Мартел Янн

Pi gyvenimas

Iš anglų kalbos vertė

Edita Mažonienė

Turinys

Autoriaus pastabos

Pirma dalis - Torontas ir Pondičeris

Antra dalis - Ramusis vandenynas

Trečia dalis - Benito Chuarezo ligoninė, Tomatianas, Meksika

Išnašos

a mes parents et a mon frere Autoriaus pastabos

Ši knyga man gimė iš alkio. Tuojau paaiškinsiu. 1996-ųjų pavasarį Kanadoje išėjo mano antroji knyga, romanas. Nekaip jai tesisekė. Kritikai traukiojo pečiais arba keiksnojo ją menkai tepagirdami. Paskui skaitytojai ją ignoravo. Nepaisant mano pastangų verstis per galvą lyg kokiam klounui ar lyno akrobatui, publika visai nekreipė į ją dėmesio. Knyga nejudėjo. Knygynų lentynose knygos stovėjo išrikiuotos eilėje kaip vaikai, laukdami, kol priims žaisti beisbolo arba futbolo, o manosios, lyg kokio nevikraus, nesportiško vaiko, niekas nenorėjo imti į komandą. Ji greitai ir tyliai pranyko.

Knygos žlugimas manęs pernelyg nepaveikė. Jau buvau perėjęs prie kito pasakojimo — romano, prasidedančio 1939 metais Portugalijoje. Tik buvo neramu. Ir stigo pinigų.

Todėl išskridau į Bombėjų. Tai ne taip jau neprotinga, įvertinus tris dalykus: kad apribojimai Indijoje išmuštų neramumą bet kokiam gyvam padarui, kad mažai pinigų ten užtenka ilgai ir kad romanas, vaizduojantis 1939-ųjų Portugaliją, gali turėti mažai ką bendra su ja tuo laikmečiui.

Jau anksčiau buvau buvęs Indijoje — penkis mėnesius šiaurėje. Pirmą kartą į subkontinentą atvykau visai nepasiruošęs. Tiesą sakant, buvau pasiruošęs tik vieną žodį. Kai užsiminiau draugui, gerai pažinojusiam mano kelionės tikslo šalį, jis atsainiai mestelėjo:

— Indijoje angliškai kalba labai juokingai. Jiems patinka tokie žodžiai, kaip, tarkim, „bembūz“ — mulkinti.

Prisiminiau jo žodžius, lėktuvui ėmus leistis į Delį, taigi su vienu žodžiu „mulkinti“ buvau pasiruošęs turtingai, triukšmingai, funkcionuojančiai Indijos beprotybei. Kartais pavartodavau šį žodį, ir, tiesą pasakius, jis tikrai neblogai man pravertė. Pasakiau tarnautojui traukinių stotyje:

— Nemaniau, kad bilietas bus toks brangus. Juk nebandote manęs mulkinti, ar ne?

Jis nusišypsojo ir pragydo:

— Ne, sere! Tikrai jokio mulkinimo. Nustačiau jums tikrą kainą.

Šį, antrąjį, kartą Indijoje jau geriau žinojau, ko tikėtis ir ko noriu: apsistosiu valstybinėje gyvenvietėje žemuosiuose kalnuose ir rašysiu savo romaną. Jau įsivaizdavau, kaip sėdėsiu prie stalo didelėje verandoje, išskleidęs priešais save užrašus šalia garuojančio arbatos puodelio. Man po kojomis plytės žalios kalvos, apsunkusios nuo miglos, o ausyse skambės veriami beždžionių klyksmai. Oras bus pats tas: rytais ir vakarais reikės lengvo megztinio, o vidurdienį — ko nors trumpom rankovėm. Šitaip susitvarkęs, su plunksna rankoje dėl didesnio tikroviškumo, paversiu Portugaliją beletristika. Juk tai ir yra beletristika, ar ne — pasirinktinis tikrovės transformavimas? Jos iškraipymas, siekiant iškelti esmę? Ir ko man į tą Portugaliją?

Namus prižiūrinti dama man pasakos apie kovas, besistengiant išguiti britus. Susitarsime, ką valgysiu pietų ir vakarienės ateinančią dieną. Baigęs rašyti, eisiu pasivaikščioti po banguotas arbatos plantacijų kalvas.

Deja, romanas springtelėjo, sučiaudėjo ir užgeso. Tai nutiko Materane, netoli Bombėjaus, mažoje gyvenvietėje su keliom beždžionėm, bet be arbatos plantacijų. Taip nutinka tik tariamiems rašytojams. Tavo tema gera, kaip ir sakiniai. Veikėjai tokie gyvi, kad praktiškai jiems reikėtų išrašyti gimimo liudijimus. Numatei jiems įspūdingą, paprastą ir intriguojantį siužetą. Viską išsiaiškinai ir prisirinkai faktų — istorinių., socialinių, klimatinių ir kulinarinių — kad tik suteiktum pasakojimui autentiškumo. Dialogas srūte srūva, spragsėdamas nuo įtampos. Aprašymai mirgėte mirga spalvomis, kontrastais ir vaizdžiomis smulkmenomis. Ir iš tiesų tavo pasakojimas tiesiog negali būti prastas. Bet sudėjus išeina visiškas nulis. Nepaisant akivaizdžiai puikių jo perspektyvų ateina metas, kai suvoki, jog tau pasąmonėje vis zirzęs balsas šnabžda tikrą baisią tiesą: nieko nebus. Trūksta vieno elemento, tos kibirkšties, kuri įžiebtų gyvybę tikram pasakojimui, nors ir būtų prasilenkiama su istorija ar kulinarija. Tavo pasakojimas emociškai miręs, štai kur šuo pakastas. Sakau jums, tai tikrai sielą žudantis atradimas. Nuo jo belieka vien graužiantis alkis.

Iš Materano išsiunčiau užrašus su savo žlugusiu romanu. Pasiunčiau išgalvotu adresu į Sibirą su taip pat išgalvotu atgaliniu adresu Bolivijoje. Tarnautojui užantspaudavus voką ir įmetus į rūšiavimo dėžę, prisėdau visas susikrimtęs ir nusiminęs. „Na, ir ką, Tolstojau? Kokių dar puikių minčių rasi, kad išgyventum?“— paklausiau pats savęs.

Taigi vis dar stigo pinigų ir buvo neramu. Pakilau ir išėjau iš pašto patyrinėti Pietų Indijos.

Kaip norėjau pasakyti: „Aš— daktaras“ tiems, kurie klausė, ką aš veikiu, nes gydytojai tuo metu buvo tikrieji burtininkai ir stebukladariai. Bet esu tikras, kad tuoj už kito posūkio būtų įvykusi autobuso avarija, ir visų akims nukrypus į mane, būčiau turėjęs aiškinti, verkiant ir dejuojant sužeistiesiems, kad turėjau mintyje juridinę teisę; tada, jiems prašant padėti iškelti bylą valdžiai dėl nelaimingo atsitikimo, būčiau turėjęs prisipažinti, kad aš viso labo filosofijos bakalauras; paskui, visiems šaukiant, kokia šios kruvinos tragedijos prasmė, turėčiau pripažinti, kad vos teprisiliečiau prie Kirkegardo. Ir taip toliau. Atsitrenkiau į varganą, apdaužytą tiesą.

Kartais, tai šen, tai ten išgirsdavau tokį atsakymą:

— Rašytojas? Tikrai? Turiu jums istoriją.

Dažniausiai tos istorijos tebūdavo tik epizodai, bekvapiai ir negyvybingi.

Atvažiavau į Pondičerio miestelį, mažutę savivaldę Sąjungos teritoriją į pietus nuo Madraso, Tamil Nadu pakrantėje. Pagal gyventojų skaičių ir dydį tai atitrūkusi Indijos dalelė — Princo Eduardo sala palyginti milžiniška Kanados dalis — bet istoriškai ji atskilo. O Pondičeris kažkada buvo tos kukliausios iš visų kolonijinių imperijų — Prancūzijos Indijos — sostinė. Prancūzai labai geidė prilygti britams, tikrai labai, bet jie tesugebėjo įsiviešpatauti saujelėje nedidelių uostų. Laikėsi įsikibę jų kone tris šimtus metų. Iš Pondičerio pasitraukė 1954 metais, palikę gražius baltus pastatus, plačias gatves, besikertančias viena su kita stačiu kampu, tokius gatvių pavadinimus, kaip Riu de la Marin bei Riu Sen Liui, ir „kepis“ policininkams pavadinti.

Sėdėjau Indijos kavos namuose Neru gatvėje. Tai vienas didelis kambarys žaliomis sienomis ir aukštomis lubomis. Ventiliatoriai sukasi tau virš galvos, kad išjudintų šiltą, drėgną orą. Visa salė pilna pristatyta vienodų kvadratinių stalų, prie kiekvieno — po keturias kėdes. Atsisėdi, kur tik randi vietos, nepaisydamas, kas jau sėdi prie stalo. Kava gera, jie turi ir prancūziškų skrebučių. Lengva užmegzti pokalbį. Tai štai, su manim šnekėjosi guvus, žėrinčių akių pagyvenęs vyriškis didžiuliais kuokštais visiškai baltų plaukų. Užtikrinau jį, kad Kanadoje šalta, kad tikrai kai kur joje kalbama prancūziškai, kad man patinka Indija ir taip toliau, ir panašiai, — įprastinis lengvas pokalbis tarp draugiškų, smalsių indų ir užsieniečių su kuprinėm. Mano darbo sritį jis sutiko išplėstom akim ir linksėdamas galva. Jau buvo laikas kilti. Iškėliau ranką, bandydamas atkreipti padavėjo dėmesį, kad gaučiau sąskaitą.

Tada vyriškis tarė:

— Papasakočiau istoriją, kuri jus privestų įtikėti Dievą.

Nustojau mojavęs ranka. Bet likau įtarus. Ar tik ne Jehovos liudytojas beldžiasi į mano duris?

— Ar jūsų istorija vyksta prieš du tūkstančius metų tolimame Romos imperijos kampelyje? — pasiteiravau.

— Ne...

Gal jis koks musulmonų šventraščio skelbėjas?

— Tai gal septintojo amžiaus Arabijoje?

— Ne ne. Jos pradžia čia pat, Pondičeryje, vos prieš keletą metų, o pabaiga., su džiaugsmu jums galiu pasakyti, būtent toje šalyje, kur jūs pats.

— Ir dėl jos aš įtikėčiau Dievą?

— Taip.

— Tai sunki užduotis.

— Ne tokia jau sunki, kad neįveiktumėte.

Pasirodė mano padavėjas. Akimirką padvejojau. Užsakiau du puodelius kavos. Prisistatėme vienas kitam. Jo vardas buvo Francis Adirubasamis.

— Prašyčiau papasakoti savo istoriją, — pasakiau.

— Turiu sulaukti iš jūsų tinkamo dėmesio, — atsakė jis.

— Sulauksite, — išsitraukiau parkerį ir bloknotą.

— Sakykite, ar buvote botanikos parke? — paklausė jis.

— Buvau vakar nuėjęs.

— Ar pastebėjote žaislinio traukinio bėgius?

— Taip, pastebėjau.

— Vaikų džiaugsmui sekmadieniais traukinys dar važinėja. Bet anksčiau jis važiuodavo kasdien dukart per valandą. Ar pastebėjote, kaip vadinasi stotelės?

— Viena — Rozevilis. Ji šalia rožių sodo.

— Teisingai. O kita?

— Neprisimenu.

— Užrašas nuimtas. Kažkada kita stotelė vadinosi Zootaunas. Traukinys stodavo dviejose stotelėse: Rozevilyje ir Zootaune. Kadaise Pondičerio botanikos parke buvo zoologijos sodas.

Jis kalbėjo toliau. Žymėjausi pastabas, pasakojimo elementus.

— Jums reikėtų pasikalbėti su juo, — pasakė jis apie pagrindinį veikėją. — Pažįstu jį labai labai gerai. Dabar jis jau suaugęs. Turėtumėte jo paklausti visko, kas neaišku.

Vėliau, Toronte, telefonų knygoje devyniuose Patelų stulpeliuose radau jį, pagrindinį veikėją. Širdis smarkiai daužėsi, kai sukau jo numerį. Atsiliepęs balsas kalbėjo kanadietišku akcentu su indišku ritmu, vos juntamu, bet neabejotinu lyg aromato dvelksmas ore.

— Tai buvo labai seniau — pasakė jis. Vis dėlto sutiko pasimatyti. Susitikome ne kartą. Jis parodė dienoraštį, kurį rasė tų įvykių metu. Parodė pageltusias laikraščių iškarpas, padariusias jį trumpalaike ir nežymia garsenybe. Papasakojo savo istoriją. Visąlaik žymėjausi pastabas. Kone po metų, įveikęs nemenkus sunkumus, gavau juostelę ir ataskaitą iš Japonijos transporto ministerijos. Būtent klausydamas tos juostos pritariau ponui Adirubasamiui, kad toks pasakojimas iš tiesų privers patikėti Dievu.

Rodėsi visai suprantama pasakoti pono Patelo istoriją daugiausiai pirmu asmeniu, lyg kalbėtų ir matytų jis. Tačiau netikslumai ar klaidos — mano.

Turiu padėkoti keletui žmonių. Savaime suprantama, labiausiai esu dėkingas ponui Patelui. Dėkingumas jam beribis, kaip ir Ramusis vandenynas, ir tikiuosi, kad jo nenuvils mano perpasakota jo paties istorija. Kad pradėjau šį pasakojimą, turiu padėkoti ponui Adirubasamiui. Esu dėkingas trims pavyzdingai profesionaliems pareigūnams, padėjusiems užbaigti istoriją: ponui Kazuhiko Oda, pastaruoju metu dirbančiam Japonijos ambasadoje Otavoje, ponui Hiroši Vatanabė iš „Oika“ laivininkystės kompanijos ir ypač ponui Tomohiro Okamoto iš Japonijos transporto ministerijos, dabar jau išėjusiam pensijon. Už gyvybės kibirkštį esu skolingas ponui Moacirui Skliarui (Moacyr Scliar). Galiausiai norėčiau nuoširdžiai padėkoti puikiai institucijai, Kanados menų tarybai, be kurios paramos nebūčiau surinkęs šio pasakojimo, neturinčio nieko bendra su 1939-ųjų Portugalija. Jei mes, piliečiai, neparemsime savo menininkų, tai paaukosim vaizduotę ant žiaurios tikrovės altoriaus ir nebeturėsim kuo tikėti, tuščiai besvajodami.

PIRMA DALIS Torontas ir Pondičeris

1 skyrius

Nuo kentėjimų likau liūdnas ir niūrus.

Į gyvenimą mane pamažu grąžino akademinės studijos ir tvirtas sąmoningas religijos praktikavimas. Vis laikiausi, kai kurių žmonių manymu, keistos religinės praktikos. Po vienerių metų gimnazijoje stojau į Toronto universitetą ir baigiau dvejas bakalauro studijas. Studijavau religijotyrą ir zoologiją. Ketvirtųjų metų religijotyros studijų tezėse nagrinėjau tam tikrus Izaoko Lurijos, žymaus šešiolikto amžiaus kabalisto iš Safedo, kosmogonijos teorijos aspektus. Zoologijos tezės buvo tripirščio tinginio skydliaukės funkcinė analizė. Pasirinkau tinginį, nes jo elgesys — tykus, ramus ir mąslus — kažkuo ramino ir guodė mano sugriautą esybę.

Būna dvipirščių ir tripirščių tinginių, kurie taip skirstomi pagal priekines letenas, nes visų tinginių užpakalinės letenos turi po tris pirštus. Man teko didelė laimė vieną vasarą stebėti tripirštį tinginį natūralioje aplinkoje Brazilijoje, pusiaujo džiunglėse. Tai itin įdomus padaras. Vienintelė tikrai jam būdinga ypatybė — tingumas. Jis miega ar ilsisi vidutiniškai dvidešimt valandų per parą. Mūsų komanda tyrė penkių laukinių suaugusių tripirščių tinginių miego įpročius, taigi pavakarėje, jiems sumigus, dėjome jiems ant galvų ryškiai raudonus plastmasinius indus, pripildytus vandens. Kitą rytą, jau vėlokai, radome juos toje pačioje vietoje, o vanduo induose knibždėte knibždėjo nuo vabzdžių. Tinginys veikliausias saulei leidžiantis, tik žodį veiklus šiuo atveju reikėtų suprasti pačia lengviausia prasme. Jis juda medžio šaka tam tikra, jam būdinga poza — aukštyn kojom — maždaug 400 metrų per valandą greičiu. Ant žemės jis šliaužia prie kito medžio 250 metrų per valandą greičiu, jei turi stimulą, tai yra, 440 kartų lėčiau, nei skubantis gepardas. O jei neskuba, jis pasislenka keturis penkis metrus per valandą.

Tripirštis tinginys menkai tegauna žinių apie savo aplinką. Skalėje nuo 2 iki 10, kur 2 balai atitinka ypatingą nejautrumą, o 10 — kraštutinį pojūčio aštrumą, tinginių skonį, lytėjimą, regą ir klausą Beebe (1926) įvertino 2 balais, o uoslę — 3. Jei gamtoje užeitumėte miegantį tripirštį tinginį, dviejų ar trijų bakstelėjimų pakaks jam pažadinti; tada jis ims apsimiegojęs dairytis į visas puses, tik ne į jus. Neaišku, ko jam žvalgytis, nes tinginys viską mato tik per tirštą miglą. O dėl klausos, tai tinginys ne tiek negirdi, kiek tiesiog nesidomi garsu. Beebe rašo, kad šaudant šalia miegančių ar ėdančių tinginių nebuvo sulaukta žymėlesnės reakcijos. Ir nederėtų pervertinti kiek geresnės tinginio uoslės. Sakoma, kad jie sugeba užuosti ir vengti papuvusių šakų, bet Bullock (1968) rašė, kad tinginiai neva dažnai krentą ant žemės, nes įsikabina į supuvusias šakas.

Paklausite, kaipgi jie išgyvena?

Būtent dėl to, kad yra tokie lėti. Mieguistumas ir vangumas juos saugo nuo pavojų: jaguarai, ocelotai, plėšrieji ereliai ir anakondos jų nepastebi. Tinginio gauruose apsigyvena dumbliai, kurie būna rudi sausuoju metu ir žali drėgnuoju, ir dėl to gyvūnas tiesiog susilieja su samanomis ir lapija, panėšėdamas į baltųjų skruzdžių arba voverių lizdą ar paprasčiausiai į medžio gumbą.

Tripirštis tinginys taikiai ir vegetariškai gyvena visiškoje darnoje su aplinka. „Jo lūpose — nuolatinė geraširdė šypsena“, — rašė Tirler (1966). Mačiau tą šypseną savo akimis. Aš visai nelinkęs perkelti žmogiškų bruožų ar emocijų gyvūnams, bet per tą mėnesį Brazilijoj, užvertęs galvą į besiilsinčius tinginius, dažniausiai pasijusdavau taip, lyg stebėčiau aukštyn kojom įsitaisiusius jogus, nugrimzdusius meditacijon, ar atsiskyrėlius, užsimiršusius maldoje, išmintingas būtybes, kurių intensyvus vaizduotės gyvenimas lieka neprieinamas mano moksliniams tyrimams.

Kartais man abu studijų dalykai susiplakdavo. Ne vienas mano kolegų religijotyros studentų — susipainiojusių agnostikų, nebežinančių, kur viršus, kur apačia, proto vergų, nebeskiriančių blizgučių nuo aukso — man primindavo tripirštį tinginį, o tripirštis tinginys, toks puikus gyvybės stebuklo pavyzdys, primindavo esant Dievą.

Man niekada nebuvo problemų dėl kolegų mokslininkų. Mokslininkai — draugiška, bedievė, darbšti, mėgstanti alų gentis, kurių mintis užima vien seksas, šachmatai ir beisbolas, kai galvos nebekvaršina mokslas.

Buvau labai geras studentas, kaip galiu spręsti pats apie save. Ketverius metus Šv. Mykolo koledže buvau pirmūnas. Iš Zoologijos katedros surinkau visus įmanomus studentiškus apdovanojimus. Iš Religijotyros katedros apdovanojimų negavau tik dėl to, kad ši katedra tokių visai neskiria (atpildas už religijos studijas — ne mirtingųjų rankose, kaip visi žinome). Būčiau gavęs ir Akademinį generalgubernatoriaus medalį, aukščiausią Toronto universiteto paskutinio kurso studentų apdovanojimą, kurį yra gavęs gražus būrys žymių kanadiečių, jei tik jis nebūtų buvęs paskirtas rausvaskruosčiam vaikinui storu lyg medžio kamienas sprandu ir nuolat nepakenčiamai geros nuotaikos.

Vis dar mažumėlį skaudu. Jei esi daug gyvenime iškentėjęs, bet koks papildomas skausmas bus kartu ir nepakeliamas, ir nereikšmingas. Mano gyvenimas — kaip memento mori1 piešinys iš Europos meno: visada šalia manęs — išsišiepusi kaukolė, kad primintų žmogiškųjų ambicijų kvailybę. Šaipausi iš tos kaukolės. Žiūriu į ją ir sakau: „Ne kokį draugą pasirinkai. Tu gal ir netiki gyvenimu, bet aš netikiu mirtimi. Pasitrauk!“ Kaukolė sukikena ir pasislenka dar arčiau, bet manęs tuo nenustebina. Mirtis ne dėl to taip limpa prie gyvenimo, kad tai biologiškai neišvengiama, bet iš pavydo. Gyvenimas toks gražus, kad mirtis jį įsimylėjusi — pavydžia, savininkiška meile, griebiančia viską, ką tik gali. Tik gyvenimas lengvai peršoka tąją užmarštį, pamesdamas vos vieną kitą nereikšmingą smulkmeną, na, o tamsa — tai tik praslenkantis debesies šešėlis. Raudonskruostis vaikinas gavo pritarimą ir iš Rodo stipendijos komiteto. Man jis patinka, ir tikiuosi, kad Oksforde jis turiningai praleido laiką. Jei kada mane gausiai apdovanotų Lakšmė, turto deivė, tai Oksfordą pasirinkčiau penktuoju miestu, kurį norėčiau aplankyti prieš mirtį — po Mekos, Varanasio, Jeruzalės ir Paryžiaus.

Apie savo darbini gyvenimą nieko negaliu pasakyti, tik tiek, kad kaklaraištis — tai kilpa, ir nors apversta, vis tiek pakars žmogų, jei tik nepasisaugosi.

Myliu Kanadą. Ilgiuosi Indijos karščio, maisto, naminių driežiukų ant sienų, miuziklų sidabriniame ekrane, gatvėmis klaidžiojančių karvių, kranksinčių varnų, net pašnekesių apie kriketą, bet myliu Kanadą. Puiki šalis, sveikam protui gerokai per šalta, pilna užjaučiančių, inteligentiškų žmonių prastomis šukuosenomis. Kad ir kaip būtų, Pondičeryje neturiu pas ką pareiti namo.

Ričardas Parkeris liko su manim. Niekad jo neužmiršau. Ar drįsčiau pasakyti, kad jo ilgiuosi? Taip. Man jo trūksta. Vis dar jį sapnuoju. Dažniausiai košmaruose, bet tie košmarai dvelkia meile. Tokia jau keista žmogaus širdis. Vis dar negaliu suprasti, kaip jis taip be ceremonijų mane paliko, visiškai neatsisveikinęs, nekart neatsigręžęs. Tas skausmas — lyg kirvis, kapojantis širdį.

Gydytojai ir slaugės Meksikos ligoninėje man buvo nenusakomai malonūs. Kaip ir ligoniai. Išgirdę mano istoriją, vėžio ar avarijų aukos atšlubuodavo ar privažiuodavo vežimėliais manęs pamatyti, vieni ir su savo šeimomis, nors nė vienas nekalbėjo angliškai, o aš visai nemokėjau ispaniškai. Jie man šypsodavosi, kratydavo ranką, tapšnodavo per galvą, palikdavo man ant lovos lauktuvių — ką nors valgoma arba drabužių. Nuo jų mane ištikdavo nevaldomi juoko arba ašarų priepuoliai.

Po kelių dienų jau galėjau atsistoti, net žengti du tris žingsnius, nepaisydamas pykinimo, svaigulio ir bendro silpnumo. Kraujo tyrimai rodė anemiją ir kad natrio kiekis labai didelis, o kalio — mažas. Kūne užsilaikydavo skystis, ir baisingai tino kojos. Atrodžiau lyg su persodintom dramblio kojom. Šlapimas buvo tamsiai geltonas, beveik rudas. Maždaug po savaitės jau beveik normaliai vaikščiojau ir galėjau nesusivarstęs avėti batus. Oda gijo, nors iki šiol liko randų ant pečių ir nugaros.

Kai pirmąsyk atsukau kraną, nuo jo kliokiančios, netaupios, gausingos srovės gavau tokį šoką, kad „atsijungiau“, kojos sulinko ir nualpau slaugės glėbyje.

Kai pirmąsyk Kanadoje užėjau indų restoranan, valgiau pirštais. Padavėjas kritiškai pažiūrėjo į mane ir pasakė:

— Ką tik iš laivo, ar ne?

Išblyškau. Mano pirštai, prieš sekundę lyg skonio užuomazgos mėgavęsi maistu trumpam aplenkdami burną, nuo jo žvilgsnio pasidarė purvini. Jie sustingo kaip nusikaltėliai, sučiupti veiksmo vietoje. Nedrįsau jų aplaižyti. Lyg prasikaltęs nusivaliau juos į servetėlę. Jis nė nesuvokė, kaip smarkiai sužeidė mane tie žodžiai. Jie lyg vinys buvo sukalti man į kūną. Paėmiau peilį ir šakutę. Beveik nebuvau naudojęsis tokiais įrankiais. Rankos drebėjo. Sambaras neteko skonio. 2 skyrius

Jis gyvena Skarbore. Jis nedidukas ir smulkus — ne daugiau kaip penkių pėdų penkių colių. Tamsiaplaukis, tamsių akių. Plaukai ties smilkiniais žyla. Ne vyresnis kaip keturiasdešimties. Maloniai tamsokos veido spalvos. Nors ir švelnus rudens oras, eidamas pasivaikščioti pavakariais rengiasi didžiulę žieminę skrandą su kailiniu gobtuvu. Išraiškingo veido. Kalba greitai, gestikuliuodamas. Be įžangų. Metasi pirmyn. 3 skyrius

Vardą man davė pagal plaukimo baseiną. Gan keista, žinant, kad mano tėvai niekad nemėgo vandens. Vienas pirmųjų mano tėvo verslo kontaktų buvo Francis Adirubasamis. Jis tapo artimu šeimos draugu. Vadinau jį Mamadžiu: „mama“ — tamilų kalba „dėdė“, o priesaga „dži“ Indijoje vartojama pagarbai ir meilei išreikšti. Jaunystėje Mamadžis, dar gerokai iki man gimstant, buvo žymus plaukikas, visos Pietų Indijos čempionas. Visą savo gyvenimą jis ir buvo į tokį panašus. Mano brolis Ravis sykį pasakojo, kad vos gimęs Mamadžis nenorėjo liautis kvėpavęs vandeniu, todėl daktaras, kad išgelbėtų gyvybę, turėjo paimti jį už kojų ir sukti sau virš galvos.

— Ir tai suveikė! — sakė Ravis, pasiutusiai sukdamas ranką aplink galvą. — Jis iškosėjo vandenį ir ėmė kvėpuoti oru, bet nuo to visas jo kūnas ir kraujas suėjo į viršų. Štai kodėl jo krūtinė tokia stora, o kojos plonytės.

Tikėjau juo. (Ravis buvo negailestingas šaipūnas. Pirmąsyk, kai jis man girdint pavadino Mamadžį „ponu Žuvim“, palikau jo lovoje banano žievę.) Net šešiasdešimties, kai truputį pakumpo, o visą gyvenimą veikusi antigimdyvinė traukos jėga jau pradėjo tempti kūną žemyn, Mamadžis kas rytą trisdešimt kartų ten ir atgal perplaukdavo Aurobindo ašramo baseiną.

Jis bandė mano tėvus išmokyti plaukti, bet visi mokslai baigėsi tuo, kad jie tik subrisdavo iki kelių į vandenį paplūdimyje, absurdiškai makaluodavo rankomis ir atrodydavo arba lyg besiskinantys kelią per džiungles ir sklaidantys aukštą žolę priešais save, jei mokydavosi braso, arba lekiantys nuo kalno ir mosikuojantys rankomis, kad nenukristų, jei tai turėjo būti kraulis. Ne ką entuziastiškesnis buvo ir Ravis.

Mamadžiui teko palaukti, kol į sceną išėjau aš, kad įsitaisytų stropų mokinį. Tą dieną, kai sulaukiau plaukimo amžiaus, tai yra, mamos siaubui, septynerių, jis nusivedė mane į paplūdimį, ištiesė rankas į jūrą ir pasakė:

— Štai tau mano dovana.

— Ir tada vos nepaskandino tavęs, — tvirtino mama.

Likau ištikimas savo vandens guru. Jam atidžiai stebint, guldavausi pliaže, plakdavau kojomis ir braižiau rankomis smėlį, kiekvienu mostu pasukdamas galvą įkvėpti. Turbūt buvau panašus į vaiką, patiriantį keistą, sulėtintą isterijos priepuolį. Vandenyje, jam laikant mane paviršiuje, iš visų jėgų stengiausi plaukti. Buvo daug sunkiau negu sausumoje. Bet Mamadžis mokė kantriai ir vis padrąsindavo.

