, ropes ir ridikus, — valgau dėl to, kad turėjau prie jų priprasti, net manyti, kad jie skanūs, nes niekas daugiau čia neauga; tačiau tai kralikų ir ožkų maistas, kaip žolė ir dobilai — karvių ir arklių pašaras! Kai aš matau subrendusias javų varpas lauke, tai neabejoju, kad visa tai žemė išaugino žvirblių ir kregždučių snapeliams, tik jokiu būdu ne mano bumai. Todėl galiu daryti išvadą, jog žiaumodamas duoną aš apvaginėju paukščius, o valgydamas vištelę — lapes ir žebenkštis. Argi putpelė, balandis ar kurapkėlė nėra natūralus grobis vanagui. O avinas, ožys ar bulius — veikiau stambių plėšrūnų maistas, nei ta riebi mėsa, kurią mums pateikia iškeptą su grybais, kuriuos specialiai dėl mūsų išrausia iš žemės kiaulės.

Bet, mano brangusis, gyvūnams nereikia nieko daryti norint gyventi čia. Jie namuose, jiems paruoštas stalas ir būstas, jiems bereikia tik ganytis arba medžioti ir ėsti vieniems kitus, priklausomai nuo kiekvieno instinkto: Dievas niekada nenumatė sukurti meilės ir taikių papročių, o tik gyvų būtybių žūtį, kurios žiauriausiai naikina ir ėda vienos kitas.

O mes!.. Kiek mums prireikė darbo, jėgų, kantrybės, išradingumo, fantazijos, sumanumo, gabumų, talento, kad ši akmenuota, prižėlusi dirva taptų bent šiek tiek gyvenama! Pagalvok, ko mes tik nepadarėme nepaisydami gamtos dėsnių ir nusižengdami jai, kad galėtume bent pakenčiamai įsikurti, nors šiek tiek patogiau, nors šiek tiek prabangiau, bet visa tai mūsų nėra verta!

Ir kuo labiau esame civilizuoti, protingesni ir rafinuotesni, tuo daugiau turime nugalėti ir sutramdyti savo gyvulišką instinktą, kurį Dievo valia savyje nešiojame.

Tik pagalvok, mums reikėjo patiems sukurti civilizaciją, visą civilizaciją su daugybe dalykų, — daugybę būtiniausių dalykų pradedant kojinėmis ir baigiant telefonu! Pagalvok apie viską, ką kasdien matai, apie viską, ką mes vienaip ar kitaip naudojame.

Norėdami pagražinti kiaulišką dalią, mes sugalvojome ir sukūrėme viską pradedant būstu, po to — skanų maistą, padažus, saldainius, pyragaičius, gėrimus, medžiagas ir drabužius, papuošalus, lovas, čiužinius, ekipažus, geležinkelius, daugybę mašinų. Negana to, mes išradome mokslą, meną, raštą ir eiles. Taip, tai mes sukūrėme meną, poeziją, muziką, dailę. Iš mūsų sielų kilo visi idealai, kaip ir visa patrauklioji gyvenimo pusė — moterų tualetai ir vyrų sugebėjimai, — ir mums pagaliau pavyko šiek tiek pagražinti, nors šiek tiek aprengti, šiek tiek sušvelninti monotoniją ir sunkią paprastų reproduktorių egzistenciją, dėl kurios tik ir sukūrė mus dieviškoji apvaizda.

Pažvelkite į šį teatrą. Argi čia nesusirinko mūsų sukurta, o ne dieviškosios apvaizdos numatyta žmonių bendruomenė, kuri jam nepažįstama ir tik mums suprantama? Argi tu nematai, kad šią rafinuotą, jausmingą ir intelektualią pramogą sugalvojo štai toks nepatenkintas ir neramus niekingas tvarinys kaip tu ar aš, ir, be viso ko, sugalvojo šią pramogą būtent sau?

Pažvelk į šią moterį, ponią de Maskarė. Dievas sukūrė ją tik tam, kad ji gyventų urve, nuoga arba susisupusi į žvėrių kailius. Bet argi tokia, kokia yra dabar, ji ne puikesnė? O beje, ar tu nežinai, kodėl šis jos pusgalvis vyras, turėdamas tokią žmoną, — ir po to, kai jis būdamas paskutinis chamas leido sau septynis kartus padaryti ją motina, — kodėl jis staiga ją metė ir ėmė lakstyti paskui mergšes.

Grandenas atsakė:

— Ė, mano brangusis, galbūt čia ir yra visa esmė. Jis galų gale suprato, kad nuolat nakvoti namuose jam per daug brangiai atsieina. Ir tas pačias išvadas, kurias tu dėstai filosofiškai, jis padarė verčiamas namų ekonomijos būtinumo.

Pasigirdo trys dūžiai — tuoj turėjo prasidėti paskutinysis veiksmas. Bičiuliai apsisuko, nusiėmė cilindrus ir užėmė savo vietas. IV

Grafas ir grafienė de Maskarė tylėdami vienas šalia kito sėdėjo karietoje, kuri iš operos vežė juos namo. Ir staiga vyras tarė:

— Gabriele!

— Ko jūs iš manęs norite?

— Ar jūs nemanote, kad tai per daug ilgai tęsiasi?

— Kas būtent tęsiasi?

— Siaubinga kankynė, kurią aš dėl jūsų kenčiu jau šešeri metai.

— Tačiau aš nežinau, kaip jums padėti.

— Pasakykite man pagaliau: kuris?

— Niekada.

— Pagalvokite, jog kiekvieną kartą, kai žiūriu į vaikus, kai su jais būnu, mano širdį suspaudžia abejonės. Pasakykite man, kuris? Prisiekiu jums, prašau, aš elgsiuosi su juo lygiai taip pat kaip ir su kitais.

— Aš neturiu teisės.

— Ar jūs nepastebite, jog aš daugiau nebeturiu jėgų kęsti tokį gyvenimą, tą kankinančią nežinią, šį nuolat naikinantį klausimą, kuris drasko mane kiekvieną kartą, kai juos matau? Aš kraustausi iš proto.

Ji paklausė:

— Ar jūs taip smarkiai kenčiate?

Tvardydamasis iškankintu balsu jis atsakė:

— Juk aš kartoju jums kiekvieną dieną, kad man tai siaubinga kančia. Argi kitu atveju aš būčiau grįžęs? Ar aš būčiau gyvenęs šiame name, kartu su jumis ir su jais, jei aš jų nemylėčiau? O, jūs pasielgėte su manimi siaubingai. Vaikai — vienintelis mano gyvenimo džiaugsmas, ir jūs tai puikiai žinote. Aš jiems esu toks tėvas, kokie buvo tik senais laikais, kaip ir jums aš esu tik senoviškų pažiūrų vyras: juk aš vis dar instinkto žmogus, senojo laikmečio žmogus. Taip, prisipažįstu, jūs sukėlėte man siaubingą pavydą, todėl kad jūs esate visiškai kitos prigimties moteris, kitokios sielos, turite kitus poreikius. O, aš niekada nepamiršiu to, ką jūs man pasakėte. Bet nuo to laiko aš nustojau jumis domėtis. Aš nenužudžiau jūsų tik dėl to, kad tuomet būčiau praradęs vienintelę galimybę sužinoti teisybę — kuris iš mūsų... jūsų vaikų — ne mano. Aš laukiau, bet aš kentėjau labiau, nei jūs galite įsivaizduoti, todėl kad aš daugiau nedrįstu jų mylėti, išskyrus galbūt tik du vyresniuosius. Aš nedrįstu į juos pažvelgti, pašaukti juos, apkabinti, aš nė vieno iš jų negaliu pasodinti sau ant kelių nepagalvojęs: „Ar tik ne šis?“ Šešerius metus aš buvau su jumis korektiškas, net švelnus ir malonus. Pasakykite man tiesą, ir prisiekiu, aš nieko blogo nedarysiu.

Karietos tamsoje jam pasirodė, jog ji susijaudino, ir jis pajuto, kad ji dabar pagaliau prabils.

— Prašau jūsų, maldauju, — prašė jis.

Ji sušnibždėjo:

— Aš galbūt esu daug kaltesnė, nei jūs įsivaizduojate. Bet aš negalėjau, negalėjau tęsti šio koktaus gyvenimo, aš nenorėjau pastoviai būti nėščia. Kitos išeities išvyti jus iš savo patalo aš neturėjau. Aš sumelavau prieš Dievą, aš sumelavau pakėlusi rankas virš vaikų galvų, — aš niekada nebuvau jums neištikima.

Jis tamsoje sugriebė jos ranką ir suspaudė ją taip, kaip ir per tą siaubingą pasivažinėjimą į Bulonės mišką, ir tarė:

— Ar tai tiesa?

— Tiesa.

Bet jis drebėdamas nuo kančios suaimanavo:

— Ak, dabar man iškils naujų abejonių, ir joms nebus galo! Kada jūs sumelavote: tada ar dabar? Kaipgi aš galiu dabar jumis patikėti? Kaip po visko tikėti moterimi? Jau niekada daugiau aš nesužinosiu tiesos. Jau geriau, jei būtumėte man pasakiusi: „Žakas“ arba „Žana“!

Karieta įvažiavo į kiemą. Kai ji stabtelėjo prie priebučio, grafas įėjo pirmas ir, kaip visada, nuvedė grafienę laiptais į viršų, padavęs jai ranką.

Pakilus į antrąjį aukštą jis tarė:

— Ar galėčiau su jumis pasikalbėti dar keletą minučių?

Ji atsakė:

— Prašau, kalbėkite.

Jie įėjo į nedidelę svetainę. Šiek tiek nustebęs liokajus uždegė žvakes.

Pasilikęs vienas su žmona, grafas vėl prakalbo:

— Kaip man sužinoti tiesą? Aš tūkstančius kartų maldavau jūsų pasakyti, bet jūs tylėjote; jūs buvote neįžvelgiama, nepalenkiama, nepermaldaujama, o štai dabar sakote, kad viskas buvo melas. Šešerius metus jūs vertėte mane tikėti tokia apgaule! Ne, jūs meluojate būtent šiandien, tik nežinau, kodėl. Gal iš gailesčio man?

Ji atsakė nuoširdžiai ir užtikrintai:

— Tačiau kitu atveju per tuos šešerius metus aš būčiau pagimdžiusi dar keturis vaikus.

Jis sušuko:

— Ir taip kalba motina!

— Ak, — atsakė ji, — aš visiškai nesijaučiu esanti dar negimusių vaikų motina, man pakanka būti motina tų, kuriuos jau turiu, ir mylėti juos visa širdimi. Aš, kaip ir mes visi, esu civilizuoto pasaulio motina, pone. Mes jau ne vien tik patelės, apgyvendinančios žemę, ir mes atsisakome jomis būti.

Ji pakilo, bet vyras sugriebė ją už rankos.

— Vieną žodį, tik vienintelį žodį, Gabriele! Pasakykite man tiesą.

— Aš tik ką jums ją pasakiau. Aš niekada nebuvau jums neištikima.

Jis pažvelgė jai tiesiai į veidą, tokį nuostabų, į akis, pilkas kaip šaltas dangus. Tamsiuose plaukuose, šioje juodų plaukų gilioje naktyje kaip Paukščių takas apibarstyta deimantais žėrėjo diadema. Ir staiga jis pajuto, tarsi praregėjęs suprato, kad ši būtybė nėra tik paprasta moteris, skirta pratęsti jo giminei, tai keistas ir paslaptingas įsikūnijimas visų sudėtingų troškimų, susikaupusių mumyse amžių bėgyje, nutolusių nuo savo pirmapradžio ir dieviško tikslo, klaidžiojančių kelyje į nesuvokiamą, neapčiuopiamą ir tik vos įspėjamą grožį. Taip, būna tokių moterų, sužydinčių tik mūsų svajonėms, papuoštų poezijos ir idealo spindesiu, estetiniu jaunystės žavesiu, kuriuos civilizacija suteikė jai, šiai gyvai statulai, žadinančiai ne tik kūnišką meilę, bet ir dvasinius siekius.

Vyras stovėjo priešais ją apstulbintas šio pavėluoto ir paslaptingo atradimo, miglotai pradėjęs suvokti savo ankstesniojo pavydo priežastis ir ne visiškai gerai viską suprasdamas.

Galiausiai jis tarė:

— Aš tikiu jumis. Jaučiu, jog šiuo metu jūs nemeluojate; o anksčiau iš tikrųjų nuolat jaučiau, jog jūsų žodžiuose slypi melas.

Ji ištiesė jam ranką:

— Taigi, mes draugai?

Jis paėmė šią ranką ir bučiuodamas ją tarė:

— Draugai. Dėkoju jums, Gabriele.

Ir jis išėjo sunkiai atplėšdamas nuo jos savo žvilgsnį; stebėdamasis, jog ji vis tokia pat nuostabi, ir jausdamas, kaip jį apima keistas jaudulys, galbūt net pavojingesnis nei ta sena ir paprasta meilė.

Tėvas ir sūnus Oto I

Šunys, pririšti kieme prie obelų priešais įėjimą į namą, lojo ir inkštė pamatę jėgerio5 ir berniūkščių medžioklinius krepšius. Tai buvo ne dvaro pastatas ir ne viensėdis, o vienas iš tų mišraus tipo kaimiškų būstų, kurie kažkada priklausė bajorams dvarininkams, o dabar atiteko stambiems žemvaldžiams. Sėdėdami erdvioje virtuvėje, kuri kartu buvo ir valgomasis, tėvas Oto, sūnus Oto, mokesčių rinkėjas ponas Bermonas ir notaras ponas Mondariu užkandžiavo ir girkšnojo prieš medžioklę, į kurią rengėsi eiti, — buvo medžioklinio sezono pradžia.

Tėvas Oto, didžiuodamasis savo valdomis, iš anksto gyrė svečiams paukščius ir žvėris, kurie veisėsi jo medžioklės plotuose. Tai buvo augalotas normandas, vienas tų stiprių, pilnakraujų, plačiakaulių vyrų, galintis pakelti pilną vežimą. Pusiau valstietis, pusiau dvarininkas, turtingas, gerbiamas, įtakingas ir valdingas jis savo sūnų Sezarą Oto iki trečios klasės leido į mokyklą norėdamas, kad berniukas įgytų išsilavinimą; tačiau tuo jo mokslinimas ir baigėsi, nes tėvas baiminosi, kad sūnus neišponėtų ir nenutoltų nuo žemės.

Sezaras Oto, beveik toks pats augalotas kaip ir tėvas, tik šiek tiek sausesnis, buvo pavyzdingas sūnus: paklusnus, visada viskuo patenkintas, paklūstantis tėvo valiai ir pritariantis jo pažiūroms, kupinas meilės ir pagarbos tėvui.

Ponas Bermonas, mokesčių rinkėjas, pilvotas vyriškis raudonais skruostais, išraizgytais smulkiu melsvų kraujagyslių tinkleliu, primenančiu upių intakus ir vingius geografiniame žemėlapyje, paklausė:

— Na, o kiškiai? Ar yra pas jus kiškių?

Tėvas Oto atsakė:

— Kiek norite, ypač Piuzatjė brūzgynuose.