Kai jis pajuto, kad jau padariau pakankamą pažangą, liovėmės krykštauti ir šūkauti, lakstyti ir taškytis, palikome melsvai žalias bangas ir putojančią mūšą ir pasukome į taisyklingas ašramo plaukimo baseino formas ir oficialų nuobodulį (ir mokesčius už įėjimą).

Eidavau ten su juo visą savo vaikystę triskart per savaitę: pirmadienį, trečiadienį, penktadienį — rytinio ritualo su tiksliais kaip laikrodis taisyklingojo kraulio mostais. Atmintyje man kaip gyvas šis orus senas vyras, nusirenginėjantis ligi nuogumo šalia manęs: pamažu išnyra kūnas, jam tvarkingai atsikratant kiekvieno drabužio, o padorumas išsaugomas jau pačioje pabaigoje, mažumą pasisukant ir prisidengiant įstabiomis importinėmis sportinėmis glaudėmis. Jis išsitiesęs ir pasirengęs. Taip epiškai paprasta. Mokymas plaukti, ilgainiui tapęs plaukimo praktika, buvo varginantis, bet koks stiprus malonumas buvo kaskart vis lengviau užsimoti ir greičiau plaukti, vis kartojant tai praktiškai iki pat hipnozės būsenos, o vanduo iš lydyto švino virsdavo skystąja šviesa.

Savo atsakomybe ėmiausi teistino malonumo — grįžau jūron, paviliotas galingų bangų, lūžtančių ir siekiančių manęs nuolankiomis Vilnelėmis — švelniais kilpinėliais, pasigavusiais indų berniuką.

Kartą, Mamadžio gimimo dienos proga, kai buvau turbūt trylikos ar panašiai, pateikiau jam dovaną — dukart perplaukiau patikimąja peteliške visą baseiną. Taip išsekau, kad baigęs vos besugebėjau jam pamojuoti.

Be aktyviojo plaukimo dar būdavo pokalbiai apie jį. Tai buvo tėvo mėgstami pašnekesiai. Kuo smarkiau jis priešinosi tikram plaukimui, tuo karščiau jo troško. Plaukimo teorija vyravo jo šventiniuose pokalbiuose, priešingai nuo šiokiadieniškų svarstymų apie zoologijos sodo išlaikymą. Vanduo be begemoto — kur kas lengviau tvarkomas, nei vanduo su begemotu.

Mamadžis dvejus metus studijavo Paryžiuje — kolonijų administracijos dėka. Tai buvo geriausi jo gyvenimo metai. Tai vyko ketvirtojo dešimtmečio pradžioje, kai prancūzai vis dar stengėsi Pondičerį paversti Galija, o britai likusią Indiją — Britanija. Tiksliai nepamenu, ko mokėsi Mamadžis. Manau, kažko iš komercijos. Jis puikiai mokėjo pasakoti, tik nemanykit, kad apie Eifelio bokštą, Luvrą ar Eliziejaus laukų kavinukes. Visi pasakojimai sukosi apie plaukimo baseinus ir varžybas. Pavyzdžiui, buvo toks Delinje baseinas, seniausias baseinas mieste, skaičiuojantis savo gyvavimą nuo pat 1796-ųjų, barža po atviru dangum, prišvartuota prie d’Orsio prieplaukos, ir 1900-ųjų olimpiados plaukimo varžybų vieta. Bet Tarptautinė plaukimo federacija jo nė karto nepripažino, nes baseinas buvo šešiais metrais per ilgas. Vanduo į baseiną buvo imamas tiesiai iš Senos, nefiltruotas ir nepašildytas. „Buvo šalta ir nešvaru, — sakė Mamadžis. — Pratekėjęs visą Paryžių vanduo būdavo jau gana užterštas. O tada žmonės baseine jį galutinai sudergdavo“. Konspiraciškai šnabždėdamas ir pateikdamas šokiruojančių detalių savo teiginiui patvirtinti, jis užtikrino mus, kad Prancūzijoje labai žemas asmeninės higienos lygis. „Jau Delinje prastas. O Karališkoji maudykla, dar vienas tualetas ant Senos — dar blogesnė. Iš Delinje nors išsemdavo padvėsusią žuvį“. Ir vis dėlto olimpinis baseinas lieka olimpiniu baseinu, paliestu nemirtingos šlovės. Nors ir buvo kaip kloaka, apie Delinje Mamadžis kalbėdavo su švelnia šypsena.

Geriau būdavo eiti į Šato-Landon baseinus, Ruve arba Stoties bulvarus. Tai buvo uždari baseinai su stogu, ant žemės ir atviri ištisus metus. Vandenį į juos tiekdavo kondensuodami iš kaimyninių fabrikų garo katilinių, todėl jis buvo švaresnis ir šiltesnis. Bet ir tie baseinai buvo prastoki ir, be to, prigrūsti žmonių. „Buvo taip prispjaudyta, plūduriavo tiek spjaudalų, kad maniau, jog plaukiu per medūzas“, — kikendavo Mamadžis.

Ebe, Ledriu-Rolen ir Bjut-o-Kel buvo šviesūs, šiuolaikiški, erdvūs baseinai su artezinių šulinių vandeniu. Jie buvo laikomi gerų municipalinių plaukimo baseinų standartu. Žinoma, buvo ir Bokšto baseinas — kitas didelis miesto olimpinis objektas, iškilmingai atidarytas per antrąsias žaidynes Paryžiuje 1924-aisiais. Ir dar daug daug kitų. Bet Mamadžio akyse nė vienas plaukimo baseinas šlove neprilygo Molitorio baseinui. Tai buvo Paryžiaus, o iš tiesų ir viso civilizuotojo pasaulio, vandenų šlovės viršūnė.

„Tokiame baseine ir dievams būtų patikę paplaukioti. Molitoryje buvo geriausias Paryžiuje rungtyninio plaukimo klubas. Čia buvo du baseinai — uždaras ir atviras. Abu didžiuliai lyg vandenynai. Uždarajame baseine du takai visad būdavo palikti plaukikams, norintiems plaukti metrus. Vanduo buvo toks švarus ir skaidrus, kad galėdavai jį imti ryto kavai užsiplikyti. Dviem aukštais baseiną supo medinės persirengimo kabinos, žydros ir baltos. Pažvelgęs iš viršaus, galėjai matyti visus ir viską. Budėtojai, pažymintys tau kabinos duris kreida (kad būtų matyti), jog užimta, būdavo šlubi seniai, piktai draugiški. Jų niekad nesujaudinsi jokiu šaukimu ar kvailystėmis. Iš dušų liejosi karštas glostantis vanduo. Buvo įrengti garo ir pratimų kambariai. Atvirasis baseinas žiemą virsdavo čiuožykla. Veikė baras, kavinė, didelis deginimosi denis, net du maži paplūdimiai su tikru smėliu. Kiekviena plytelė, kiekvienas vario ir medžio gabalėlis tiesiog švieste švietė. Viskas buvo taip... taip..

Tas vienintelis baseinas priversdavo Mamadžį nutilti, nes atminty kildavo per daug nuplauktų metrų, kad galėtų apipasakoti.

Mamadžis prisimindavo, o tėvas svajodavo.

Štai taip gavau sau vardą, kai atėjau į šį pasaulį — paskutinis, laukiamas šeimos papildymas, treji metai po Ravio — Pisinas2 Molitoris Patelas. 4 skyrius

Mūsų senai gerajai tautai dar tebuvo septyneri metukai, pasiskelbus respublika, kai ji padidėjo viena nedidele teritorija. 1954 metų lapkričio pirmąją Indijos Sąjungon įstojo Pondičeris. Vienas pilietinis pokytis ėjo po kito. Gabalas Pondičerio botanikos sodo žemių be nuomos mokesčių buvo paskirtas jaudinančioms verslo galimybėms, ir — tik paklausykit! — Indijoje susikūrė naujoviškiausias zoologijos sodas, suprojektuotas ir tvarkomas pagal pačius šiuolaikiškiausius, biologiškai pagrįstus principus.

Tai buvo didžiulis žvėrynas, išsidriekęs per nesuskaičiuojamus akrus, toks jau didelis, kad jam tyrinėti prisireikė traukinio, nors man beaugant, viskas lyg ir apmažėjo, taip pat ir traukinys. Dabar jis jau toks mažiukas, kad telpa man galvoje. Įsivaizduokite karštą ir drėgną vietą, besimaudančią saulėje ir ryškiose spalvose. Nesiliaujantis gėlių šėlsmas. Daugybė medžių, krūmų ir kitokių augalų karstytis — figmedžiai, gražiosios cezalpinijos, karališkieji deloniksai, raudonieji kapokmedžiai, džakarandos, mangai, duonmedžiai ir dar daug kitų, kurie taip ir liktų tau nežinomi, jei neturėtų papėdėje gražutės lentelės su pavadinimu. Yra suoliukų. Ant tų suoliukų pamatysi išsitiesusių miegančių vyrų arba sėdinčių porelių — jaunų porelių, slapčia droviai žvilgčiojančių viens į kitą ir mosuojančių rankomis ore, kad jos netyčia susiliestų. Staiga priekyje tarp aukštų ir lieknų medžių pastebi dvi ramiai tave stebinčias žirafas. Tai tikrai ne paskutinė staigmena. Kitą akimirką tave sukrečia pašėlęs protrūkis iš didžiulio beždžionių būrio, kurį garsumu lenkia nebent veriami keistų paukščių klyksmai. Prieini prie turniketo. Išsiblaškęs sumoki nedidelę pinigų sumą. Eini toliau. Matai neaukštą sieną. Ko gali tikėtis už neaukštos sienos? Tik jau ne lėkštos duobės su dviem galingais Indijos raganosiais. Bet randi būtent tai. O pasukęs galvą pamatai dramblį, kuris ten ir buvo, tik nepastebėjai per tą jo didumą. O tvenkinyje ar tik ne begemotai plūduriuoja. Kuo ilgiau žiūri, tuo daugiau matai. Juk tu — Zootaune!

Prieš keldamasis į Pondičerį, Madrase tėvas turėjo didelį viešbutį. Nuolatinis domėjimasis gyvūnais jį patraukė imtis zoologijos verslo. Natūralus perėjimas, kaip gali pagalvoti, nuo viešbučio priežiūros į zoologijos sodo laikymą. Anaiptol. Daugeliu aspektų tvarkyti zoologijos sodą — klaikiausias viešbučio savininko košmaras. Įvertinkit: svečiai niekad neišvyksta iš savo kambarių; jiems reikia ne vien pastogės, bet ir visiško aptarnavimo; jie nuolat susilaukia lankytojų, iš kurių kai kurie labai triukšmingi ir nesilaiko taisyklių. Tenka palaukti, kol jie sumanys pasivaikščioti, taip sakant, balkonuose, kad galėtum išvalyti kambarius, ir tada laukti, kol jiems nusibos vaizdai ir sugrįš į kambarius, kad būtų galima valyti balkonus; o valymo tikrai daug, nes svečiai nesilaiko higienos lyg alkoholikai. Kiekvienam svečiui — ypatinga dieta, nuolatiniai skundai dėl lėto aptarnavimo ir nė kalbos apie kokius nors arbatpinigius. Atvirai šnekant, dauguma jų — seksualiniai iškrypėliai: arba baisiai susivaržę ir patiriantys siautulingus geidulius, arba atvirai ištvirkę, ir abiem atvejais dažnai užgauliojantys personalą vulgariais laisvo sekso ir kraujomaišos išpuoliais. Ar tokių svečių lauktumėte savo užeigoje? Pondičerio zoologijos sodas buvo tam tikro malonumo ir dažno galvos skausmo šaltinis ponui Santošui Patelui, įkūrėjui, savininkui, direktoriui ir penkiasdešimt trijų darbuotojų viršininkui, sykiu — ir mano tėvui.

Man tai buvo rojus žemėje. Liko tik mieliausi prisiminimai iš to, kaip augau zoologijos sode. Gyvenau kaip karalaitis. Kuris maharadžos sūnus turėjo tokius didžiulius, turtingus žaidimų plotus? Kokiuose rūmuose rastum tokį žvėryną? Mano žadintuvas vaikystėje buvo liūtų būrys. Tai ne šveicariški laikrodžiai, bet liūtais galima pasikliauti, kad kaip išprotėję jie užriaumos kiekvieną rytą tarp pusės šešių ir šešių. Pusryčius pertraukinėjo staugūnų, mainų ir Molukų kakadu klyksmai ir spiegimas. Į mokyklą išeidavau stebimas ne vien meilaus mamos žvilgsnio, bet ir žibančių ūdrų akių, tvirto bizono ir besirąžančių bei žiovaujančių orangutangų. Bėgdamas po kai kuriais medžiais žiūrėdavau aukštyn, kad neapkakotų povas. Geriau jau eiti po medžiais, priglaudusiais didžiules vaisėdžių šikšnosparnių kolonijas; čia tą ankstyvą valandą galėdavo sutrikdyti tik nedarnūs cypsinčių ir čirškiančių šikšnosparnių koncertai. Išeidamas galėdavau stabtelėti prie terariumo, pasižiūrėti į kokias nors blizgančias varles, ryškiai glazūruotas žaliai, geltonai su mėlyna arba rudai su žalsva spalva. Arba dėmesį prikaustydavo paukščiai: rausvi flamingai, juodosios gulbės, vienakaroliai kazuarai arba kas nors iš smulkesnių: deimantiniai karveliai lyg iš sidabro, blizgantys Keipo varnėnai, rausvaskruosčiai neišskiriamieji, juodagalvės papūgėlės, ilgauodegės papūgos oranžiniais pilvais. Drambliai, ruoniai, didžiosios katės ar lokiai dar neatsikėlę ir nekruta, bet babuinai, makakos, mangabos, gibonai, elniai, tapyrai, lamos, žirafos, mangustos pabunda anksti. Kiekvieną rytą, prieš išeinant pro pagrindinius vartus, paskutinis patiriamas įspūdis būdavo paprastas, bet kartu ir nepamirštamas — piramidė iš vėžlių, vaivorykšte tviskantis mandrilo snukis, didingas žirafos tylėjimas, atverti riebūs geltoni begemoto nasrai, snapu ir nagais besikarstanti po vielinę tvorą ara, sveikinamasis klumpiasnapio klapsėjimas snapu, senatviška vylinga kupranugario išraiška. Visu tuo turtu pasidžiaugdavau trumpai, beskubėdamas į mokyklą. O po mokyklos be jokios skubos patirdavau, koks jausmas, kai dramblys naršo tau po drabužius, draugiškai tikėdamasis rasti užslėptą riešutėlį, arba kai orangutangas utinėja tau plaukus, ieškodamas erkių paskanauti, ir nusivylęs sušniokščia, koks tuščias podėlis ta tavo galva. Kaip norėčiau perteikti tą tobulybę, su kuria į vandenį neria ruonis, siūbuoja vorinė beždžionėlė arba paprasčiausiai grįžteli galvą liūtas. Bet kalba bejėgė šitoj stichijoj. Norint pajusti, geriau tai įsivaizduoti.

Zoologijos soduose, kaip ir gamtoje, geriausia apsilankyti saulei kylant arba leidžiantis. Tada atkunta dauguma gyvūnų. Jie sujunda, palieka savo prieglaudą ir tipena prie vandens krašto. Jie parodo savo apdarus. Gieda savo giesmes. Atsigręžia vienas į kitą ir atlieka savo ritualus. Puikus atlyginimas stebinčiai akiai ir suklususiai ausiai. Praleidau daugiau valandų, nei galėčiau suskaičiuoti, tyliai stebėdamas itin įmantrius, įvairiopus gyvybės, puošiančios mūsų planetą, pasireiškimus. Tai taip ryšku, garsu, neįprasta ir subtilu, kad net gali atbukinti pojūčius.

Apie zoologijos sodus esu girdėjęs beveik tiek pat nesąmonių, kaip ir apie Dievą bei religiją. Geranoriai, bet neteisingai informuoti žmonės mano, kad žvėrys laukinėje gamtoje yra „laimingi“, nes „laisvi“. Paprastai šie žmonės turi omeny stambų gražų plėšrūną, liūtą arba gepardą (retai kada liaupsinamas gnu ar skruzdėdos gyvenimas). Jie įsivaizduoja šį laukinį žvėrį, išėjusį paklajoti po savaną, kad geriau virškintų po gerų pietų, kai grobis pamaldžiai pasidavė savo likimui, arba užsiimantį ritmine gimnastika, kad išlaikytų figūrą per daug palepinus skrandį. Įsivaizduoja šį gyvūną, išdidžiai ir švelniai nužvelgiantį savo palikuonis, visą šeimą, stebinčią saulėlydį pro šakas, visus maloniai nusiteikusius. Laukinio žvėries gyvenimas paprastas, didus ir prasmingas — taip jie įsivaizduoja. Tada jį pagauna negeri žmonės ir įmeta į ankštus kalėjimus. Jo „laimė“ sugriauta. Jis smarkiai ilgisi „laisvės“ ir iš paskutiniųjų stengiasi pabėgti. Per ilgai negavus „laisvės“, iš gyvūno lieka vien šešėlis, jo dvasia palaužiama. Kai kas taip įsivaizduoja.

Iš tikrųjų yra ne taip.

Gamtoje gyvūnai gyvena prievartos ir būtinybės gyvenimą negailestingoje socialinėje hierarchijoje, aplinkoje, kur baimės daug, o maisto mažai ir kur nuolat reikia ginti teritoriją ir amžiais kęsti parazitus. Kokia laisvės prasmė tokiame kontekste? Gyvūnai gamtoje praktiškai nėra laisvi nei erdvės, nei laiko, nei asmeninių santykių prasme. Teoriškai — tai yra, kalbant apie paprastą fizinę galimybę, — žvėris gali imti ir nueiti, išdidžiai pamojavęs visais socialiniais papročiais ir apribojimais, būdingais jo rūšiai. Bet kad taip atsitiktų dar mažiau tikimybės nei mūsų pačių rūšies atstovui, tarkim, parduotuvės savininkui su įprastiniais saitais — šeima, draugais, visuomene — viską mesti ir išeiti vien su keliom monetom kišenėj ir kaip stovi. Jei žmogus, drąsiausias ir protingiausias iš visų padarų, neklajos iš vienos vietos į kitą visiems svetimas, niekam neskolingas, tai kodėl turėtų taip elgtis gyvūnas, kurio charakteris kur kas konservatyvesnis? Nes būtent tokie yra gyvūnai — konservatoriai, net, galima sakyti, reakcionieriai. Juos trikdo net mažiausi pokyčiai. Jie nori, kad viskas taip ir būtų — diena iš dienos, mėnuo po mėnesio. Staigmenos jiems visai nepriimtinos. Tai galima pastebėti kad ir iš jų erdvinių santykių. Gyvūnas apsigyvena savo erdvėje — ar zoologijos sode, ar gamtoje — visai kaip šachmatai lentoje — prasmingai. Driežo, lokio ar elnio vieta ne labiau atsitiktinė, ne daugiau „laisva“ nei rikio pozicija šachmatų lentoje. Abu dalykai byloja apie struktūrą ir tikslą. Gamtoje gyvūnai dėl nepajudinamų priežasčių sezonas po sezono laikosi tų pačių takų. Zoologijos sode, jei gyvūnas nėra savo normalioje vietoje įprastoje pozoje įprastą valandą — tai jau kažką reiškia. Tai gali būti ir menkiausio pasikeitimo aplinkoje atspindys. Ir susiraičiusi laistymo žarna, palikta prižiūrėtojo, gali sudaryti grėsmingą įspūdį. Atsirado vandens klanas, ir gyvūnas sunerimo. Kopėčios meta šešėlį. Bet gali būti ir visai kas kita. Blogiausiu atveju gali būti tai, kas kelia didžiausią siaubą zoologijos sodo direktoriui: simptomas, artėjančių bėdų pranašas, priežastis, dėl kurios tikrinamas mėšlas, kryžmine apklausa užgriūvamas prižiūrėtojas, kviečiamas veterinaras. Ir visa tai dėl to, kad gandras stypso ne ten, kur paprastai stypsodavo!

Tačiau leiskit kol kas toliau pagvildenti tik vieną šio klausimo aspektą.

Jei nueitumėt į namus, išspirtumėt laukujės duris, išvaikytumėt ten gyvenančius žmones į gatvę ir pasakytumėt: „Eikit! Jūs laisvi! Laisvi kaip paukščiai! Eikit! Eikit!“ — ar manot, kad jie iš džiaugsmo ims ploti katučių? Neims. Paukščiai nėra laisvi. Išvarytieji žmonės piktinsis: „Kokią teisę turi mus iš čia išmesti? Čia mūsų namai. Jie priklauso mums. Mes čia gyvenome jau metų metus. Kviesime policiją, tu nenaudėli!“

Argi nesakome: „Visur gerai, bet namie — geriausia?“ Gyvūnai jaučiasi būtent taip. Teritorija jiems labai svarbu. Tai raktas į jų mąstymą. Tik žinoma teritorija leidžia jiems įgyvendinti du nepalenkiamus gamtos imperatyvus: išvengti priešų ir pasirūpinti ėdalu bei vandeniu. Biologiškai tinkamas zoologijos sodo aptvaras — nesvarbu, ar narvas, duobė, grioviu atskirta sala, užtvara, terariumas, voljeras ar akvariumas — tai tokia pat teritorija, neįprasta tik savo dydžiu ir tuo, kad yra arti žmogaus teritorijos. Visai suprantama, kad ji daug mažesnė, nei būtų gamtoje. Laukinės teritorijos didelės ne iš malonumo, bet iš reikalo. Zoologijos sode mes darome gyvūnams tą patį, ką ir sau statydami namus: sukaupiame į mažą erdvę tai, kas gamtoje plačiai išsklaidyta. Iki mūsų, žiūrėk, ten buvo ola, tenai upė, už mylios į tą pusę — medžioklės plotai, šalia jų stebėjimo punktas, dar kažkur uogos — ir visur knibždėjo liūtų, gyvačių, skruzdėlių, siurbėlių bei nuodingųjų gebenių — o dabar upė teka iš krano, pasiekiamo vos ranką ištiesus ir galim praustis ten, kur miegam, valgyti — kur išsivirėm, galime viską aptverti apsaugine siena ir gyventi švariai bei šiltai. Namas — suspausta teritorija, kur čia pat ir saugiai gali būti patenkinti pagrindiniai mūsų poreikiai. Atitinkamai gyvūnui — tinkamas žvėryno aptvaras (tik, verta pastebėti, be židinio ar panašiai, randamo kiekviename žmogaus būste). Radęs jame visas reikiamas vietas — stebėjimo punktą, vietą pailsėti, paėsti ir atsigerti, išsimaudyti, apsitvarkyti ir kt. — ir supratęs, kad nėra reikalo eiti į medžioklę, nes šešiskart per savaitę maistas pats atsiranda, gyvūnas pradės valdyti savo erdvę zoologijos sode lygiai taip pat, kaip pareikštų teisę į naują erdvę laukinėje gamtoje — ją tyrinės ir pasižymės savo rūšiai normaliu būdu, tarkim, apšlakstydamas šlapimu. Sykį atlikęs šį apsigyvendinimo ritualą ir įsitaisęs, žvėris tikrai nesijaus pažeidžiamu nuomininku ar juo labiau kaliniu, bet visateisiu žemės savininku ir elgsis aptvare lygiai taip pat, kaip savo teritorijoje gamtoje, net gindamas nagais ir ragais, jei to prireiktų. Toks aptvaras gyvūnui subjektyviai nei geresnis, nei blogesnis už sąlygas gamtoje; kol atitinka gyvūno poreikius, teritorija — natūrali ar sukonstruota — paprasčiausiai priimama nesvarstant kaip savaime suprantamas dalykas, lyg dėmės leopardo kailyje. Net galima ginčytis, kad jei gyvūnas galėtų protingai pasirinkti, tai rinktųsi gyvenimą zoologijos sode, nes pagrindinis skirtumas tarp zoologijos sodo ir laukinės gamtos — kad žvėryne nėra parazitų bei priešų ir apstu maisto, o laukinėj gamtoj parazitų bei priešų daug ir dar... ir ėdalo stinga. Pagalvokit patys: ar geriau leistumėtės apgyvendinamas Ritze ir naudotumėtės nemokama kambarių priežiūra ir neribotomis gydytojo paslaugomis, ar bastytumėtės benamis, nė vienai gyvai sielai jumis nesirūpinant? Tačiau žvėrys nesugeba to įžvelgti. Ribojami prigimties jie pasitenkina tuo, ką turi.

Geras zoologijos sodas — kruopščiai suplanuoto atitikimo vieta: būtent ten, kur žvėris savo šlapimu ar kitom išskyrom mums sako: „Nesiartink!“, mes jam liepiame barjerais: „Nepabėk!“. Tokiomis diplomatinės taikos sąlygomis visi gyvūnai patenkinti, o mes galime atsipalaiduoti ir pažvelgti vieni į kitus.

Literatūroje galima rasti aibę pavyzdžių apie gyvūnus, kurie galėjo pabėgti, bet nepabėgo arba sugrįžo. Taip atsitiko šimpanzei, kurios narvo durys liko neužrakintos ir pačios atsidarė. Vis labiau nerimaudama, beždžionė ėmė spiegti ir trankyti durys, norėdama uždaryti — kiekvienąsyk su kurtinančiu trenksmu — kol lankytojo perspėtas prižiūrėtojas atbėgo tvarkyti padėties. Stirnų būrelis Europos zoologijos sode išžengė iš savo užtvaro pro atvirus vartus. Išgąsdintos lankytojų, stirnos pasileido į šalimais augusį mišką, kur jau gyveno laukinių stirnų būrys ir galėjo išgyventi jų dar daugiau. Nepaisant to, zoologijos sodo stirnos netrukus grįžo į savo aptvarą. Kitame zoologijos sode ankstyvą valandą į savo darbo vietą ėjo darbininkas nešinas lentomis, kai iš ryto miglos dideliam jo išgąsčiui, priešais išniro lokys, užtikrintai risnojantis artyn. Vyras metė lentas ir dėjo į kulnus. Sodo darbuotojai tuoj pat puolė ieškoti pabėgusio meškino. Jį rado grįžusį į aptvarą, kur jis įlipo taip pat, kaip ir buvo išlipęs — per užkritusį medį. Manoma, kad krentančių ant žemės lentų triukšmas bus jį išgąsdinęs.

Nenoriu viso to atkakliai tvirtinti. Nemanau ginti zoologijos sodų. Jei norit, uždarykite juos visus (ir tikėkimės, kad laukinės gamtos likučiai išsilaikys tuose trupiniuose, kur dar liko iš natūralaus pasaulio). Žinau — zoologijos sodai neteko žmonių palankumo. Ta pati problema ištiko ir religijas. Visus juos kamuoja tam tikros laisvės iliuzijos.

Jau nebėra Pondičerio zoologijos sodo. Jo duobės užverstos, narvai nugriauti. Dabar po jį žvalgausi vienintelėje jam likusioje vietoje — savo atmintyje. 5 skyrius

Pats mano vardas — dar ne visa istorija apie mano vardą. Kai tavo vardas — Bobas, niekas tavęs neklausinėja, kaip tai rašoma. O su Pisinu Molitoriu Patelu visai kitaip.

Kai kas suprasdavo, kad tai P. Sinas ir kad aš — sikas, ir stebėdavosi, kodėl aš be turbano.

Studijuodamas universitete, sykį su keliais draugais lankiausi Monrealyje. Vieną vakarą man teko užsakyti picas. Nebegalėjau pakęsti, kad dar vienas prancūzakalbis žvengs iš mano vardo, taigi, kai vyriškis telefonu paklausė: „Gal pasakytumėte savo vardą?“, atsakiau: „Aš esu, kursai esu3“ Po pusvalandžio atkeliavo dvi picos, skirtos Ašesu Kursaijesu.

Tiesa tai, kad žmonės, kuriuos sutinkame, gali mus pakeisti, kartais taip stipriai, kad po to mes būname jau visai kitokie, net mūsų vardai. Amžininkas Simonas, pavadintas Petru, Matas, taip pat žinomas kaip Levis, Natanielis, kitaip — Bartolomėjus, Judas — ne Iskariotas — pasivadinęs Tadu, Simeonas, žinomas kaip Nigeris, Saulius, tapęs Pauliumi.

Manasis romėnų kareivis stovėjo mokyklos kieme vieną rytą, kai buvau dvylikos. Buvau ką tik atvažiavęs. Jis pamatė mane, ir jo buką protą nušvietė piktojo genijaus blyksnis. Jis iškėlė ranką, parodė į mane ir sušuko:

— Jis Myžnius4 Patelas!

Po sekundės visi juokėsi. Juokas nutilo vorele mums beeinant į klasę. Įžengiau paskutinis su savo erškėčių vainiku.

Niekam ne naujiena vaikų žiaurumas. Man iki ausų atskriedavo neprovokuojami, niekuo neskatinami žodžiai: „Kur Myžnius? Man reikia eiti“. Arba: „Spoksai į sieną. Gal myži?“ Arba kas nors panašaus. Sustingdavau arba priešingai — toliau darydavau ką daręs, apsimesdamas, kad negirdėjau. Garsas išnykdavo, bet nuoskauda likdavo tvyroti lyg myžalų kvapas, jiems jau seniai išgaravus.

Ir mokytojai ėmė taip sakyti. Tai dėl kaitros. Dienai slenkant, geografijos pamoka, iš ryto buvusi kompaktiška tartum oazė, imdavo tęstis lyg Taro dykuma; istorijos pamoka, tokia gyva dienos pradžioje, perdžiūdavo ir tapdavo sausa; matematika, iš pradžių tokia tiksli, imdavo painiotis. Paveikti popietės nuovargio, braukdami kaktas ir sprandus nosinaitėmis, nė nemanydami įžeisti ar prajuokinti, net mokytojai užmiršdavo gaivią vandenynais dvelkiančią mano vardo prasmę ir imdavo gėdingai jį kraipyti. Lyg jų liežuviai būtų vežėjai, vadeliojantys laukinius arklius. Pirmąjį skiemenį, „Pi“, jie įveikdavo puikiai, galiausiai karščio jau būdavo per daug, jau nebesuvaldydavo savo putotų žirgų ir nebeužvarydavo jų į kitus skiemenis — „sinas“. Vietoj to jie galvotrūkčiais nerdavo į „singas“, ir kitą kartą garantuotai viskas jau būdavo žlugę. Būdavau pakėlęs ranką atsakymui, o mane paragindavo: „Taip, Pisingai“. Dažnai mokytojas net nesuvokdavo, kaip mane pavadinęs. Po kurio laiko jis nuvargęs žiūrėdavo į mane, stebėdamasis, kodėl aš neatsakinėju. Kartais nereaguodavo nė klasė, kaip ir jis, karščio pribaigta. Nei jokio prunkštelėjimo, nei šypsenos. Bet aš visuomet nugirsdavau užgaulią užuominą.

Paskutinius metus Šv. Juozapo mokykloje praleidau jausdamasis lyg persekiojamas pranašas Mahometas Mekoje, tebūnie jam ramybė. Bet lygiai kaip jis suplanavo pabėgimą į Mediną — hidžrą, kuri davė pradžią musulmonų laiko skaičiavimams — taip ir aš nusprendžiau pabėgti ir pradėti savo naująjį laiką.

Po Šv. Juozapo lankiau Mažąją seminariją — Petit Seminer — geriausią privačią anglišką gimnaziją Pondičeryje. Tenai jau buvo Ravis, ir kaip visi jaunesnieji broliai kentėjau eidamas populiaraus vyresnėlio pėdomis. Jis buvo savo kartos Mažosios seminarijos atletas, baisus kriketo padavimų smogėjas ir galingas mušėjas, geriausios miestelio kriketo komandos kapitonas, tikras mūsų Kepilas Devas. Niekam buvo nė motais, kad aš plaukikas; panašu, kad toks jau žmogaus prigimties dėsnis, jog gyvenantys prie jūros įtariai žiūri į plaukikus, lygiai kaip ir kalniečiai įtarūs alpinistų atžvilgiu. Bet nenorėjau sekti niekieno šešėliu, nors į bet kurį vardą būčiau išmainęs tą Myžnių Pisingą, net į „Ravio brolį“. Turėjau geresnį planą.

Ėmiausi jį įgyvendinti pačią pirmąją savo dieną mokykloje, per pačią pirmąją pamoką. Aplink mane buvo kitų Šv. Juozapo auklėtinių. Pamoka prasidėjo kaip ir kitos pirmosios pamokos — nuo vardų pasisakymo. Sakėme juos iš savo suolų tokia tvarka, kaip buvome susėdę.

— Ganapatis Kumaras, — pasakė Ganapatis Kumaras.

— Vipinas Netas, — pasakė Vipinas Netas.

— Šemšiulas Hudha, — pasakė Šemšiulas Hudha.

— Piteris Dharmaradžas, — pasakė Piteris Dharmaradžas.

Po kiekvieno vardo mokytojas pasidėdavo varnelę sąraše ir mestelėdavo trumpą įsimenantį žvilgsnį. Aš siaubingai jaudinausi.

— Adžitas Gajedsonas, — pasakė Adžitas Gajedsonas už keturių suolų...

— Sampatis Saroža, — pasakė Sampatis Saroža už trijų suolų...

— Stenlis Kumaras, — pasakė Stenlis Kumaras už dviejų suolų...

— Silvestras Navynas, — pasakė Silvestras Navynas tiesiog priešais mane.

Atėjo mano eilė. Laikas įveikti Šėtoną. Štai ir aš, Medina!

Pakilau iš savo suolo ir nuskubėjau prie lentos. Kol mokytojas nespėjo ištarti nė žodžio, čiupau kreidą ir tariau berašydamas:

Mano vardas yra

Pisinas Molitoris Patelas.

visiems žinomas kaip

— dukart pabraukiau dvi pirmąsias savo vardo raides —

Pi Patelas.

Kad būtų aiškiau, dar pridėjau:

∏ = 3.14

ir nubrėžiau didžiulį apskritimą, kurį po to padalijau skersmeniu į dvi dalis, kad priminčiau tą elementarią geometrijos pamoką.

Buvo tylu. Mokytojas įdėmiai žiūrėjo lenton. Sulaikiau kvėpavimą. Tada jis tarė:

— Labai gerai, Pi. Sėskis. Kitą kartą paprašyk leidimo, prieš eidamas iš suolo.

— Taip, sere.

Jis pasižymėjo mano vardą. Ir pažvelgė į kitą berniuką.

— Mansoras Ahamadas, — pasakė Mansoras Ahamadas.

Buvau išgelbėtas.

— Gotamas Selvaradžas, — pasakė Gotamas Selvaradžas.

Galėjau atsikvėpti.

— Arūnas Anadžis, — pasakė Arūnas Anadžis.

Nauja pradžia.

Šitą kaskadinį triuką pakartojau kiekvienam mokytojui. Kartoti svarbu ne tik dresuojant gyvūnus, bet ir mokant žmones. Tarp dviejų berniukų įprastiniais vardais iššokdavau aš ir išpiešdavau kartais su baisiausiu skrebenimu savo atgimimo detales. O po kelių kartų berniukai jau dainavo su manim vis augančiu crescendo, pasiekiančiu viršūnę po trumpo įkvėpimo man pabraukiant tinkamą natą, taip įkvepiančiai pateikdami naująjį mano vardą, kad būtų apsidžiaugęs kiekvienas chorvedys. Toliau keletas berniukų skubiai šnabždėdavo: „Trys! Kablelis! Vienas! Keturi!“, man kuo mikliau berašant, ir užbaigdavau koncertą taip smarkiai padalydamas apskritimą, kad kreidos trupiniai net išskraidydavo į šalis.

Kai tą dieną kėliau ranką, vos tik radęs progą, mokytojai pašaukdavo mane tuo vieninteliu skiemeniu, kuris man skambėjo kaip muzika. Mokiniai pasekė jų pavyzdžiu. Net Šv. Juozapo mokyklos velniai. Vardas iš tikrųjų prigijo. Iš tiesų juk mes — kylančių inžinierių tauta: netrukus atsirado berniukas, vardu Omprakašas, kuris ėmė vadintis Omega, kitas prisistatydavo kaip Epsilon, o dar po kurio laiko turėjome Gamą, Lambdą ir Deltą. Bet aš buvau pirmasis ir patvariausias graikas Mažojoje seminarijoje. Tai patvirtino net ir mano brolis, kriketo komandos kapitonas, tas vietinis dievaitis. Kitą savaitę jis pasivedėjo mane į šalį:

— Ką aš čia vis girdžiu apie tavo pravardę? — paklausė jis.

Tylėjau. Kadangi vis tiek tyčiosis. To niekaip neišvengsi.

— Nė nemaniau, kad taip mėgsti geltoną spalvą.

Geltoną spalvą? Apsidairiau. Niekas neturėjo išgirsti, ką jis ruošiasi sakyti, ypač joks jo padlaižys.

— Ravi, ką nori pasakyti? — sušnabždėjau.

— Dėl manęs viskas gerai. Juk kas tik nori geriau nei Myžnius. Kad ir Citrinų Pyragas5.

Neskubiai nueidamas jis nusišypsojo ir tarė:

— Tu lyg truputį paraudai.

Bet jis liko taikus.

Ir taip mane išgelbėjo toji graikiška raidelė, panaši į trobelę su gofruotu stogeliu, tas sunkiai įsimenamas, iracionalus skaičius, per kurį mokslininkai bando suprasti visatą. 6 skyrius

Jis puikus virėjas. Perkaitęs jo namas visad kvepia kažkuo skaniai. Jo prieskonių lentyna primena vaistinę. Jam atidarius šaldytuvą ar indaują, matau daugybę nepažįstamų etikečių, faktiškai negalėčiau nė pasakyti, kokia kalba jos parašytos. Mes Indijoje. Bet jis taip pat puikiai tvarkosi ir su vakarietiškais patiekalais. Jis man paruošia pačius pikantiškiausius, bet ir subtiliausius kada ragautus makaronus su sūriu. O jo vegetariškų tako6 pavydėtų visa Meksika.

Pastebiu ir dar kai ką: jo indaujos sausakimšos. Už kiekvienų durelių, ant kiekvienos lentynos stovi kalnai tvarkingai sukrautų skardinių ir pakelių. Maisto atsargos, su kuriom iškęstum Leningrado blokadą. 7 skyrius

Savo laimei jaunystėje turėjau keletą gerų mokytojų — vyrų ir moterų, įžengusių mano galvos tamsybėsna ir įžiebusių ten degtuką. Vienas iš jų buvo ponas Satišas Kumaras, mano biologijos mokytojas Mažojoje seminarijoje ir aktyvus komunistas, visada tikėjęs, kad Tamil Nadu liausis rinkusi į valdžią kino žvaigždes ir pasuks Keralos keliu. Jis buvo kuo keisčiausios išvaizdos. Viršugalvis plikas ir smailas, bet žandikauliai — įspūdingiausi iš visų mano matytų, o siauri pečiai užleidžia vietą masyviam pilvui, atrodančiam lyg kalno papėdė, tik tiek, kad tas kalnas kybo ore, nes staiga pasibaigia ir horizontaliai dingsta kelnėse. Man mįslė, kaip jo plonytės lyg pagaliukai kojos galėjo išlaikyti tokį svorį, bet jos išlaikė, nors kartais judėdavo labai keistai, lyg keliai būtų lankstęsi į bet kurią pusę. Jo konstrukcija buvo geometrinė: jis buvo lyg du trikampiai, didesnis ir mažesnis, balansuojantys ant dviejų lygiagrečių linijų. Bet trikampiai — organiniai, ir dar kaip reikiant karpoti, su kuokštais juodų plaukų, kyšančių iš ausų. Ir draugiški. Šypsena, rodės, užimdavo visą jo trikampės galvos pagrindą.

Ponas Kumaras buvo pirmasis mano sutiktas visų pripažintas ateistas. Tai supratau ne klasėje, bet zoologijos sode. Jis buvo nuolatinis lankytojas, skaitantis lenteles su pavadinimais ir aprašymais nieko nepraleisdamas ir aprobuojantis kiekvieną pamatytą gyvūną. Visi jie jam atrodė logikos ir mechanikos viršūnė, o visa gamta — itin puiki mokslo iliustracija. Jis girdėdavęs, kad gyvūnas, pajutęs poreikį poruotis, tardavęs „Gregoras Mendelis“, prisimindamas genetikos tėvą, o kai ateidavo laikas parodyti charakterį — „Čarlzas Darvinas“, paminėdamas natūraliosios atrankos tėvą, ir visa, ką mes laikėme bliovimu, kriuksėjimu, šnypštimu, prunkštimu, riaumojimu, urzgimu, staugimu, čirškimu ir ūbavimu, jam tebuvo stiprus užsieniečių akcentas. Ponas Kumaras lankydavosi zoologijos sode, kad pajustų visatos pulsą, o stetoskopinis protas jam visada patvirtindavo, kad viskas tvarkoj, kad viskas ir yra tvarka. Iš zoologijos sodo jis išeidavo moksliškai pasistiprinęs.

Kai pirmąsyk pamačiau jo trikampę formą svirduliuojant po zoologijos sodą, neišdrįsau užkalbinti. Jis man labai patiko kaip mokytojas, bet jis buvo valdžios atstovas, o aš — pavaldinys. Šiek tiek jo baiminausi. Stebėjau per atstumą. Jis buvo ką tik priėjęs prie raganosio duobės. Du Indijos raganosiai buvo puiki mūsų žvėryno atrakcija — dėl ožių. Raganosiai — bendruomeniniai gyvūnai, ir mums įsigijus Piką, jauną laukinį patiną, atsirado požymių, kad jis kenčia nuo izoliacijos ir vis mažiau domisi pašaru. Kaip laikiną priemonę, kol suras patelę, tėvas sugalvojo išbandyti, ar Pikas nepriprastų gyventi su ožkomis. Jei tai padės, bus išsaugotas vertingas gyvūnas. O jei ne — tekainuos keletą ožkų. Padėjo kuo puikiausiai. Pikas ir ožkų banda tapo neperskiriami, net atvykus Sumitai. Ir dabar, kai raganosiai maudydavosi, ožkos stovėdavo aplink purvo baseiną, o kai ožkos ėsdavo savo kampe, Pikas ir Sumita stovėdavo šalia lyg sargai. Toks jų gyvenimas labai patiko publikai.

Ponas Kumaras pakėlė akis ir pamatė mane. Jis nusišypsojo ir, viena ranka laikydamasis už turėklų, o kita mojuodamas, pakvietė mane prieiti.

— Labas, Pi, — pasakė jis.

— Labas, sere. Gerai, kad atėjote į zoologijos sodą.

— Visada čia ateinu. Galima sakyti, čia mano šventovė. Tai įdomu... — jis parodė į aptvarą. — Jei mūsų politikai būtų kaip tie ožiai ir raganosiai, savo šalyje turėtume mažiau problemų. Deja, turim premjerę su raganosio šarvais, bet be lašelio jo sveikos nuovokos.

Ne ką teišmaniau apie politiką. Tėvas ir mama nuolat skųsdavosi ponia Gandi, bet man tai mažai ką reiškė. Ji gyveno toli šiaurėje, ne zoologijos sode ir ne Pondičeryje. Bet pajutau, jog turiu kažką pasakyti:

— Mus išgelbės religija, — pasakiau. Kaip prisimenu, religija man visad buvo prie širdies.

— Religija? — ponas Kumaras plačiai išsišiepė. — Netikiu religija. Religija — tai tamsa.

Tamsa? Suglumau. Mano supratimu, religija — kas jau kas, bet tik ne Tamsa. Religija — šviesa. Ar jis bando mane? Ar tik jis nesako „Religija — tai tamsa“, kaip kartais per pamokas sakydavo, pavyzdžiui: „Žinduoliai deda kiaušinius“, laukdamas, kad kas nors jį pataisytų? („Tik ančiasnapiai, sere“.)

— Nėra pagrindo siekti daugiau nei mokslinis tikrovės aiškinimas ir nėra svarios priežasties tikėti kuo kita, nei mūsų pojūčiai. Aiškus protas, įsigilinimas į detales ir šiokios tokios mokslinės žinios atskleis, kad religija — tik prietaringi niekai. Dievo nėra.

Ar jis taip pasakė? Ar tiesiog prisimenu vėlesnių ateistų pareiškimus? Bet kokiu atveju, nuskambėjo kažkas tokio. Niekad nebuvau girdėjęs taip kalbant.

— Kam taikytis su tamsa? Viskas yra čia ir aišku, jei tik įdėmiau pažiūrėtume.

Jis rodė į Piką. Bet nors ir labai žavėjausi Piku, niekad nelaikiau jo lempa.

Jis vėl prabilo:

— Kai kas sako, jog Dievas mirė per 1947 metų Padalinimą. Gal jis mirė 1971-aisiais per karą. Arba gal jis mirė vakar Pondičeryje našlaičių prieglaudoje. Taip kalba kai kurie žmonės, Pi. Kai buvau tavo amžiaus, gyvenau lovoje kankinamas poliomielito. Kasdien savęs klausdavau: „Kur Dievas? Kur Dievas? Kurgi Dievas?“ Jis taip ir nepasirodė. Mane išgelbėjo ne Dievas, o medicina. Mano pranašas — priežastis, o ji man sako, kad kaip sustoja laikrodis, taip ir mes mirštame. Tai galas. Jei laikrodis blogai eina, turime čia ir dabar jį pataisyti. Vieną dieną imsime valdyti gamybos priemones, ir žemėje bus tiesa.

Man viso to buvo kiek per daug. Tonas tiko — mylįs ir drąsus, bet detalės atrodė atšiaurios. Nieko nepasakiau. Ne dėl to, kad būčiau bijojęs supykdyti poną Kumarą. Būgštavau, kad keliais mestais žodžiais jis gali sugriauti kai ką, ką labai mylėjau. O ką, jeigu jo žodžiai mane paveiks kaip poliomielitas? Kokia baisi turėtų būti ta liga, kad nužudytų žmogui Dievą.

Jis nuėjo, svyruodamas ir krypuodamas laukine jūra, kuri tebuvo kieta žemė:

— Nepamiršk, kad antradienį kontrolinis. Gerai pasimokyk, 3,14!

— Taip, pone Kumarai.

Jis tapo mano mėgstamiausiu mokytoju Mažojoje seminarijoje ir priežastimi, dėl ko Toronto universitete studijavau zoologiją. Jaučiau su juo giminystę. Tai buvo man pirmasis ženklas, kad ateistai — skirtingo tikėjimo mano broliai ir seserys, ir kiekvienas jų ištartas žodis byloja apie tikėjimą. Kaip ir aš, jie eina, kol neša priežastis ir protas — o po to jie peršoka.

Būsiu atviras. Skersai gerklę man stojo ne ateistai, bet agnostikai. Trumpalaikė abejonė naudinga. Visi turime pereiti Getsemanės sodą. Jei su abejone žaidė Kristus, ir mes turime taip daryti. Jei Kristus praleido skausmingą naktį maldoje, jei Jis sušuko nuo Kryžiaus: „Mano Dieve, Mano Dieve, kodėl mane palikai?“, tai mums irgi tikrai leista abejoti. Tačiau turime eiti toliau. Pasirinkti abejonę kaip gyvenimo filosofiją — tai tas pats, kaip nepajudinamumą — transporto priemone. 8 skyrius

Savo darbe paprastai sakome, kad pavojingiausias žvėris zoologijos sode — Žmogus. Plačiąja prasme turime galvoje, kad perdėtas mūsų rūšies plėšrumas visą planetą pavertė grobiu. Konkrečiau, turime omenyje žmones, sušeriančius ūdroms žūklės kabliukus, lokiams — peiliukus, drambliams — obuolius su adatėlėmis ir visokius tos serijos dirbinius: šratinukus, sąvaržėles, smeigtukus, gumytes, šukas, šaukštelius, pasagas, šukes, žiedus, sages ir kitokius papuošalus (ir ne vien pigias plastmasines apyrankes, bet ir auksinius vestuvių žiedus), gėrimų šiaudelius, vienkartinius peilius ir šakutes, stalo bei lauko teniso kamuoliukus ir taip toliau. Zoologijos sodo gyvūnų, kritusių nuo sušertų svetimkūnių, nekrologe rasime gorilų, bizonų, gandrų, nandu, stručių, ruonių, jūrų liūtų, didžiųjų kačių, lokių, kupranugarių, dramblių, beždžionių ir kone visas elnių, atrajotojų ir giesmininkų rūšis. Zoologijos sodo savininkams gerai žinoma Galijoto mirtis: tai buvo dramblinio ruonio patinas, puikus didžiulis garbus dviejų tonų svorio žvėris, Europos zoologijos sodo žvaigždė, mylimas visų lankytojų. Jis krito nuo vidinio kraujavimo, kai kažkas jam sušėrė sudaužytą alaus butelį.

Žiaurumas dažnai būna dar aktyvesnis ir atviresnis. Literatūroje galima rasti, kaip prieš zoologijos sodo gyvūnus ne kartą būdavo pakelta ranka: klumpiasnapis nugaišo nuo šoko, kai jam plaktuku sudaužė snapą; briedis neteko barzdos, kurią lankytojas nupjovė, išplėšdamas ir smiliaus dydžio mėsos gabalą (tas pats briedis po šešių mėnesių buvo nunuodytas); beždžionei sulaužė leteną, kai ji siekė siūlomų riešutų; į elnio ragus buvo pasikėsinta metalo pjūklu; zebrui dūrė kardu — ir dar daugybė kitokio smurto prieš gyvūnus, pasitelkus lazdas, skėčius, plaukų smeigtukus, virbalus, žirkles ir dar kas tik įmanoma, dažnai taikantis išplėšti akį ar pažeisti lytinius organus. Gyvūnai dar ir nuodijami. Pasitaiko dar keistesnių nepadorybių: onanistų, beprakaituojančių priešais beždžiones, ponius, paukščius; religinis fanatikas nupjovė gyvatei galvą; kažkoks pamišėlis šlapinosi briedžiui į burną.

Pondičeryje mums palyginti sekėsi. Išvengėme sadistų, siautėjančių Europos ir Amerikos zoologijos soduose. Ir vis dėlto dingo mūsų auksinis agutis, kurį kažkas pavogė maistui, kaip spėjo tėvas. Įvairūs paukščiai: fazanai, povai, aros — netekdavo plunksnų, kai jų grožybių pasigviešdavo godūs žmonės. Esam sugavę vyriškį, kuris su peiliu korėsi į nykštukinio elnio aptvarą; jis aiškino ruošęsis nubausti piktąjį Ravaną (kuris Ramajanoje buvo pasivertęs elniu, kai pagrobė Šitą, Ramos žmoną). Kitas žmogus buvo užkluptas bevagiant kobrą. Jis buvo gyvačių kerėtojas, o jo paties gyvatė buvo nugaišusi. Abudu buvo išgelbėti: ir kobra nuo vergovės bei prastos muzikos, ir tas žmogus nuo galimo mirtino įkandimo. Kartkartėmis tekdavo kovoti su akmenų svaidytojais, kuriems gyvūnai atrodydavo pernelyg ramūs ir norėdavosi išvysti jų reakciją. Pasitaikė ir dama, kurios sarį buvo nučiupęs liūtas. Ji sukosi lyg žaisliukas jojo, pasirinkusi verčiau mirtiną gėdą nei tikrą mirtį. Įdomiausia, kad tai net nebuvo atsitiktinumas. Ji persilenkė, įkišo ranką į narvą ir mojavo sario kraštu liūtui priešais snukį, o dėl ko — taip ir nesupratome. Ji nesusižeidė: daugybė sužavėtų vyrų puolė jai į pagalbą. Sutrikusi ji taip aiškinosi mano tėvui:

— Kas gi girdėjo, kad liūtas ėstų medvilninį sarį? Maniau, kad liūtai — mėsėdžiai.

Daugiausiai rūpesčių kėlė lankytojai, šeriantys gyvūnus. Nepaisant mūsų budrumo, daktaras Atalas, sodo veterinaras, galėtų papasakoti apie aibę gyvūnų, kuriems buvo sutrikęs virškinimas per gausiai lankomas dienas šioje jų prieglaudoje. Pasiligojimus enteritu ir gastritu nuo angliavandenių, ypač cukraus, pertekliaus jis vadindavo „skanėstritu“. Kartais norėdavome, kad žmonės užsikištų saldumynais. Žmonės mano, kad gyvūnai gali ėsti bet ką be jokių blogų padarinių savo sveikatai. Visai ne. Vienas iš mūsų Himalajų lokių rimtai susirgo sunkiu hemoraginiu enteritu nuo sušvinkusios žuvies, kurią pakišęs žmogus buvo įsitikinęs darąs gera.

Tiesiog už bilietų kasos tėvas ryškiai raudonomis raidėmis ant sienos buvo užrašęs klausimą: „AR ŽINOTE, KOKS GYVŪNAS ZOOLOGIJOS SODE PAVOJINGIAUSIAS?“ Rodyklė buvo nukreipta į užuolaidėlę. Tiek daug nekantrių, smalsių rankų traukiodavo tą užuolaidėlę, kad turėdavom ją nuolat keisti. Už jos buvo veidrodis.

Bet aš išsiaiškinau, kad, tėvo įsitikinimu, yra dar vienas žvėris, net pavojingesnis už mus, ir, be to, irgi itin paplitęs, randamas visuose žemynuose, visuose arealuose: baisusis Animalus anthropomorphicus — gyvūnas, matomas žmogaus akimis. Visi esame jį matę, galbūt net turėję. Tai žvėris, kuris būna „mielas“, „draugiškas“, „mylintis“, „atsidavęs“, „linksmas“, „supratingas“. Tokie gyvūnai pasalūniškai tyko kiekvienoje žaislų parduotuvėje ir vaikų zoologijos sode. Apie juos pripasakota be galo daug istorijų. Jie į porą tiems „žiauriesiems“, „kraugeriškiems“, „ištvirkusiems“ žvėrims, suksiantiems įtūžį mano ką tik minėtiems maniakams, kurie išlieja savo pyktį ant jų skėčiais ir lazdomis. Abiem atvejais žvelgiame į gyvūną, o matome veidrodį. Įkyriai laikyti save visa ko centru — ne vien teologų, bet ir zoologų nelaimė.

Aš dukart gavau pamoką, kad žvėris yra žvėris, iš esmės ir iš tikrųjų tolimas mums: sykį iš tėvo, antrąsyk — iš Ričardo Parkerio.

Tai buvo sekmadienio rytą. Ramiai žaidžiau pats sau vienas. Pašaukė tėvas:

— Vaikai, ateikit.

Kažkas bloga. Jo balso tonas man galvoje įjungė pavojaus skambutį. Mikliai perkračiau sąžinę. Ji buvo švari. Turbūt vėl bėdos dėl Ravio. Ėmiau spėlioti, ką jis iškrėtė ši kartą. Nuėjau į svetainę. Ten buvo mama. Tai nebuvo įprasta. Vaikų drausminimas, kaip ir gyvūnų priežiūra, paprastai buvo paliekama tėvui. Ravis įėjo paskutinis, su baisiai kalta savąja kriminalistiška išraiška veide.

— Ravi, Pisinai, turiu jums šiandien labai svarbią pamoką.

— Bet ar tikrai to reikia? — pertraukė mama.

Nutylėjau. Jei mama, paprastai tokia nesujaudinama, tokia rami, buvo susirūpinusi, net susisielojusi, vadinasi, turime rimtų problemų. Persimetėme žvilgsniais su Raviu.

— Taip, reikia, — sudirgęs atsakė tėvas. — Tai jiems tikrai gali išgelbėti gyvybę.

Išgelbėti mums gyvybes! Po šito jau ne pavojaus skambutis aidėjo man galvoje — jau skambėjo varpai, kaip tie, kuriuos girdėdavom iš Šventosios Jėzaus Širdies bažnyčios, esančios netoli zoologijos sodo.

— O Pisinas? Jam tik aštuoneri, — nenusileido mama.

— Būtent dėl jo aš labiausiai nerimauju.

— Aš nekaltas! — pratrūkau. — Tai Ravis, jis dėl visko kaltas. Tai jis padarė!

— Ką? — tarė Ravis. — Nepadariau nieko blogo.

Jis metė į mane baisų žvilgsnį.

— Ša! — pasakė tėvas, iškeldamas ranką. Jis žiūrėjo į mamą. — Gitą, juk matei Pisiną. Jis tokio amžiaus, kai berniukai visur laksto ir visur kaišioja nosį.

Aš? Visur lakstau? Visur kaišioju nosį? Ne, visai ne! „Užstok mane, mama, užstok mane“, — meldžiau širdyje. Bet ji tik atsiduso ir linktelėjo, duodama ženklą baisiajam reikalui tęsti.

— Eime su manim, — pasakė tėvas.

Išjudėjome laukan lyg kokie kaliniai į bausmės vykdymo vietą.

Išėjome iš namų, žengėme pro vartus, įėjom į zoologijos sodą. Buvo dar anksti, ir sodas lankytojams dar nebuvo atidarytas. Gyvūnų ir patalpų prižiūrėtojai jau dirbo. Pastebėjau Sitaramą, savo mylimiausią darbuotoją, kuris prižiūrėjo orangutangus. Jis stabtelėjo stebėdamas mus einančius pro šalį. Praėjome paukščius, lokius, beždžiones, kanopinius, terariumo pastatą, raganosius, dramblius, žirafas.

Priėjome prie didžiųjų kačių — mūsų tigrų, liūtų ir leopardų. Babu, jų prižiūrėtojas, laukė mūsų. Apėjome ir pasukome taku, o jis atrakino duris į kačių namą, kuris buvo grioviu apsuptos salos centre. Įėjome. Tai buvo erdvi ir blausi cementinė ola, apvalaina, šilta bei drėgna ir dvelkianti kačių šlapimu. Visur aplink buvo matyti puikūs didžiuliai narvai, padalyti storų žalių geležinių virbų. Pro stoglangius sunkėsi gelsva šviesa. Per išėjimus iš narvų galėjom matyti salos augmeniją, nutviekstą saulės šviesos. Narvai buvo tušti — išskyrus vieną: jame buvo uždarytas Mahiša, mūsų bengališkųjų tigrų patriarchas, ištįsęs, nerangus 550 svarų žvėris. Vos tik įžengėme, jis liuoktelėjo prie narvo virbų ir visa gerkle sugargė, suskliautęs ausis prie galvos ir nenuleisdamas apvalių akių nuo Babu. Tai nuskambėjo taip garsiai ir nuožmiai, kad, rodės, sudrebino visą kačių namą. Man ėmė virpėti keliai. Prigludau prie mamos. Ji irgi drebėjo. Net tėvas atrodė sudvejojęs ir besiraminąs. Tik Babu nesureagavo į proveržį bei deginantį žvilgsnį, lyg grąžtas įbestą į jį. Jis iš patirties pasitikėjo geležiniais virbais. Mahiša ėmė žingsniuoti pirmyn atgal, kiek leido narvas.

Tėvas atsisuko į mus:

— Koks tai gyvūnas? — sumaurojo jisai, įveikdamas Mahišos urzgimą.

— Tigras, — unisonu atsakėme abu su Raviu, nuolankiai pateikdami stebinamai akivaizdų dalyką.