— O nuo kur mes pradėsime? — pasiteiravo notaras, žvalus lėbautojas, aptukęs ir pablyškęs, taip pat su pilveliu, įspraustu į naują medžioklinį kostiumą, vos praeitą savaitę pirktą Ruane.

— Nuo ten ir pradėsime, nuo brūzgynų. Iš jų mes nubaidysime kurapkas į lygumą ir ten jas nutversime.

Ir tėvas Oto pakilo iš už stalo. Visi pasekė jo pavyzdžiu: susirinko kampuose pastatytus ginklus, patikrino užtaisus, patrypė kojomis į grindis, norėdami pramankštinti kietus, dar neišnešiotus aulinius batus, ir išėjo į kiemą; šunys šokinėjo ant tvirtai užveržtų pavadėlių, šaižiai cypė mostaguodami ore priekinėmis kojomis.

Visi patraukė brūzgynų link. Tai buvo nedidelė lyguma, arba, tiksliau, kauburiuota dykynė — niekam netinkanti, todėl ir neįdirbta griovių išvagota žemė, užžėlusi krūmokšniais; žodžiu, puikus prieglobstis laukiniams paukščiams ir žvėreliams.

Medžiotojai pasiskirstė vietomis: tėvas Oto laikėsi dešiniosios pusės, sūnus Oto — kairiosios, abu svečiai — vidurio. Jėgeris ir jo parankiniai, nešini medžiokliniais krepšiais, sekė iš paskos. Artėjo iškilmingas momentas, kai su nekantrumu laukiama pirmojo šūvio, kai širdis smarkiau ima spurdėti, o pirštai nervingai liečia gaiduką.

Ir štai nugriaudėjo šūvis! Šovė tėvas Oto. Visi sustingo savo vietose išvydę, kaip kurapka, kuri atsiskyrė nuo viso pulko, nukrito į griovyje išsikerojusius tankius krūmus. Susijaudinęs medžiotojas metėsi paskui ją šokinėdamas per duburius, laužydamas dygiuosius erškėčių krūmus, kimbančius į jo drabužius, ir ieškodamas savo grobio dingo brūzgynuose.

Ir staiga nugriaudėjo antrasis šūvis.

— Ak, bjaurybė! — suriko Bermonas. — Jis, ko gero, dar ir kiškį pabaidė.

Visi laukė, stengėsi ką nors įžvelgti pro neįžvelgiamą šakų tankmę.

Notaras, sudėjęs prie burnos delnus, užbliovė:

— Ar radote juos?

Tėvas Oto neatsakė; paskui Sezaras, atsisukęs į jėgerį, tarė:

— Eik, padėk jam, Žozefai. Reikia laikytis grandyje. Mes palauksime čia.

Žozefas, sausas, tvirtas senis gumbuotomis rankomis, neskubėdamas nusileido į daubą — kaip lapė, ieškodama patogių landų pralįsti. Staiga jis užriko:

— Oi, greičiau, greičiau! Įvyko nelaimė!

Visi subėgo ir metėsi į erškėčių krūmus. Tėvas Oto gulėjo ant šono, be sąmonės, abiem rankomis įsitvėręs į pilvą; pro kiaurai šratų praplėštą drobinę striukę į žolę sunkėsi kraujo čiurkšlės. Lenkdamasis pakelti nušautos kurapkos jis išmetė šautuvą, kuris krisdamas iššovė, išdraskydamas visus vidurius. Jį ištraukė iš daubos, išrengė ir pamatė siaubingą žaizdą, iš kurios lindo lauk žarnos. Šiek tiek aptvarstę nunešė į namus ir pasiuntė pakviesti gydytoją, o drauge su juo ir kunigą.

Atėjęs gydytojas liūdnai palingavo galvą ir atsisukęs į sūnų Oto, kuris raudojo kampe ant kėdės, tarė:

— Na, vargšas vaikeli, reikalai liūdni.

Baigus tvarstyti žaizdą, sužeistasis pakrutino pirštus, pravėrė burną, paskui atsimerkė, apsižvalgė aplinkui drumstu, klajojančiu žvilgsniu, lyg stengdamasis kažką prisiminti, kažką suprasti, paskui sušnabždėjo:

— Velniai griebtų, man galas.

Gydytojas jį laikė už rankos.

— Na ne, nieko tokio, keletą dienų ramiai pagulėsite, ir reikalai pagerės.

Oto pakartojo:

— Ne, man galas. Visi mano viduriai sumaitoti. Aš tai žinau.

Paskui pridūrė:

— Noriu pasikalbėti su sūnumi, kol nevėlu.

Oto sūnus, nepajėgdamas tvardytis, kaip vaikas inkšdamas kartojo:

— Tėti, tėti, vargšas tėti!

Tačiau tėvas jau griežtesniu balsu tarė:

— Na, pakaks raudoti, dabar ne laikas. Turiu tau kai ką pasakyti. Sėskis čia, arčiau manęs, mes greitai viską sutvarkysime, ir man pasidarys širdyje ramiau. O jūs, prašau, išeikite minutėlei.

Visi išėjo palikę tėvą su sūnumi vienudu.

Kai tik jie pasiliko vieni, tėvas tarė:

— Paklausyk, sūneli, tau jau dvidešimt ketveri metai, todėl tau galiu viską pasakyti. O ir neverta iš to daryti kokios nors paslapties. Tavo motina mirė prieš septynerius metus, prisimeni? O man dar tik keturiasdešimt penkeri, juk aš vedžiau vos devyniolikos. Tiesa?

Sūnus sušnibždėjo:

— Taip, tiesa.

— Tavo motina mirė prieš septynetą metų, ir aš likau našlys. Argi aš panašus į tokį, kuris gyventų vienas turėdamas tik trisdešimt septynerius metus, tiesa?

Sūnus atsakė:

— Tiesa.

Tėvas dusdamas, išblyškęs, skausmo iškreiptu veidu kalbėjo toliau:

— Viešpatie, kaip skauda! Tai štai, supranti... vyras negali gyventi vienas, o aš nieko nenorėjau parvesti į namus po tavo motinos mirties, nes aš jai taip pažadėjau. Na, ir štai... supranti?

— Taip, tėve.

— Tai štai, klausyk: Ruane, Eperlano gatvėje 18, ketvirtas aukštas, antros durys, aš susiradau merginą, — visa tai aš tau sakau, kad įsidėmėtum, — tokią merginą, kad mielesnės niekada nebūčiau sutikęs — mylinčią, atsidavusią, na, ji buvo man kaip žmona. Ar supranti, sūneli?

— Taip, tėve.

— Tai štai, jeigu aš mirsiu, norėčiau jai ką nors palikti, ką nors geresnio, kad ji būtų aprūpinta. Supranti?

— Taip, tėve.

— Sakau, ji iš tiesų puiki mergina, tokia puiki, kad jei ne tu ir ne tavo motinos prisiminimas, ir ne šis namas, kur mes gyvenome trise, aš būčiau ją parsivedęs čia, o po to, ko gero, būčiau ją vedęs... aš galėjau parašyti testamentą... bet neparašiau! Nepanorėjau... nedera apie šiuos dalykus rašyti... apie tokius dalykus... tai pakenktų teisėtiems paveldėtojams... ir viskas susipainiotų... ir visus nuskurdintų... Tegul jį Dievai, tą herbinį popierių, niekada juo nesinaudok. Dėl to aš ir turtingas, kad niekada jo į rankas neėmiau. Ar supranti, sūneli?

— Taip, tėve.

— Tada klausyk toliau... Klausyk įdėmiai... Taip atsitiko, kad aš neparašiau testamento... nepanorėjau... tačiau aš pažįstu tave, tu turi jautrią širdį, tu ne šykštuolis ir nepradėsi gailėtis. Nusprendžiau prieš mirtį tau viską papasakoti ir paprašysiu ja pasirūpinti... Jos vardas Karolina Donė, ir gyvena ji Eperlano gatvėje 18, ketvirtame aukšte, antros durys, nepamiršk. Dabar klausyk toliau. Nueik pas ją tuoj pat po mano mirties ir pasistenk viską sutvarkyti taip, kad ji manęs neminėtų bloguoju. Tau pinigų pakaks, tu turėsi iš kur paimti, aš paliksiu tau nemažai... Klausyk... Ją ne bet kurią dieną rasi. Ji dirba pas ponią Moro, Bovuarino gatvėje. Eik pas ją ketvirtadienį. Tą dieną ji manęs paprastai laukia. Štai jau šešeri metai, kai ši diena yra mano. Na ir verks sužinojusi, vargšelė! Aš tave gerai pažįstu, sūneli, todėl tau viską ir pasakoju. O tokių dalykų pašaliniams nėra reikalo pasakoti: nei notarui, nei kunigui. Visiems tokių dalykų nutinka, visi tai žino, tačiau, be būtino reikalo, apie tai nešnekama. Nepatikėk paslapties svetimam, niekam, išskyrus artimuosius; artimieji visada supras ir palaikys. Ar supranti?

— Taip, tėve.

— Pažadi?

— Taip, tėve.

— Duodi žodį?

— Taip, tėve.

— Prašau tavęs, sūneli, maldauju, nepamiršk. Man tai yra svarbiausia.

— Nepamiršiu, tėve.

— Nueik pas ją pats. Aš noriu, kad tu pats viskuo įsitikintum.

— Gerai, tėve.

— O jau ten pamatysi... toliau ji pati viską paaiškins. Daugiau tau nieko nekalbėsiu. Tai, vadinasi, garbės žodis?

— Garbės žodis, tėve.

— Na, tai gerai, sūneli. Apkabink mane. Lik sveikas, mano pabaiga artėja, tą aš puikiai suvokiu. Dabar pašauk juos.

Sūnus Oto gailiai atsidūsėjęs apkabino tėvą, o paskui, kaip visada būdamas paklusnus, atidarė duris; vilkintis balta kamža įėjo kunigas su Švenčiausiuoju.

Bet mirštantysis užmerkė akis ir nenorėjo daugiau jų atverti, nenorėjo kalbėti, net nenorėjo pasirodyti, kad suvokia tai, kas vyksta.

Jis ir taip daug kalbėjo, daugiau kalbėti neturėjo jėgų. Be to, dabar jam širdyje buvo kur kas ramiau, ir jis troško taip pat ramiai numirti. Kam gi jam reikėjo atlikti išpažintį Dievo tarnui, kai jis ką tik viską išpažino savo artimiausiam žmogui — savo sūnui?

Kunigas suteikė paskutinį patepimą, Komuniją, visų jo draugų akivaizdoje atleido nuodėmes, — jie klūpėjo jo kojūgaly, — tačiau jo veide nepajudėjo nei vienas raumuo, ir sunku buvo pasakyti, gyvas jis ar ne.

Mirė tėvas Oto apie vidurnaktį, po keturias valandas trukusių skausmų, kurie bylojo apie žiaurias jo kančias. II

Jį palaidojo antradienį — medžioklės atidarymas buvo sekmadienį. Palydėjęs tėvą į amžinojo poilsio vietą ir grįžęs namo Sezaras Oto verkė visą likusią dienos dalį. Naktį jis beveik nemiegojo ir prabudo apimtas tokios baisios nevilties, jog negalėjo įsivaizduoti, kaip gyvens toliau.

Visą dieną jis galvojo vien apie tai, kad rytoj, vykdydamas paskutiniąją tėvo valią, turės važiuoti į Ruaną ir aplankyti jo merginą, Karoliną Donė, gyvenančią Eperlano gatvėje 18, ketvirtame aukšte. Pašnibždomis, tarytum kalbėdamas maldą, jis kartojo šį vardą ir adresą nesuskaičiuojamą daugybę kartų, bijodamas pamiršti, ir galiausiai pradėjo kartoti juos be perstojo, nepajėgdamas liautis ir galvoti apie ką nors kita — taip šie žodžiai įsirėžė į jo atmintį.

Taigi kitą dieną, apie aštuntą valandą ryto, jis liepė pakinkyti į dviratį vežimą Grendožą ir paleidęs sunkų normandišką arklį ristele išriedėjo plačiu vieškeliu iš Envilio į Ruaną. Apsivilkęs jis buvo juodu surdutu, mūvėjo kelnes su kelniakilpėmis, ant galvos — šilkinė skrybėlė; šį kartą dėl ypatingų aplinkybių jis nenorėjo ant išeiginio kostiumo užsivilkti mėlynos palaidinės, kuri išsipučia vėjyje ir saugo gelumbę nuo dulkių ir dėmių ir kurią iš karto nusiima, kai tik atvažiuoja į vietą ir iššoka iš vežimo.

Jis atvyko į Ruaną apie dešimtą valandą, kaip visada sustojo Trua Mar gatvėje esančiame „Šaunių vyrukų“ viešbutyje, kur turėjo iškęsti šeimininko, šeimininkės ir jų penkių sūnų glėbesčiavimus, nes liūdna žinia jau buvo ir juos pasiekusi; paskui jis turėjo papasakoti visas nelaimingo atsitikimo smulkmenas — tai vėl privertė jį pravirkti; jis atsisakė visų paslaugų, kurias atkakliai siūlė šeimininkai, žinoję apie jo turtus, ir nepanoro netgi papusryčiauti, kas juos labai įžeidė.

Nupurtęs skrybėlę, pavalęs surdutą ir pablizginęs batus jis patraukė ieškoti Eperlano gatvės, nedrįsdamas kieno nors pasiteirauti kelio, bijodamas būti atpažintas ir sukelti įtarimą.

Galiausiai jis visiškai pasiklydo, bet pamatęs kunigą ir pasikliaudamas Bažnyčios tarno profesiniu kuklumu, jo pasiteiravo...

Pasirodė, jam reikėjo nužingsniuoti ne daugiau šimtą žingsnių — tai buvo antroji gatvė į dešinę.

Tačiau staiga jis sutriko. Iki šios minutės vaikinas aklai pakluso velionio tėvo valiai. Dabar jis pasimetė, jį užvaldė nerimas, apmaudas vien pagalvojus, kad jis, teisėtas sūnus, privalo susitikti akis į akį su šia moterimi — jo tėvo meiluže.

Visos giliai įsišakniję moralės normos, šimtmečių tradicijos, įdiegtos sąmonės gelmėse, visa, ko jį mokė per katekizmo pamokas apie nekokio elgesio moteris, instinktyvi panieka, kurią jaučia tokioms moterims kiekvienas vyriškis, netgi tas, kuris veda vieną iš jų, visa jo valstietiška ribota moralė — viskas susijaukė, laikė jį, vertė gėdytis ir raudonuoti.

Tačiau staiga jis prisiminė: „Aš pažadėjau tėvui, o žodį reikia ištesėti“. Ir pastūmęs aštuonioliktojo namo duris užlipo tamsiais laiptais į viršų, į ketvirtąjį aukštą, išvydo duris, už jų — antrąsias, surado skambutį ir jį patraukė.

Varpelio garsas, nuaidėjęs gretimame kambaryje, privertė jį sudrebėti. Durys atsidarė, ir jis pasijuto stovįs priešais puošniai apsirengusią tamsiaplaukę ir skaistaveidę damą, su nuostaba žvelgiančią į jį.