— Ar tigrai pavojingi?

— Taip, tėve, tigrai pavojingi.

— Tigrai labai pavojingi, — sušuko tėvas. — Noriu, kad įsisąmonintumėte, kad niekada — jokiomis aplinkybėmis — negalima liesti tigro, glostyti tigro, kišti rankas pro narvo virbus, net eiti artyn prie narvo. Ar aišku? Ravi?

Ravis energingai palinksėjo.

— Pisinai?

Aš sulinksėjau net dar smarkiau.

Jis vis žiūrėjo į mane.

Linksėjau taip smarkiai, jog stebiuosi, kad nelūžo sprandas ir galva nenusirito ant grindų.

Pasiteisindamas norėčiau pasakyti, kad nors esu sužmoginęs gyvūnus tiek, kad jie lengvai šneka angliškai, ir fazanai įžūliu britų akcentu skundžiasi atvėsusia arbata, o babuinai planuoja pabėgimą apiplėšus banką lėkštomis, grasiomis Amerikos gangsterių intonacijomis, šitos fantazijos visad sąmoningos. Visai apgalvotai rengiau laukinius žvėris naminiais savo vaizduotės kostiumais. Bet niekad neturėjau iliuzijų dėl savo žaidimų draugų tikrosios prigimties. Visur kišama mano nosis turėjo daugiau proto. Nežinau, iš kur tėvas ištraukė mintį, kad jo jaunėlis nesitveria noru įlįsti į žiauraus plėšrūno narvą. Bet kad ir iš kur tas keistas susirūpinimas — o tėvas tikrai buvo linkęs rūpintis — jis aiškiai buvo nusprendęs tą rytą šituo rūpesčiu nusikratyti.

— Parodysiu jums, kokie tigrai pavojingi, — tęsė jis. — Noriu, kad šią pamoką įsimintumėte visam likusiam gyvenimui.

Jis pasisuko į Babu ir linktelėjo. Babu išėjo. Mahiša sekė jį akimis ir nenuleido jų nuo durų, už kurių tas pradingo. Jis grįžo po kelių sekundžių, nešdamas ožį surištomis kojomis. Mama iš nugaros pagriebė mane. Mahišos urzgimas giliai gerklėje virto gargimu.

Babu atrakino, atidarė, įėjo, uždarė ir užrakino narvą šalia tigro narvo. Dvejetą skyrė virbai ir pakeliamosios durys. Mahiša tučtuojau šoko prie skiriamųjų grotų, daužydamas jas letena. Prie urzgimo dabar prisidėjo sprogus, sulaikomas viauksėjimas. Babu padėjo ožį ant grindų; šio šonai smarkiai kilnojosi, iš burnos karojo liežuvis, o akys sukiojosi lyg kukuliai. Jis atrišo ožiui kojas. Šis pašoko. Babu išėjo iš narvo taip pat atsargiai, kaip buvo įėjęs. Narve buvo dvejos grindys: vienas aukštas buvo sulig mumis, o kitas — gale, beveik trim pėdom aukščiau, vedantis laukan, į salą. Ožys užsikabarojo ant to antrojo aukšto. Mahiša, jau nebesidomėdamas Babu, lygiagrečiai judėjo savo narve — grakščiai ir lengvai. Jis pritūpė ir nurimo, vien lėtai judinama uodega rodė įtampą.

Babu palipo prie pakeliamųjų durų tarp narvų ir ėmė traukti jas, kad atidarytų. Nujausdamas malonumą, Mahiša nutilo. Tą akimirką girdėjau du dalykus: nuožmiai žiūrintį tėvą sakant: „Niekada neužmirškite šitos pamokos“ ir bliaunant ožį. Jis turbūt bliovė visą laiką, tik mes negirdėjome.

Jaučiau, kaip mamos ranka spaudžia man besidaužančią širdį.

Durys priešinosi čaižiai cypdamos. Mahiša netilpo savam kailyje — atrodė, jis išsiverš pro virbus. Jis, rodės, svyruoja, ar likti kur buvus, kur auka arčiausiai, bet aiškiai nepasiekiama, ar pereiti į apatinį aukštą, toliau, bet ten, kur durys. Jis pakilo ir vėl ėmė niurnėti.

Ožys puolė šokinėti. Iššokdavo stulbinamai aukštai. Nė neįsivaizdavau, kad ožys gali taip aukštai pašokti. Bet narvas baigėsi aukšta ir lygia cemento siena.

Staiga netikėtai lengvai durys atsidarė. Vėl stojo tyla, drumsčiama tik bliovimo ir ožio kanopėlių kaukšėjimo į grindis.

Iš vieno narvo į kitą perėjo juodai oranžinis šuoras.

Paprastai didžiosioms katėms kartą per savaitę neduodavo ėsti, kad būtų panašiau į laukines sąlygas. Vėliau išsiaiškinome, kad tėvas buvo įsakęs nešerti Mahišos tris dienas.

Nežinau, ar pamačiau kraują prieš nusigręždamas mamai į rankas, ar tik vėliau nutepliojau jį savo atmintyje didžiuliu teptuku. Tačiau viską girdėjau. To pakako manyje gyvuojančiam vegetarui mirtinai išgąsdinti. Mama išgrūdo mus lauk. Mums kilo isterija. Ji įsiuto.

— Kaip tu galėjai, Santošai! Jie juk vaikai! Išgąsdinai juos visam gyvenimui.

Jos balsas skambėjo karštai ir virpėjo. Mačiau ašaras jos akyse. Pasijutau geriau.

— Gitą, mano paukšteli, juk tai jų labui. O ką, jei Pisinas kurią dieną būtų įkišęs ranką pro virbus į narvą, kad pačiupinėtų žavų oranžinį kailį? Geriau ožys negu jis, ar ne?

Jo balsas buvo tylus, beveik šnabždesys. Jis lyg atgailavo. Jis niekad mums girdint nevadino jos „savo paukšteliu“.

Susigrūdome aplink ją. Jis irgi prisitraukė prie mūsų. Bet pamoka dar nebuvo baigta, nors po to tapo švelnesnė.

Tėvas nuvedė mus pas liūtus ir leopardus.

— Sykį Australijoj buvo pamišėlis, turėjęs juodą karatė diržą. Jis norėjo išmėginti savo jėgas su liūtais. Ir pralaimėjo. Žiauriai. Ryte prižiūrėtojai rado tik pusę jo kūno.

— Taip, tėve.

Himalajų lokiai.

— Vienas kirtis šių meilių padarų letena — ir jūsų žarnos paleistos ir išdrabstytos ant žemės.

— Taip, tėve.

Begemotai.

— Tomis švelniomis, glebiomis savo burnytėmis jie sumals jūsų kūną į kruviną košę. Sausumoj jie jus aplenktų.

— Taip, tėve.

Hienos.

— Stipriausi žabtai gamtoje. Nemanykit, kad jos baikščios ar kad ėda tik dvėselieną. Nei taip, nei taip! Jos pradės jus graužti dar jums gyviems esant.

— Taip, tėve.

Orangutangai.

— Stiprūs kaip dešimt vyrų. Sulaužytų jums kaulus nelyginant šapelius. Žinau, kai kurie jų buvo kambariniai ir žaisdavote su jais, kol jie buvo maži. Bet dabar jie suaugę, laukiniai ir nenuspėjami.

— Taip, tėve.

Strutis.

— Atrodytų, priplaukęs ir kvailas, ar ne? Paklausykit: vienas iš pavojingiausių gyvūnų sode. Tik vienas spyris, ir sulaužys jums stuburą arba sutraiškys liemenį.

— Taip, tėve.

Dėmėtieji elniai.

— Tokie gražučiai, ar ne? Jei patinas pajus, kad reikia, užpuls jus ir suvarys jums tuos trumpus ragelius kaip durklus.

— Taip, tėve.

Arabų kupranugaris.

— Vienas seilėtas grybšnis, ir nebeturit mėsos gabalo.

— Taip, tėve.

Juodosios gulbės.

— Savo snapais jos sutraiškytų jums kaukoles. Sparnais sulaužytų rankas.

— Taip, tėve.

Smulkesnieji paukščiai.

— Jūsų pirštukus jie peržnybs snapais lyg sviestą.

— Taip, tėve.

Drambliai.

— Visų pavojingiausias žvėris. Daugiausiai prižiūrėtojų ir lankytojų už kitus zoologijos sodo gyvūnus užmušė būtent drambliai. Jaunas dramblys greičiausiai suplėšytų jus į gabalus ir sumindžiotų į blyną jūsų kūno dalis. Taip ir nutiko vienai vargšei paklydusiai sielai Europos zoologijos sode, kuri įsigavo į dramblių pastatą pro langą. Senesnis, kantresnis gyvulys prispaustų jus prie sienos arba atsisėstų ant jūsų. Skamba juokingai — bet pagalvokit apie tai!

— Taip, tėve.

— Dar yra gyvūnų, prie kurių nebuvom sustoję. Nemanykit, kad jie nepavojingi. Gyvas padaras ginsis, kad ir koks mažutis būtų.

Kiekvienas gyvūnas žiaurus ir pavojingas. Gal ir nepribaigs jūsų, bet tikrai sužeis. Įdrėks ir įkąs, o tada laukit sutinimo ir pūlingos infekcijos, aukštos temperatūros ir dešimt dienų ligoninėje.

— Taip, tėve.

Priėjome prie jūros kiaulyčių, kurios irgi, kaip Mahiša, tėvo įsakymu pabadavo, išvakarėse netekę vakarienės. Tėvas atrakino narvą. Iš kišenės jis ištraukė maišelį pašaro ir išpylė ant grindų.

— Matote šitas jūrų kiaulytes?

— Taip, tėve.

Padarėliai, iš silpnumo drebėdami, pašėlusiai krimto savo kukurūzų grūdus.

— Na... — jis pasilenkė ir pagriebė vieną iš jų. — Jos nepavojingos. Kitos jūrų kiaulytės akimirksniu išsilakstė.

Tėvas nusijuokė. Jis padavė man kvykiančią kiaulytę. Buvo sumanęs užbaigti linksmai.

Jūrų kiaulytė įsitempusi tupėjo man ant rankų. Ji buvo jauniklė. Priėjau prie narvo ir atsargiai nuleidau ją ant grindų. Toji nuskuodė prie savo mamos. Vienintelė priežastis, kodėl šios kiaulytės nebuvo pavojingos — iki kraujų nesikandžiojo ir nesidraskė — tai todėl, kad buvo praktiškai prijaukintos. Kitaip pačiupti laukinę jūrų kiaulytę plikomis rankomis būtų buvę tas pats, kaip griebti peilį už ašmenų.

Pamoka pasibaigė. Ravis ir aš subjurome ir nekalbėjom su tėvu visą savaitę. Mama taip pat jį ignoravo. Eidamas pro raganosių aptvarą vaizdavausi, kad jų galvos žemai nuleistos iš liūdesio, netekus vieno iš mielų kompanionų.

Bet ką padarysi, jei myli tėtę? Gyvenimas tęsiasi, ir nelieti tigrų. Išskyrus tik tai, kad apkaltinęs Ravį nekonkrečių nusikaltimu, kurio jis nė nebuvo padaręs, buvau geras lyg miręs. Paskesniais metais, kai jam užeidavo noras mane paterorizuoti, jis man šnabždėdavo:

— Tik palauk, kol liksim vieni. Tu — kitas ožys! 9 skyrius

Pripratinti gyvūnus prie žmogaus artumo — zoologijos sodo darbuotojo meno ir mokslo esmė. Pagrindinis tikslas — sumažinti gyvūno sprukimo atstumą, tai yra, mažiausią atstumą, per kurį gyvūnas stengiasi išlaikyti pastebėtą priešą. Flamingas gamtoje nekreips į jus dėmesio, jei laikysitės toliau nei už trijų šimtų jardų. Perženk tą ribą, ir jis įsitemps. Dar labiau priartėsi, ir sukelsi sprukimo reakciją, kuri nenuslops, kol paukštis atstatys tą trijų šimtų jardų ribą arba kol atsakys širdis ir plaučiai. Skirtingų gyvūnų skirtingi sprukimo atstumai, ir jie vis kitaip juos matuoja. Katės žiūri, elniai klauso, lokiai uodžia. Žirafos prisileis iki trisdešimties jardų nuo savęs, jei būsi automobilyje, tačiau pabėgs, jei priartėsi pėsčiomis per 150 jardų. Krabai smuikininkai išsilaksto, jei priartėji per dešimt jardų; staugūnai sukrunta ant šakų, kai atsiduri už dvidešimties, Afrikos buivolai sureaguoja ties septyniasdešimt penkiais.

Mūsų priemonės sprukimo atstumui sumažinti — žinios apie gyvūną, mūsų duodamas maistas ir prieglobstis, mūsų užtikrinama apsauga. Jei viskas gerai, rezultatas — emociškai stabilus, nesibaidąs laukinis žvėris, kuris ne tik kad nebėga, bet ir yra sveikas, ilgai gyvena, ramiai ėda, elgiasi ir bendrauja natūraliai ir — geriausias ženklas — dauginasi. Nesakau, kad mūsų zoologijos sodas prilygo San Diego, Toronto, Berlyno ar Singapūro žvėrynams, bet gero zoologijos sodo šeimininko nesustabdysi. Tėvas tam buvo užsigimęs talentas. Formalaus išsimokslinimo trūkumą jis kompensuodavo nuojauta ir pastabia akimi. Jo gudrybė būdavo įsižiūrėti į gyvūną ir atspėti, ką tas mano. Jis buvo dėmesingas savo globotiniams, o tie atsilygindami dauginosi — kai kurie net be saiko.

10 skyrius

Vis vien visada bus gyvūnų, besistengiančių pabėgti iš zoologijos sodų. Akivaizdžiausias pavyzdys — gyvūnai, laikomi netinkamuose aptvaruose. Kiekvienas gyvūnas turi ypatingų reikalavimų gyvenamajai vietai, ir juos reikia patenkinti. Jeigu jo aptvare per daug saulės, jei per daug drėgmės ar per daug tuštumos, jei jo lakta per aukštai ar pernelyg matoma, jei žemė per daug smėlėta, jei trūksta šakų lizdui susisukti, jei per žemas lovys, jei neužtenka purvo pasivolioti — ir dar daugybė kitų „jei“ — tai gyvūnas neturės ramybės. Tai ne tiek gamtą imituojančių sąlygų konstravimo klausimas, kiek problema išsiaiškinti tų sąlygų esmę. Viskas aptvare turi būti kaip reikiant — kitaip sakant, tiek, kiek būtina, kad gyvūnas būtų pajėgus prisitaikyti. Kad juos kur maras tuos blogus zoologijos sodus su prastais aptvarais! Jie užtraukia nešlovę visiems zoologijos sodams.

Kitų, linkusių bėgti gyvūnų pavyzdys — laukiniai žvėrys, sugauti visai subrendę; dažnai jie pernelyg pripratę prie savo gyvenimo, kad pertvarkytų savo subjektyviuosius pasaulius ir prisitaikytų prie naujos aplinkos.

Bet net ir gyvūnai, užauginti zoologijos soduose ir niekad nematę laukinės gamtos, puikiai prisitaikę prie savo narvų ir nejaučiantys jokios įtampos dėl žmonių artumo, ir tie patiria tokio susijaudinimo akimirkų, kad bando pasprukti. Visi gyvi daiktai turi lašelį tam tikro pamišimo, kuris juos varinėja keistais, kartais neišaiškinamais būdais. Tas pamišimas gali ir išgelbėti, tai neatskiriama sugebėjimo prisitaikyti dalis. Be jo neišgyventų nė viena rūšis.

Kad ir kokia būtų priežastis, kodėl norima pabėgti — protinga ar nelabai — zoologijos sodų peikėjai turi suprasti, kad gyvūnai bėga ne / kažkur, bet nuo kažko. Juos išgąsdino kažkas jų teritorijoje — priešo įsiveržimas, dominuojančio gyvūno užsipuolimas, šiurpinantis triukšmas — ir sukėlė sprukimo reakciją. Gyvūnas gelbėjasi bėgdamas arba bent stengiasi tai padaryti. Nustebau, kai perskaičiau Toronto zoologijos sode — galiu pridurti, labai puikiame— kad leopardai iš vietos gali pašokti aukštyn aštuoniolika pėdų. Mūsų leopardo aptvaras Pondičeryje buvo tik šešiolikos pėdų aukščio prie galinės sienos. Spėju, kad Rouzė ir Kopiketas niekad neiššoko ne todėl, kad buvo menko sudėjimo, bet kad paprasčiausiai neturėjo tam priežasties. Pabėgę gyvūnai pereina iš žinoma į nežinoma — o jei gyvūnai ko nors ir nekenčia, tai būtent nežinomybės. Pabėgę gyvūnai paprastai slepiasi pirmoje pasitaikiusioje vietoje, kuri suteikia saugumo pojūtį, ir pavojingi jie tik tiems, kurie juos užkliudo jų geidžiamoje saugioje vietelėje. 11 skyrius

Panagrinėkim atvejį, kai iš Ciuricho zoologijos sodo 1933 metais pabėgo juodoji pantera. Zoologijos sode ji buvo naujokė ir, rodės, susigyvenusi su patinu. Tačiau įvairūs sužeidimai letena bylojo esant šeimyninę nesantaiką. Nespėjus priimti sprendimo, ką daryti, ji prasmuko pro narvo stogo virbų plyšį ir dingo naktyje. Sužinoję apie išsilaisvinusį laukinį plėšrūną miesto vidury, Ciuricho gyventojai sukėlė baisų triukšmą. Buvo pristatyta spąstų ir paleisti medžiokliniai šunys. Tačiau kantonas tebuvo išvaduotas nuo keleto sulaukėjusių šunų. Panteros pėdsakų nerasta dešimt savaičių. Galiausiai padienis darbininkas užėjo ją po tvartu už dvidešimt mylių ir nušovė. Netoliese buvo rasti stirnos likučiai. Tai, kad didelė juoda tropikų katė sugebėjo išgyventi ilgiau nei du mėnesius per šveicarišką žiemą niekieno nepastebėta, galėjusi niekieno nevaldoma bet ką užpulti, aiškiai rodo, kad pabėgę žvėrys nėra pavojingi besislapstantys nusikaltėliai, bet paprasčiausi laukiniai padarai, besistengiantys prisitaikyti.

Ir tai tik vienas iš daugelio atvejų. Jei paimtumėte Tokijo miestą, apverstumėte ir pakratytumėte, tai nustebtumėte, kokių tik gyvūnų pribyrėtų. Kaip iš kibiro pasipiltų ne vien katės ir šunys, sakau jums. Smaugliai, Komodo drakonai, krokodilai, piranijos, stručiai, vilkai, lūšys, kengūros, lamantinai, dygliatriušiai, orangutangai, šernai — štai kokios liūties galite tikėtis ant savo skėčio. O jie tikėjosi rasti — cha! Tropinių Meksikos džiunglių vidury, įsivaizduokit! Cha! Cha! Juokinga, paprasčiausiai juokinga. Ką jie sau galvojo? 12 skyrius

Kartais jis sunerimsta. Ne dėl to, kad ką būčiau pasakęs (kalbu labai mažai). Tai dėl jo paties istorijos. Atmintis — vandenynas, o jis sūpuojasi jo paviršiuje. Jaudinuosi, kad norės nutraukti. Bet jis nori papasakoti man savo istoriją. Jis tęsia. Po visų šių metų Ričardas Parkeris vis dar užgrobęs jo mintis.

Jis mielas žmogus. Kiekvienąsyk man apsilankius, jis surengia Pietų Indijos vegetarų puotą. Esu jam sakęs, kad mėgstu aštrų maistą. Nežinau, kaip pasakiau tokį kvailą dalyką. Tai visiškas melas. Šlakelis po šlakelio kabinu jogurtą. Nieko nepadarysi. Kaskart vis tas pat: mano skonio užuomazgos nusitraukia ir miršta, oda paraudonuoja lyg burokas, akys pritvinksta ašarų, galva — kaip namas per gaisrą, o virškinimo traktą ima sukti, ir jis dejuoja agonijoje lyg smauglys, prarijęs žoliapjovę. 13 skyrius

Taigi supraskite, jog įkritę į liūto aptvarą būsit sudraskyti į gabalus ne todėl, kad jis alkanas — būkit tikri, zoologijos sode gyvūnai sočiai maitinami — ir ne dėl to, kad jis kraugerys, bet todėl, kad įsiveržėte į jo teritoriją.

Nukrypstant nuo temos, dėl to ir cirko dresuotojas visada turi pirmas įžengti į liūtų ringą, ir visiems liūtams matant. Taip padaręs, jis nustato, kad ringas — jo teritorija, ne jų, ir tai sutvirtina šaukdamas, trypdamas, pliaukšėdamas rimbu. Tai daro įspūdį liūtams. Nepalanki jų padėtis labai juos slegia. Atkreipkit dėmesį, kaip jie įeina: tokie galingi plėšrūnai, „žvėrių karaliai“, jie įropoja nuleistom uodegom ir stengiasi laikytis ringo pakraštyje, o jis visada apvalus, kad jiems nebūtų kur pasislėpti. Jie atsiduria griežtai dominuojančio patino akivaizdoje, alfų alfa patino, ir turi paklusti šio dominavimo ritualams. Todėl jie plačiai išsižioja, jie atsitupia, jie šoka per popierium užtrauktus lankus, jie šliaužia vamzdžiais, eina atbuli, vartosi.

„Tai keistuolis“, — bukai svarsto jie. „Niekada dar nemačiau tokio liūtų vado, kaip jis. Bet jis gerai prižiūri būrį. Sandėlis visada pilnas ir — būkim atviri, draugužiai — jo kvailiojimas — mums užsiėmimas. Visąlaik snausti jau truputį pabodo. Mes bent jau nevažiuojam dviračiu, kaip rudieji lokiai, ir negaudom lekiančių lėkščių, kaip šimpanzės“.

Tik dresuotojas turi verčiau užsitikrinti, kad visad išliktų alfų alfa. Brangiai sumokės, jei nejučia nuslys į betą. Priešiškiausias ir agresyviausias elgesys tarp gyvūnų — socialinio nesaugumo išraiška. Gyvūnas priešais tave turi žinoti, kas jis — ar viršesnysis, ar tau pavaldus. Nuo socialinio rango labiausiai priklauso, koks bus jo gyvenimas. Rangas apibrėžia, su kuo jis gali bendrauti ir kaip, kur ir kada gali ėsti, kur gali ilsėtis, kur gali gerti ir taip toliau. Kol aiškiai nežino savo rango, gyvūnas gyvena nepakeliamoje anarchijoje. Jis nervingas, susierzinęs, pavojingas. Cirko dresuotojo laimei, tarp aukštesniųjų gyvūnų apie socialinį rangą ne visada sprendžiama pagal grubią jėgą. Hedigeris (1950) sako: „Susitikus dviem padarams, tas, kuris sugeba įbauginti savo oponentą, pripažįstamas socialiai aukštesniu, taigi socialinis sprendimas ne visada priklauso nuo kovos, kai kuriomis aplinkybėmis pakanka susidūrimo“. Išmintingo gyvūnų žmogaus žodžiai. Ponas Hedigeris daugelį metų buvo zoologijos sodo direktorius — pirma Bazelio, o paskui Ciuricho. Jis buvo žmogus, puikiai nusimanantis apie gyvūnų būdą.

Čia smegenys rungiasi su raumenimis. Cirko dresuotojo viršenybė iš esmės psichologinė. Nepažįstama aplinka, dresuotojas stačias, ramus elgesys, nesiblaškantis žvilgsnis, drąsus žingsnis pirmyn, keistas stūgsmas (pavyzdžiui, rimbo pliaukšėjimas ar švilpuko garsas) — tai tiek daug veiksnių, kurie pripildys gyvūno protą abejonių ir baimės, ir bus aišku, kur jo vieta — svarbiausias dalykas, kurį jis nori sužinoti. Patenkintas Antrasis atsitrauks ir pritūps, o Pirmasis galės atsigręžti į publiką ir sušukti: „Vaidinimas tęsiasi! O dabar, ponios ir ponai, per tikros liepsnos lankus...“ 14 skyrius

Įdomu pastebėti, kad liūtas, labiausiai pasiduodantis dresuotojo triukams, būryje yra žemiausio socialinio statuso, omega gyvūnas. Jis gali daugiausia išlošti iš artimų santykių su alfų alfa dresuotoju. Ir ne vien papildomų skanėstų. Artimas ryšys taip pat reiškia apsaugą nuo kitų būrio narių. Būtent šis paklusnus žvėris, publikai nesiskiriantis nuo kitų nei dydžiu, nei išoriniu nuožmumu, bus vaidinimo žvaigždė, o beta ir gama liūtus, vaidingiausius pavaldinius, dresuotojas palieka tupėti ant spalvingų būgnų ringo pakraštyje.

Tas pat galioja kitiems cirko gyvūnams, tai matoma ir zoologijos soduose. Būtent socialiai žemiausi gyvūnai energingiausiai ir išradingiausiai stengiasi susipažinti su savo prižiūrėtojais. Jie pasirodo jiems ištikimiausi, labiausiai trokštantys jų draugijos, keliantys mažiausiai pretenzijų ir sunkumų. Toks reiškinys pastebėtas stambiųjų kačių, bizonų, elnių, laukinių avių, beždžionių ir daugelio kitų gyvūnų elgesyje. Šis faktas plačiai žinomas. 15 skyrius

Jo namas — šventovė. Prieškambaryje kabo įrėmintas paveikslas — Ganeša dramblio galva. Jis sėdi atsisukęs veidu — rausvai nuspalvintas, dideliu pilvu, karūnuotas ir besišypsantis — trijose rankose laikydamas skirtingus daiktus, ketvirtosios delną ištiesęs laiminti ir sveikintis. Jis Viešpats, įveikiantis kliūtis, sėkmės dievas, išminties dievas mokymosi globėjas. Labai malonus. Mano lūpos ima pačios savaime šypsotis. Prie jo kojų — paslaugi žiurkė. Jo transporto priemonė. Nes kai viešpats Ganeša keliauja, jis joja ant žiurkės. Ant kitos sienos priešais paveikslą — paprastas medinis kryžius.

Svetainėje, ant stalo šalia sofos — nedidukas įrėmintas Mergelės Marijos iš Gvadelupės paveikslėlis su gėlėmis, byrančiomis iš jos praskleistos mantijos. Šalia jos — nuotrauka su juodai apdengta Kaaba, didžiausia islamo šventenybe, apsupta dešimties tūkstančių tikinčiųjų. Ant televizoriaus — žalvarinė Šyvos kaip Nataradžos statulėlė — kosminis šokio viešpats, valdantis visatos judėjimą ir laiko tėkmę. Jis šoka ant neišmanymo demono, keturios jo rankos lyg ištiestos choreografijos mostuos, viena koja ant demono nugaros, kita — iškelta į orą. Sakoma, kad kai Nataradža nuleis koją., laikas sustos.

Virtuvėje — altorius. Tai įrengta indaujoje, kurios dureles jis pakeitė drožinėta arka. Arka iš dalies pridengia geltonos šviesos lemputę, kuri vakarais apšviečia altorių. Už altorėlio stovi du paveikslai: šone vėlgi Ganeša, o viduryje, didesniuose rėmuose, besišypsantis ir mėlynodis Krišna, pučiantis fleitą. Abiejų kaktos per stiklą pateptos raudonais ir geltonais milteliais. Variniame inde ant altoriaus — trys sidabriniai murti 7, vaizdeliai. Jis man juos paaiškina, rodydamas pirštu: Lakšmė, Šakti, motina deivė Parvatės pavidalu, ir Krišna, šįkart kaip žaidžiantis kūdikis, ropojantis visomis keturiomis. Tarp deivių stovi akmeninis Šyvos joni linga, primenantis avokado pusę su kylančiu iš centro faliniu strampu — hinduistų simbolis, vaizduojantis visatos vyriškąją ir moteriškąją energijas. Iš vienos dubens pusės — ant pjedestalo įtaisyta kriauklytė, iš kitos — mažutis sidabro varpelis. Aplink barstosi ryžių grūdeliai ir vos pradėjusios vysti gėlės. Daugelis šitų daiktų patepti geltonai ir raudonai.

Ant žemesnės lentynos — įvairūs religiniai reikmenys: sklidina vandens taurė, varinis šaukštas, lempa su aliejuje susisukusia dagtimi, smilkalų lazdelės ir mažutės vazelės, pilnos raudonų ir geltonų miltelių, ryžių grūdų ir cukraus gabaliukų.

Valgomajame dar viena Mergelė Marija.

Viršuje, jo darbo kambaryje — žalvarinis Ganeša, sėdintis sukryžiuotom kojom šalia kompiuterio, ant sienos medinis — Nukryžiuotasis iš Brazilijos, o kampe — žalias maldų kilimėlis. Kristus išraiškingas — Jis kenčia. Maldų kilimėlis guli savo tuščioje erdvėje. Šalia jo, ant žemos knygų lentynos, audiniu uždengta knyga. Audinio centre — vienas arabiškas žodis, painiai įaustas keturių raidžių: viena „alif “, dvi „lam“ ir viena „ha“. Žodis „Dievas“ arabiškai.

Knyga ant stalo šalia lovos — Biblija. 16 skyrius

Mes visi gimę katalikais, argi ne: nežinioje, be religijos, kol kas nors mus supažindina su Dievu? Po šio susitikimo daugeliui mūsų tas reikalas ir baigiasi. Jei kas ir keičiasi, tai į mažėjimą, ne į daugėjimą; atrodo, kad daugelis žmonių begyvendami pameta Dievą. Man buvo kitaip. Šį klausimą iškėlė vyresnioji mamos sesuo, labiau tradicinių pažiūrų, kuri nusinešė mane į šventyklą, kai dar buvau visai mažas vaikutis. Tetulė Rohini apsidžiaugė pamačiusi savo naujagimį sūnėną ir sugalvojo taip pat pradžiuginti ir Motiną Deivę.