Vaikinas nežinojo, ką sakyti, o ji, nieko neįtardama ir lūkuriuodama kito vyriškio, nekvietė įeiti vidun. Pagaliau ji paklausė:

— Ko jūs ieškote, sere?

Jis sušnabždėjo:

— Aš esu Oto sūnus.

Ji krūptelėjo, išbalo ir tyliai pratarė, lyg būtų jį seniai pažinojusi:

— Ponas Sezaras?

— Taip.

— Ko gi jūs pageidaujate?

— Aš norėčiau su jumis pasikalbėti tėvo vardu.

— Ji sušuko:

— O, Dieve mano! — ir atsitraukė praleisdama jį.

Jis užtrenkė duris ir nusekė paskui ją.

Čia jis pamatė berniuką — ketverių ar penkerių metų; mažylis žaidė su katyte virtuvėje prie krosnies, ant kurios garavo stovintys karšti valgiai.

— Prašau sėstis, — tarė ji.

Jis atsisėdo. Ji paklausė:

— Kas atsitiko?

Jis nesiryžo pradėti kalbos ir įsistebeilijęs spoksojo į viduryje kambario stovintį stalą, padengtą trims asmenims, be to, vieni įrankiai buvo vaiko. Paskui apžiūrėjo kėdę, stovinčią atgręžtą į židinį, lėkštę, servetėlę, stiklines, pradėtą gerti raudonojo vyno butelį ir dar neatidarytą baltojo vyno. Tai buvo jo tėvo vieta — nugara į židinį! Jo ji jau laukė ateinant. Greta stalo įrankių gulėjo jam paruošta duona. Sezaras suprato tai iš to, kad dėl blogų dantų duonos plutelės buvo nupjautos.

Po to pakėlęs akis ant sienos išvydo tėvo portretą — didelę fotografiją, darytą Paryžiuje Parodos metais, lygiai tokią pat, kuri kabojo pas juos namuose miegamajame prie lovos.

Jaunoji moteris dar kartą paklausė:

— Kokiu jūs reikalu, pone Sezarai?

Jis pažvelgė į ją. Apimta neaiškaus nerimo ji išbalo kaip drobė ir bijodama laukė atsakymo. Jos rankos virpėjo.

Tada jis ryžosi pradėti:

— Tad štai, panele, mano tėvas mirė sekmadienį, medžioklės atidarymo dieną.

Ši žinia ją taip sukrėtė, kad moteris net neįstengė pajudėti. Po kelių begarsės tylos sekundžių ji vos girdimai sušnabždėjo:

— O! Negali būti!

Staiga jos akyse susitvenkė ašaros, užsidengusi rankomis veidą ji prapliupo graudžiai raudoti.

Mažylis atsisuko ir pamatęs ašaromis apsipylusią mamą pradėjo klykti. Paskui suvokęs, kad šį netikėtą skausmą sukėlė nepažįstamojo apsilankymas, jis metėsi ant Sezaro, įsikirto viena rankele į jo kelnes, o kita iš visų jėgų pradėjo purtyti jo koją. O Sezaras, sumišęs, susijaudinęs, sėdėjo tarp moters, raudančios jo tėvo, ir vaiko, kuris gynė savo motiną. Jis pajuto, kad jį tuojau užvaldys graudulys, ašaros užtvindė akis, ir norėdamas susitvardyti prakalbo:

— Taip, — tarė jis, — nelaimė įvyko sekmadienį ryte, apie aštuntą valandą.

Ir jis ėmė pasakoti, tarytum ji būtų jo klausiusi, nepraleisdamas nė menkiausios smulkmenos, su valstietišku pedantiškumu prisimindamas kiekvieną detalę. O mažylis vis purtė Sezarą spardydamas jo blauzdas.

Kada jis ėmė pasakoti apie tai, kaip tėvas Oto užsiminė apie ją, ji, išgirdusi savo vardą, atidengė veidą ir paklausė:

— Atleiskite, aš neklausiau jūsų, aš norėčiau viską žinoti... Ar jums nebūtų sunku dar kartą papasakoti?

Jis pradėjo iš naujo, kalbėdamas tais pačiais žodžiais:

— Nelaimė įvyko ryte, apie aštuntą valandą...

Jis pasakojo ilgai, smulkiai, užsikirsdamas, sustodamas ir kartkartėmis įterpdamas savo samprotavimus. Ji godžiai klausėsi, su moterišku imlumu išgyvendama visus įvykius, kuriuos jis apibūdino, ir sudrebėdama iš siaubo kartkartėmis sušukdavo: „O, Viešpatie!“ Berniukas, nusprendęs, jog ji nurimo, liovėsi tąsęs Sezarą, įsikibo į motinos ranką ir taip pat klausėsi, lyg viską suprasdamas.

Baigęs savo pasakojimą sūnus Oto tarė:

— Dabar mums reikia susitarti, kaip tėvas norėjo. Paklausykite, aš esu materialiai puikiai apsirūpinęs, pinigų jis man paliko pakankamai. Todėl norėčiau, kad jums nieko nestigtų...

Tačiau ji staigiai pertraukė vaikiną:

— O, pone Sezarai, pone Sezarai, tik ne šiandien. Man širdis plyšta... Kada nors kitą kartą, kitą dieną. Ne, tiktai ne šiandien... Ir paklausykit, jeigu jau aš ir sutiksiu, tai tik ne dėl savęs... ne... ne... garbės žodis. Tik dėl vaikelio. Mes šiuos pinigus padėsime jo vardu.

Sutrikęs Sezaras tik dabar viską suprato ir tyliai sušnabždėjo:

— Vadinasi... tai yra... jo vaikas?..

— Taip, — atsakė ji.

Ir sūnus Oto sumišęs, su skausmingu jauduliu pažvelgė į savo brolį.

Įsivyravo ilga tyla, paskui moteris vėl pravirko, pagaliau Sezaras, visiškai pasimetęs, tarė:

— Na, ką gi, panele Donė, aš jau eisiu. Kada mes galėsime viską galutinai aptarti?

Ji sukliko:

— O, ne, neišeikite, neišeikite, nepalikite manęs vienos su Emiliu! Aš numirsiu iš sielvarto! Aš daugiau nieko nebeturiu išskyrus sūnų! Oi, kokia nelaimė, kokia nelaimė! Pone Sezarai! Na, prisiekite. Papasakokite dar ką nors. Papasakokite, ką jis veikė paskutiniąją savaitę.

Ir Sezaras, įpratęs paklusti, vėl atsisėdo.

Ji pritraukė savo kėdę netoli jo, prie krosnies, ant kurios vis dar šilo maistas, pasisodino ant kelių Emilį, pradėjo klausinėti daugybės dalykų apie jo tėvą, apie pačias nereikšmingiausias buitines smulkmenas, ir po šių klausimų jis suprato, pajuto net nesvyruodamas, kad ji mylėjo tėvą Oto visa savo vargše moteriška širdimi.

Jo mintys, kurios dabar buvo ne visiškai rišlios ir sklandžios, vėl sugrąžino prie nelaimingo atsitikimo, ir vėl jis pradėjo pasakoti apie tėvą su visomis smulkmenomis.

Kai jis ištarė: „Jo pilve buvo tokia žaizda, kad būtų sutilpę abu kumščiai“, — moteris sukliko, o ašaros vėl užtvindė akis. Užsikrėtęs jos jauduliu Sezaras taip pat pravirko, o kadangi ašaros visada suminkština širdį, jis pasilenkė prie Emilio ir pabučiavo jį į kaktelę.

Motina giliai atsidususi sušnabždėjo:

— Vargšas berniukas, dabar jis našlaitis.

— Aš taip pat, — tarė Sezaras.

Jie abu nutilo.

Tačiau staiga jaunoje moteryje atbudo praktinis šeimininkės instinktas ir įprotis viskuo rūpintis.

— Jūs tikriausiai nuo pat ryto dar nieko nevalgėte, pone Sezarai?

— Ne, panele.

— O, tai jūs, be abejo, esate išalkęs! Prašau, suvalgykite ką nors.

— Dėkoju, — tarė Sezaras, — aš nealkanas, man dabar ne valgis rūpi.

Bet ji paprieštaravo:

— Kad ir koks būtų skausmas, gyventi vis dėlto juk reikia: neatsisakykite, pavalgykite, o tada ir pas mane ilgiau pasėdėsite. Aš neįsivaizduoju, ką darysiu, kai jūs išeisite.

Šiek tiek paprieštaravęs jis pagaliau nusileido ir atsisėdęs priešais ją, nugara į židinį, suvalgė lėkštę žarnokų, kurie šilo krosnyje, ir išgėrė stiklinę raudono vyno. Bet atidaryti baltojo vyno butelį jis neleido.

Keletą kartų jis nuvalė mažyliui lūputes, kai šis išsiterliodavo padažu visą smakrą.

Pakilęs ir rengdamasis išeiti jis paklausė:

— Kada leisite man užeiti pas jus ir pasitarti apie reikalus, panele Donė?

— Jeigu jums nesudarytų sunkumų — ateinantį ketvirtadienį, pone Sezarai. Tokiu atveju aš nepraleisiu darbo.. Ketvirtadieniais aš visada esu laisva.

— Puiku, tada ateinantį ketvirtadienį.

— Jūs ateisite pusryčių, tiesa?

— Na, to neprižadu.

— Bet valgant lengviau kalbėti. Ir laiko lieka daugiau.

— Na, gerai, tegu bus taip, kaip jūs pageidaujate. Vadinasi, pirmadienį.

Ir jis išėjo dar kartą pabučiavęs mažąjį Emilį ir paspaudęs panelei Donė ranką. III

Sezarui Oto savaitė pasirodė labai ilga. Jis anksčiau niekada nebuvo likęs vienas, ir vienatvė buvo nepakenčiama. Visą šį laiką jis gyveno kartu su tėvu, buvo tarytum jo šešėlis, lydėjo jį į laukus, sekdavo, kaip vykdomi jo nurodymai, ir jei trumpam išsiskirdavo, vėl netrukus susitikdavo prie pietų stalo. Jie kartu praleisdavo vakarus, rūkydavo pypkę, kalbėdavosi apie arklius, karves ar avis, o rytiniai rankų paspaudimai bylojo apie tikrą giminišką prieraišumą.

O dabar Sezaras liko visiškai vienas. Jis klajojo rudeniniais arimais, visą laiką tikėdamasis kur nors laukuose išvysti aukštą judantį tėvo siluetą. Norėdamas prastumti laiką jis lankė kaimynus, pasakojo apie įvykusią tragediją tiems, kurie dar nebuvo apie ją girdėję, o girdėjusiems kartodavo vėl iš naujo. Paskui, neišmanydamas, kuo užsiimti, apie ką galvoti, sėsdavosi šalikelėje ir nuolat klausdavo savęs, ar dar ilgai tęsis toks gyvenimas.

Jis dažnai galvodavo apie panelę Donė. Moteris jam patiko. Jis suprato, kad ji padori, gera ir puiki mergina, kaip jam ir sakė tėvas. Taip, ji puiki mergina, negalima buvo to paneigti. Jis norėjo būti kilnus ir aprūpinti ją dviejų tūkstančių frankų metinėmis pajamomis, užrašydamas kapitalą vaikui. Jis ne be pasitenkinimo galvojo, kad netrukus ją vėl pamatys ateinantį ketvirtadienį ir sutvarkys visus reikalus. O mintis apie tai, kad šis penkiametis berniukas — jo brolis, jo tėvo sūnus, šiek tiek jį ramino, tačiau kartu ir jaudino. Net jeigu šis nesantuokinis vaikelis niekada nenešios Oto vardo, vis tiek tai yra jo kraujas, giminė, kurią jis gali pripažinti arba palikti likimo valiai, ir jis visada primins mirusį tėvą.

Todėl kai ketvirtadienio rytą Grendožas skambia risčia išvežė jį į Ruano vieškelį, Sezaro širdyje tapo ramiau ir lengviau, kaip nė karto dar nebuvo po nelaimės.

Įėjęs į madmuazelės Donė kambarį jis pamatė, kad stalas padengtas kaip ir praėjusį ketvirtadienį, skirtumas tik tas, kad duonos plutelės nebuvo nupjaustytos.

Jis paspaudė jaunajai moteriai ranką, išbučiavo į abu skruostus Emilį ir atsisėdo jausdamasis beveik kaip namie, nors širdį slėgė sunkumas. Panelė Donė jam pasirodė šiek tiek sulysusi ir pabalusi. Tikriausiai ji gerokai per tą laiką prisiverkė. Šį kartą moteris jo šiek tiek varžėsi, rodos, tik dabar suprasdama tai, ko nejautė praeitą savaitę, užvaldyta netikėto didžiulio skausmo, todėl dabar rodė ypatingą pagarbą, liūdną nuolankumą ir jautrų rūpestį, tarytum norėdama savo dėmesingumu ir rūpestingumu atsidėkoti už rūpinimąsi ja. Jie pusryčiavo neskubėdami, aptarinėdami reikalą, dėl kurio atvyko. Ji nenorėjo imti tiek pinigų. Tai buvo daug, pernelyg daug. Jos uždarbio pakako pragyvenimui, ir moteris tetroško, kad Emilis, kai užaugs, turėtų nedidelę sumą pinigų. Tačiau Sezaras buvo neperkalbamas ir netgi kaip dovaną pridėjo tūkstantį frankų jai asmeniškai — gedului.

Kai jis išgėrė kavą, ji paklausė:

— Ar jūs rūkote?

— Taip... aš turiu pypkę.

Jis pasičiupinėjo kišenes. O, velnias, Sezaras pamiršo savo pypkę! Vaikinui pasidarė apmaudu, tačiau panelė Done tuojau pat padavė jo tėvo pypkę, gulėjusią spintoje. Jis paėmė pypkę, atpažino ją, pauostė, trūkčiojančiu balsu išgyrė jos privalumus, prikimšo tabako ir užsirūkė. Po to, pasisodinęs Emilį ant kelių, ėmė jį šokdinti kaip ant arkliuko, jis užiminėjo berniuką visą tą laiką, kol motina nurinkinėjo nuo stalo nešvarius indus ir dėjo juos į apatinę bufeto lentyną, kad jam išėjus galėtų išplauti.

Trečią valandą jis apgailestaudamas pakilo — labai nesinorėjo išeiti.

— Na, ką gi, panele Donė, — tarė jis, — palinkėsiu jums viso ko geriausio. Aš nepaprastai džiaugiuosi, kad jūs esate būtent tokia.

Ji stovėjo priešais jį susijaudinusi, paraudusi ir žvelgė Sezarui į akis prisimindama kitą vyrą.

— Argi mes daugiau nesusitiksime? — paklausė ji.

Jis atvirai atsakė:

— Kodėl gi ne, panele, jei tik jūs pageidausite.

— Be abejo, pone Sezarai. Tada — ateinantį ketvirtadienį, jei jums patogu?

— Gerai, panele Donė.

— Jūs tikriausiai pusryčiausite?

— Taip... jeigu leisite, neatsisakysiu.

— Tai nutarta, pone Sezarai, — ateinantį ketvirtadienį, vidurdienį, kaip šiandien.

— Ketvirtadienį, vidurdienį, panele Donė!

Sudužusiame laive

Vakar buvo gruodžio trisdešimt pirmoji.

Aš pusryčiavau pas savo seną bičiulį Žoržą Gareną. Tarnas jam ką tik buvo atnešęs laišką, apklijuotą užsieniniais pašto ženklais ir nusėtą antspaudais.

Žoržas paklausė:

— Ar tu neprieštarausi?

— Žinoma, ne.

Ir jis įniko skaityti tas aštuonias eilutes, išrašytas skersai išilgai stambiu anglišku braižu. Jis skaitė iš lėto, susikaupęs, įdėmiai, taip susirūpinęs, kaip mes rūpinamės mums aktualiais dalykais.

Po to padėjo laišką ant židinio ir tarė:

— Paklausyk, kokią linksmą istoriją staiga prisiminiau! Aš niekada tau jos dar nepasakojau, o istorija labai romantiška ir nutiko ji man. Taip, labai neįprastai sutikau tada Naujuosius metus. Tai buvo prieš dvidešimtį metų... na, taip, tada man buvo trisdešimt, o dabar — penkiasdešimt...

Dirbau tuo metu inspektoriumi Jūrų draudimo kompanijoje, toje pačioje, kuriai dabar vadovauju. Ketinau Naujuosius metus sutikti Paryžiuje, — tačiau netikėtai gavau iš direktoriaus laišką, kuriame jis rašė, jog nedelsdamas turiu vykti į Rė salą, kur sudužo mūsų Kompanijos apdraustas tristiebis burlaivis iš Sen Nazero. Laišką gavau aštuntą valandą ryto. Dešimtą aš jau buvau biure išklausyti paskutiniųjų nurodymų ir tą patį vakarą išvykau ekspresu, kuris atgabeno mane į La Rošelę kitos dienos rytą — gruodžio trisdešimt pirmąją.

Dar turėjau porą valandų iki „Žano Gitono“, garlaivio, kuris plaukė į salą, išvykimo. Tad nutariau pasivaikščioti po miestą. La Rošelė — iš tiesų nepaprastas ir labai savitas miestas: jo gatvės gana klaidžios, kaip labirintai, virš šaligatvių driekiasi nesibaigiančios skliautuotos galerijos, lygiai tokios kaip Rivoli gatvėje, tik žemesnės; šios paplokščios paslaptingos galerijos ir skliautai priminė sąmokslų salę, senovinę jaudinančią praeities karų, herojinių ir didžiulių religinių karų vietą. Tai tipiškas senas hugenotų miestas, rūstus, uždaras, neturintis tų didingų paminklų, kurie Ruanui suteikia tikrą didingumą, tačiau žavintis savo griežta ir net šiek tiek niūria išore, — atkaklių karių miestas, fanatizmo židinys, miestas, kuriame įsižiebė kalvinistų tikėjimas ir kuriame kilo keturių seržantų suokalbis.

Šiek tiek paklaidžiojęs šiomis keistomis gatvėmis aš įlipau į juodą gaubtašonį garlaiviuką, kuris turėjo nuplukdyti mane į Rė salą. Jis nusiyrė nuo kranto piktai pūkšdamas, prašliaužė tarp dviejų senovinių bokštų, saugančių uostą, perkirto reidą, nuplaukė už dambos, statytos dar Rišeljė, kurios didžiuliai akmenys, stūksoję sulig vandens lygiu, supo miestą didžiule grandine, paskui laivelis pasuko į dešinę.

Buvo viena iš tų dienų, kurios slopina ir slegia mintis, sukelia liūdesį, sunaikina budrumą ir energiją; apsiniaukusi ledinė diena, aptraukta sunkiais debesimis— darganotais, šaltais, apšerkšnijusiais, dvokiančiais kaip nutekamų vamzdžių garai.

Po žemai nusidriekusio, grėsmingo ir nelaimę pranašaujančio rūko užuolaida teliūškavo jūra: gelsva, sekli, su nesibaigiančiomis smėlio seklumomis, neraibuliuojanti, nejudanti, be gyvybės, — drumzlinas, riebaluotas, stovintis vanduo. „Žanas Gitonas“, kaip visada, plaukė lėtai siūbuodamas, praskirdamas tirštą, vientisą vandens masę ir paskui save palikdamas silpną raibuliavimą, lengvą virpėjimą, nežymų vilnijimą, kurie greitai nurimdavo.

Aš šnekučiavausi su kapitonu, nedideliu žmogiuku, trumpų kojų, tokiu pat apvalainu ir svyruojančiu kaip ir jo garlaivis. Norėjau smulkiau sužinoti apie laivo sudužimo aplinkybes, kurias man teks tirti: didžiulį tristiebį burlaivį iš Sen Nazero „Mari Žozefas“ audringą naktį išmetė ant Rė salos seklumos. Audra laivą nubloškė taip toli, pasakojo laivo savininkas, jog nebuvo įmanoma net pajudinti jo, todėl teko kuo skubiausiai viską, ką buvo įmanoma, perkelti iš laivo į krantą. Manęs laukė užduotis nustatyti, kokioje padėtyje buvo laivas, kokia buvo jo būklė prieš katastrofą, ir išsiaiškinti, ar buvo imtasi visų įmanomų priemonių pasistengti nukelti jį nuo seklumos. Buvau pasiųstas kaip Draudimo kompanijos atstovas, kad, reikalui esant, stočiau teisme prieš ieškovą.

Gavęs mano ataskaitą direktorius turės nuspręsti, kokių priemonių teks imtis norint apginti Kompanijos interesus.

„Žano Gitono“ kapitonas, pasirodo, buvo puikiai susipažinęs su šiuo įvykiu, nes jis su savo laiveliu taip pat dalyvavo mėginimuose išgelbėti burlaivį.

Jis man papasakojo apie burlaivio katastrofą, kuri iš esmės įvyko dėl labai paprastų aplinkybių. „Mari Žozefas“, genamas smarkaus brizo, naktį nukrypo nuo kurso, jį pradėjo nevaldomai nešti į jūrą, apsiputojusią kaip „pieniška sriuba“, — taip išsireiškė kapitonas, — ir pagaliau atsitrenkė į didžiulę seklumą, kuri atoslūgio metu pavertė šio regiono krantus nesibaigiančia Sachara.

Kalbėdamasis su kapitonu aš žvalgiausi aplinkui. Tarp viršuje pakibusio apsiniaukusio dangaus ir vandenyno matėsi tuščia erdvė, ir žvilgsnis be kliūčių slinko ja į tolį. Mes plaukėme palei krantą. Aš paklausiau:

— Ar tai ir yra Rė sala?

— Taip, pone.

Staiga kapitonas ištiesė į priekį dešiniąją ranką ir parodęs atviroje jūroje beveik nepastebimą taškelį tarė:

— Štai jis, jūsų laivas!

— „Mari Žozefas“?

— Taip.

Aš buvau priblokštas. Šis beveik neįžiūrimas juodas kauburėlis, kurį aš palaikiau uola, pasirodo, buvo nutolęs nuo kranto ne mažiau kaip tris kilometrus.

— Bet, kapitone, — tariau aš, — toje vietoje, kurią jūs parodėte, turėtų būti ne mažiau kaip šimtas brasų gylio!

Jis nusijuokė:

— Šimtas brasų! Na, ką jūs, mano drauge! Čia ir dviejų nebus, garantuoju jums!..

Kapitonas tikriausiai buvo kilęs iš Bordo. Jis tęsė toliau:

— Dabar potvynis, devynios valandos keturiasdešimt minučių. O štai jūs pavalgykite pusryčius „Dofino“ viešbutyje, susikiškite į kišenes rankas ir iškeliaukite pasivaikščioti pakrante, ir kertu lažybų, jog antrą valandą penkiasdešimt minučių, o vėliausiai — trečią, jūs pasieksite sudužusį laivą net nesušlapęs kojų. Galite pabūti jame valandą ir keturiasdešimt penkias minutes, na, dvi valandas, tik jokiu būdu ne ilgiau, nes tuomet jus užklups potvynis. Kuo toliau nusenka jūra, tuo greičiau ji sugrįžta. O sekluma ši suplota kaip blakė! Tad neužmirškite: ketvirtą valandą penkiasdešimt jūs jau turite drožti atgal, o pusę aštuntos būti „Žano Gitono“ laive, kuris jau tą patį vakarą išlaipins jus La Rošelės krantinėje.

Aš padėkojau kapitonui ir nuėjau į garlaivio priekį — pasižvalgyti į Sen Marteno miestelį, prie kurio mes sparčiai artėjome.

Šis miestelis buvo toks pat kaip ir visi nedideli uostai, nedidelių salelių sostinės, išsibarsčiusios išilgai kontinento. Šis didžiulis žvejų kaimas viena puse rėmėsi į vandenį, o kita — į žemyną, mito žuvimi ir paukščiais, daržovėmis ir kriauklėmis, ridikėliais ir midijomis. Sala buvo prastai išdirbta, tačiau tankiai apgyventa; kita vertus, aš nelindau į jos gilumą.

Po pusryčių nuėjau prie nedidelio iškyšulio, o kadangi jūra sparčiai traukėsi, per smėlį nudrožiau prie juodo taškelio, toli toli iškilusio virš vandens.

Aš sparčiai ėjau šia gelsva lyguma, stangria kaip gyvas kūnas ir, atrodė, apsipilančia prakaitu po mano kojomis. Jūra tik ką buvo čia, o dabar aš mačiau, kaip ji bėgo tolyn, beveik pradingdama iš akių, ir aš jau nebegalėjau įžiūrėti linijos, skiriančios smėlį nuo vandenyno. Atrodė, jog esu didingo, pasakiško reginio liudininkas. Tik ką prieš akis ošęs Atlanto vandenynas staiga virto sekluma ir dingo, kaip dingsta užkulisiuose dekoracijos, ir dabar aš ėjau dykumos viduriu. Jaučiau tik sūraus vandens alsavimą, vandens augalų kvapą, bangų kvapą, stiprų ir malonų pakrantės aromatą. Aš skubėjau ir jau nebejaučiau žvarbumo, žvelgiau į sudužusį laivą, ir man artėjant jis vis didėjo ir dabar priminė išmestą į krantą didžiulį banginį.

Laivas, atrodė, augo iš žemės, įgaudamas baisingą dydį, kurį dar labiau pabrėžė ši bekraštė dykynė. Po valandos spartaus ėjimo aš pagaliau jį pasiekiau. Burlaivis buvo pasviręs ant šono, sudaužytas ir sudarkytas, jo sulaužytos briaunos, padarytos iš dervuoto medžio ir sutvirtintos didžiuliais vinimis, buvo išlindę į viršų kaip žvėries šonkauliai. Smėlis jau buvo pasiekęs vidų, įsiskverbęs į visus plyšius ir neketino paleisti iš savo gniaužtų. Laivas tarytum suleido į jį savo šaknis; jo priekis giliai įsirėžė į minkštą ir klastingą gruntą, o iškilęs paskuigalis, atrodė, kėlė į dangų du nevilties šauksmo kupinus baltus žodžius: „Mari Žozefas“.

Užsiropščiau pasvirusiu šonu ant šio laivo lavono ir atsidūręs denyje nusileidau į triumą. Šviesa, besiskverbianti pro sulaužytus trapus ir plyšius, blausiai apšvietė ilgą ir niūrų rūsį, užverstą įvairiomis medinėmis nuolaužomis. Čia taip pat nieko nebuvo išskyrus smėlį — šio lentinio požemio pagrindą.

Pasiėmęs bloknotą pradėjau rašyti pastabas apie laivo stovį. Atsisėdęs ant tuščios sudužusios statinės rašiau apšviestas blausios dienos šviesos, besiskverbiančios pro plačią angą, pro kurią matėsi atsivėrusi begalinė smėlio plynuma. Nuo šalčio ir nykumo retkarčiais mano nugara perbėgdavo šiurpuliukai, momentais liaudavausi rašyti, įsiklausydamas į gūdžius ir paslaptingus garsus laivo viduje: krabų krebždėjimą, kai jie brazdino medį savo lenktomis žnyplėmis, į mažiausių jūros gyvūnėlių skrebėjimą, kurie jau spėjo įsikurti šiame numirėlyje, o taip pat į tylų, vienodą jūrų medgręžių6 čežėjimą, kurie zyzdami kaip grąžtai be paliovos varpė seną medį, gadindami ir grauždami jį. Staiga visiškai arti išgirdau žmonių balsus. Pašokau, lyg būčiau pamatęs šmėklą. Ir iš tiesų akimirkai man pasirodė, kad tuoj pat iš gūdaus triumo išlįs ir priešais mane išdygs du skenduoliai ir praneš man apie savo liūdną baigtį. Nieko nelaukdamas aš, prisitraukęs ant rankų, iššokau ant denio ir išvydau laivo pirmagalyje stovintį aukštą poną ir tris jaunas merginas, arba, tiksliau, aukštą anglą ir tris paneles. Jie, be abejo, išsigando netgi labiau nei aš, taip netikėtai šiame apleistame tristiebyje išvydę žmogų. Jauniausia iš merginų šoko bėgti, o kitos dvi abiem rankomis įsikibo į tėvą. Bet šis tik prasižiojo, ir tai buvo vienintelė jo susijaudinimo regima išraiška.

Po akimirkos jis prašneko netaisyklinga prancūzų kalba:

— O, pone, jūs savininkas šio laivas?

— Taip, pone.

— Ar galiu jį aplankyti?

— Taip, pone.

Tada jis angliškai pasakė ilgą frazę, ir aš supratau tik vieną žodį — gracious7, kurį jis pakartojo kelis kartus.

Pastebėjęs, jog jis dairosi, pro kur įsiropšti į laivą, parodžiau jam patogesnę vietą ir ištiesiau ranką. Jis įsikabarojo, po to mes padėjome įlipti merginoms, kurios jau suspėjo nusiraminti. Jos buvo labai žavingos, ypač vyriausioji, aštuoniolikmetė šviesiaplaukė, gaivi kaip gėlė, tokia grakšti, tokia nuostabi! Tiesa, jog dailios anglės primena švelnias jūros dovanas. Galima buvo pamanyti, kad ši mergina iškilo iš smilčių, ir jos plaukai dar saugojo jų atspalvį. Merginų nuostabus gaivumas ir veidelių spindėjimas priminė rožines kriaukles arba retus ir paslaptingus perlus, atsirandančius neįžvelgiamose jūros gelmėse.

Ji prancūziškai kalbėjo kur kas geriau nei tėvas ir apsiėmė vertėjauti. Aš papasakojau apie laivo katastrofą su visomis menkiausiomis smulkmenomis, kurias išsigalvojau, lyg pats būčiau katastrofoje dalyvavęs. Paskui visa šeimyna nusileido į laivo vidų. Kai tik jie pradingo jo tamsiose, vos apšviestose gelmėse, pasigirdo nuostabos ir susižavėjimo šūksniai, ir staiga aš išvydau tėvo ir trijų dukterų rankose albumus, kurie, matyt, buvo paslėpti jų plačiuose neperšlampamuose apsiaustuose, ir jie visi kartu pradėjo piešti šios liūdnos ir fantastiškos vietos eskizus.