— Tai bus jo pirma simbolinė išvyka, — pasakė ji. — Tai samskara8!

Žinoma, simbolinė. Mes buvome Madurajuje; buvau ką tik iškeptas septynių valandų kelionės traukiniu veteranas. Nesvarbu. Ir taip išėjome į šį hinduistų pasažo ritualą: mama nešė mane, tetulė ją stūmė pirmyn. Sąmonė neatsimena šito pirmojo pasivaikščiojimo po šventyklą, bet šiek tiek smilkalų kvapo, šviesos ir šešėlių žaismo, liepsnos, spalvų versmės, vietos tvankumo ir paslapties, matyt, man užsiliko. Religinės egzaltacijos užuomazga, ne didesnė už garstyčios grūdelį, buvo pasėta manyje ir palikta dygti. Nuo tos dienos ji nesiliovė augusi.

Aš hinduistas — dėl skulptūrom papuoštų kūgių su raudonais kumkumo milteliais ir krepšių su geltonais ciberžolės gabaliukais, dėl gėlių ir skaldytų kokoso riešutų girliandų, dėl tilindžiuojančių varpelių, skelbiančių kieno nors atvykimą pas Dievą, dėl spiegiančio nadasvaramo9 cypimo ir būgnų mušimo, dėl basų pėdų šlepsenimo į akmenines grindis žemyn tamsiais koridoriais, perskrostais saulės spindulių, dėl smilkalų kvapo, dėl aračio lempų liepsnų, sukamų tamsoje, dėl saldžiai giedamų bhajanų, dėl dramblių, sustojusių ratu palaiminimui, dėl spalvingų muralų, pasakojančių spalvingas istorijas, dėl kaktų, kuriose įvairiausiais būdais pažymėtas tas pats žodis — tikėjimas. Tapau ištikimas šiems pojūčių įspūdžiams dar prieš suprasdamas, ką jie reiškia ir kam jų reikia. Man taip liepia mano širdis. Hinduistų šventykloje jaučiuosi esąs namie. Jaučiu Buvimą — ne asmeniškai, kaip paprastai jaučiame buvimą, bet kai ką daugiau. Širdis vis dar stabteli plakti, kai žvilgsniu sugaunu murti, Slypintįjį Dievą — vidinėje šventyklos švenčiausiojoje vietoje. Iš tikrųjų esu šventose kosminėse įsčiose, vietoje, kur visa gimsta, ir man didžiausia laimė stebėti jos gyvą centrą. Mano rankos savaime susiglaudžia garbinimo maldai. Alkstu prasado, tų cukrinių aukų Dievui, grįžtančių mums pašventintomis vaišėmis. Mano delnai siekia pajusti pašventintos ugnies karščio, o jos palaiminimą nešu akims ir kaktai.

Tačiau religija — daugiau nei apeigos ir ritualai. Apeigos ir ritualai turi prasmę. Čia aš irgi hinduistas. Visata man suprantama hinduisto akimis. Yra Brahma, pasaulio siela, laikomasis rėmas, ant kurio audžiamas, apmetamas ir ataudžiamas būties audeklas su visais savo puošiamaisiais erdvės ir laiko elementais. Yra Brahma nirguna, be savybių, už supratimo ribų, viršijantis apibrėžimų, traktavimo galimybes; savo varganais žodžiais siuvame jam apdarą — Vienintelis, Tiesa, Vienybė, Absoliutas, Pirminė Tikrovė, Būties Pagrindas — ir bandome pritaikyti, bet Brahma nirguna visuomet suplėšo siūles. Liekam be žado. Tačiau yra ir Brahma saguna, turintis savybių, kur apdaras tinka. Dabar jau vadiname jį Šyva, Krišna, Šakti, Ganeša; galime jį tam tikra prasme apibrėžti; sugebame įžvelgti tam tikrus bruožus — mylimus, maloningus, bauginančius — ir jaučiame švelnią ryšių trauką. Brahma saguna — Brahmos manifestas ribotiems mūsų pojūčiams, — tai Brahma, išreikštas ne tik dievais, bet ir žmonėmis, gyvūnais, medžiais, žemės saujoje, nes visa turi dieviškumo pėdsakų. Gyvenimo tiesa ta, kad Brahma nesiskiria nuo atmano, dvasinės jėgos mumyse, kurią galima pavadinti siela. Atskira siela susisiekia su pasaulio siela kaip šulinys, pasiekiantis požeminį vandenį. Tai, kas palaiko visatą, nepasiekiamą minties ir kalbos, ir tai, kas glūdi mūsų esmėje ir veržiasi pasireikšti, yra tolygu ir viena. Baigtumas begalybėje, begalybė baigtume. Jei paklaustumėte manęs, kaip tiksliai susiję Brahma ir atmanas, atsakyčiau: taip pat, kaip susiję Dievas Tėvas, Sūnus ir Šventoji Dvasia — tai paslaptis. Bet viena aišku: atmanas siekia suvokti Brahmą, susijungti su Absoliutu ir šiame gyvenime keliauja kaip piligrimas, gimdamas ir mirdamas, vėl gimdamas ir vėl mirdamas, ir vėl, ir vėl, ir vėl, kol išmoksta nusimesti dangalus, kalinančius jį čia, žemai. Į laisvę daug kelių, tačiau palei kelią visur tas pats pylimas — tai karma, kur kiekvieno mūsų laisvės sąskaiton pridedama arba atimama — žiūrint, ką darome.

Štai toks, šventai ir trumpai, yra hinduizmas, ir visą gyvenimą aš buvau hinduistas. Naudodamasis jo sąvokomis, matau savo vietą visatoje.

Tačiau neturėtume į tai įsikabinti ir nepaleisti! Teprasmenga fundamentalistai ir literalistai! Atminty iškyla pasakojimas apie Viešpatį Krišną, kai jis ganė karves. Kas naktį jis kviečia melžėjas pašokti su juo miške. Jos ateina ir šoka. Naktis tamsi, laužas jų rato vidury ūžia ir traška, muzikos ritmas vis greitėja — merginos vis šoka ir šoka su savo mielu valdovu, kurio pasidarė taip gausu, jog jis gali būti visų ir kiekvienos merginos rankose. Tačiau tą akimirksnį, kai merginos pasijunta savininkėmis, tuo momentu, kai kiekviena įsivaizduoja, jog Krišna — tik jos, jis pranyksta. Todėl Dievo negalima pavydėti.

Čia, Toronte, pažįstu moterį, kuri mano širdžiai labai brangi. Ji mane globojo, buvo antroji mama. Vadinu ją Tetadži, ir jai tai patinka. Ji kvebekietė. Nors jau trisdešimt metų gyvena Toronte, retkarčiais jos prancūziškas mąstymas paslysta gaudydamas angliškus garsus. Todėl, kai ji pirmąsyk išgirdo „Hare Krišna“, gerai nenugirdo. Jai pasigirdo „hierles kristians“ — „pliki krikščionys“ — ir tokie paliko jai ilgiems metams. Kai ją pataisiau, pasakiau, jog ji ne taip jau ir suklydusi: hinduistai savo pajėgumu mylėti iš tiesų yra beplaukiai krikščionys, kaip ir musulmonai, visame kame matantys Dievą, — tai barzdoti hinduistai, o krikščionys savo pamaldumu Dievui — skrybėlėti musulmonai10. 17 skyrius

Pirmoji nuostaba būna stipriausia, kitos tik įsilieja į pirmosios padarytą įspūdį. Esu dėkingas hinduizmui už originalų savo religinės vaizduotės kraštovaizdį, tuos miestus ir upes, kovos laukus ir miškus, šventus kalnus ir gilias jūras, kur vienas šalia kito sukasi dievai, šventieji, piktadariai ir paprasti žmonės ir taip tarpusavy besiplakdami išsiaiškina, kas mes ir kodėl. Šioje Hindu žemėje pirmąsyk išgirdau apie milžinišką, kosminę mylinčio gerumo galybę. Kalbėjo Viešpats Krišna. Išgirdau jį ir pasekiau juo. Ir savo išmintim bei tobula meile Viešpats Krišna suvedė mane su vienu žmogum.

Buvau keturiolikmetis — ir šventėmis patenkintas hinduistas — kai sutikau Jėzų Kristų.

Ne taip dažnai tėvas atsitraukdavo nuo zoologijos sodo, bet sykį taip padarė, ir mes nukakome į Munarą, tiesiog per Keralą. Munaras — maža valstybinė gyvenvietė, apsupta kelių aukščiausių pasaulyje arbatos plantacijų. Buvo gegužės pradžia, ir liūčių sezonas dar nebuvo prasidėjęs. Tamil Nadu lygumose buvo žvėriškai karšta. Munarą pasiekėme po vingiuoto penkių valandų kelio automobiliu iš Madurajaus. Vėsuma buvo tokia maloni, lyg įsidėjus mėtų į burną. Paturistavome. Aplankėme Tata arbatos gamyklą. Smagiai pasiplaukiojome valtimi po ežerą. Padarėm ekskursiją į veislininkystės centrą. Pašėrėme druska kelis Nilgirio tarus — tai tokie laukiniai ožiai — nacionaliniame parke. „Turime kelis savo žvėryne. Jums reikėtų atvažiuoti į Pondičerį“, — pasakė tėvas keliems šveicarų turistams. Ravis ir aš ėjome pasivaikščioti į arbatos plantacijas šalia miesto. Tik taip ir tegalėjom paįvairinti savo letargą. Vėlyvą popietę tėvas su mama susėsdavo mūsų patogaus viešbučio arbatos kambaryje lyg du katinai, besišildantys saulutėje ant palangės. Mama skaitydavo, o tėvas plepėdavo su pažįstamais svečiais.

Munare yra trys kalvos. Jų nepalyginsi su aukštosiomis kalvomis — gali net sakyti, — kalnais, kurie supa miestą, tačiau jau pirmąjį rytą, per mūsų pusryčius pastebėjau, kad visi jie išsiskiria tuo pačiu dalyku: ant kiekvieno stovi Dievo namai. Ant kalvos dešinėje, per upę nuo viešbučio, aukštai pašlaitėje buvo hinduistų šventykla; vidurinioji kalva kiek toliau laikė mečetę, o kairiąją kalvą karūnavo krikščionių bažnyčia.

Ketvirtąją mūsų išvykos į Munarą dieną, popietei artėjant į pabaigą, stovėjau ant kalvos kairėje. Nors ir lankiau formaliai krikščionišką mokyklą, dar niekada nebuvau buvęs bažnyčioje — nebuvau tokiam žygiui nusiteikęs ir dabar. Mažai težinojau apie tą religiją. Ji garsėjo keletu dievų ir didžiu smurtu. Bet ir geromis mokyklomis. Vaikščiojau aplink bažnyčią. Tas pastatas atkakliai slėpė, kas dedasi viduje, storomis neišraiškingomis sienomis, blyškiai melsvomis ir aukštomis, ir siaurais langais, per kuriuos neįmanoma buvo pažvelgti vidun. Tvirtovė.

Priartėjau prie klebonijos. Durys buvo atviros. Pasislėpiau už kampo, kad galėčiau stebėti sceną. Į kairę nuo durų buvo lentelė su žodžiais „Parapijos klebonas“ ir „Klebono padėjėjas“. Prie kiekvieno buvo po nuorodėlę. Ir klebonas, ir jo padėjėjas buvo viduje, kaip mane informavo lentelė auksinėmis aiškiai matomomis raidėmis. Vienas iš kunigų dirbo savo kontoroje, atsukęs nugarą į langus nišoje, o kitas sėdėjo ant suolo prie apvalaus stalo dideliame vestibiulyje, aiškiai pritaikytame lankytojams priimti. Jis sėdėjo atsisukęs į duris ir į langus, su knyga rankose, Biblija, pamaniau. Truputį paskaitė, pažvelgė aukštyn, vėl paskaitė ir vėl pažvelgė. Ir visa tai ramiai, tačiau budriai ir santūriai. Po kelių minučių jis užvertė knygą ir atidėjo į šalį. Suglaudė rankas ant stalo ir sėdėjo sau, romia išraiška, be lūkesčių ir be nuolankumo.

Vestibiulio sienos buvo švarios ir baltos, stalas ir suolai — tamsaus medžio, o kunigas apsirengęs balta sutana — visa buvo tvarkinga, dailu ir paprasta. Mane užplūdo ramybė. Bet labiau nei aplinka mane sulaikė intuityvus supratimas, kad jis čia — atviras, kantrus — buvo tam, kad bet kas, kad ir kas būtų, panorėjęs galėtų su juo pasikalbėti: apie sielos problemą, sunkumą širdyje, sąžinės tamsumą — jis išklausytų su meile. Tai buvo žmogus, kurio profesija — meilė, ir jis, kaip tik sugebės, paguos ir patars.

Tai mane išjudino. Visa, ką turėjau prieš akis, užvaldė mano širdį ir sujaudino.

Jis pakilo. Maniau, pakeis nuorodėlę, bet jis to nepadarė. Jis pasitraukė tolyn į kleboniją ir tiek, palikęs duris tarp vestibiulio ir tolimesnio kambario atviras, kaip ir laukujės. Atkreipiau dėmesį, kad abejos durys plačiai atvertos. Aiškiai dar buvo galima kreiptis ir į jį, ir į jo kolegą.

Nuėjau ir įsidrąsinau. Įžengiau į bažnyčią. Skrandis susitraukė. Baisiai bijojau, kad sutiksiu krikščionį, ir tas ims šaukti ant manęs: „Ką čia darai? Kaip drįsti įžengti į šią šventą vietą, tu, netikša? Lauk iš čia, ir tuojau pat!“

Nieko nebuvo. Ir mažai kas tyrinėtina. Paėjau pirmyn ir ėmiau apžiūrinėti vidinę šventyklą. Ten buvo paveikslas. Ar tai murti? Kažkas apie žmogaus paaukojimą. Piktas dievas, kurį reikia numalšinti krauju. Apsvaigusios moterys, spoksančios į orą, ir riebūs kūdikiai mažyčiais sparneliais, skraidantys aplink. Charizmos paukštis. Kas iš jų dievas? Šventyklos šone stovėjo dažyta medinė skulptūra. Ir vėl auka, sumušta ir kraujuojanti ryškiomis spalvomis. Pažvelgiau į jo kelius. Jie buvo baisiai nubrozdinti. Rausva oda nulupta ir panaši į gėlės žiedlapius, atverianti gaisrinės mašinos raudonumo kelio girneles. Sunku buvo susieti šitą kančios sceną su kunigu klebonijoje.

Kitą dieną, panašiu laiku, įėjau į kleboniją.

Katalikai garsėja griežtumu, taip jau sunkiai apie juos sprendžiama. Iš tėvo Martino patyriau visai ką kita. Jis buvo labai malonus. Jis man paserviravo arbatos ir sausainių puodeliuose ir lėkštutėse, barškančiuose ir skambančiuose nuo kiekvieno prisilietimo; jis su manim elgėsi kaip su suaugusiu; ir dar jis man papasakojo istoriją. Arba, tiksliau, kadangi krikščionys taip mėgsta didžiąsias raides — Istoriją.

Ir dar kokią Istoriją. Pirmiausiai mane patraukė neįtikinamumas. Ką? Žmonija nusideda, bet yra Dievo Sūnus, kuris už tai sumoka? Pamėginau įsivaizduoti tėvą, man sakantį:

— Pisinai, šiandien į lamų aptvarą įlindo liūtas ir papjovė dvi lamas. Kitas vakar papjovė juodąją antilopę. Praeitą savaitę dvejetas jų suėdė kupranugarį. Dar prieš savaitę — juoduosius gandrus ir pilkuosius garnius. Ir kas tikras, kad ne jie paragavo ir mūsų auksinio agučio? Tokios padėties nebegalima pakęsti. Reikia kažką daryti. Nutariau, kad vienintelis būdas, kaip liūtai galėtų išpirkti savo kaltę — sušerti jiems tave.

— Taip, tėve, taip bus teisinga ir logiška. Tik duok man laiko nusiprausti.

— Aleliuja, sūnau mano.

— Aleliuja, tėve.

Kokia absoliučiai nenormali istorija. Kokia stulbinanti psichologija.

Paprašiau kitos istorijos, tokios, kuri mane labiau patenkintų. Tikrai šios religijos krepšyje turėjo būti daugiau nei viena istorija — religijos pertekę istorijų. Bet tėvas Martinas privertė mane suprasti, kad prieš tai buvusios istorijos — o tokių buvo daug — tik prologas krikščionims. Jų religijoje — viena Istorija, ir prie jos jie nuolat sugrįžta, dar ir dar kartą. Tos istorijos jiems pakanka.

Tą vakarą viešbutyje buvau tylus.

Kad dievas turi taikstytis su nepalankia padėtimi, tai aš galėjau suvokti. Hinduizmo dievai susiduria su teisingu vagių, chuliganų, pagrobikų ir uzurpatorių likimu. Ir kas gi yra Ramajana11, jei ne vienos ilgos blogos Ramos dienos aprašymas? Nepalanki situacija — taip. Nusigręžusi sėkmė — taip. Klastos — taip. Tačiau pažeminimas? Mirtis? Negalėjau įsivaizduoti, kad Viešpats Krišna leistų save išrengti, nuplakti, išjuokti, tampyti po gatves ir — tai jau pernelyg — nukryžiuoti, ir dar paprasčiausių žmonių rankomis. Nebuvau girdėjęs, kad mirtų koks hinduizmo dievas. Brahma Atskleistasis nesistengė numirti. Velniai ir pabaisos — taip, kaip ir mirtingieji, tūkstančiai ir milijonai jų — tam jie tokie ir yra. Materija taip pat suyra. Tačiau to, kas dieviška, mirtis neturėtų sutepti. Taip neteisinga. Pasaulio siela negali mirti, net nė viena iš jos dalių. Blogai, kad šis krikščionių Dievas leido mirti Savo avatarui12. Tai tas pats, lyg būtų mirusi Jo paties dalis. Nes jei reikia, kad mirtų Sūnus, negalima to klastoti. Jei Dievas ant Kryžiaus — tai Dievas, simuliuojantis žmogaus tragediją, tai Kristaus Kančia tokiu atveju virsta Kristaus Farsu. Sūnaus mirtis turi būti tikra. Tėvas Martinas užtikrino mane, kad taip ir buvo. Bet jei jau sykį miręs Dievas, tai jis jau visiems laikams miręs Dievas, netgi prisikėlęs. Sūnus amžiams turi jausti mirties skonį burnoje. Ja turi būti užteršta Trejybė, Dievo Tėvo dešinėje turi tvyroti tam tikras tvaikas. Siaubas turi būti tikroviškas. O kam gi Dievas norėtų to Pats sau? Kodėl gi nepalikti mirties mirtingiesiems? Kam purvinti, kas gražu, gadinti, kas tobula?

Dėl Meilės. Toks buvo tėvo Martino atsakymas.

O ar taip derėtų laikytis sūnui? Apie kūdikį Krišną pasakojama, kad jis draugų buvo neteisingai apskųstas suvalgęs truputį purvo. Jo augintoja Jašoda eina pas jį grūmodama pirštu: „Negalima valgyti purvo, tu, išdykėli,“ — bara jinai jį. „Bet aš nevalgiau“, — nesusvyravęs atsako visų ir visa ko viešpats, dėl įdomumo lyg slėpdamas kažką, tarsi išgąsdintas žmogaus vaikas. „Ak tu! Nagi, išsižiok“, — liepia Jašoda. Krišna padaro, kaip liepta. Jis išsižioja. Jašoda aikteli. Krišnos burnoje ji išvysta visą ištisą begalinę visatą, visas erdvės žvaigždes ir planetas su atstumais tarp jų, visas žemės sausumas ir jūras ir gyvybę jose; ji mato visas vakarykštes dienas ir visą rytdieną; ji mato visas mintis ir visus jausmus, visą gailestį ir visą viltį, ir tris materijos gijas; netrūksta nei akmenėlio, nei žvakelės, padaro, kaimo ar galaktikos, yra ir ji pati, ir kiekviena dulkelė tinkamoje vietoje.

— Mano Viešpatie, gali susičiaupti, — pagarbiai sako ji.

Yra pasakojimas apie Višnu, įsikūnijusį į nykštuką Vamaną. Jis prašo demoniškojo karaliaus Balio tik tiek žemės, kiek galėtų aprėpti trimis žingsniais. Balis nusijuokia iš šio neūžaugos ir kuklaus jo prašymo. Jis sutinka. Akimirksniu Višnus įgauna visą savo kosminį dydį. Vienu žingsniu jis užima žemę, antruoju — dangų, o trečiu nuspiria Balį į nebūtį.

Net Rama, žmogiškiausias iš visų avatarų, kuriam reikėjo priminti jo paties dieviškumą, kai jam įkyrėjo kovoti dėl Šitos, savo žmonos, kad atgautų ją iš Ravanos, piktojo Lankos karaliaus, — ir tas buvo tikras šaunuolis. Net ir ilgiausias kryžius nebūtų jo sulaikęs. Kai prireikė parodyti jėgą, jis peržengė savo ribotus žmogiškuosius rėmus su tokia stiprybe, kokios neturi joks žmogus, ir tokiais ginklais, kokių joks žmogus nesuvaldytų.

Štai toks ir turi būti Dievas. Švytintis, stiprus ir galingas. Kad galėtų išgelbėti, apsaugoti ir nugalėti blogį.

Antra vertus — šis Sūnus, kuris išalksta, kuris kenčia troškulį, kuris nuvargsta, būna liūdnas, susirūpinęs, prie kurio kimbama ir neduodama ramybės, kuriam tenka taikstytis su Jo nesuprantančiais pasekėjais ir Jo negerbiančiais oponentais — koks gi tai dievas? Tai per daug žmogiškos skalės dievas, štai kas. Taip, yra ir stebuklų, daugiausiai išgydymo, keletas alkaniems skrandžiams užkišti; geriausiu atveju sutramdoma audra, šiek tiek paeinama vandeniu. Jei tai magija, tai silpna, triukų su kortomis lygio. Bet kuris hinduizmo dievas padarytų tai šimtąkart geriau. Šis Sūnus — dievas, didžiumą laiko praleidęs pasakodamas istorijas, kalbėdamas. Šis Sūnus — dievas, vaikščiojęs pėsčias, proziškas dievas — ir dar karštoje šalyje — kurio žingsnis — kaip bet kurio žmogaus žingsnis, o sandalai tiesiogiai liečia kelio akmenis; o kai „pasišvaistė“ transportu — ir tai tebuvo paprastų paprasčiausias asilas. Šis sūnus — dievas numirė per tris valandas dejuodamas, dūsaudamas ir aimanuodamas. Tai koks čia dievas? Ir kuo gi gali įkvėpti šis Sūnus?

Meile, pasakė tėvas Martinas.

Ir šis Sūnus pasirodo tik vieną sykį, labai seniai ir labai toli? Mažai žinomoje padermėje Vakarų Azijos užkampyje seniai pradingusios imperijos ribose? Ir nužudomas Jo galvoje dar nepasirodžius nė vienam žilam plaukeliui? Nepalieka nė vieno vienintelio palikuonio, tik išbarstytą, nepilną testamentą, o ištisus darbus paišinėja dulkėse? Minutėlę. Tai jau daugiau, nei rimta Brahmos scenos baimė. Tai Brahma savanaudiškasis. Tai Brahma nekilnusis ir neteisingasis. Tai Brahma praktiškai neapsireiškusysis. Jei Brahma turės tik vieną sūnų, Jis turėtų būti toks gausingas, kaip Krišna su melžėjomis, ar ne? Kas galėtų pateisinti tokį dievišką šykštumą?

Meilė, pakartojo tėvas Martinas.

Labai ačiū, liksiu su savo Krišna. Man jo dieviškumas absoliučiai įtikinamas. Galite pasilaikyti sau savo prakaituotą, pakalbėti mėgstantį Sūnų.

Štai taip aš sutikau tą keliantį nerimą senovės rabiną: nepatikėjęs ir susierzinęs.

Tris dienas iš eilės gėriau arbatą su tėvu Martinu. Kiekvieną kartą, puodeliui subarškėjus į lėkštelę, šaukšteliui skimbtelėjus į puodelio kraštą, užduodavau klausimus.

Atsakymas būdavo visada tas pats.

Man jis įkyrėjo, tas Sūnus. Kasdien vis karščiau Juo piktinausi, rasdavau vis daugiau Jo trūkumų.

Jis aikštingas! Rytus Betanėje, Dievas alkanas; Dievas nori pusryčių. Jis eina prie figmedžio. Tuo metu ne figų metas, todėl figmedis jų neturi. Dievas susierzinęs. Sūnus suburba: „Kad tu daugiau niekad vaisių neturėtum“ ir akimirksniu figmedis nudžiūsta. Taip sako Matas, paremiamas ir Morkaus.

Klausiu jūsų, argi figmedžio kaltė, kad dabar ne metas figoms? Kas čia per poelgis — akimirksniu nudžiovinti nekaltą figmedį?

Niekaip negalėjau išmesti Jo iš galvos. Ir dabar negaliu. Ištisas tris dienas mąsčiau apie Jį. Kuo labiau Jis mane erzino, tuo mažiau galėjau Jį pamiršti. Ir kuo daugiau apie Jį sužinojau, tuo mažiau norėjau Jį palikti.

Paskutiniąją mūsų dieną, kelios valandos prieš išvykstant iš Munaro, nuskubėjau ant kairiosios kalvos. Dabar man dingtelėjo, kad tai tipiška krikščioniška scena. Krikščionybė — religija paskubomis. Kad ir pasaulio sukūrimas per septynias dienas. Net ir simboliniu lygmeniu tai kūrimas įsišėlus. Tam, kas gimė religijoje, kur kova už vienintelę sielą gali būti lyg estafetė per daugelį šimtmečių, kai lazdelę viena kitai perduoda nesuskaičiuojamos nueinančios kartos, skubus krikščionybės sprendimas gali būti tiesiog svaiginantis. Hinduizmas teka ramiai lyg Gangas, o krikščionybė bruzda lyg Torontas piko valandą. Ši religija žvitri lyg kregždė, skubi lyg greitoji pagalba. Ji pastebės ir skatiką, pasireikš akimirksniu. Tu žaibiškai prapuolęs arba išgelbėtas. Krikščionybės istorija tęsiasi amžius, bet iš esmės ji egzistuoja tik vienu metu: tiesiog dabar.

Numyniau į tą kalvą. Nors iš nuorodėlės, deja, buvo matyti, kad tėvo Martino nėra, bet, ačiū Dievui, jis buvo.

Nė neatsikvėpęs išpoškinau:

— Tėve, prašau jūsų, aš noriu būti krikščionis.

Jis nusišypsojo:

— Tu jau esi, Pisinai — savo širdyje. Kas tik pasitinka Kristų tikėjimu, ir yra krikščionis. Čia, Munare, tu sutikai Kristų.

Jis patapšnojo man per galvą. Iš tiesų tai buvo labiau tuksenimas. Nuo jo rankos man galvoje nuaidėjo BUM BUM BUM.

Pamaniau, kad sprogsiu iš džiaugsmo.

— Kai sugrįši, vėl gersime arbatą, sūnau mano.

— Taip, tėve.

Jis man dovanojo gerą šypseną. Kristaus šypseną.

Įėjau į bažnyčią, šįkart be baimės, nes dabar tai buvo ir mano namai. Pasimeldžiau gyvajam Kristui. Tada nulėkiau nuo kairiosios kalvos ir užbėgau ant dešiniosios — padėkoti Viešpačiui Krišnai, kad kelyje man leido susitikti su Jėzumi iš Nazareto, kurio žmogiškumas man buvo toks įtikinamas. 18 skyrius

Tuoj po to ėjo islamas, dar nė metams neprabėgus. Buvau penkiolikos ir tyrinėjau gimtąjį miestą. Musulmonų kvartalas buvo netoli zoologijos sodo. Nedidukė rami kaimynystė su arabiškais rašmenimis ir pusmėnuliais ant namų fasadų.

Atėjau į Mulos gatvę. Žvilgtelėjau į Džami Masdzid didžiąją mečetę, atsargumo dėlei, žinoma, likdamas lauke. Islamas turėjo dar prastesnę reputaciją nei krikščionybė — mažiau dievų, daugiau žiaurumo, ir nebuvau girdėjęs, kad kas girtų musulmonų mokyklas — todėl nesirengiau užeiti, nors ten buvo ir tuščia. Pastatas, švarus ir baltas, išskyrus įvairius žaliai dažytus kraštus, buvo atviros konstrukcijos, išdėstytos aplink tuščią centrinę patalpą. Visur grindis dengė ilgi šiaudiniai kilimėliai. Viršuje, aukštų kokoso palmių fone, į orą kilo du ploni rantyti minaretai. Čia nebuvo nieko akivaizdžiai religinio ar ta prasme įdomaus, tik malonu ir ramu.

Ėjau toliau. Tuoj už mečetės stovėjo virtinė prijungtų vienaaukščių namų su mažais užtemdytais balkonėliais. Jie buvo apirę ir skurdūs, aptinkuotos sienos — pažaliavusios. Viename iš namų buvo krautuvėlė. Pastebėjau stovą su apdulkėjusiais limonado buteliais ir keturis permatomus plastikinius indus, puspilnius saldainių. Bet pagrindinė prekė buvo kažkas kita, kažkas plokščia, apvalu ir balta. Priėjau arčiau. Buvo panašu į tam tikros rūšies neraugintą duoną. Bakstelėjau vieną. Spragtelėjo lyg kietas daiktas. Atrodė lyg trijų dienų senumo naanai13. Nusistebėjau, kas juos valgys. Paėmiau vieną ir pamojavau žiūrėdamas, ar lūš.