Jie iš eilės susėdo ant išsikišusios sijos, ir keturi albumai, padėti ant aštuoneto kelių, staigiai buvo užpildyti smulkiais štrichais, pagal kuriuos vėliau paveiksluose atgis sudužusio „Mari Žozefo“ korpusas.

Vyriausioji iš merginų, neatsitraukdama nuo darbo, kalbėjosi su manimi, kol aš tyrinėjau laivo skeletą.

Sužinojau, jog jie žiemojo Biarice ir atvyko į šią salą specialiai tam, kad žvilgtelėtų į tristiebį, nugrimzdusį į smėlį.

Šie žmonės neturėjo nė pėdsako anglams būdingo manieringumo ir išdidumo. Tai buvo šaunūs paprasti keistuoliai, priklausantys tam amžinų keliauninkų skaičiui, kuriais Anglija užtvindo visą žemės rutulį. Tėvas buvo aukštas, sausas, ir jo raudonas pražilusiais bakenbardais aprėmintas veidas labiau panašėjo į gyvą sumuštinį, į kumpio gabalą, išpjaustytą pagal žmogaus galvos formą ir įspraustą tarp dviejų plaukų kuokštų; dukterys, ilgakojės kaip jauni garniai ir tokios pat laibos kaip ir jų tėvas, išskyrus vyriausiąją, — jos visos buvo labai žavingos.

Vyriausioji sesuo mane pakerėjo. Jos kalba, pasakojimo maniera, juokas, sugebėjimas suprasti arba stebėjimasis, klausiamas mėlynų kaip gilūs vandenys akių žvilgsnis, įsmeigtas į mane, — viskas nepaprastai domino. Ji mesdavo darbą, kad geriau suprastų mano žodžių prasmę, vėl griebdavosi piešinio, čiauškėjo „yes“ arba „no“, ir aš galėjau be paliovos į ją žiūrėti ir klausytis.

Staiga ji sušnibždėjo:

— Aš girdžiu, kaip laivas nežymiai juda.

Įdėmiau įsiklausiau ir tuoj pat išgirdau kažkokį lengvą ir nesuprantamą nesiliaujantį ūžimą. Kas gi tai galėjo būti? Atsistojau, pažvelgiau pro plyšį ir aiktelėjau. Į mus artinosi jūra, pasirengusi netrukus atskirti mus nuo sausumos.

Tuoj pat metėmės į denį. Vėlu! Vanduo mus apsupo ir bėgo kranto link nepralenkiamu greičiu. Ne, jis ne bėgo — jis slinko, šliaužė, plėtėsi kaip didžiulė dėmė. Jis apsėmė smėlį tik per keletą centimetrų, tačiau neišvengiamo potvynio grėsmė buvo jau čia pat.

Anglas norėjo šokti iš laivo, tačiau aš sulaikiau jį: bėgti buvo neįmanoma dėl gilių duobių, kurias mes aplenkėme eidami pirmyn; grįždami jokiu būdu neišvengtume jų.

Akimirkai visų širdys suakmenėjo iš siaubo. Paskui mažytė anglė nusišypsojo ir netaisyklinga kalba sušnibždėjo:

— Tai mes patyręs laivo dužimas.

Norėjau nusijuokti, bet mane užvaldė baimė, beviltiška, išdavikiška baimė, niekšinga ir klastinga kaip ir šis potvynis. Iš karto mintyse permečiau visus pavojus, kurie mums grėsė. Norėjau šauktis pagalbos. Tačiau ką?

Dvi jaunesnės seserys prisiglaudė prie tėvo, kuris pasimetęs žvelgė į bekraštę jūrą, supančią mus.

Naktis artinosi taip pat greitai kaip ir vanduo, — sunki, drėgna, ledinė naktis.

Aš tariau:

— Neturime kitos išeities, teks nakvoti laive.

Anglas atsakė:

— O, yes!

Penkiolika minučių, o gal ir visą pusvalandį, tiksliai neprisimenu, mes prastovėjome žiūrėdami į gelsvą vandenį, supantį mus, kuris vis kilo ir šurmuliavo, tarytum virė, žaidė atsikariautame didžiuliame paplūdimyje.

Viena iš merginų sužvarbo, ir mes nusprendėme leistis žemyn, kad pasislėptume nuo lengvo, bet šalto brizo, švilpiančio apie mus, besiskverbiančio už drabužių ir badančio odą tarsi adatomis.

Aš palinkau virš trapo. Laivas buvo pilnas vandens. Ir mums, norint nors šiek tiek apsisaugoti nuo vėjo, teko įsisprausti į borto kampą.

Dabar viską gaubė tamsa, o mes sėdėjome prisiglaudę vienas prie kito, apsupti rūko ir vandens. Prie savo peties jaučiau virpantį anglės petuką, jos dantys retkarčiais staiga pradėdavo kalenti, tačiau aš per suknelę jaučiau švelnią merginos kūno šilumą, ir ta šiluma buvo palaiminga kaip bučinys. Mes daugiau nesikalbėjome; sėdėjome nejudėdami, tyliai, susitraukę, kaip žvėrys urve per uraganą. Ir vis dėlto, nepaisant nieko: nepaisant nakties, baisaus ir vis didėjančio pavojaus, — mane pradėjo džiuginti tai, kad esu būtent čia, mane džiugino šaltis ir pavojus, džiugino ilgos rūko ir siaubo valandos, kurias nusimatė praleisti čia, ant šių lentų, kartu su miela, nuostabia mergaite.

Klausiau savęs: iš kur šis keistas palaimos jausmas? Iš kur?

Kaip man sužinoti? Dėl to, kad čionai buvo ji? Bet kas ji? Kažkokia nepažįstama anglė! Aš jos nemylėjau, aš net nepažinojau jos, ir vis dėlto buvau sujaudintas, pakerėtas! Norėjau išgelbėti ją, paaukoti savo gyvybę, dėl jos iškrėsti tūkstantį beprotybių! Kaip keista! Kaip paaiškinti tai, jog moters artumas, jos buvimas greta gali taip smarkiai mus sukrėsti? Ar mus pavergia jos žavesys? Ar jaunystės kerai ir grožis vyrus svaigina kaip vynas?

O galbūt tai yra meilės prisilietimas, tos paslaptingos meilės, kuri atkakliai siekia sujungti dvi gyvas būtybes, bando savo jėgas dar kartą, kai tik suveda į krūvą vyrą ir moterį ir pripildo jų sielas jaudulio — paslaptingo, gilaus, neaiškaus jaudulio, — taip kaip prisotinama žemė vandeniu, norint išauginti joje gėles.

Tačiau kuo toliau, tuo labiau tamsos tyla, dangaus tyla darėsi vis daugiau bauginanti; mes nežymiai išskyrėme aplink mus nenutylantį nežymų gaudesį, potvynio šniokštimą, monotonišką bangų teškenimą, kurios atsimušdavo į laivą.

Staiga išgirdau verksmą. Verkė jaunesnioji iš seserų. Tėvas bandė ją nuraminti, ir jie pradėjo kalbėti savo kalba, kurios aš nesupratau. Supratau tik, kad jis ramino dukrą ir kad jai buvo labai baisu.

Savo kaimynę paklausiau:

— Ar jūs nesušalote, panele?

— O taip, labai daug šalta.

Pasiūliau jai savąjį apsiaustą, ji atsisakė, bet aš jau buvau jį nusimetęs ir apmuturiavau ją nepaisydamas visų protestų. Šios trumpos kovos metu aš paliečiau jos ranką, ir visu mano kūnu perbėgo saldus drebulys.

Per pastarąsias keletą minučių oras praskaidrėjo, ir vandens pliuškenimas į laivo bortą pasidarė stipresnis. Aš atsistojau, į veidą plūstelėjo smarkus vėjo gūsis. Pakilo vėtra!

Anglas tai irgi pastebėjo ir visai ramiai tarė:

— Mums tai labai bloga.

Iš tiesų tai buvo pavojinga, mūsų laukė neišvengiama mirtis, jeigu bangos, net ir nelabai stiprios, pradėtų daužytis į sukiužintą laivą ir jį drebinti; burlaivis buvo taip sudaužytas ir suniokotas, jog pirmoji didesnė banga išnešiotų jį į šipulius.

Mūsų neviltis augo su kiekviena akimirka, po kiekvieno stipresnio vėjo gūsio. Jūra palengva šėlo, ir aš tamsoje mačiau, kaip susidaro ir išnyksta baltos juostos, purslų juostos; bangos viena po kitos plovė „Mari Žozefo“ korpusą ir drebino jį staigiais smūgiais, kurie lyg aidas pasikartodavo mūsų širdyse.

Mano anglė drebėjo, jaučiau, kaip ji virpa kartu su manimi, aš jaučiau beprotišką norą suspausti ją savo glėbyje.

Priekyje, kairėje, dešinėje ir užpakalyje mūsų, palei visą krantą, švietė švyturiai — balti, geltoni, raudoni, besisukantys švyturiai, primenantys didžiules akis, milžino akis, kurie žvelgė į mus, tykojo, godžiai laukdami mūsų žūties. Vienas iš jų ypač mane erzino. Jis užgesdavo kas pusę minutės ir tuoj pat vėl įsižiebdavo; tai iš tiesų buvo didžiulė akis su blakstienomis, be paliovos nusileidžiančiomis ant ugninio žvilgsnio.

Kartkartėmis anglas imdavo braukyti degtukus, norėdamas pažiūrėti, kuri dabar valanda, po to vėl kišdavo laikrodį į kišenę. Staiga jis kreipėsi į mane per dukterų galvas ir iškilmingai rimtai tarė:

— Pone, sveikinu jus su Naujaisiais metais!

Buvo pusiaunaktis. Aš ištiesiau jam ranką, ir jis paspaudė ją; paskui kažką angliškai pasakė ir kartu su duktėrimis uždainavo: „God save the Oueen“8. Himnas nuskriejo juodo dangaus begalybe, nepermaldaujamo dangaus, ir ištirpo erdvėje.

Iš pradžių norėjau nusijuokti, tačiau staiga apėmė stiprus ir keistas jaudulys.

Buvo kažkas niūraus ir iškilmingo šiame himne, kurį giedojo žmonės, patyrę katastrofą, pasmerkti neišvengiamai mirčiai, tai panašėjo į maldą ir į dar kažką reikšmingiau, ką būtų galime palyginti nebent tik senoviniam didingam „Avė Caesar, morituri te salutant“9.

Kai jie baigė, aš paprašiau savo kaimynę padainuoti baladę ar ką nors panašaus, ką ji nori, kad tik tai nors šiek tiek atitrauktų mūsų dėmesį nuo pavojaus. Mergina sutiko, ir tuoj pat jos skaidrus balselis nuskriejo nakties tamsoje. Ji tikriausiai dainavo kažką ilgesingo, — tęsiami garsai iš lėto plaukė iš jos lūpų ir sklaidėsi virš bangų kaip sužeisti paukščiai.

Jūra bangavo ir daužėsi į laivą. Tačiau aš negirdėjau nieko, išskyrus jos balsą. Ir dabar aš staiga prisiminiau sirenas. Jei pro mus būtų praplaukusi kokia nors valtis, ką būtų pagalvoję jūreiviai? Mano įaudrintas protas įsisvajojo. Sirena! Galbūt ji iš tiesų sirena, ši jūrų gražuolė, sulaikiusi mane sudužusiame laive, kad galėtų kartu su manimi nugrimzti į jūros gelmes?..

Staiga mes visi penki nusiridenome deniu: „Mari Žozefas“ apsivertė ant dešiniojo šono. Mergina nukrito ant manęs, aš sugavau ją savo glėbyje ir jau nieko nesuvokdamas, nesuprasdamas, nusprendęs, kad priartėjo paskutinioji akimirka, beprotiškai bučiavau jos skruostą, smilkinį, plaukus. Laivas daugiau nejudėjo, nejudėjome ir mes.

— Kete! — sušuko tėvas.

Ta, kurią aš glamonėjau, atsakė „yes“ ir pasistengė išsilaisvinti iš mano glėbio. Iš tiesų tada aš troškau, kad laivas apsiverstų ir mes kartu su ja įkristame į vandenį.

Anglas tarė:

— Šiek tiek supa, bet tai buvo nieko. Visos trys mano dukterys sveikos.

Nematydamas vyriausiosios, jis iš pradžių pamanė, jog ji žuvo!

Lėtai atsistojau ir staiga pamačiau jūroje šviesos žiburį, visiškai netoliese. Sušukau; man atsakė. Tai buvo valtis, kuri ieškojo mūsų. Pasirodo, viešbučio šeimininkas numatė mūsų neapdairumą.

Mus išgelbėjo. Aš buvau nusivylęs! Mus nukėlė nuo plausto ir pargabeno į Sen Marteną.

Anglas trindamas rankas kalbėjo:

— Gerai vakarienė! Gerai vakarienė!

Ir mes iš tiesų pavakarieniavome. Tačiau aš nedžiūgavau, labai gailėjau „Mari Žozefo“.

Ryte išsiskyrėme po ilgų rankos paspaudimų ir pažadų rašyti. Jie sugrįžo į Biaricą. Aš vos nenusekiau jiems iš paskos.

Buvau įsimylėjęs, ketinau prašyti šios merginos rankos. Jei mes būtume kartu praleidę dar bent savaitę, aš, be abejonės, būčiau vedęs! Kokie kartais silpni ir nesuprantami būna vyrai!

Praėjo dveji metai, ir iš jų negavau jokių žinių; paskui gavau iš Niujorko laišką. Ji ištekėjo ir pranešė man apie tai. Ir štai dabar mes kiekvienais metais pasikeičiame naujametiniais laiškais. Ji pasakoja man apie savo gyvenimą, apie vaikus, apie seseris ir niekada nieko apie vyrą. Kodėl? Taip, kodėl?.. O aš rašau tik apie „Mari Žozefą“... Tai, ko gero, buvo vienintelė moteris, kurią aš mylėjau... ne... kurią galėjau mylėti... O, juk mes... mes nieko negalime žinoti!.. Įvykiai užvaldo mus... o paskui... o paskui... viskas praeina... Dabar ji, ko gero, senutė... aš net nepažinčiau jos... Bet ta, ankstesnioji... ta, iš laivo... kokia būtybė... dieviška!.. Ji rašo, jog visiškai pražilo!.. Dieve mano, kaip skaudu!.. Jos šviesūs plaukai!.. Ne, ne, ta, kurią aš pažinojau, daugiau neegzistuoja... Kaip graudu... kaip visa tai graudu!..

Atsiskyrėlis

Kartu su savo draugais aš nutariau nuvykti aplankyti seną atsiskyrėlį, kuris buvo įsikūręs ant senovinio kapo kauburio, apaugusio dideliais medžiais ir esančio plačios lygumos viduryje tarp Kanų ir Napulio.

Grįždami mes kalbėjomės apie šiuos keistus taikius atsiskyrėlius, vienišius, kurių senais laikais buvo tiek daug ir kurie mūsų dienomis beveik išmirė. Mes stengėmės suprasti ir įspėti, kokios moralinės priežastys, kokios rūšies nelaimės skatina žmones šiais laikais ieškoti išsigelbėjimo vienatvėje.

Staiga vienas mano pažįstamas tarė:

— Aš pažinojau pora atsiskyrėlių: vyrą ir moterį. Moteris galbūt ir dabar gyva. Ji prieš penkerius metus gyveno tarp griuvėsių Korsikos pakrantėje, visiškai negyvenamo kalno viršūnėje, už penkiolikos ar dvidešimties kilometrų nuo bet kurios gyvenvietės. Ji ten gyveno su savo tarnaite; aš aplankiau ją. Praeityje, be abejonės, ji buvo graži aukštuomenės dama. Ji priėmė mane mandagiai ir net draugiškai, bet aš nieko apie ją nesužinojau ir nieko negaliu pasakyti.

O kas liečia vyrą, tai jums papasakosiu, koks siaubingas įvykis jam nutiko.

Atsigręžkite atgal, ar matote štai ten, už Napulio, smailią mišku apaugusią kalvą, kuri iškilusi priešais Estrelio viršūnes? Čia ją vadina Gyvačių kalva. Ant jos, mažytėje antikos šventykloje, ir ieškojo išganymo mano atsiskyrėlis prieš dvidešimtį metų. Išgirdęs apie jį, nutariau susipažinti su šiuo vyru ir vieną nuostabų kovo mėnesio rytą išjojau ten iš Kanų risčia. Palikęs žirgą nakvynės namuose Napule, pradėjau pėsčias ropštis į šį keistą konusą, kurio aukštis siekė tikriausiai pusantro ar du šimtus metrų, jis buvo apaugęs aromatiniais augalais, daugiausiai smilkalais, kurių aštrus ir stiprus kvapas svaigina ir sukelia negalavimus. Akmenuota atšlaite nuolat šliaužiojo ilgi žalčiai, dingstantys žolėje. Todėl pavadinimas Gyvačių kalnas buvo visiškai pagrįstas. Būna dienų, kai gyvatės, kylant saulės užlietu kraštu, tiesiog išdygsta tiesiai jums po kojomis. Jų būna tiek daug, kad bijaisi padėti koją ir išgyveni kažkokį keistą nerimą, — ne baimės, todėl kad žalčiai nėra nuodingi, bet kažką panašaus į mistinį siaubą. Dažnai mane apimdavo keistas jausmas, lyg aš kilčiau į senovės šventąjį kalną, į nepaprastą kalvą, kvapnią ir paslaptingą, apaugusią smilkalais, pilną gyvačių ir apvainikuotą šventykla.

Ši šventykla egzistuoja lig šiolei. Tiksliau, mane įtikino, jog tai šventykla. O aš nė nesistengiau sužinoti ką nors daugiau, nenorėdamas susigadinti įspūdžio.

Taigi vieną kovo rytą aš užsiropščiau ant šios kalvos norėdamas pasigėrėti reginiu. Pasiekęs viršūnę iš tikrųjų išvydau šventyklos sienas ir žmogų, sėdintį ant akmens. Jis turėjo ne daugiau keturiasdešimt penkerius metus, nors jo plaukai buvo visiškai pražilę, tačiau barzda dar beveik juoda. Jis glostė katę, susirangiusią jam ant kelių, ir, atrodė, nekreipė į mane jokio dėmesio. Aš apėjau griuvėsius, kurių dalis, užklota šakomis, šiaudais ir atitverta akmenimis, buvo šio žmogaus būstas, po to vėl sugrįžau į tą vietą, kur jis sėdėjo.

Iš čia atsivėrė įstabus vaizdas. Iš dešinės — įmantrios aštriabriaunės Estrelio viršūnės, už jų — beribė jūra, nusidriekusi iki tolimų, įlankomis iškarpytų Italijos krantų, ir tiesiai priešais Kanus — Lėtino salos, plokščios, lyg plaukiojančios po jūrą; paskutinėje iš jų, nuo jūros pusės, stovinti aukšta senovinė pilis su dantytais bokštais, atrodė, kilo tiesiai iš vandens. O virš žalių krantų, virš ilgų baltų vilų grandinės, virš baltų miestų, iškilusių tarp medžių ir iš tolo panašių į nesuskaitomus kiaušinius, išmestus į krantą, iškyla Alpės, kurių viršūnes dengia snieguotos kepurės.

Aš sušnabždėjau:

— Dieve, koks grožis!

Žmogus pakėlė galvą ir tarė:

— Taip; bet kai matai šį reginį kiekvieną dieną, jis atsibosta.

Vadinasi, šis atsiskyrėlis kalbėjo, jis galėjo kalbėti. Tada — jis mano rankose.

Tą dieną aš neilgai buvau su juo ir tik pabandžiau nustatyti jo mizantropijos pobūdį. Pirmiausia jis man paliko įspūdį žmogaus, pavargusio nuo žmonių, viskuo persisotinusio, beviltiškai nusivylusio ir kupino pasišlykštėjimo savimi bei supančia aplinka.

Išsiskyriau su juo prakalbėjęs gerą pusvalandį. Po savaitės vėl sugrįžau, po to aplankiau dar po savaitės ir galiausiai pradėjau vaikščioti kiekvieną savaitę; tad nepraėjus nė dviem mėnesiams mes tapome draugais.

Ir štai kartą vakare, gegužės pabaigoje, aš nusprendžiau, kad atėjo reikiamas momentas, ir pasiėmęs su savimi maisto iškeliavau į Gyvačių kalvą papietauti kartu su atsiskyrėliu.

Buvo vienas iš tų kvapnių vakarų, kurie būna pietuose, šalyje, kur auginamos gėlės, kaip šiaurėje auginami rugiai, kur gaminamos beveik visos kvepiančios esencijos moterų kūnams ir jų suknelėms; vienas iš tų vakarų, kai nesuskaičiuojamų apelsinmedžių skleidžiamas aromatas kiekviename sode, kiekviename lygumos kampelyje jaudina ir švelniai svaigina, net senolių širdyse pažadina svajas apie meilę.

Mano vienišius akivaizdžiai apsidžiaugė išvydęs mane ir su malonumu sutiko papietauti.

Aš įkalbėjau išgerti jį truputį vyno, nuo kurio jis jau spėjo atprasti; vyriškis atkuto ir pradėjo pasakoti apie savo praeitį.

Netikėtai aš paklausiau:

— Kodėl jūs nusprendėte atsiskirti nuo žmonių šioje kalvoje?

Jis tuoj pat atsakė:

— Aš patyriau patį didžiausią sukrėtimą, koks tik gali ištikti žmogų. Tačiau kam gi aš turėčiau slėpti nuo jūsų savo nelaimę? Galbūt ši tragedija pažadins jumyse užuojautą man. O, be to, aš niekada niekam dar nesu apie tai pasakojęs... niekada... ir norėčiau žinoti... galų gale... ką galvoja kiti... kaip jie į tai pažvelgtų...

Gimiau Paryžiuje, ten įgijau išsilavinimą, šiame mieste užaugau ir pragyvenau visą gyvenimą. Tėvai man paliko keleto tūkstančių frankų rentą, padedant pažįstamiems gavau ramią ir kuklią tarnybą, todėl kaip viengungis buvau gana pasiturintis žmogus. Nuo pat ankstyvos jaunystės gyvenau viengungišką gyvenimą. Ar suprantate, ką tai reiškia. Laisvas, be šeimos, tvirtai apsisprendęs nesusipančioti santuokos ryšiais, aš tris mėnesius gyvendavau su viena moterimi, pusmetį — su kita, o retkarčiais net ištisus metus būdavau be meilužės, pasirinkdamas atsitiktines drauges iš daugelio lengvai pasiekiamų arba parsidavinėjančių moterų.

Ši banali, o jeigu norite, galite vadinti nepadori egzistencija mane visiškai patenkino, nes patenkino mano polinkį permainoms ir dykinėjimui. Aš leidau dienas šlitinėdamas bulvarais, teatruose ir kavinėse, visada su žmonėmis, tarsi benamis, nors turėjau puikų būstą. Aš buvau vienas iš daugelio tos rūšies žmonių, kurie leidžiasi nešami pasroviui kaip šapeliai vandenyje, kuriems Paryžiaus sienos — visas pasaulis, ir kurie niekuo nesirūpina, nes nieko nemyli. Buvau laikomas šauniu vyruku — be dorybių ir be trūkumų. Štai ir viskas. Aš visiškai objektyviai noriu save įvertinti.

Taip slinko mano gyvenimas nuo dvidešimties iki keturiasdešimties metų, labai veržliai, be ypatingų nuotykių. Kaip greitai jie pralekia, šie monotoniški paryžietiško gyvenimo metai, nepalikdami atmintyje jokių prisiminimų, jokių įsimintinų datų ar stipresnių išgyvenimų, šie ilgi ir sparčiai bėgantys, banalūs ir nerūpestingi metai, kai geri, valgai, juokiesi pats nežinodamas iš ko ir kodėl, kai lūpos pačios artinasi prie visko, ką galima paragauti ar pabučiuoti, — ir nieko, iš esmės, jau negeidi! Jaunystė praeina, sensti, taip nieko ir nepadaręs, nenuveikęs, ką per tą laiką nuveikia kiti, prie nieko neprisirišęs, niekur neįleidęs šaknų, neturintis jokių ryšių, draugų, nei giminių, nei žmonos, nei vaikų! Taigi aš be jokių rūpesčių sulaukiau keturiasdešimties metų amžiaus ir, norėdamas pažymėti savo gimtadienį, save pavaišinau gerais pietumis didelėje kavinėje. Buvau vienišas, ir man atrodė netgi įdomu atšvęsti šią dieną vienatvėje.

Po pietų pradėjau svarstyti, ką veiksiu toliau. Pirmiausia kilo mintis eiti į teatrą, bet paskui aš nusprendžiau surengti kelionę į Lotynų kvartalą, kur kadaise studijavau teisę. Aš patraukiau į jį per visą Paryžių ir atsitiktinai užėjau į aludę, kurioje patarnavo merginos.

Ta, kuri priėjo prie mano staliuko, buvo dar visiškai jaunutė, gražutė ir linksma. Aš pasiūliau jai su manimi išgerti, ir ji tuoj pat sutiko. Ji atsisėdo priešais mane ir norėdama sužinoti, su kokiu vyrų tipu turi reikalą, nužvelgė mane patyrusiu žvilgsniu. Tai buvo šviesiaplaukė blondinė, žavi, akinančiai žavi būtybė; po aptemptu korsažu jautėsi rausvas ir stangrus kūnas. Aš prikalbėjau jai daugybę tuščių meilikaujančių žodžių, kokius paprastai vyrai kalba panašioms moterims, ir dėl to, jog ji iš tiesų buvo labai puiki, man staiga kilo mintis nusivesti ją su savimi... ir dar kartą atšvęsti mano keturiasdešimtmetį. Įkalbėjau merginą greitai ir be vargo. Ji buvo laisva... kaip sakė, jau dvi savaitės... ir iš pradžių sutiko su manimi pavakarieniauti, kai baigs darbą, smuklėje netoli turgaus.

Bijodamas, kad manęs neapgautų, — juk niekada nenuspėsi, kas gali nutikti, kas gali užeiti į aludę arba kas šaus moteriai į galvą, — aš prasėdėjau šioje aludėje visą vakarą jos laukdamas.

Aš taip pat buvau laisvas mėnesį ar du ir stebėdamas, kaip ši nuostabi debiutante meilės srityje vaikštinėja nuo vieno staliuko prie kito, pamaniau, jog gal vertėtų sudaryti su ja kontraktą ilgesniam laikui. Dabar aš jums pasakoju vieną iš begėdiškiausių ir skaudžiausių paryžiečio nuotykių.

Dovanokite už šias grubias smulkmenas. Tie, kuriems niekada neteko patirti poetų apdainuotos meilės, moterį renkasi panašiai kaip kotletą mėsinėje, nesirūpindami niekuo, išskyrus prekės kokybe.

Taigi mes nuėjome pas ją, nes mano lova man buvo šventa. Tai buvo darbininkės kambarėlis penktame aukšte, švarutis ir kuklus; aš maloniai praleidau čia porą valandų. Ji buvo kaip reta miela ir patraukli, o, ši mergytė!

Prieš išeidamas sutariau su ja dėl kito pasimatymo; ji dar gulėjo lovoje, tad priėjau prie židinio, ketindamas palikti ant jo tradicinę dovanėlę, ir greitu žvilgsniu nužvelgiau laikrodį po stikliniu gaubtu, dvi vazas su gėlėmis ir dvi fotonuotraukas, kurių viena, labai sena, buvo atspausta ant stiklo. Atsitiktinai prie jos pasilenkęs aš apmiriau iš nuostabos, buvau taip priblokštas, jog nieko negalėjau suprasti... Tai buvo mano paties portretas, vienas pirmųjų mano portretų... darytas labai seniai, kai dar būdamas studentas gyvenau Lotynų kvartale.

Staigiais judesiais griebiau nuotrauką, norėdamas atidžiau įsižiūrėti. Taip, negalėjo būti jokių abejonių... Aš vos susilaikiau nesuprunkštęs, — taip man viskas pasirodė netikėta ir komiška.

Paskui paklausiau:

— Kas yra šis ponas?

Mergina atsakė:

— Tai mano tėvas, aš niekada jo nemačiau. Mama paliko šią nuotrauką ir liepė ją saugoti sakydama, jog ji kada nors man gali praversti.

Ji patylėjo, po to nusijuokė ir tęsė toliau:

— Tiesą sakant, aš nežinau, kam ji man gali būti naudinga. Nemanau, kad tėvas staiga atsirastų ir pripažintų mane.

Mano širdis daužėsi pašėlusiu greičiu; taip nešasi tik patrakęs arklys. Padėjau portretą atgal ant židinio ir sunkiai suvokdamas, ką darau, uždengiau jį dviem popierėliais po šimtą frankų, kuriuos radau kišenėje, paskui staigiai išlėkiau jai sušukęs:

— Iki pasimatymo... iki greito pasimatymo... brangioji...

Ir girdėjau, kaip ji atsakė:

— Iki antradienio!

Atsidūriau tamsioje laiptinėje ir apsigraibydamas nusileidau žemyn.

Išėjęs į lauką pastebėjau, kad lyja, ir staigiai pasukau į pirmą pasitaikiusią gatvę.

Ėjau, kur akys vedė, suglumęs, sukrėstas, rausdamasis savo atminties kertelėse. Ar tai gali būti tiesa? Taip! Staiga prisiminiau vieną merginą, kuri praėjus maždaug mėnesiui nuo mūsų išsiskyrimo parašė man, jog yra nėščia. Aš suplėšiau ar sudeginau jos laišką, neatsimenu, ir apie jį pamiršau. Reikėjo pasižiūrėti į moters portretą, stovėjusį šios merginos kambarėlyje ant židinio. Tačiau, vargu, ar man būtų pavykę ją atpažinti. Tai, rodos, buvo senos moters portretas.