Balsas pasakė:

— Gal norėtum paragauti?

Vos ne mirtinai persigandau. Visiems mums yra taip buvę: šviesa ir šešėliai, spalvų dėmės ir margumynas, tavo mintys kažkur kitur — tai net nesupranti, kas čia prieš tave.

Vos už keturių pėdų, sukryžiuotomis kojomis priešais savo duoną sėdėjo vyras. Taip persigandau, kad rankos šoktelėjo aukštyn, ir duona išlėkė ir nusklendė į gatvės vidurį. Ji nusileido į šviežio karvės mėšlo gumulą.

— Labai atsiprašau, sere. Nemačiau jūsų! — pratrukau. Buvau kone bebėgąs šalin.

— Nesijaudink, — ramiai tarė jisai. — Ji pasotins karvę. Imk kitą.

Jis padalijo vieną per pusę. Suvalgėme drauge. Ji buvo kieta ir elastinga, rimta užduotis dantims, bet soti. Nusiraminau.

— Vadinasi, kepate juos, — pasakiau, kad užmegzčiau pokalbį.

— Taip. Štai čia, tuojau parodysiu, — jis atsistojo nuo pakylos ir pamojo man įeiti į savo namus.

Tai buvo dviejų kambarių lūšna. Didesnysis kambarys, kurio didžiumą užėmė krosnis, buvo kepykla, o kitas, atskirtas lengva užuolaida — jo miegamasis. Krosnies pagrindas buvo padengtas lygiais akmenukais. Jam beaiškinant, kaip ant šių įkaitusių akmenukų kepa duona, iš mečetės oru atsklido nosinis muedzino14 šūksnis. Žinojau, kad tai kvietimas melstis, tik nesupratau, kas jį sukėlė. Įsivaizdavau, kad jis kviečia musulmonų tikinčiuosius į mečetę, visai kaip varpai — krikščionis į bažnyčią. Pasirodo, ne. Kepėjas sustojo pusiaužody ir tarė:

— Atsiprašau.

Jis minutei pradingo kitame kambaryje ir grįžo nešinas susuktu kilimėliu, kurį išskleidė ant kepyklos grindų, sukeldamas nedidelę miltų pūgą. Ir tiesiog priešais mane, savo darbo vietos vidury, jis pasimeldė. Tai labai nederėjo šioje aplinkoje, bet tai aš buvau ne savo vietoje. Laimei, jis meldėsi užsimerkęs.

Jis atsistojo tiesus. Murmėjo arabiškai. Pakėlė rankas prie ausų, nykščiais liesdamas lezgelius, lyg bandydamas išgirsti Alacho atsakymą. Pasilenkė į priekį. Vėl atsistojo tiesiai. Puolė ant kelių ir rankomis bei kakta palietė grindis. Atsisėdo. Vėl puolė pirmyn. Atsistojo. Ėmė viską kartoti iš pradžių.

Ką gi, islamas — vien lengvų pratimų rinkinys, pamaniau. Karščių joga beduinams. Ašaros be prakaito, dangus be įtampos.

Jis pakartojo viską keturis kartus ištisai murmėdamas. Kai baigė — sukiodamas galvą kairėn dešinėn ir trumpai pameditavęs — atsimerkė, nusišypsojo, nulipo nuo kilimėlio ir suvyniojo jį staigiu rankos judesiu, bylojančiu tai esant seną įprotį. Nunešė jį atgal į kitą kambarį. Sugrįžo pas mane.

— Apie ką aš kalbėjau? — paklausė.

Taigi šitaip aš pirmąsyk pamačiau musulmono maldą — greitą, būtiną, fizinę, murmamą, netikėtai užklumpančią. Kai kitą sykį meldžiausi bažnyčioje — ant kelių, nejudėdamas, tylus priešais Kristų ant Kryžiaus — man mintyse vis iškildavo tas gimnastinio bendravimo su Dievu vaizdas tarp miltų maišų. 19 skyrius

Atėjau, kad darsyk jį pamatyčiau.

— Apie ką jūsų religija? — paklausiau.

Jo akys užsidegė:

— Apie Mylimąjį, — atsakė jis.

Abejoju, ar galima suprasti islamą, jo dvasią, ir nemylėti jo. Tai puiki brolybės ir ištikimybės religija.

Mečetė iš tikrųjų atviros konstrukcijos — Dievui ir vėjeliui.

Sėdėjome sukryžiavę kojas, klausydamiesi imamo15, kol atėjo laikas melstis. Tada išnyko netvarkingas sėdinčiųjų išsidėstymas, nes mes atsistojome ir išsirikiavome petys į petį eilėmis, kiekvieną vietą priešais kam nors užpildant iš užpakalio, kol visos eilės buvo užimtos, ir mes tapome garbintojų gretomis. Buvo gera paliesti kakta žemę. Akimirksniu tai pajutau kaip stiprų religinį kontaktą.

20 skyrius

Jis buvo sufistas, musulmonų mistikas. Jis siekė fanos, sąjungos su Dievu, o jo ryšys su Dievu buvo asmeniškas ir pilnas meilės. „Jei žengsi porą žingsnių Dievo link, — vis sakydavo man, — Dievas atbėgs pas tave!“

Jis buvo labai neįspūdingai sudėtas, jo išvaizda ir drabužiai neturėjo nieko, už ko atmintis galėtų užsikabinti. Nenuostabu, kad pirmąsyk sutikęs jo nepastebėjau. Net kai gerai jį pažinau, vis susitikdamas sunkiai jį atpažindavau. Jis buvo Satišas Kumaras. Tai įprasta pavardė Tamil Nadu provincijoje, todėl sutapimas ne toks ryškus. Vis tiek man buvo malonu, kad šis religingas kepėjas, paprastas kaip šešėlis ir tvirtos sveikatos, ir komunistas biologijos mokytojas, didžiamokslui pasiaukojęs, vaikščiojantis kalnas ant stypynių, vaikystėje, deja, nukamuotas poliomielito, turi tą pačią pavardę. Ponai Kumarai išmokė mane biologijos ir islamo. Ponai Kumarai paskatino mane studijuoti zoologiją ir religijas Toronto universitete. Ponai Kumarai buvo mano indiškosios jaunystės pranašai.

Kartu melsdavomės ir praktikavome dhikrą, devyniasdešimt devynių atskleistųjų Dievo vardų deklamavimą. Jis buvo hafizas — tas, kuris atmintinai moka Koraną — ir lėtai, paprastai jį giedodavo. Niekada gerai nemokėjau arabų kalbos, bet man patiko jos skambesys. Gomuriniai proveržiai ir ilgos sklandžios balsės čiurleno man nesuprantamai lyg skambus upokšnis. Ilgam užsižiūrėdavau į šį upelį. Nebuvo jis platus, telpąs tik vieno žmogaus balse, tačiau gilus it visata.

Pono Kumaro namą apibūdinau kaip lūšną. Vis dėlto niekad nė viena mečetė, bažnyčia ar šventykla nebuvo man šventesnė už ją. Kartais išeidavau iš tos kepyklos jausdamasis apsunkęs nuo didybės. Lipdavau ant dviračio ir oru mindavau tą didybę.

Vieną tokį kartą išvažiavau iš miesto ir grįždamas atgal, pakilęs iki aukštumos, kur kairėje buvo matyti jūra ir priešaky ilgi keliai, staiga pasijutau lyg danguje. Vieta, aišku, buvo ta pati, kurią buvau visai neseniai pravažiavęs, bet pasikeitė tai, kaip ją mačiau. Pojūtis, paradoksalus pulsuojančios energijos ir visiškos ramybės mišinys, buvo labai stiprus ir palaimingas. Ten, kur anksčiau kelias, jūra, medžiai, oras ir saulė man kalbėjo skirtingai, dabar bylojo viena vienybės kalba. Medis atsižvelgė į kelią, kuris susižinojo su oru, mąstančiu apie jūrą, kuri bendravo su saule. Kiekviena dalelė gyveno darniai susijusi su kitomis, ir visa buvo giminės bei artimieji. Atsiklaupiau mirtingas, pakilau nemirtingas. Pasijutau lyg mažo apskritimo centras, sutampantis su daug didesnio rato centru. Atmanas sutiko Alachą.

Kitą kartą pajutau Dievą priėjus visai prie manęs. Tai buvo Kanadoje, daug vėliau. Lankiau draugus toje šalyje. Buvo žiema. Buvau vienas išėjęs pasivaikščioti po jų dideles valdas ir ėjau atgal į namus. Buvo aiški saulėta diena po sniego nakties. Visa gamta buvo baltai uždengta. Kildamas į namą pasukau galvą. Aplink buvo giria, o toje girioje — nedidelė proskyna. Vėjelis, o gal koks žvėriukas sujudino šakelę. Smulkus sniegelis pažiro oru, žėrėdamas saulės spinduliuose. Tose besileidžiančiose auksinėse dulkėse saulės nutviekstoje proskynoje išvydau Mergelę Mariją. Nežinau, kodėl būtent ją. Man tikėjimas Marija nebuvo pirminis. Bet tai buvo ji. Jos oda buvo blyški. Ji dėvėjo baltą drabužį ir mėlyną mantiją; atmenu, mane pribloškė jos klostės ir raukšlės. Sakau, kad „išvydau“ ją šiek tiek perkeltine prasme, nors ji tikrai turėjo kūną ir spalvą. Jutau, kad regiu ją, ir tas reginys buvo už matymo ribų. Stabtelėjau ir prisimerkiau. Ji atrodė puikiai ir be galo didingai. Ji man šypsojosi skleisdama meilę ir gerumą. Po kelių sekundžių ji pranyko. Man širdis plakė iš baimės ir džiaugsmo.

Dievo buvimas — geriausias apdovanojimas. 21 skyrius

Sėdžiu priemiesčio kavinėje, po visko, mąstydamas. Ką tik praleidau beveik visą popietę su juo. Po mūsų susitikimų visad lieku pavargęs nuo niūraus pasitenkinimo, būdingo mano gyvenimui. Kokie gi jo žodžiai sukrėtė mane? A, taip: „sausas, be raugo faktiškumas “, „geresnysis istorijos variantas“. Imu rašiklį, popieriaus ir rašau:

Dieviškosios sąmonės žodžiai: moralinė egzaltacija, ilgalaikis pakilumo, puikios nuotaikos, džiaugsmo jausmas; atgijęs moralės pojūtis, paveikiantis kaip daug svarbesnis nei intelektualinis supratimas; visatos išsidėstymas pagal moralės, ne proto, linijas; suvokimas, kad pagrindinis egzistavimo principas yra tai, ką mes vadiname meile, kuri pasireiškia ne visada aiškiai, ne visada grynai, ne tuoj pat, bet neišvengiamai.

Padarau pauzę. Na, o Dievo tyla? Apmąstau tai. Pridedu:

Protas vis dėlto supainiojo patiklų buvimo ir galutinio tikslo pojūtį. 22 skyrius

Gerai įsivaizduoju paskutinius ateisto žodžius: „Balta, balta! M-m-m Meilė! Dieve mano!“ — ir tikėjimo pliūpsnį mirties patale. O agnostikas, jei liks ištikimas savo protingajam aš, jei laikysis sauso, be raugo faktiškumo, pamėgins paaiškinti šiltą jį maudančią šviesą sakydamas: „Turbūt t-t-trinkantis smegenų ap-p-prūpinimas deguonimi“, ir galų gale pritrūks vaizduotės ir neteks geresniojo istorijos varianto. 23 skyrius

Deja, bendrumo jausmas, kurį žmonėms suteikia bendras tikėjimas, man sukėlė rūpesčių. Atėjus laikui, mano religiniai ieškojimai, buvę pastebėti tik tų, kam tai nerūpėjo, tik juokino, pasiekė tuos, kuriems rūpėjo — ir kurių nejuokino.

— Ką daro jūsų sūnus, kad eina į šventyklą? — paklausė kunigas.

— Jūsų sūnų matė bažnyčioj besižegnojantį, — pasakė imamas.

— Jūsų sūnus tapo musulmonu, — pasakė panditas16.

Taip, visa tai buvo energingai pateikta mano suglumusiems gimdytojams. Suprantate, jie nežinojo. Jie nežinojo, kad aš — praktikuojantis hinduistas, krikščionis ir musulmonas. Paaugliai visad ką nors slepia nuo savo tėvų, argi ne taip? Visi šešiolikmečiai turi paslapčių, ar ne? Bet likimo buvo nuspręsta, kad mano tėvai, aš ir trys išmintingieji vyrai, kaip aš juos vadinsiu, vieną dieną susitiktų kurortinio Gube Salai esplanadoje ir, be viso kito, kad išaiškėtų mano paslaptis. Buvo miela, šiek tiek vėjuota, karšta sekmadienio popietė, ir Bengalijos įlanka žybčiojo po žydru dangum. Miestiečiai ėjo pasivaikščioti. Vaikai rėkavo ir juokėsi. Ore sklandė spalvingi balionai. Prekyba ledais pagyvėjo. Kam galvoti apie dalykinius reikalus tokią dieną, drįsčiau paklausti? Kodėl gi jie negalėjo tiesiog prasilenkti linktelėję ir nusišypsoję? Bet buvo ne taip. Mums teko susitikti ne vieną išmintingąjį vyrą, bet visus tris, ir ne vieną po kito, bet visus iš karto, ir kiekvienas mus pamatęs nusprendė, kad nepaprastai pasisekė sutikti tą Pondičerio įžymybę, zoologijos sodo direktorių, pavyzdinio pamaldumo sūnaus tėvą. Pamatęs pirmąjį, nusišypsojau; tuo metu, kai nukreipiau akis į trečiąjį, mano šypsena sustingo į siaubo kaukę. Kai paaiškėjo, kad visi jie artėja prie mūsų, mano širdis šoktelėjo ir nugrimzdo kažin kur labai žemai.

Atrodė, kad visi trys išmintingieji žmonės susierzino, kai suprato, kad visi nori kreiptis į tuos pačius žmones. Kiekvienas, matyt, pamanė, kad kiti turi kitokių, ne pastoralinių reikalų ir bus nesupratingai pasirinkę šią akimirką apie tai pasikalbėti. Buvo pasikeista nemaloniais žvilgsniais.

Mano tėvai, rodos, sutriko, kad jiems kelią švelniai pastojo trejetas plačiai besišypsančių religingų nepažįstamųjų. Turėčiau paaiškinti, kad mano šeima buvo kas jau kas, bet tik ne ortodoksai. Tėvas save laikė priklausančiu Naujajai Indijai — turtingai, šiuolaikiškai ir pasaulietiškai tartum plombyras. Jo kūne nebuvo religinio kaulelio. Jis buvo verslininkas, kas jo atveju suprantama kaip itin užimtas žmogus — sunkiai dirbantis, žemiškas profesionalas, labiau besirūpinantis liūtų artimuoju kryžminimu nei visuotine moraline ar egzistencine schema. Tiesa, visus jo naujus gyvūnus palaimindavo kunigas, o zoologijos sode buvo dvi šventyklėlės: viena Viešpačiui Ganešai ir viena Hanumanui — dievams, labiausiai tinkamiems pasirinkti žvėryno direktoriui, nes pirmasis buvo su dramblio galva, o antrasis — beždžionė, bet tėvas apskaičiavo, kad tai pravers verslui, o ne jo sielai, kad tai labiau santykiams su visuomene, o ne asmeniniam išganymui. Jam buvo svetimas susirūpinimas dvasiniais dalykais, jo sielos gelmes drebino finansiniai rūpesčiai. „Užteks vienos epidemijos kolekcijoje, — vis sakydavo jis, — ir mums baigsis akmenų skaldymu kelių statybose“. Mama buvo mieloji mamytė, nesidominti ir neutrali šia tema. Hinduistinis auklėjimas ir baptistinis išsimokslinimas labai tiksliai atsvėrė ir užgožė vienas kitą religijos prasme, ir ji liko nesudrumsčiamai bedieviška. Įtariu ją nujautus, kad aš kiek kitaip žiūriu į tai, bet ji niekuomet nieko nesakė, kai aš dar vaikas ryte rijau kosmines Ramajanos knygas, Mahabharatą, vaikišką Bibliją su paveikslėliais ir kitus pasakojimus apie dievus. Jai patiko matyti mane, įkišusį nosį knygon, bet kokion knygon, jei tik toji nebuvo nepadori. O Ravis, — jeigu Viešpats Krišna būtų laikęs kriketo lazdą, o ne fleitą, jei Kristus būtų buvęs panašesnis į varžybų teisėją, jei pranašas Mahometas, tebūnie jam ramybė, būtų ką nors užsiminęs apie boulingą, — tai jis gal ir būtų praplėšęs religinę akį, bet jie tokie nebuvo, tai jis ir liko sau snausti.

Po visų „Sveiki“ ir „Laba diena“ stojo slogi tyla. Ją nutraukė kunigas, pasakęs su pasididžiavimu balse:

— Pisinas — geras berniukas krikščionis. Viliuosi, kad jis netrukus įstos į mūsų chorą.

Mano tėvai, panditas ir imamas buvo nustebinti.

— Jūs tikriausiai klystate. Jis geras berniukas musulmonas. Jis nepraleisdamas lankosi penktadienio maldose ir puikiai plečia žinias iš šventojo Korano.

Taip pasakė imamas.

Mano tėvai, kunigas ir panditas rodėsi nepatikėję.

Prabilo panditas:

— Jūs abudu klystate. Jis geras berniukas hinduistas. Visąlaik matau jį šventykloje, atėjusį daršano ir atliekantį pudžą.

Mano tėvai, imamas ir kunigas apstulbo.

— Čia jokios klaidos, — pasakė kunigas. — Pažįstu šį berniuką. Jis — Pisinas Molitoris Patelas ir jis krikščionis.

— Aš taip pat jį pažįstu ir sakau jums — jis musulmonas, — ryžtingai pareiškė imamas.

— Nesąmonė! — sušuko panditas. — Pisinas nuo gimimo hinduistas, jis gyvena kaip hinduistas ir mirs kaip hinduistas!

Trys išmintingieji vyrai spoksojo vienas į kitą, nekvėpuodami ir netikėdami.

Viešpatie, nukreipk jų akis nuo manęs — sušnibždėjau širdyje.

Visų žvilgsniai susmigo į mane.

— Pisinai, ar tai tikrai tiesa? — rimtai paklausė imamas. — Hinduistai ir krikščionys — stabmeldžiai. Jie turi daug dievų.

— O musulmonai turi daug žmonų, — atsiliepė panditas.

Kunigas pažiūrėjo kreivai į juos abu:

— Pisinai, — kone sušnabždėjo jis, — išganymas tik Jėzuje.

— Niekai! Krikščionys nieko neišmano apie religiją, — pasakė panditas.

— Jie jau kadai kodės nuklydo nuo Dievo kelio, — pasakė imamas.

— Kur jūsų religijoj Dievas? — atšovė kunigas. — Neturit parodyti nė vieno stebuklo. Kokia gi čia religija — be stebuklų?

— Juk tai ne cirkas, kad numirėliai visąlaik šokinėtų iš kapų — va kaip! Mums, musulmonams, svarbiausias egzistencijos stebuklas. Skraido paukščiai, lyja lietus, auga javai — šių stebuklų mums pakanka.

— Plunksnos ir lietus — labai puiku, bet mums gera žinoti, kad Dievas tikrai su mumis.

— Tikrai? Kaipgi, buvo labai gera, kai Dievas buvo su jumis — jūs pasistengėte jį nužudyti! Prikalėte jį prie kryžiaus didžiulėmis vinimis. Ar taip civilizuoti žmonės turi elgtis su pranašais? Pranašas Mahometas — tebūnie jam ramybė — atnešė mums Dievo žodį be jokių negarbingų nesąmonių ir mirė sulaukęs žilo plauko.

— Dievo žodį? Tas beraštis jūsų pirklys dykumos vidury? Tai tebuvo kvailas epilepsijos priepuolis nuo ilgo lingavimo ant kupranugario, o ne dieviškasis apreiškimas. Šitai arba gal saulė jam smegenis išdžiovino!

— Jei Pranašas — t.j.r.17 — būtų gyvas, jis parinktų tau žodžių, — atsakė imamas prisimerkdamas.

— Na bet jis negyvas! Kristus gyvas, o jūsų senas „t.j.r.“ miręs miręs miręs!!!

Juos ramiai pertraukė panditas. Tamilų kalba jis pasakė:

— Klausimas tik tas, kodėl Pisinas užsiima tokiais niekais, kaip tos užsienietiškos religijos?

Kunigo ir imamo akys kaip reikiant iššoko iš kaktos. Abu jie buvo gimę Tamile.

— Dievas visuotinai, — net paspringo kunigas.

Imamas linksėdamas karštai pritarė:

— Yra tik vienas Dievas.

— Ir su savo vienu dievu musulmonai nuolat kelia problemų ir provokuoja riaušes. Įrodymas, koks blogas islamas — tai, kokie necivilizuoti musulmonai, — pareiškė panditas.

— Kalba kastų sistemos vergų prižiūrėtojas, — įsižeidė imamas. — Hinduistai verčia vergauti ir garbina aprengtas lėles.

— Jie aukso veršio mylėtojai. Jie klaupiasi prieš karves, — paantrindamas įsiterpė kunigas.

— O krikščionys klaupiasi prieš baltaodį! Jie — svetimšalių dievo padlaižiai. Jie visų nebaltaodžių košmaras.

— Ir jie valgo kiaules ir yra kanibalai, — pridėjo imamas.

— Visa susiveda į tai, — išdėstė kunigas su šaltu įniršiu, — ar Pisinas nori tikros religijos, ar mitų iš komiksų serijos.

— Dievo — ar stabų, — grėsmingai užgiedojo imamas.

— Mūsų dievų — ar kolonistų dievų, — sušnypštė panditas.

Sunku buvo pasakyti, kurio iš jų veidas labiau liepsnoja. Darėsi panašu, kad viskas baigsis muštynėmis.

Tėvas iškėlė rankas:

— Džentelmenai, džentelmenai, malonėkite! — įsiterpė jis. — Norėčiau jums priminti, kad šioje šalyje galioja religijos laisvė.

Trejetas apopleksiškų veidų atsisuko į jį.

— Taip! Religijos — vienaskaita! — unisonu sukliko išmintingieji vyrai. Oran iškilo trys smiliai lyg šauktukai, kad pabrėžtų šią mintį.

Jiems nepatiko nei netyčinis susigiedojimas, nei spontaniškas gestų sutapimas. Jų pirštai mikliai nusileido, jie atsiduso ir kas sau sudejavo. Tėvas ir mama žiūrėjo be žodžių laukdami.

Pirmas prabilo panditas:

— Ponas Patelai, džiugu, kad Pisinas toks pamaldus. Šiais neramiais laikais gera matyti berniuką, taip susidomėjusį Dievu. Visi su tuo sutinkame. — Imamas ir kunigas linktelėjo. — Bet jis negali būti hinduistas, krikščionis ir musulmonas. Tai neįmanoma. Jis turi pasirinkti.

— Nemanau, kad tai nusikaltimas, bet jūs turbūt teisus, — atsakė tėvas.

Trejetas pritariamai sumurmėjo ir pažvelgė dangun, taip pat ir tėvas, iš kur, visų jų manymu, turėjo nusileisti sprendimas. Mama pažvelgė į mane.

Tyla sunkiai prislėgė man pečius.

— Hmmm, Pisinai, — bakstelėjo man mama. — Ką manai šiuo klausimu?

— Bapu Gandis sakė: „Visos religijos teisingos“. Aš tik noriu mylėti Dievą, — leptelėjau ir nudelbiau akis, visas išraudęs.

Mano sutrikimas pasirodė užkrečiamas. Niekas nieko nepasakė. Taip jau atsitiko, kad buvom netoli Gandžio statulos esplanadoje. Mahatma ėjo su lazdele rankoje, išdykėliška šypsena lūpose, kibirkštėle akyse. Įsivaizduoju, kad jis girdėjo mūsų pokalbį, bet kad dar didesnį dėmesį jis skyrė mano širdžiai. Tėvas atsikosėjo ir pusbalsiu pasakė:

— Manau, būtent tai visi ir stengiamės daryti — mylėti Dievą.

Man pasirodė labai juokinga, kad jis taip sako, jis, kuris nebuvo su rimtais ketinimais įžengęs šventyklon per visą tą laiką, kiek sugebu prisiminti. Bet, atrodo, tai suveikė. Negali peikti berniuko, kad jis nori mylėti Dievą. Trys išmintingieji vyrai išsiskirstė su priverstinėmis sustingusiomis šypsenomis veide.

Tėvas sekundę žiūrėjo į mane, lyg norėdamas kalbėti, bet apsigalvojo; pasiūlė: „Gal kam ledų?“ ir pasuko prie artimiausio ledų pardavėjo dar mums neatsakius. Mama kiek ilgiau žvelgė į mane ir švelniai, ir suglumusi.

Taip pirmąsyk susidūriau su religijų debatų. Tėvas nupirko tris ledų su vafliais. Mes suvalgėme juos neįprastai tyliai, tęsdami sekmadieninį pasivaikščiojimą. 24 skyrius

Raviui tai buvo nuostabi proga, kai tik sužinojo.

— Tai ką, Svami Jėzau, ar šiemet eisi į hadžą18? — pasakė jis, sudėdamas delnus priešais veidą pagarbos namaskaru. — Ar šaukia Meka? — jis persižegnojo. — O gal į Romą, kad būtum karūnuotas kaip paskesnysis popiežius Pijus? — jis ore nubrėžė graikišką raidę, kad būtų aiškiau, iš ko tyčiojasi. — Ar dar radai laiko, kad tau apipjaustytų pimpalo galą ir pasidarytum žydas? Jei toliau eisi tokiu greičiu: į šventyklą ketvirtadienį, į mečetę penktadienį, sinagogą šeštadienį ir bažnyčią sekmadienį — tai tau bereiks atsiversti dar į tris religijas, ir galėsi švęsti visą likusį savo gyvenimą.

Ir taip toliau ta pačia dvasia. 25 skyrius

Ir tai dar nebuvo pabaiga. Visuomet atsiras tokių, kurie imasi ginti Dievą, lyg Didžioji Tikrovė, atraminis egzistencijos rėmas būtų kažkas silpna ir bejėgiška. Šie žmonės praeis pro raupsuotą našlę, maldaujančią kelių pesų, praeis pro skarmaluotus vaikus, gyvenančius gatvėje, ir pamanys: „Viskas kaip paprastai.“ Bet jei tik jie pajus nepagarbą Dievui, tai jau bus visai kitaip. Jų veidas išraus, krūtinė galingai subanguos, jie prapliups piktais žodžiais. Jų pasipiktinimo laipsnis — stulbinantis. Jų ryžtas — šiurpinantis.

Šie žmonės nesugeba įsisąmoninti, kad Dievą reikia ginti vidujai, o ne išoriškai. Savo pyktį jie turėtų nukreipti į save. Nes atviras blogis — tai tik blogis iš vidaus, išleistas laukan. Pagrindinis gėrio kovos laukas — ne atvira publikos arena, bet mažutė proskyna kiekvieno širdyje. Tuo tarpu našlių ir benamių vaikų dalia labai sunki, ir juos, o ne Dievą, turėtų šokt ginti teisuoliai.

Sykį mulkis išvijo mane iš Didžiosios Mečetės. Kai nuėjau į bažnyčią, kunigas taip į mane pažiūrėjo, kad tikrai nepajutau Kristaus ramybės. Brahmanas kartais pavarydavo mane nuo daršano. Mano religiniai žygiai būdavo pranešami tėvams pritildytu primygtiniu tonu, lyg būtų atskleista išdavystė.

Lyg nuo šio proto ribotumo būtų kas gera Dievui.

Man religija — mūsų kilnumo, o ne nuodėmingumo pabrėžimas.

Lioviausi lankyti mišias Nekaltojo Prasidėjimo Karalienėje ir geriau ėjau į Angelų Karalienę. Daugiau nebeužsibūdavau po penktadienio pamaldų savo brolijoje. Į šventyklą eidavau per spūstį, kai brahmanai būdavo pernelyg užsiėmę, kad atsistotų tarp Dievo ir manęs. 26 skyrius

Praėjus kelioms dienoms po susitikimo esplanadoje sukaupiau visą savo drąsą ir užėjau pas tėvą į kontorą.

— Tėve?

— Taip, Pisinai.

— Norėčiau apsikrikštyti ir dar man reikia kilimėlio maldoms.

Mano žodžiai prasimušė lėtai. Po kelių sekundžių jis pakėlė akis nuo savo popierių:

— Ką? Ko?

— Norėčiau melstis lauke neišsitepdamas kelnių. Ir lankau krikščionių bažnyčią, o neturiu tikrojo Kristaus krikšto.

— Kam tau melstis lauke? Tiesą sakant, kam tau išvis melstis?

— Todėl, kad myliu Dievą.

— Aha, — rodos, jį nustebino mano atsakymas, kone sutrikdė. Stojo pauzė. Pamaniau, kad jis vėl pasiūlys ledų. — Na, Mažoji seminarija krikščioniška tik iš pavadinimo. Ten daug berniukų hinduistų, kurie nėra krikščionys. Tave lygiai taip pat gerai išmokys ir nekrikštytą. Melstis Alachui — juk irgi jokio skirtumo.

— Bet aš noriu melstis Alachui. Aš noriu būti krikščionis.

— Negali būti ir tas, ir tas. Turi būti arba vienas, arba kitas.

— Kodėl negaliu būti abu iš karto?

— Tai atskiros religijos! Jos neturi nieko bendra.

— Jos ne taip kalba! Abi jos teigia, kad Abraomas — jų. Musulmonai sako, kad hebrajų ir krikščionių Dievas — tas pats Dievas, kaip ir musulmonų. Jie pripažįsta, kad Dovydas, Mozė ir Jėzus — pranašai.

— Ir kas mums iš to, Pisinai? Mes esame indai!

— Šimtmečiais Indijoje buvo krikščionių ir musulmonų! Kai kas sako, kad Jėzus palaidotas Kašmyre.

Jis nieko nepasakė, tik žiūrėjo į mane suraukęs antakius. Staiga prigriebė reikalai.

— Pasikalbėk apie tai su mama.

Ji skaitė.

— Mama?

— Taip, mielasis.

— Norėčiau apsikrikštyti ir dar man reikia kilimėlio maldoms.

— Pasikalbėk apie tai su tėvu.

— Pakalbėjau. Jis sakė pakalbėti apie tai su tavim.

— Tikrai? — ji padėjo knygą. Metė žvilgsnį į zoologijos sodą. Tuo momentu, esu tikras, tėvas pajuto šalto oro dvelktelėjimą į sprandą. Ji pasisuko į knygų lentyną. — Turiu čia knygą, kuri tau patiks, — ji jau ištiesė ranką, siekdama knygos. Tai buvo Robertas Lujis Styvensonas. Tokia paprastai būdavo jos taktika.

— Aš jau tai skaičiau, mama. Tris kartus.

— Oi, — jos ranka pasislinko kairėn.

— Taip pat ir Konaną Doilį, — pasakiau.

Jos ranka pasviro į dešinę:

— R. K. Narajaną? Juk negalėjai perskaityti viso Narajano.

— Man tie dalykai svarbūs, mama.

— „Robinzonas Kruzas“!

— Mama!

— Oi tu, Pisinai! — pasakė ji. Ji vėl įsitaisė kėdėje, su išraiška „mažiausio pasipriešinimo keliu“, ir tai reiškė, kad turiu kietai ir kuo tiksliau kirsti per pačius tinkamiausius taškus. Ji pataisė pagalvėlę: — Mums su tėvu tavo religinis įkarštis atrodo šiek tiek paslaptingas.

— Tai ir yra Paslaptis.

— Hmmm. Ne tai turėjau galvoje. Paklausyk, mielasis, jei ruošiesi būti religingas, tai turi būti arba hinduistas, arba krikščionis, arba musulmonas. Juk girdėjai, ką jie sakė esplanadoje.

— Nesuprantu, kodėl negalėčiau būti visais trim. Mamadžis turi du pasus. Jis indas ir prancūzas. Kodėl negalėčiau būti hinduistas, krikščionis ir musulmonas?

— Tai kas kita. Prancūzija ir Indija — Žemės tautos.

— O kiek tautų danguje?

Sekundę ji susimąstė:

— Viena. Tai esmė. Viena tauta, vienas pasas.

— Danguje viena tauta?

— Taip. Arba nė vienos. Juk žinai, yra ir tokia galimybė. Tai baisiai senamadiški dalykai, apie ką tu kalbi.

— Jei danguje tik viena tauta, ar neturėtų jai tikti visi pasai?

Jos veidu nuslinko abejonės debesis.

— Bapu Gandis yra pasakęs...

— Taip, žinau, ką sakė Bapu Gandis, — ji pakėlė ranką sau prie kaktos. Ji atrodė pavargusi, tikrai pavargusi: — Koks vargas, — pasakė ji. 27 skyrius

Vėliau, tą vakarą, nugirdau tėvų pokalbį.

— Pasakei „taip“? — paklausė tėvas.

— Žinau, kad jis klausė ir tavęs. Tu jį pasiuntei pas mane, — atsakė mama.

— Tikrai?

— Tikrai.

— Buvau labai užsiėmęs...

— Dabar tu neužsiėmęs. Tau patogu nieko neveikti šiuo klausimu. Jei nori įžengti jo kambarin, ištraukti jam iš po kojų maldos kilimėlį ir padiskutuoti su juo krikšto klausimu — prašau, pirmyn. Aš neprieštarausiu.

— Ne, ne, — iš balso supratau, kad tėvas dar giliau įsitaisė kėdėje. Stojo tyla.

— Atrodo, jis prisigaudo religijų, kaip šuo prisirenka blusų, — tęsė jis. — Nesuprantu. Mes — šiuolaikinė Indijos šeima; gyvenam šiuolaikiškai; Indija pačioj viršūnėj savo virtimo tikrai modernia ir pažangia tauta — o mes pagimdom sūnų, kuris mano esąs Šri Ramakrišnos reinkarnacija.

— Jei jau ponia Gandi — modernu ir pažangu, tai nesu tikra, ar man tai patinka, — pasakė mama.

— Ponios Gandi neliks! Progresas nesulaikomas. Tai būgnų mušimas, į kurio taktą mes visi turim žengti. Plėtojasi technologija ir sklinda geros idėjos — tai du gamtos dėsniai. Jei nepaisysi technologijos pagalbos, jei priešinsies geroms idėjoms, pasmerksi save dinozaurystei! Esu tuo visiškai įsitikinęs. Ponios Gandi ir jos kvailysčių neliks. Ateis Naujoji Indija.

(Žinoma, jos neliks. O Naujoji Indija, ar bent viena jos šeima, nuspręs persikelti į Kanadą).

Tėvas tęsė:

— Ar girdėjai, kaip jis sakė: „Bapu Gandis pasakė, kad visos religijos teisingos“?

— Taip.

— Bapu Gandis? Berniukas ima prisirišti prie Gandžių? O kas po Tėtės Gandžio? Dėdė Jėzus? Ir kokia čia dar nesąmonė — jis tikrai tapo musulmonu!

— Atrodo, taip.

— Musulmonas! Pamaldus hinduistas, gerai, galiu suprasti. Dargi krikščionis — kiek keistoka, bet galiu ištempti savo supratimą. Krikščionių čia yra nuo senų laikų — Šventasis Tomas, Šventasis Pranciškus Ksaveras, misionieriai ir taip toliau. Jie mums davė geras mokyklas.

— Taip.

— Taigi visa tai dar lyg ir galiu priimti. Bet musulmonas? Tai visiškai svetima mūsų tradicijoms. Jie ne mūsų žmonės.

— Jie irgi čia jau labai nuo seno. Jų šimtąkart daugiau nei krikščionių.

— Jokio skirtumo. Jie pašaliečiai.

— Galbūt Pisinas žengia pagal kitus progreso būgnus?

— Tu gini berniuką? Tau nieko tokio, kad jis vaizduojasi esąs musulmonas?

— Ką mes galim padaryti, Santošai? Jis paėmė tai į širdį, ir niekam tai nedaro nieko bloga. Gal tai tik tokia fazė. Tai irgi gali praeiti — kaip ponia Gandi.

— Kodėl gi jis nesidomi tuo, kas normalu jo amžiaus berniukui? Pažiūrėk į Ravį. Jis tesugeba mąstyti vien apie kriketą, filmus ir muziką.

— Manai, tai geriau?

— Ne, ne. Oi, nežinau, ką ir begalvoti. Kokia ilga diena, — atsiduso jis. — Įdomu, kaip toli sieks tas jo domėjimasis.

Mama sukikeno:

— Praeitą savaitę jis baigė knygą „Kristaus imitacija“.

— „Kristaus imitacija“. Dar kartą sakau: įdomu, kiek toli sieks tas jo domėjimasis! — sušuko tėvas.

Jie nusijuokė. 28 skyrius

Man labai patiko manasis maldų kilimėlis. Nors ir buvo paprastų paprasčiausias, mano akyse jis spindėjo grožiu. Man gaila, kad jį pamečiau. Kad ir kur būčiau jį patiesęs, pajusdavau ypatingą prieraišumą žemės lopinėliui po juo ir artimiausiai aplinkai, ir tai man buvo aiškus ženklas, kad tai geras maldos kilimėlis, nes jis man primindavo, kad žemė — Dievo kūrinys ir taip pat visut visa šventa. Raštas — aukso juostelės raudoname fone — buvo paprastas: siauras stačiakampis su trikampe viršūne viename kampe, rodančia kibią, maldos kryptį, ir su mažais išraitymais, išraizgytais aplink, lyg dūmų sruogos ar keistos kalbos akcentai. Audinys buvo minkštas. Kai melsdavausi, trumpi palaidi spurgai būdavo už kelių colių man nuo kaktos viename kilimėlio gale ir už kelių colių nuo mano kojų pirštų kitame gale, ir šitoks jaukus dydis leido jaustis lyg namie, kad ir kur būtum šioj plačioj žemėj.

Melsdavausi lauke, nes man tai patiko. Dažniausiai išsivyniodavau savo maldos kilimėlį kiemo kampe už namo. Tai buvo atskirta vietelė koralmedžio pavėsyje, šalia sienos, kurią dengė bugenvilis. Išilgai sienos stovėjo puansetijų vazonėlių eilė. Bugenvilis buvo įsiraizgęs ir į medį. Susidarė labai gražus kontrastas iš jo purpurinių pažiedžių ir raudonų medžio žiedų. Ir kai medis žydėjo, jame paprastai įsikurdavo varnos, mainos, musinukės, rausvieji bei nektariniai varnėnai ir papūgos. Siena buvo man dešinėje, plačiu kampu. Priešais mane ir į kairę, už pieniško, margo medžio šešėlio, plytėjo saulės kepinama atvira kiemo dalis. Žinoma, vaizdas keisdavosi priklausomai nuo oro, paros meto, metų laiko. Bet visa tai mano atmintyje labai aišku, lyg niekad ir nebūtų keitęsi. Atsisukdavau veidu į Meką, laikydamasis linijos, kurią buvau nubrėžęs gelsvoje žemėje ir rūpestingai saugojau.

Kartais, baigdamas maldas, atsisukdavau ir pagaudavau tėvo, mamos arba Ravio žvilgsnį, stebintį mane, kol jie pagaliau priprato prie tokio vaizdo.

Mano krikštijimas buvo kiek nerangus. Mama gražiai prisitaikė, tėvas atrodė suakmenėjęs, o Ravis, laimei, nedalyvavo dėl kriketo varžybų, bet tai nesutrukdė jam plačiai komentuoti šį įvykį. Vanduo nuvarvėjo man veidu ir kaklu, ir nors jo buvo tik taurė, bet atgaivino lyg musoninė liūtis. 29 skyrius

Kodėl žmonės kraustosi? Kas juos verčia atsiplėšti ir palikti viską, kas gerai žinoma, ir ieškoti didžiosios nežinomybės už horizonto? Kam kopti į tą formalumų Everestą, kai nuo šito jautiesi lyg išmaldos prašytojas? Kam brautis į tas svetimšalystės džiungles, kur visa nauja — keista ir sudėtinga?

Atsakymas toks pats visame pasaulyje: žmonės kraustosi tikėdamiesi geresnio gyvenimo.

Aštuntojo dešimtmečio vidurys buvo didelių neramumų metas Indijoje. Tai supratau iš gilių raukšlių, atsirandančių tėvo kaktoje jam skaitant laikraščius. Arba iš pokalbių nuotrupų, kurių nugirsdavau besišnekant mamai, Mamadžiui ir kitiems tarpusavy. Nebuvo taip, kad nesuprasčiau, apie ką jie kalba — tiesiog manęs tai nedomino. Orangutangas vis taip pat, kaip visada, troško čiapačio; beždžionės niekad neklausinėjo naujienų iš Delio; raganosiai su ožkomis toliau sau ramiai gyveno; paukščiai čiulbėjo; debesys nešė lietų; saulė buvo karšta; žemė kvėpavo; buvo Dievas — mano pasaulyje Pavojaus nebuvo.

Ponia Gandi galiausiai pribaigė tėvą. 1976-ųjų vasarį Delis nuvertė Tamil Nadu vyriausybę. Tai buvo iškalbingiausia ponios Gandi kritika. Perversmas buvo dailiai priverstinis: pirmojo ministro Karunanidžio kabinetas tyliai išnyko atsistatydindamas arba beareštuojamas namuose — ir ką gi reiškia vienos vietinės valdžios žlugimas, kai visos šalies Konstitucija šiuos pastaruosius aštuonis mėnesius buvo sustabdyta? Bet tėvui tai buvo paskutinis lašas iš diktatoriško ponios Gandi tautos perversmo. Kupranugariui zoologijos sode buvo nesvarbu, bet tėvui tas šapas sulaužė sprandą.

Jis šaukė:

— Greitai ji ateis pas mus į zoologijos sodą ir pasakys, kad jos kalėjimai jau pilni, ir jai reikia daugiau vietos. Ar negalėtume Desajaus įkišti pas liūtus?

Morardžis Desajus buvo opozicijos politikas. Tikrai ne ponios Gandi draugas. Man liūdna nuo to nuolatinio tėvo jaudinimosi.

Ponia Gandi būtų galėjusi pati asmeniškai subombarduoti zoologijos sodą, ir man tai būtų tikę, jei tik būtų suteikę džiaugsmo tėvui. Labai norėjau, kad jis taip nesinervintų. Sūnui sunku matyti tėvą, apsirgusį nuo rūpesčių.

Bet jis rūpinosi. Bet koks verslas rizikingas, o smulkusis „b“ verslas labiausiai, kai rizikuojama marškiniais ant kupros. Zoologijos sodas — kultūrinė institucija. Kaip ir viešoji biblioteka, kaip muziejus, — tai populiariojo švietimo ir mokslo paslauga. Ir pagal šį požymį tai nėra pinigų kalimo įmonė, nes Didesnis Gėris ir Didesnis Pelnas — nesuderinami tikslai, dėl ko tėvas labai graužėsi. Tiesa ta, kad mes nebuvome turtinga šeima, tikrai jau ne pagal Kanados standartus. Mes buvome skurdžiai, turintys daug gyvūnų, bet ne stogą virš jų galvų (ir virš savo dėl to paties). Žvėryno gyvenimas, kaip ir jo gyventojų gyvenimas laisvėje — rizikingas. Tai nėra nei toks didelis verslas, kad būtų aukščiau įstatymų, nei toks mažas, kad išgyventųjų ribose. Kad klestėtų, zoologijos sodui reikia parlamentinės vyriausybės, demokratiškų rinkimų, kalbos laisvės, spaudos laisvės, asociacijų laisvės, įstatymo valdžios ir viso kito, kas taip puoselėjama Indijos Konstitucijoje. Kitaip neįmanoma džiaugtis gyvūnais; ilgalaikė prasta politika blogai veikia verslą.

Žmonės kraustosi išvarginti ir nukamuoti rūpesčių naštos. Dėl maudžiančio jausmo, jog kad ir kaip sunkiai dirbtum, tos pastangos nieko neduos, kad tai, ką statei ištisus metus, kiti gali sugriauti per vieną dieną. Dėl įspūdžio, kad ateitis užblokuota, kad jiems dar gali būti gerai, bet ne jų vaikams. Dėl pojūčio, kad niekas nepasikeis, kad laimė ir gerovė pasiekiamos tik kažkur kitur.

Naujoji Indija tėvo galvoje skilo į gabalus ir suiro. Mama pritarė. Mes leidomės bėgti.

Tai mums buvo pranešta vieną vakarą per vakarienę. Ravį ir mane lyg perkūnas būtų trenkęs. Kanada! Jau Andra Pradešas, į šiaurę nuo mūsų, buvo užsienis, jau Šri Lanka, už sąsiaurio per beždžionės šuolį, buvo tamsioji mėnulio pusė, o įsivaizduokit, kokia buvo Kanada. Kanada mums visiškai nieko nesakė. Kaip koks Timbuktu, pagal apibrėžimą niekaip nepasiekiamas.

30 skyrius

Jis vedęs. Aš pasilenkęs nusiaunu batus, kai išgirstu jį sakant:

— Norėčiau tave supažindinti su savo žmona.

Pažvelgiu aukštyn, ir štai, šalia jo... ponia Patel.

— Labas, — sako ji tiesdama ranką ir šypsodamasi. — Pisinas man daug apie jus pasakojo.

Negalėčiau jai pasakyti to paties. Net nepagalvojau. Ji ruošiasi išeiti, todėl kalbamės vos kelias minutes. Ji irgi indė, bet jos šnekoje girdėti įprastas kanadietiškas akcentas. Ji turbūt antrosios kartos. Ji kiek jaunesnė už jį, oda kiek tamsesnė, ilgi juodi plaukai supinti į kasą. Spindinčios tamsios akys ir dailūs balti dantys. Ji laiko baltą chalatą, po sausojo valymo įdėtą į apsauginį plastiko maišą. Ji vaistininkė. Kai sakau: „Malonu su jumis susipažinti, ponia Patel“, ji atsako: „Prašom vadinti mane Myna“. Greitai atsibučiavusi su vyru, ji išeina šeštadienį dirbti.

Šis namas — ne vien ikonų pilna dėžė. Imu pastebėti, kad čia esama ir santuokinio gyvenimo ženklų. Jų visada čia buvo, tik aš nemačiau, nes neieškojau.

Jis drovus vyras. Gyvenimas jį išmokė neparodyti, kas brangiausia.

Ar tik ji ne atpildas už mano virškinamąjį traktą?

— Paruošiau tau ypatingų salotų, — sako jis. Ir šypsosi.

Taip, jis šypsosi. 31 skyrius

Sykį jie susitiko, abu ponai Kumarai, kepėjas ir mokytojas. Pirmasis ponas Kumaras pareiškė norą pamatyti zoologijos sodą:

— Tiek metų, o aš jo dar nemačiau. Ir tai juk taip arti. Ar tu man jį parodysi? — paprašė jis.

— Taip, žinoma, — atsakiau. — Man tai garbė.

Susitarėme susitikti kitą dieną po pamokų prie pagrindinių vartų.

Visą tą dieną jaudinausi. Keikiau save: „Ech tu, kvaily! Kodėl pasakei prie pagrindinių vartų? Bet kuriuo metu ten bus minia žmonių. Gal užmiršai, koks jis nežymus? Niekaip jo nepažinsi!“ Jei praeičiau pro jį nepažinęs, įskaudinčiau. Jis pamanytų, kad persigalvojau ir nenoriu, kad kas pamatytų mane su vargšu kepėju musulmonu. Jis nueitų netaręs nė žodžio. Jis nesupyktų — atleistų man ėmus teisintis, kad saulė švietė į akis — bet daugiau nebenorėtų ateiti į zoologijos sodą. Tiesiog mačiau, kaip tai atsitinka. Privalėjau jį pažinti. Pasislėpsiu ir palauksiu, maniau, kol būsiu garantuotas, kad tai jis — štai kaip padarysiu. Bet jau anksčiau buvau pastebėjęs, kad kuo labiau stengiuosi jį atpažinti, tuo sunkiau jį pastebiu. Pačios pastangos, rodos, apakindavo mane.

Paskirtą valandą stovėjau kaip įbestas priešais pagrindinius zoologijos sodo vartus ir ėmiau abiem rankom trinti akis.

— Ką čia darai?

Tai buvo Radžas, draugas.

— Aš užsiėmęs.

— Užsiėmęs akių trynimu?

— Eik šalin.

— Einam į Byč Roudą.

— Kai ko laukiu.

— Tai kad jo nepastebėsi, jei taip trinsi akis.

— Ačiū už informaciją. Sėkmės tau Byč Roude.

— O kaip dėl Vyriausybės parko?

— Negaliu, sakau tau.

— Nagi, einam.

— Pašau, Radžai, pasitrauk!

Jis nuėjo. Vėl ėmiausi trint akis.

— Ar padėsi man padaryt matematikos namų darbus, Pi?

Tai buvo Adžitas, kitas draugas.

— Vėliau. Eik šalin.

— Sveikas, Pisinai.

Tai buvo ponia Radakrišna, mamos draugė. Pasakęs keletą žodžių atsikračiau ir jos.

— Atsiprašau. Kur yra Laporte gatvė?

Nepažįstamasis.

— Štai ten.

— Kiek kainuoja bilietas į zoologijos sodą?

Kitas nepažįstamasis.

— Penkios rupijos. Bilietų kasa štai ten.

— Į akis pateko chloro?

Tai buvo Mamadžis.

— Labas, Mamadži. Ne, nepateko.

— Ar tavo tėvas yra?

— Manau, kad taip.

— Susitiksim ryt ryte.

— Taip, Mamadži.

— Aš čia, Pisinai.

Man rankos sustingo prie akių. Tas balsas. Pažįstamai svetimas, svetimai pažįstamas. Pajutau besiveržiant šypseną.

— Salam aleikum, ponas Kumarai! Kaip puiku, kad atėjote.

— Va aleikum asalam. Ar tau kas nors akims?

— Ne, nieko. Tik truputis dulkių.

— Jos gan raudonos.

— Tai nieko.

Jis pasuko prie bilietų kasos, bet pašaukiau jį atgal:

— Ne, ne. Tik ne jums, mokytojau.

Ir su pasididžiavimu atstūmiau bilietų tikrintojo ranką, kviesdamas poną Kumarą į zoologijos sodą.

Jis viskuo žavėjosi: kad žirafos aukštos kaip medžiai, kaip plėšrūnams duodami žolėdžiai, o žolėdžiams — žolė, kaip kai kurie padarai mėgsta dieną, o kiti — naktį, kad tie, kuriems reikia aštraus snapo, turi aštrų snapą, o tie, kuriems reikia lanksčių galūnių, turi lanksčias galūnes. Buvau laimingas, kad jam viskas taip įdomu.

Jis pacitavo šventąjį Koraną: „Visur tikrai yra ženklų žmonėms, kurie naudojasi protu“.

Priėjome zebrus. Ponas Kumaras niekad nebuvo girdėjęs apie tokius padarus ir nebuvo nė vieno matęs. Jis apstulbo.

— Jie vadinami zebrais, — pasakiau.

— Ar juos kas nudažė?

— Ne, ne. Jie taip atrodo natūraliai.

— O kaip būna, kai lyja?

— Niekaip.

— Dryžiai nenusiplauna?

— Ne.

Buvau atsinešęs kelias morkas. Buvo likusi viena, didelė ir sveika. Išsiėmiau ją iš portfelio. Tą akimirką išgirdau tylų žvyro girgždėjimą dešinėje. Tai buvo ponas Kumaras, artėjantis prie turėklų, kaip visada šlubuodamas ir svyruodamas.

— Labą dieną, sere.

— Labas, Pi.

Kepėjas, drovus, bet orus vyriškis, linktelėjo mokytojui, kuris irgi atsakė linktelėjimu.

Budrus zebras pastebėjo mano morką ir priėjo prie žemos tvoros. Jis trukčiojo ausis ir švelniai trypė žemę. Perlaužiau morką ir padaviau pusę vienam ponui Kumarui ir kitą pusę — kitam ponui Kumarui. „Ačiū, Pisinai“ — pasakė vienas; „Ačiū, Pi,“ — pasakė kitas. Ponas Kumaras pradėjo pirmas, permesdamas ranką per tvorą. Storos, tvirtos, juodos zebro lūpos smarkiai griebė morką. Ponas Kumaras nepaleido. Zebras suleido į morką dantis ir perkando ją pusiau. Kelias sekundes jis garsiai kramtė vaišes, po to siekė likusio gabaliuko, lūpomis apimdamas pono Kumaro pirštus. Tas paleido morką ir palietė švelnią zebro nosį.

Dabar atėjo pono Kumaro eilė. Jis tiek daug nereikalavo iš zebro. Vos tik jo morkos gabalas atsidūrė zebrui tarp lūpų, jis jį ir paleido. Lupos skubriai įtraukė morką burnon.

Abu ponai Kumarai atrodė labai patenkinti.

— Sakai, zebras? — paklausė ponas Kumaras.

— Teisingai, — atsakiau. — Jis priklauso tai pačiai šeimai, kaip asilas ir arklys.

— Arklinių rolsroisas, — pasakė ponas Kumaras.

— Koks nuostabus padaras, — pasakė ponas Kumaras.

— Šis — Granto zebras, — pasakiau.

Ponas Kumaras pasakė:

— Equus burchelli boehmi.

O ponas Kumaras tarė:

— Allahu akbar19

Aš pasakiau:

— Jis toks gražus.

Toliau sau žiūrėjome. 32 skyrius

Yra daugybė pavyzdžių, kaip keistai kartais ima gyventi gyvūnai. Visa tai atitinka antropomorfizmą: tai zoomorfizmas, kai gyvūnas laiko žmogų arba kitą gyvūną savo rūšies atstovu.

Žymiausias atvejis yra ir labiausiai įprastas — kambarinis šuo, taip asimiliavęs žmones į šunijos karalystę, kad nori su jais poruotis, ir šį faktą patvirtins bet kuris šuns savininkas, kuriam yra tekę atplėšti įsimylėjusį šunį nuo įžeisto svečio kojos.

Mūsų auksinis agutis ir dėmėtoji paka buvo labai puikiai susigyvenę, patenkinti vis dūkdavo drauge ir miegojo vienas prieš kitą, kol pirmąjį pavogė.

Jau minėjau mūsų bendrą raganosių ir ožkų kaimenę ir cirko liūtų atvejį.

Yra daug patvirtintų pasakojimų, kaip skęstančius jūreivius iškelia į vandens paviršių ir ten laiko delfinai — šitaip šiems jūrų žinduoliams būdinga padėti vienas kitam.

Literatūroje minimas atvejis, kai šermuonėlis draugiškai gyveno su žiurke, nors kitas žiurkes jis suėsdavo, kaip ir įprasta šermuonėliams.

Ir pas mus buvo atvejis, kai neįprastai pasikeitė grobuonies ir grobio santykiai. Turėjom pelę, kuri kelias savaites gyveno su angimis. Kai kitos įmestos į terariumą pelės pradingdavo per dvi dienas, šioji mažutė ruda Metuzala20 susisuko lizdelį, krovėsi įvairiose slaptavietėse grūdus, kuriuos jai duodavom, ir lakstė sau tiesiog prieš pat nosį gyvatėms. Buvom apstulbinti. Pakabinome ženklą, kad atkreiptume publikos dėmesį į šią pelę. Ji gavo galą neįprastu būdu: jai įkando jauna angis. Gal toji angis nežinojo ypatingo pelės statuso? Galbūt su ja nebendravo? Kad ir kaip ten būtų buvę, pelei įkirto jauna angis, o ją prarijo — ir nedelsdama — vyresnė. Jei čia buvo kokie kerai, juos sulaužė jaunoji gyvatė. Po to viskas grįžo į savo vietas. Visos pelės įprastu greičiu pradingdavo angių ryklėse.

Šiame darbe pasitaiko, kad kalės augina liūtukus. Nors liūtukai užauga didesni už savo globėjas ir daug pavojingesni, jie niekad nesukelia rūpesčių savo motinai, ir ši niekuomet nesiliauja ramiai su augintiniais bendravusi ir jautusi savo autoritetą. Tenka palikti užrašus, kad publikai būtų aišku, jog šuo — tai ne gyvas pašaras, paliktas liūtams (lygiai kaip teko pakabinti ženklą, kad raganosiai — žolėdžiai ir neėda ožkų).

Kaip paaiškinti zoomorfizmą? Ar raganosis neskiria didelio nuo mažo, kietos odos nuo švelnaus kailio? Ar delfinui neaišku, koks yra delfinas? Manau, atsakymas glūdi, kaip jau esu sakęs, tame lašelyje pamišimo, kuris varo gyvenimą pirmyn keistai, bet saugiai. Auksiniam agučiui, kaip ir raganosiams, reikėjo kompanijos. Cirko liūtams visai nesvarbu, kad jų lyderis — silpnutis žmogus; fikcija jiems užtikrina socialinę gerovę ir gelbsti nuo žiaurios anarchijos. O liūtukai išvirstų iš siaubo, sužinoję, kad jų mama — šuo, nes tai reikštų, kad jie neturi mamos — visų blogiausia, kas gali nutikti bet kuriam jaunam šiltakraujam gyvuliukui. Esu tikras, kad net ir ta vyresnioji angis, prarijusi pelę, kažkur savo menko proto gelmėse turėjo pajusti gailesčio dūrį, patirti tą pojūtį, kad ką tik netekta kažko aukštesnio: vaizduotės šuolio nuo vienišos žiaurios roplio tikrovės. 33 skyrius

Jis man rodo atmintinus šeimos dalykus. Pirmiausia vestuvių nuotraukas. Hinduistų vestuvės, pakraščiuose ryškiai prasimušant Kanadai. Jis, kai buvo jaunesnis; ji, kai buvo jaunesnė. Medaus mėnesio jie važiavo prie Niagaros krioklio. Buvo puiku. Tai įrodo šypsenos. Juda atgal per laiką. Nuotraukos iš jo studijavimo dienų TU: su draugais prieš Šv. Miką; jo kambaryje; Divalio metu Žerardo gatvėje; skaitantis Šv. Bazilijaus bažnyčioje balta mantija; su kitokia balta mantija zoologijos katedros laboratorijoje; išleistuvių diena. Visąlaik šypsosi, bet akys kalba ką kita.

Nuotraukos iš Brazilijos su daugybe tripirščių tinginių natūralioje aplinkoje.

Verčiame puslapį ir peršokame per Ramųjį vandenyną — ir čia jau beveik nieko. Jis man sako, kad fotoaparatas tikrai spragsėjo normaliai — kaip paprastai visomis svarbiomis progomis — bet nieko neliko. Ta maža dalelė, kuri ten yra, buvo surinkta Mamadžio ir atsiųsta jau po įvykių.