Beklaidžiodamas pasiekiau krantinę. Pamatęs suoliuką, atsisėdau. Lietus nesiliovė. Retkarčiais pro šalį praeidavo skėčiais nuo lietaus prisidengę žmonės. Staiga gyvenimas man pasirodė menkas ir niekingas, kupinas gėdos ir skausmo, sąmoningo ir nesąmoningo šlykštumo. Mano duktė!.. Galbūt aš iš tiesų ką tik mylėjausi su savo dukterimi!.. Paryžius, didžiulis Paryžius — niūrus, slogus, purvinas, liūdnas, juodas, — anapus uždarytų durų buvo pilnas panašių baisybių, sangulavimo, kraujomaišos, vaikų prievartavimo. Prisiminiau pasakojimus apie šlykščius ištvirkėlius, kurie valkiojasi po tiltais.

Nieko nežinodamas, net nenujausdamas, aš pasielgiau baisiau už šiuos niekšus. Aš miegojau su savo dukra!

Vos susilaikiau nešokęs į upę. Visiškai netekau sveikos nuovokos! Iki ryto basčiausi gatvėmis, po to grįžau namo, ketindamas viską gerai apmąstyti.

Paskui pasielgiau taip, kaip pasirodė protingiausia: paprašiau notarą iškviesti merginą ir ją išklausinėti, kokiomis aplinkybėmis motina perdavė portretą vyro, kurį ji laikė jos tėvu; notarui paaiškinau, kad taip elgiuosi prašomas draugo.

Notaras mano prašymą išpildė. Moteris prisipažino dukrai, kas buvo jos tėvas, tik mirties patale girdint kunigui, kurio vardą man taip pat pasakė.

Tada to nežinomo draugo vardu aš pervedžiau merginai pusę savo kapitalo, apie šimtą keturiasdešimt tūkstančių, kad ji galėtų gyventi tik iš rentos, paskui išėjau iš darbo ir atsidūriau čia.

Bastydamasis pakrante užtikau šią kalvą ir pasilikau joje... Ar ilgam?.. Nežinau!

Ką jūs manote apie mane ir apie tai, ką aš padariau?

Aš ištiesiau jam ranką ir tariau:

— Jūs pasielgėte taip, kaip ir derėjo. Daugelis žmonių būtų neteikę tiek daug reikšmės šiam siaubingam ir lemtingam atsitiktinumui.

Jis atsakė:

— Na, taip, bet aš, aš vos neišsikrausčiau iš proto. Pasirodo, aš niekada net neįtariau, kad turiu labai jautrią širdį. O dabar bijau Paryžiaus, kaip galbūt tikintieji bijo pragaro. Tas įvykis mane pribloškė, pritrenkė, tarytum ant galvos būtų užkritęs sunkus svoris. Bet paskutiniuoju metu jaučiuosi šiek tiek geriau.

Aš išsiskyriau su savo vienišiumi. Jo pasakojimas mane labai sukrėtė.

Mes matėmės dar pora kartų, po to aš išvykau, nes niekada nepasilieku pietuose ilgiau nei iki balandžio.

Kai kitais metais vėl sugrįžau, jo Gyvačių kalvoje jau nebebuvo ir niekada nieko daugiau apie jį negirdėjau.

Štai ir visa mano atsiskyrėlio istorija.

Tikras atsitikimas

Lauke kaukė vėjas, smarkus rudeninis vėjas, kuris atūžia stipriais gūsiais, nuplėšia nuo medžių paskutiniuosius lapus ir nuskraidina juos virš debesų.

Medžiotojai baigė pietauti; jie dar nesuspėjo nusiauti aulinių batų ir sėdėjo įraudę, linksmi ir įsiaudrinę. Tai buvo smulkūs normandų dvarininkai — pusiau bajorai, pusiau valstiečiai, turtingi, įmitę, pajėgūs nulaužti buliui ragus, kai šį sustabdydavo vedamą į turgaus aikštę.

Visą dieną jie medžiojo kūmo Blondelio, Epervilio mero, žemėje, o dabar, susėdę už didžiulio stalo, vakarieniavo jo namuose, kurie buvo pereinamojo tipo tarp fermos ir pilies.

Jų kalba priminė maurojimą, juokas buvo panašus į plėšrių žvėrių kaukimą, o maukė jie be perstojo tarsi kiauros statinės; ištiesę kojas, atsirėmę į stalą, vyrai šildėsi prie didžiulio židinio, kuris svaidė ant lubų kruvinus ugnies atšvaitus; plepėjo apie medžioklę, apie šunis, o jų apgirtę akys blizgėjo lempos šviesoje.

Jie visi jau buvo gerokai įkaušę ir pasiekė tą būseną, kai vyrams kyla nepadorios mintys; akimis jie sekiojo tvirtą apvaliais veidais merginą, kuri savo raudonomis rankomis nešė į stalą gausius valgius.

Staiga ilgšis ponas Sežuras, kuris kažkada ketino būti kunigu, o tapo veterinoriumi ir visoje apylinkėje gydė gyvulius, sušuko:

— Velniai griebtų, kūmai Blondeli, na ir virėją puikią turite, galima pirštus apsilaižyti!

Pasigirdo griaudintis juokas. Ir čia įsiterpė ponas de Vameto, — senas nusigyvenęs girtuoklis bajoras:

— Aš kadaise turėjau smagų nuotykį su panašia mergyte! Verta jį papasakoti. Kiekvieną kartą, kai tik apie tai galvoju, nuolat prisimenu savo kalę Mirzą; aš pardaviau ją grafui d’Osoneliui, tačiau ji buvo taip prie manęs prisirišusi, kad kiekvieną kartą, kai tik šeimininkas ją paleisdavo, sugrįždavo namo. Galiausiai aš supykau ir paprašiau grafą ją pririšti. Ir žinote, kas atsitiko? Ji nugaišo iš liūdesio.

Bet grįšiu prie istorijos su mano tarnaite. Štai kaip viskas nutiko.

Buvau tada dvidešimt penkerių metų viengungis ir gyvenau nuosavoje Vilbono pilyje. O žinote, kai vyriškis yra jaunas, pasiturintis, o vakarais kamuojasi nuobodžiaudamas, jis pradeda dairytis į šonus.

Netrukus aš pastebėjau jaunutę mergaitę, kuri tarnavo Kovilėje pas Debulto. Jūs, Blondeli, turėtumėte puikiai pažinti šį Debulto! Trumpai tariant, ta išdykėlė taip mane pakerėjo, jog vieną gražią dieną aš susiruošiau pas jos šeimininką ir pasiūliau tokį sandėrį: jis perleidžia man tarnaitę, o aš parduodu jam savo juodąją kumelę Kokotę — jis jau pora metų gviešėsi į ją. Debulto ištiesė man ranką: „Sutinku, pone de Vameto“. Sandėris įvyko; mergina atėjo į mano pilį, o aš nuvedžiau kumelę į Kovilę ir pardaviau ją už tris šimtus ekiu.

Iš pradžių viskas klostėsi nuostabiai. Niekas nieko net neįtarė; tik štai Roza pamilo mane, kaip man pasirodė, pernelyg stipriai. Ši mergytė, matote, buvo ne tokia kaip visos. Jos gyslomis tekėjo ne visiškai prasčiokiškas kraujas. Ją, ko gero, pagimdė kokia nors tarnaitė, nusidėjusi su savo ponu.

Žodžiu, ji mane tiesiog dievino. Glaustydavosi prie manęs, meilinosi, vadindavo juokingiausiais švelniais žodžiais, ir visas šis perdėtas meilumas galiausiai privertė mane susimąstyti.

Aš tariau sau: „Laikas liautis, nes galiu įkliūti!“ Tačiau ne taip lengva mane suvystyti. Aš nesu iš tų, kuriuos galima užkerėti bučiniais. Žodžiu, jau ketinau keisti taktiką, kai staiga ji pranešė, jog laukiasi kūdikio.

Pif, paf! Tarytum kas būtų pokštelėjęs man tiesiai į širdį iš dvivamzdžio. O ji glamonėjo mane, bučiavo, juokėsi, šokinėjo, žodžiu, visiškai pametė galvą. Pirmąją dieną neištariau nė žodžio, o naktį pradėjau svarstyti. Aš galvojau: „Na, tiek to, tebūnie, bet reikia išvengti nemalonumų, reikia išpainioti šį mazgą, — ir dabar tai pats tinkamiausias laikas“. Ar jūs suprantate, Barnvilėje gyveno mano tėvas ir motina, o sesuo, — ta, kuri ištekėjo už markizo d’Isparo, — Rolbeke, už dviejų mylių nuo Vilbono. Taigi buvo menki juokai.

Tačiau kaip išsisukti?! Jei ji išeis iš mano namų, žmonės iš karto kažką įtars ir pradės liežuvauti. Palikti ją pas save negalėjau, nes greitai viskas pradėtų aiškėti. Tačiau ir palikti likimo valiai tokioje padėtyje taip pat negalėjau.

Pasikalbėjau su dėde, baronu de Kreiteliu, visko mačiusiu savo gyvenime, kuris ne su viena gražuole turėjo meilės nuotykių, ir paprašiau jo patarimo. Jis visiškai ramiai man atsakė:

— Reikia ją ištekinti, mano berniuk.

Aš net pašokau:

— Ištekinti? Už ko, dėde!

Jis gūžtelėjo pečiais:

— Už ko nori, čia jau tavo reikalas, o ne mano. Jei nesi mulkis, ką nors surasi.

Mąsčiau apie tai visą savaitę ir galiausiai nusprendžiau: „Dėdė iš tiesų sakė tiesą“.

Tada pradėjau laužyti galvą, kur surasti jaunikį. Ir štai visiškai netikėtai taikos teisėjas, su kuriuo aš ką tik pietavau, sako man:

— O tetulės Pomelos sūnelis ir vėl prikrėtę kvailysčių. Vaikinas liūdnai baigs. Teisingai sakoma, kad obuolys nuo obels netoli krenta.

Ši tetulė Pomela jaunystėje nepasižymėjo ypatingu dorovingumu, o senatvėje tapo tikra apgavike. Už vieną ekiu galėjo parduoti sielą ir dar pridėti savo netikėlį sūnų.

Aš nuskubėjau pas ją ir atsargiai paaiškinau, kas atsitiko. O kai pradėjau jaudintis ir painiotis, ji tiesiai paklausė:

— Kiek jūs duodate už mergiotę?

Senė buvo sukčiuvienė, bet ir aš ne mulkis ir viskam iš anksto pasiruošiau.

Kaip tik netoli Sasvilio turėjau tris nedidelius žemės sklypelius, jie priklausė trims mano Vilbono fermoms. Fermeriai visą laiką skųsdavosi, kad ši žemė labai toli, taigi aš atsiėmiau iš jų šiuos sklypus, kurie sudarė apie šešis akrus, o kai pastarieji pradėjo burnoti, atleidau juos iki nuomos sutarties galiojimo pabaigos nuo prievolės atsiskaityti naminiais paukščiais.

Taip išsprendžiau šią problemą. Po to iš savo kaimyno, pono d’Omontė, nusipirkau žemės sklypelį, esantį prie upės, ir pastatydinau ten namelį; visa tai kainavo man apie pusantro tūkstančio frankų. Taigi aš sukūriau nedidelį ūkelį, kuris man nedaug tekainavo, ir padovanojau merginai kaip kraitį.

Senė buvo bepradedanti šaukti, kad to maža, tačiau aš užsispyriau, ir mes išsiskyrėme taip nieko ir nesusitarę.

Kitą dieną vos prašvitus pas mane atėjo jos sūnelis. Jo veido nebuvau gerai įsidėmėjęs. Apžiūrėjęs vaikiną nusiraminau: valstietei jis beveik tiko, nors ir buvo panašus į tikriausią sukčių.

Su užuolankomis jis pradėjo kalbą, aiškindamas, neva atėjo pirkti karvės. Kai susitarėme, jis panoro apžiūrėti ūkį, ir mes patraukėme į laukus. Sukčius sugaišino mane geras tris valandas: apžiūrinėjo sklypą, matavo, čiupinėjo ir trynė tarp pirštų žemę, — matyt, bijodamas likti apmulkintas. Namelis dar buvo be stogo, ir šis apgavikas pareikalavo, kad stogas būtų ne šiaudinis, o iš čerpių, nes jos atsparesnės ir ilgiau laiko!

Paskui jis tarė man:

— O baldus ar jūs duosite?

Aš užprotestavau:

— Na ne, pakaks jums ir fermos.

Jis nusišaipė:

— Taigi! Ferma ir vaikas priedo!

Aš nepajutau, kaip paraudau. O jis tęsė toliau:

— Na, tai štai, jūs duosite man lovą, stalą, spintą, tris kėdes ir indus; priešingu atveju nieko neišeis.

Aš turėjau nusileisti.

Mes patraukėme atgal. Jis dar nė žodžio nepasakė apie merginą. Ir staiga sukta, bet vis dėlto sutrikusia veido išraiška paklausė:

— O... jeigu jis numirs, kam atiteks ūkis?

Aš atsakiau:

— Be abejo, jums.

Tai buvo svarbiausias dalykas, kurį jis norėjo išsiaiškinti nuo pat pradžių. Ir nutaisęs patenkintą veido išraišką ištiesė ranką. Reikalas buvo sutvarkytas.

Tačiau kaip sunku man buvo įtikinti Rozą! Ji voliojosi po kojomis, raudojo, tvirtino: „Nejaugi jūs man tai siūlote? Jūs! Jūs!“ Ji priešinosi daugiau kaip savaitę nepaisydama visų mano prašymų ir įtikinėjimų. Kokios kvailos tos moterys! Jeigu jau jos ką nors įsimyli, tai daugiau nieko nesuvokia. Jokio apdairumo, atsargumo, — meilė pirmoje eilėje, viskas dėl meilės!

Galiausiai aš įpykęs pagrasinau išgrūsti ją lauk. Tada ji nusileido su sąlyga, kad aš jai leisiu kartais mane aplankyti.

Aš pats nuvedžiau ją prie altoriaus, užmokėjau už santuokos ceremoniją ir visai kompanijai iškėliau vestuvinius pietus. Žodžiu, pinigų neskaičiavau. O paskui: „Likite sveiki vaikai!“ — ir pusmečiui išvykau pas brolį į Tureną.

Sugrįžęs sužinojau, jog kiekvieną savaitę ji ateidavo pas mane į pilį ir teiraudavosi apie mane. Nespėjus sugrįžti, po kokios valandos ji atbėgo su mažyliu ant rankų. Norite tikėkite, norite ne, bet manyje kažkas suspurdėjo išvydus maželį. Atrodo, aš net pabučiavau jį.

O pati motina, — tai buvo tikra pabėgėlė, skeletas, šešėlis. Perkarusi, pasenusi. Velniai griebtų, vedybos neišėjo jai į sveikatą! Aš automatiškai jos paklausiau:

— Ar tu laiminga?

Tada ji apsipylė ašarų upeliais ir kūkčiodama, raudodama sušuko:

— Aš negaliu, negaliu be jūsų gyventi! Geriau numirti. Aš negaliu...

Ji pakėlė pragarišką triukšmą. Raminau ją, kaip galėjau, ir palydėjau iki vartelių.

Paskui sužinojau, kad vyras ją daužydavo, o anyta, ta sena pelėda, neleido jai gyventi.

Po poros dienų Roza vėl pasirodė. Įsikibusi į mane šliaužė grindimis paskui:

— Užmuškite mane, aš atgal negrįšiu!

Tą patį būtų pasakiusi ir Mirza, jei tik būtų galėjusi kalbėti.

Galiausiai visas šis tąsymasis man gerokai įgriso, ir aš vėl pusei metų išvykau. Sugrįžęs... sugrįžęs sužinojau, kad Roza mirė prieš tris savaites. Ji kiekvieną sekmadienį bėgdavo į pilį... Visai taip pat kaip Mirza. Po savaitės mirė ir vaikelis.

O vyras?.. Na, o šis sukčius paveldėjo palikimą. Nuo to laiko jis, atrodo, pradėjo kopti karjeros laiptais, o dabar išrinktas miesto patarėju.

Ponas Varneto juokdamasis pridūrė:

— Ką jau ką, bet gerovę tam žmogui aš tikrai sukūriau.

O veterinarijos gydytojas ponas Sežuras, keldamas prie lūpų stikliuką, reikšmingai užbaigė:

— Na ne, jau geriau bet kas, tik neturėti reikalų su tokiomis moterimis.

Meilė

Trys puslapiai iš medžiotojo užrašų

Vieno laikraščio įvykių kronikoje aš ką tik perskaičiau apie neseniai įvykusią meilės dramą. Jis nužudė ją, paskui nusižudė pats, — vadinasi, jis mylėjo. Kas ji, o kas jis — argi ne tas pats? Man svarbi tik jų meilė — ne dėl to, kad ji mane sugraudino, nustebino, sukrėtė ar privertė susimąstyti, — ne, ji man priminė vieną keistą epizodą iš medžiotojų gyvenimo mano jaunystės metais, kai aš savo akimis išvydau Meilę, taip kaip kadaise pirmieji krikščionys danguje išvydo kryžių.

Aš atėjau į pasaulį su visais pirmykščio žmogaus instinktais ir pojūčiais, vėliau sutramdytais auklėjimo ir proto pastangomis. Aistringai mėgau medžioklę ir matydamas sukruvintą paukštį, kraują ant plunksnų ir ant savo rankų aš prarasdavau savitvardą. Tais metais, rudens pabaigoje, užėjo staigūs šalčiai ir vienas mano pusbrolis — Karlas de Rovilis — pakvietė atvykti pas jį auštant pašaudyti pelkėje ančių.

Šis pusbrolis, keturiasdešimtmetis raudonplaukis barzdotas stipruolis, kaimo dvarininkas, nuoširdus, linksmas puslaukinis vyras, buvo apdovanotas tuo galų sąmojumi, kuris net vidutinybę padaro patrauklia; jo namas — pusiau poniškas, pusiau valstietiškas — buvo pastatytas plačiame slėnyje, per kurį tekėjo upė. Slėnio kalvoti krantai buvo apaugę miškais — šimtametėmis feodalinėmis giriomis, kuriose dar buvo išlikę daug puikių medžių ir įvairiausių retų gyvūnų ir paukščių rūšių, kokios tik veisėse šioje Prancūzijos dalyje. Čia vienu metu šaudydavo erelius, o keliaujantys paukščiai, ne dažnai aplankantys šiuos pernelyg tirštai žmonių apgyventus kraštus, beveik visada nusileisdavo į šį šimtametį tankumyną; čia jie, pasirodo, žinojo arba surasdavo pačius atokiausius užkampius, kurie nuo seno buvo jų prieglobstis trumpu nakties poilsio metu.

Slėnyje buvo didelės atitvertos ganyklos, kurias drėkino upės vanduo, išvalytas iki šios vietos; šiek tiek toliau upė išsiliejo sudarydama didžiulę pelkę. Tai buvo puiki vieta medžioklei, geriausia iš visų man žinomų, pusbrolis labai ją prižiūrėjo ir rūpinosi tarytum parku. Tankiai apaugusi švendrėmis ji buvo gyva, liulanti, šnaranti, ir plokščiadugnės valtys, stumiamos kartimis, praplaukdavo siaurais kanalais, be triukšmo šliaužė stovinčiu vandeniu, užkliudydamos nendres, išvaikydamos vikrias žuveles, besislepiančias tarp žolių, ir išbaidydamos vandens višteles, kurių juodos smailios galvytės staigiai dingdavo vandenyje.

Vandeniui aš visada jaučiau didelę aistrą: mėgstu jūrą, nors ji pernelyg didelė, nerami, nepaklusni; mėgstu upes, jos gražios, tačiau visada teka pro šalį, visada bėga; ir ypač mėgstu pelkes, kuriose knibžda mums nepažįstamas povandeninių būtybių pasaulis. Pelkė — tai ištisas pasaulis žemėje; čia savita, ypatinga būtis, saviti sėslūs ir keliaujantys gyventojai, garsai ir šnabždesiai, o svarbiausia — pelkė turi savo paslaptį. Niekas taip smarkiai nejaudina, netrikdo ir nebaugina kaip pelkė. Iš kur ta baimė, tvyranti viršum vandeniu užlietų žemumų? Ar ją sukelia nerimastingas švendrių šnarėjimas, vaiduokliškos klaidžiojančios ugnelės, spengianti tyla, viešpataujanti ten ramiomis naktimis, ar fantastiškas rūkas, lyg įkapių drobulė aptraukiantis meldus, o galbūt nesugaunamas pliuškenimas, švelnus ir lengvas, kuris kartais labiau baugina nei patrankų griausmas ir dangaus rūstavimas ir paverčia pelkes pasakiška ir pavojų kupina šalimi, slepiančia didžiulę neįspėjamą ir baugią mįslę.

Ne. Tirštuose rūkuose slypi kita, daug gilesnė, daug svarbesnė paslaptis — galbūt pasaulio sutvėrimo paslaptis! Argi ne stovinčiame, mauruotame vandenyje, ne drėgnoje žemėje, neperdžiūvusioje nuo kaitrios saulės, sujudo, suplazdėjo ir išvydo šviesą pirmasis gyvybės gemalas?

Atvykau pas pusbrolį vakare. Spaudė šaltukas. Didžiuliame valgomajame bufetai, sienos, lubos buvo papuošti vanagų, pelėdų, lėlių, gervių, suopių, sakalų, garnių iškamšomis, kabančiomis išskėstais sparnais arba tupinčiomis ant šakų, kurios vinimis buvo pritvirtintos ant sienų; per pietus pusbrolis, kuris vilkėjo ruonių kailio švarką ir taip pat priminė kažkokį keistą poliarinių kraštų gyvūną, papasakojo man savo planus šiai nakčiai.

Mes turėjome išvykti pusę keturių ryto, kad apie pusę penkių jau būtume vietoje, kurią numatė pasalai. Čia iš ledo luitų buvo pastatytas namelis, kad turėtume kur pasislėpti nuo žvarbaus priešaušrio vėjo, to ledinio vėjo, kuris tarytum pjūklais raižo odą, kapoja ją lyg peilis, bado lyg užnuodytomis strėlėmis, plėšo tarsi įkaitintomis replėmis ir degina kaip ugnis.

Pusbrolis trynė rankas.

— Neregėtas šaltis, — kalbėjo jis, — šeštą valandą vakaro jau buvo dvylika laipsnių žemiau nulio!

Iš karto po pietų aš atsiguliau ir užsnūdau sušildytas ugnies, liepsnojančios židinyje.

Pažadino mane lygiai trečią. Įsisupau į avikailius, o pusbrolis Karlas apsivilko lokenomis. Mes skubiai išgėrėme po du puodelius karštos kavos, pasišildėme dviem taurelėmis konjako ir išsirengėme į kelionę lydimi jėgerio ir dviejų šunų: Plonžono ir Pjero.

Vos žengęs keletą žingsnių pajutau, kaip mane iki kaulų persmelkė šaltis. Tai buvo viena iš tų naktų, kai, atrodo, nuo šalčio apmiršta visa gyvybė. Šaltas oras tampa kietas, apčiuopiamas ir net sukelia skausmą; jis nejuda, jis sustingęs, gelia, persismelkia kiaurai, žudo medžius, augalus, vabzdžius ir netgi smulkius paukštelius, kurie krenta nuo medžių ant suakmenėjusios žemės ir tuoj pat suakmenėja patys.

Buvo mėnulio delčia; palinkęs į šoną ir išblyškęs jis, rodos, geso begalinėje erdvėje ir nusilpęs negalėjo judėti, — liko ten, viršuje, taip pat sukaustytas žvarbaus žiemos šalčio. Jis šykščiai siuntė į žemę tą liūdną, silpną, blankią šviesą, kuria mus gausiai apipildavo prieš jaunatį.

Mes su Karlu ėjome vienas greta kito, palinkę, rankas paslėpę kišenėse, šautuvus laikydami po pažastimis. Kad kojos neslystų užšalusios upės ledu, avalynę apvyniojome vilnomis, todėl ir judėjome be triukšmo; aš žvelgiau į baltus garus, kurie kamuoliais kilo į viršų nuo mūsų šunų šnopavimo.

Netrukus atsidūrėme pelkės pakraštyje ir pasukome siauru keliuku, kuris driekėsi pro žemaūgių sausų švendrių tankynę.

Alkūnėmis nuolat užkliudydavome ilgus lyg juostos lapus, mums praėjus pasigirsdavo lengvas šnarėjimas, ir mane užvaldė stipresnis nei bet kada keistas ir gilus jaudulys, kuris visada apima išvydus pelkę. Dabar pelkė jau buvo mirusi, nes mes brovėmės pro išdžiūvusių meldų brūzgynus.

Ir staiga už posūkio aš išvydau ledinę trobelę, statytą specialiai mums pasislėpti nuo šalčio. Turėjome dar bent valandą palaukti, kada nubus keliaujantys paukščiai, todėl aš įėjau į vidų ir norėdamas šiek tiek apšilti susisupau į apklotą.

Gulėdamas ant nugaros įsistebeilijau į mėnulį, kuris pro vos šviesą praleidžiančias ledinės trobelės sienas atrodė kreivas ir su keturiais ragais.

Tačiau negyvos pelkės šaltis, šaltis, sklindantis nuo namelio sienų, šaltis, kurį skleidė dangaus skliautas, smelkėsi į mane iki kaulų, ir aš pradėjau kosėti. Karlas sunerimo:

— Nieko baisaus, jei mes šiandieną ir nedaug tesumedžiosime, kad tik tu nepersišaldytum; tuoj pat užkurkime laužą.

Ir jis liepė jėgeriui pripjauti švendrių.

Trobelės viduryje sudėjo krūvą švendrių, lubose žiojėjo padaryta anga dūmams išeiti; ir kai pakilo ryškūs liepsnos liežuviai, žėrinčios kristalinės sienos pradėjo po truputį tirpti, — atrodė, kad ledo akmenys suprakaitavo. Karlas, tuo metu buvęs lauke, sušuko:

— Eik šen, pasižiūrėk!

Aš išėjau ir apstulbęs sustojau. Mūsų kūginis namelis atrodė kaip milžiniškas deimantas su žėrinčia ugnine šerdimi, kuris netikėtai iškilo virš užšalusios pelkės vandens. Viduje matėsi dvi fantastinės figūros: tai buvo mūsų šunys, besišildantys prie ugnies.

Staiga kažkur danguje pasigirdo nerimastingas, tolimas klajojančio pulko klyksmas. Laužo liepsna išbudino laukinius paukščius. Niekas manęs taip nejaudina kaip šis pirmasis nematomos būtybės šauksmas: dideliu greičiu sklinda jis iš tolybių visiškoje tamsoje, kol dar horizonte nesušvinta pirmieji aušros spinduliai. Man pasirodė, kad šis tolimas šauksmas, atskriejęs iki mūsų ant paukščių sparnų ledinę priešaušrio valandą — pasaulio sielos atodūsis!

Karlas tarė:

— Gesinkite laužą! Saulė teka.

Iš tiesų, dangus ėmė blykšti, ir pakilusių ančių pulkai horizonte nusidriekė kaip ištįsę dėmės, greitai tirpstančios dangaus skliaute.

Tamsoje blykstelėjo ugnis: tai šovė Karlas, ir mūsų šunys metėsi į priekį.

Dabar kas minutę pakaitomis mes nusitaikydavome, kai tik virš meldų pasirodydavo praskrendančio pulko šešėlis, o Pjero ir Plonžonas, uždusę ir linksmu nešė mums kruvinus paukščius, kurie kartais dar gyvi žvelgė į mus savo akelėmis.

Aušo vaiski ir giedra diena; kitame slėnio gale tekėjo saulė; mes jau susiruošėme keliauti namo, kai staiga pora paukščių, ištiesę kaklus ir išskleidę sparnus, netikėtai praskrido tiesiog mums virš galvų. Aš šoviau. Vienas iš jų nukrito tiesiai po kojomis. Tai buvo kryklė sidabriniu pilveliu. Ir staiga kažkur erdvėje, virš galvos, išgirdau šauksmą, paukščio riksmą. Keletą kartų pakartojo jis savo trumpą skaudų skundą; mažytis paukštelis suko ratus virš mūsų dangaus mėlynėje, nenuleisdamas žvilgsnio nuo negyvos savo draugės, kurią aš laikiau rankoje.

Karlas atsiklaupęs taikėsi, karštligiškai sekdamas paukštį jis laukė, kol šis priartės:

— Tu nušovei patelę, — tarė jis, — patinėlis dabar niekur neskris.

Iš tiesų jis nesitraukė: vis suko ratus ir verkė virš mūsų. Dar niekada dejonė man taip nedraskė širdies kaip šis vargšo paukštelio nenumaldomas šauksmas, sielvartingas priekaištas dėl nužudytos draugės.

— Padėk ją ant žemės, — tarė man Karlas. — Jis tuoj pat prisiartins.

Ir jis prisiartino, nepaisydamas pavojaus, apakintas meilės — meilės vieno sutvėrimo kitam, kurį aš savo rankomis nužudžiau.

Karlas iššovė; atrodo, nutrūko siūlas, laikęs paukštelį ore. Šmėstelėjo ir nukrito kažkoks juodas gumulėlis, sušnarėjo švendrės, ir Pjero atnešė man paukštį.

Aš įdėjau juos abu, jau sustingusius, į krepšį... ir tą pačią dieną išvykau į Paryžių.

Išnašos

La petite Roque

Renard — lapė

vedybos

Bulonės miškas (red.)

Jėgeris — pareigūnas medžioklės plotams prižiūrėti ir medžioklėms organizuoti.

Įvairūs gyvūnai, gadinantys medinius laivus.

malonu (angl.)

Dieve, saugok karalienę! (angl.)

Sveikas Cezari, mirštantysis tave sveikina! (lot.)

Content

Мопассан Ги де Nenaudingas grožis