Dar yra nuotrauka zoologijos sode Labai Svarbaus Asmens vizito metu. Juoda ir balta man atskleidžia kitą pasaulį. Nuotraukoje minia žmonių. Dėmesio centre — Sąjungos kabineto ministras. Fone — žirafa. Grupės pakraštyje atpažįstu poną Adirubasamį, kai buvo jaunesnis.

— Mamadžis? — klausiu rodydamas.

— Taip, — sako jis.

Šalia ministro vyriškis su kaulinių rėmelių akiniais ir labai tvarkingai sušukuotais plaukais. Labai panašus į poną Patelą, tik veidas apvalesnis nei sūnaus.

— Tai tavo tėvas? — klausiu.

Jis purto galvą:

— Nežinau, kas tai.

Stoja kelių sekundžių pauzė. Jis sako:

— Mano tėvas fotografavo.

Tame pačiame puslapyje kita grupinė nuotrauka, daugiausiai mokinukų. Jis paplekšnoja per nuotrauką.

— Tai Ričardas Parkeris, — sako jis.

Aš apstulbęs. Apžiūriu iš arti, bandydamas iš išvaizdos išsiaiškinti asmenybę. Deja, tai vėlgi nespalvota ir dar mažumėlį nesufokusuota. Geresnių laikų atsitiktinė nuotrauka. Ričardas Parkeris žiūri kažkur į tolį. Net nenutuokia, kad jį fotografuoja.

Visą puslapį priešais užima spalvota Aurobindo ašramo baseino nuotrauka. Tai gražus didelis lauko baseinas su švariu, žaižaruojančiu vandeniu, švariu žydru dugnu ir prijungtu nardymo baseinu.

Tolimesniame puslapyje pasirodo Mažosios seminarijos pagrindiniai vartai. Ant arkos užrašytas mokyklos moto: „Nil magnum nisi bonum \ Nėra didybės be gerumo.

Ir tai viskas. Visa vaikystė užfiksuota keturiose praktiškai nereikšmingose nuotraukose.

Jis paniūra.

— Blogiausia tai, — sako jis, — kad aš vos beatmenu, kaip atrodo mano mama. Mintyse dar matau ją, bet tik prabėgomis. Vos tik imu stengtis geriau įsižiūrėti, ji išnyksta. Taip pat ir jos balsas. Jeigu vėl ją pamatyčiau gatvėje, viskas sugrįžtų. Bet nepanašu, kad taip atsitiktų. Labai liūdna, kai neprisimeni, kaip atrodo tavo motina.

Jis užverčia albumą. 34 skyrius

Tėvas tarė:

— Plauksime kaip Kolumbas!

— Jis tikėjosi rasti Indiją, — niūriai pastebėjau.

Išpardavėme zoologijos sodą su visais nagais ir ragais. Naujam kraštui, naujam gyvenimui. Greta to, kad užtikrins mūsų kolekcijai laimingą ateitį, sandėris padengs mums imigraciją ir dar liks gražaus pinigėlio šviežiam startui Kanadoje (nors kai apie tai pamąstau dabar, pinigai atrodo juokingi — kaip jie mus apakina). Galėjome parduoti savo gyvūnus Indijos zoologijos sodams, bet amerikietiškieji parodė norą užmokėti daugiau. Buvo ką tik įsigaliojusi CITES, Tarptautinės prekybos nykstančiomis rūšimis konvencija, ir užsitrenkė langas prekybai sugautais laukiniais gyvūnais. Žvėrynų ateitis dabar priklausys kitiems žvėrynams. Pondičerio zoologijos sodas padėjo tašką pačiu laiku. Dėl mūsų gyvūnų buvo pešamasi. Galiausiai gyvūnus nupirko keletas zoologijos sodų, daugiausiai — Linkolno parko zoologijos sodas Čikagoje ir besiruošiantis atsidaryti Minesotos zoologijos sodas, tačiau keletas gyvūnų nukeliavo ir į Los Andželą, Luizvilį, Oklahomą ir Cincinatį.

O du gyvūnai išplaukė į Kanados žvėryną. Būtent taip jautėmės mudu, Ravis ir aš. Nenorėjome važiuoti. Nenorėjome gyventi šalyje su štormais ir minus dviejų šimtų laipsnių žiemomis. Kanados nebuvo kriketo žemėlapiuose. Išvykimą palengvino — bent jau pripratino mus prie tos minties — ilgas laikas besiruošiant vykti. Tai truko ilgiau nei metus. Tiek reikėjo ne mums. Gyvūnams. Įvertinus, kad gyvūnai išsiverčia be drabužių, avalynės, patalynės, baldų, virtuvės reikmenų, tualeto; kad jiems nieko nereiškia tautybė; kad jie nesuka galvos dėl pasų, pinigų, įsidarbinimo perspektyvų, mokyklų, buitinių išlaidų, sveikatos priežiūros — įvertinus, trumpiau sakant, jų būties lengvumą, net stebėtina, kaip sunku juos perkelti. Išsikraustyti zoologijos sodui — tai tas pat, kaip išsikraustyti visam didmiesčiui.

Kolosalu, kiek buvo prirašyta popierių. Litrai vandens sunaudoti atspaudams drėkinti. Šimtus kartų rašyta „Gerb. p. Toks ir toks“. Kiek pasiūlyta. Kiek išklausyta atodūsių. Kiek išreikšta abejonių. Kiek atlaikyta ginčų. Kiek sprendimų pasiųsta aukščiau, „palaiminti“. Kiek suderėta kainų. Kiek sudaryta sandėrių. Kiek eilučių pasirašyta. Kiek pareikšta sveikinimų. Gauta kilmės dokumentų. Gauta sveikatos pažymų. Gauta leidimų eksportuoti. Gauta leidimų importuoti. Išsiaiškinta karantino taisyklių. Suorganizuota pervežimų. Krūva pinigų paklota už telefono skambučius. Zoologijos sodų versle juokaujama, ir tai senas juokelis, jog tam, kad parduotum kirstuką, reikia sunaudoti daugiau popieriaus, nei sveria dramblys, kad parduotum dramblį — daugiau popieriaus, nei sveria banginis, o jau banginio parduoti geriau nė nebandyti — niekada. Rodės, nuo Pondičerio iki Mineapolio per Delį ir Vašingtoną nusidriekė visa vora besikabinėjančių prie smulkmenų biurokratų, ir kiekvienas su savo formomis, savo problemomis, savo abejonėmis. Turbūt nebūtų buvę sunkiau pasiųsti gyvūnus į Mėnulį. Tėvas nusirovė kone visus plaukus ir ne kartą jau ruošėsi pasiduoti.

Pasitaikydavo staigmenų. Dauguma mūsų paukščių ir roplių, — taip pat ir lemūrai, raganosiai, orangutangai, mandrilai, liūtauodegės makakos, žirafos, skruzdėdos, tigrai, leopardai, gepardai, hienos, zebrai, Himalajų lokiai, indiški drambliai ir Nilgirio taraj, — turėjo gerą paklausą, bet kitus, pavyzdžiui, Elfę, sutiko tyla.

— Kataraktos operacija! — šaukė tėvas, mojuodamas laišku. — Jie ją paims, jei padarysiu dešinei jos akiai kataraktos operaciją. Begemotei! Ką dar? Išoperuoti nosį raganosiui?

Kai kuriuos gyvūnus įvertino kaip „pernelyg įprastus“, pavyzdžiui, liūtus ir babuinus. Tėvas protingai iškišo juos už papildomą orangutangą iš Misūrio zoologijos sodo ir šimpanzę iš Manilos žvėryno. (O Elfe — ji savo likusias dienas praleido Trivandrumo zoologijos sode). Vienas zoologijos sodas užsiprašė „autentiškos brahmano karvės“ savo vaikų parkui. Tėvas išėjo į urbanistines Pondičerio džiungles ir nupirko karvę tamsiom drėgnom akim, gražiu riebiu sprandu ir tokiais stačiais ir taip styrančiais ragais, lyg toji būtų lyžtelėjusi nuogus elektros laidus. Kad būtų dar identiškiau, tėvas nudažė jos ragus ryškiai oranžine spalva ir pritvirtino plastikinius varpelius.

Atvyko trijų amerikiečių delegacija. Man buvo baisiai smalsu. Nebuvau matęs tikrų gyvų amerikiečių. Jie buvo rausvi, stori, draugiški, labai išmaną ir gausiai prakaitavo. Jie apžiūrėjo mūsų gyvūnus. Daugumą jų jie užmigdė, tada dėjo stetoskopus prie širdies, tyrinėjo šlapimą ir išmatas lyg kokius horoskopus, švirkštais traukė kraują ir jį analizavo, glostė sprandus ir užpakalius, barbeno dantis, akino blykstėmis, gnaibė odą, tąsė ir tampė gaurus. Vargšai gyvūnai. Jie turbūt manė, kad yra imami Amerikos kariuomenėn. Mus amerikiečiai apdovanojo plačiomis šypsenomis ir kaulus traiškančiais rankų spustelėjimais.

Baigėsi tuo, kad gyvūnai, kaip ir mes, gavo darbinius popierius. Jie vyko į Žvaigždučių ir Brūkšnių žemę, o mes — į Klevo lapo šalį. 35 skyrius

Iš Madraso išvykome 1977-ųjų liepos 21-ąją Panamoje registruotu japonų prekiniu laivu Cimcumas21. Jo karininkai buvo japonai, įgula — taivaniečiai, o pats laivas buvo didelis ir įspūdingas. Paskutiniąją mūsų dieną Pondičeryje atsisveikinau su Mamadžiu, abiem ponais Kumarais, visais savo draugais ir net daugybe nepažįstamųjų. Mama apsitaisė savo puikiausiuoju sariu. Ilgas jos kasas, meniškai sušukuotas aukštyn ir prisegtas prie pakaušio, puošė gaivių jazmino žiedų girlianda. Ji atrodė labai graži. Ir liūdna. Nes jai reikėjo palikti Indiją, karščių ir musonų Indiją, ryžių laukų ir Koverio upės Indiją, pakrančių ir akmeninių šventyklų Indiją, jaučiais kinkytų vežimaičių ir spalvingų sunkvežimių Indiją, draugų ir pažįstamų pardavėjų Indiją, Neru gatvės ir Guber Salai Indiją, šio ir ano Indiją — tokią jai artimą ir mylimą. Tuo tarpu, kai jos vyrai — ir aš jau tokiu save laikiau, nors buvau tik šešiolikos — skubėjo išvykti, širdyje jau jausdamiesi vinipegiečiais, — ji delsė.

Dieną prieš mums išvykstant ji parodė į cigarečių prekiautoją ir rimtai paklausė:

— Ar nereikėtų nusipirkti vieno kito pakelio?

Tėvas atsakė:

— Kanadoje yra tabako. Ir kodėl nori pirkti cigarečių? Mes juk nerūkome.

Taip, Kanadoje yra tabako — bet ar yra Gold Flake cigarečių? Ar yra Arūno ledų? Ar dviračiai Heroei Ar televizoriai Onida:? Ar automobiliai Ambasadoriai? Ar knygynai Higginbotham? Įtariu, tokie klausimai sukosi mamai galvoje, mąstant apie cigarečių pirkimą.

Gyvūnus užmigdė, pakrovė narvus ir pasirūpino jų apsauga, sukrovė maistą, paskirstė gulimas vietas, viskas — susikamšyta, ir visi švilpukai nuaidėjo. Laivui skinantis kelią iš uosto ir pasukus į jūrą, pašėlusiai mojavau atsisveikindamas su Indija. Švietė saulė, laikėsi pastovus brizas, ir ore virš mūsų klykė kirai. Buvau baisiai susijaudinęs.

Viskas nesibaigė taip, kaip buvo tikėtasi, bet ką darysi? Turi pasitikti gyvenimą tokį, koks tave pasiekia, ir nugyventi jį kuo geriau. 36 skyrius

Indijos miestai dideli ir įsimintinai pilni žmonių, bet juos palikęs patenki į didžiules šalies platybes, kur sunkiai bepamatysi gyvą dvasią. Pamenu, kaip stebėjausi, kur pasislėpė tie 950 milijonų Indijos gyventojų.

Tą patį galiu pasakyti apie jo namus.

Ateinu kiek per anksti. Vos tik nuleidžiu koją ant cementinių priebučio laiptų, pro duris išsiveržia paauglys. Jis dėvi beisbolo uniformą, nešasi beisbolo reikmenis ir labai skuba. Pamatęs mane, jis sustoja kaip įkastas, visas apstulbęs. Jis apsigręžia ir surinka vidun:

— Tėti! Atėjo rašytojas.

Man jis taria „Labas“ ir nuskuodžia tolyn.

Prie durų ateina jo tėvas.

— Sveikas, — sako jis.

— Tai tavo sūnus? — netikėdamas klausiu aš.

— Taip.

Džiaugdamasis šiuo faktu nusišypso:

— Atleisk, kad deramai nesupažindinau. Jis vėluoja į treniruotę. Jo vardas Nihilas. Vadiname Niku.

Aš prieškambaryje.

— Nežinojau, kad turi sūnų, — sakau. Pasigirsta lojimas. Prie manęs atlekia nedidukas kiemsargis, juodas su rudais pamarginimais, lekuodamas ir uosdamas. Jis šoka man ant kojų: — Ir šunį, — pridedu.

— Jis nepiktas. Tata, tūpk.

Tata nekreipia į jį dėmesio. Išgirstu: „Labas“. Tik šis pasisveikinimas ne toks trumpas ir energingas kaip Niko. Jis ilgas, nosinis ir švelniai yzgiantis „Laaaaaaaabas“, o tas „aaaaaaaaa“ tau lyg tapšnoja per petį ar švelniai tempia už kelnių.

Pasisuku. Palinkusi ant sofos svetainėje, į mane nedrąsiai žvelgia maža ruda mergytė — žavi, rausvais drabužėliais, jaukiai įsitaisiusi savo namuose. Rankose ji laiko oranžinį katiną. Virš jos sukryžiuotų rankų tematyti styrančios abi jo priekinės letenos ir giliai įkniaubta galva. Likusi katino dalis kabo iki pat grindų. Gyvūnas, rodos, visai atsipalaidavęs, kad ir šitaip ištemptas.

— O čia tavo duktė, — sakau.

— Taip. Uša. Uša, brangute, ar tikrai manai, kad Mokasinas šitaip jaučiasi gerai?

Uša numeta Mokasiną. Jis nesutrikęs nudrimba ant grindų.

— Labas, Uša, — sakau.

Ji prieina prie tėvo ir žvilgčioja į mane iš už jo kojos.

— Ką tu čia darai, mažule? — sako jis. — Kodėl slepiesi?

Ji neatsako, tik žiūri į mane šypsodamasi ir paslepia veidą.

— Kiek tau metų, Uša? — paklausiu.

Ji neatsako.

Tada Pisinas Molitoris Patelas, visiems žinomas kaip Pi Patelas, pasilenkia ir pakelia savo dukrą.

— Juk žinai, kaip reikia atsakyti. Mmmm? Tau ketveri metukai. Vienas, du, trys, keturi.

Sulig kiekvienu skaičiumi jis spusteli jos nosies galiuką smiliumi. Jai tai be galo juokinga. Ji kikena ir įsikniaubia jam į kaklą.

Šis pasakojimas baigiasi gerai.

ANTRA DALIS Ramusis vandenynas

37 skyrius

Laivas nuskendo. Jis išleido garsą, lyg būtų atsiriaugėjusi kokia metalinė pabaisa. Viskas suburbuliavo paviršiuje ir po to pradingo. Visa klykė — jūra, vėjas, mano širdis. Sėdėdamas gelbėjimosi valtyje, kažką pamačiau vandenyje.

Sušukau:

— Ričardai Parkeri, ar tai tu? Labai sunku įžiūrėti. O, kad liautųsi šitas lietus! Ričardai Parkeri? Ričardai Parkeri? Taip, tai tu!

Įžiūrėjau jo galvą. Jis stengėsi išsilaikyti vandens paviršiuje.

— Jėzau, Marija, Mahometai ir Višnau, kaip džiaugiuosi tave matydamas, Ričardai Parkeri! Nepasiduok, prašau tavęs. Eikš į valtį. Ar girdi, kaip švilpiu? Frrrrrr! Frrrrrr! Frrrrrr! Tau nepasigirdo. Plauk, plauk! Tu juk geras plaukikas. Nė šimto pėdų neliko.

Jis mane pastebėjo. Atrodė apimtas panikos. Ėmė plaukti prie manęs. Vanduo apie jį smarkiai judėjo. Jis atrodė mažas ir bejėgis.

— Ričardai Parkeri, ar gali patikėti tuo, kas mums nutiko? Pasakyk man, kad tai — tik baisus sapnas. Pasakyk, kad tai ne iš tikrųjų. Pasakyk, kad aš vis dar savo gulte Cimcume, kad aš blaškausi ir vartausi ir kad greitai pabusiu iš košmaro. Pasakyk, kad aš vis dar laimingas. Mama, mano švelnusis išmintingasis angele sarge, kur tu? Ir tu, tėve, mano mylimas rūpintojėli? O tu, Ravi, žavusis mano vaikystės didvyri? Apsaugok mane, Višnau, apgink mane, Alachai, gelbėk mane, Kristau, neiškęsiu! Frrrrrr! Frrrrrr! Frrrrrr!

Jokia mano kūno dalis nebuvo sužeista, bet dar niekad nebuvau patyręs tokio stipraus skausmo, tokio nervų įtempimo, tokios širdgėlos.

Jam nepavyks. Jis nuskęs. Jis vos tejudėjo pirmyn, jo judesiai buvo silpni. Jo nosis ir burna vis panirdavo po vandeniu. Tik akys įbestos į mane.

— Ką darai, Ričardai Parkeri? Argi nemyli gyvenimo? Tai tuomet plauk! Frrrrrr! Frrrrrr! Frrrrrr! Pasispirk kojom. Spirkis! Spirkis! Spirkis!

Jis krustelėjo vandenyje ir paplaukė.

— O kaip mano didžiulė šeima — paukščiai, žvėrys ir ropliai? Jie irgi nuskendo. Visa, ką tik vertinu gyvenime, sugriauta. Ir niekas man nieko nepaaiškina? Man reikės iškęsti visą pragarą be jokio dėmesio iš dangaus? Tokiu atveju, koks proto tikslas, Ričardai Parkeri? Nieko daugiau, kaip apšviesti praktinius klausimus: gauti maisto, drabužių ir priedangą? Kodėl protas negali duoti geresnių atsakymų? Kodėl galim paleisti klausimą toliau, nei gali pasiekti atsakymas? Kam toks platus tinklas, jei mažai žuvies?

Jo galva jau vos besilaikė virš vandens. Jis žiūrėjo aukštyn, paskutinįsyk regėdamas dangų. Valtyje buvo gelbėjimosi ratas su pririšta virve. Įsikibau į jį ir pamojavau ore:

— Ar matai šitą ratą, Ričardai Parkeri? Ar matai? Pagauk jį! Pliumpt! Darsyk pamėginsiu. Pliumpt!

Jis buvo per toli. Bet atlekiančio gelbėjimosi rato vaizdas suteikė jam vilties. Jis atkuto ir ėmė smarkiai, iš paskutiniųjų plakti vandenį.

— Gerai! Viens du. Viens du. Viens du. Kai gali, kvėpuok. Stebėk bangas. Frrrrrr! Frrrrrr! Frrrrrr!

Man širdis sustingo į ledą. Jaučiausi sergąs iš sielvarto. Bet nebuvo laiko šalčio šokui. Ištiko veiklumo šokas. Kažkas manyje nenorėjo atsisakyti gyvenimo, nenorėjo pasiduoti, norėjo kovoti iki paties galo. Iš kur toji mano dalis sėmėsi stiprybės — nežinau.

— Ar ne ironiška, Ričardai Parkeri? Mes — pragare, ir vis tiek bijome nemirtingumo. Žiūrėk, kaip tu jau arti! Frrrrrr! Frrrrrr Frrrrrr! Valio, valio! Tu įveikei, Ričardai Parkeri, tu įveikei. Gaudyk! Pliumpt!

Aš galingai sviedžiau gelbėjimosi ratą. Jis nukrito į vandenį tiesiai jam prieš nosį. Iš paskutinių jėgų jis išsitiesė ir įsikabino į jį.

— Tvirtai laikykis, aš tave įsitrauksiu. Nepaleisk. Traukis akimis, kol aš trauksiu rankomis. Po kelių sekundžių būsi pas mane ir būsime drauge. Palauk. Drauge? Mes būsime draugei Ar aš išprotėjau?

Atsibudau susivokęs, ką darau. Truktelėjau virvę.

— Paleisk tą ratą, Ričardai Parkeri! Paleisk, pasakiau. Nenoriu, kad čia ateitum, ar supranti? Eik kur nors kitur. Palik mane. Dink. Nuskęsk! Nuskęsk!

Jis energingai spyrėsi kojomis. Pastvėriau irklą. Dūriau juo į jį, norėdamas nustumti šalin. Prašoviau ir paleidau irklą.

Griebiau kitą irklą. Įkišau jį į laikiklį ir patraukiau iš visų jėgų, norėdamas nuplukdyti valtį tolyn. Pavyko tik šiek tiek pasukti valtį, ir vienas jos galas atsidūrė dar arčiau Ričardo Parkerio.

Trenksiu jam per galvą! Iškėliau vieną irklą į orą.

Jis buvo greitesnis. Išsitiesė ir įsitraukė į valtį.

— Dieve mano!

Ravis buvo teisus. Iš tikrųjų buvau kitas ožys. Mano gelbėjimosi valtyje atsirado šlapias, drebantis, pusiau prigėręs, sunkiai alsuojantis ir kosintis trimetis subrendęs Bengalijos tigras. Ričardas Parkeris netvirtai pakilo ant kojų ant brezento, sužybsėjo akimis, sutikęs manąsias, ausis tvirtai prispaudęs prie galvos, išsitraukęs visus ginklus. Jo galva buvo tokio dydžio ir spalvos, kaip gelbėjimosi ratas su dantimis.

Apsisukau, peržengiau zebrą ir išsiverčiau už borto. 38 skyrius

Nesuprantu. Dienų dienas laivas stūmėsi pirmyn lyg bulius, nekreipdamas dėmesio į aplinką. Švietė saulė, lijo lietūs, pūtė vėjai, tekėjo srovės, jūra kėlė kalnus ir gilino pakalnes — o Cimcumui nerūpėjo. Jis judėjo lėtai, pasitikėdamas savimi lyg didžiulis žemynas.

Kelionei buvau nusipirkęs pasaulio žemėlapį. Pakabinau jį mūsų kajutėje kamštinėje skelbimų lentoje. Kas rytą iš kontrolinio tiltelio sužinodavau mūsų padėtį ir pažymėdavau ją žemėlapyje smeigtuku su oranžine galvute. Mes plaukėme iš Madraso per Bengalijos įlanką, žemyn per Malakos sąsiaurį, aplink Singapūrą ir aukštyn į Manilą. Man patiko kiekviena minutė. Kaip smagu būti laive. Buvom labai užsiėmę, nes turėjom prižiūrėti gyvūnus. Kasnakt krisdavome į gultus mirtinai pavargę. Dvi dienas praleidome Maniloje, kad pasirūpintume šviežio maisto, naujo krovinio ir, kaip mums sakė, kad atliktume eilinius variklių priežiūros darbus. Aš skyriau dėmesio tik dviem pirmiesiems dalykams. Šviežias maistas be kita ko — tai tona bananų, o naujasis krovinys — Kongo šimpanzės patelė, tėvo machinacijų objektas. Tonoje bananų knibžda geri trys ar keturi svarai didelių juodų vorų. Šimpanzė panaši į mažą sulysusią gorilą, tik atrodo bjauriau, turėdama mažiau savo didžiosios giminaitės melancholiško švelnumo. Šimpanzė pašiurpsta ir susiraukia, palietusi didelį juodą vorą, visai kaip aš ar tu, prieš jį piktai sutrėkšdama savo krumpliais, ko mes su tavim jau nepadarytume. Maniau, kad bananai ir šimpanzė įdomiau nei triukšmingos nešvarios mechaninės keistenybės tamsiuose laivo viduriuose. Ravis savo dienas leido tenai, stebėdamas dirbančius vyrus. Kažkas blogai varikliams, pasakė jis. Ar kas atsitiko juos betaisant? Nežinau. Nemanau, kad kas nors kada nors besužinos. Atsakymas — paslaptis, gulinti tūkstančių pėdų gylyje dugne.

Išplaukėme iš Manilos ir pasiekėme Ramųjį vandenyną. Ketvirtąją dieną, pusiaukelėje į Pusiaukelį, mes nuskendome. Laivas pradingo smeigtuko skylutėje mano žemėlapyje. Kalnas sugriuvo mano akyse ir prapuolė man po kojomis. Viskas aplink mane buvo sutrikusio laivo virškinimo vėmalai. Man pasidarė bloga. Patyriau šoką. Savyje pajutau didžiulę tuštumą, kurią paskui užpildė tyla. Po to dar dienų dienas man krūtinę slėgė skausmas ir baimė.

Manau, įvyko sprogimas. Tačiau nesu tikras. Tai atsitiko, kai miegojau. Aš nuo to pabudau. Laivas nebuvo prašmatnus laineris. Tai buvo purvinas sunkiai dirbantis krovininis laivas, neskirtas pinigingiems keleiviams ir jų patogumams. Visąlaik buvo girdėti visoks triukšmas. Būtent dėl to, kad triukšmo lygis buvo toks vienodas, miegodavom it kūdikiai. Tai tebuvo tylos forma, niekieno netrikdoma — nei Ravio knarkimo, nei mano kalbėjimo per miegus. Todėl sprogimas, jei ir buvo, nesukėlė papildomo triukšmo. Buvo tik neįprastas triukšmas. Pabudau pašokęs, lyg Ravis būtų susprogdinęs balioną man prie ausies. Pažiūrėjau į laikrodį. Buvo vos po pusės penkių ryto. Persilenkiau ir pažiūrėjau į apatinį gultą. Ravis dar miegojo.

Apsirengiau ir nulipau žemyn. Paprastai miegu kietai. Normaliu atveju būčiau vėl nuėjęs miegoti. Nežinau, kodėl tą naktį atsikėliau. Ravis labiau į tai linkęs. Jam patiko žodis „pašaukė“; jis būtų pasakęs: „Pašaukė nuotykis“, — ir išeitų paklaidžioti po laivą. Triukšmo lygis vėl buvo normalus, tik gal kitokios kokybės, lyg prislopintas.

Papurčiau Ravį. Pasakiau:

— Ravi! Buvo kažkoks juokingas triukšmas. Eime pasižiūrėti.

Jis miegūstai pažvelgė į mane. Papurtė galvą ir nusisuko, prisitraukdamas apklotą prie skruosto. O, Ravi!

Atvėriau kajutės duris.

Prisimenu, kaip ėjau koridoriumi. Jis vienodai atrodė ir dieną, ir naktį. Tačiau pats juste jutau naktį. Stabtelėjau prie tėvo ir mamos durų ir pamąsčiau, ar nepasibeldus. Atsimenu, kad pažiūrėjau į laikrodį ir nusprendžiau nebelsti. Tėvas mėgo pamiegoti. Nusprendžiau užlipti ant denio ir pasitikti aušrą. Gal pamatysiu krentančią žvaigždę. Mąsčiau apie tai, apie krentančias žvaigždes, belipdamas laiptais. Mes buvome dviem aukštais žemiau denio. Jau buvau užmiršęs juokingąjį triukšmą.

Tik atstūmęs sunkias duris į denį supratau, koks oras. Ar tai laikytina štormu? Tikrai lijo, bet ne taip jau stipriai. Tikrai tai nebuvo smarkusis lietus, kokį matai per liūčių sezoną. Ir pūtė vėjas. Manau, kai kurie šuorai būtų išvertę skėčius. Tačiau ėjau be didesnių sunkumų. O jūra atrodė pasišiaušusi, bet sausumos gyventojui jūra visad įspūdinga ir grėsminga, puiki ir pavojinga. Bangos kilo aukštyn, o baltas jų putas pagaudavo vėjas ir blokšdavo į laivo šoną. Bet buvau jau tai matęs ir kitomis dienomis, ir laivas nuo to neskendo. Krovininis laivas — milžiniška ir stabili konstrukcija, inžinerijos minties aukštuma. Jis suprojektuotas taip, kad liktų paviršiuje net ir pačiomis nepalankiausiomis sąlygomis. Ar toks oras tikrai nebūtų nuskandinęs laivo? Na taip, vos užvėriau duris, ir štormas baigėsi. Žengiau į denį. Nustvėriau turėklą ir įsižiūrėjau į detales. Tai buvo nuotykis.

— Štai ir aš, Kanada! — šaukiau mirkdamas ir šaldamas. Jaučiausi labai narsus. Dar buvo tamsu, bet jau užteko šviesos šį tą matyti. Apšviestas pragaras, štai kas tai buvo. Gamta gali pasiūlyti sukrečiančių reginių. Plačiausia scena, dramatiški žaibai, statistų be proto, o specialių efektų biudžetas visiškai neribotas. Sau prieš akis turėjau vėjo ir vandens spektaklį, sudrebinantį visus pojūčius, ko nesurežisuotų nė Holivudas. Bet žemę drebinantis spektaklis baigėsi man po kojomis. Žemė po kojomis buvo tvirta. Aš tebuvau žiūrovas, saugiai ir jaukiai įsitaisęs savo kėdėje.

Ir tik pažiūrėjęs aukštyn, į gelbėjimosi valtį ant tiltelio bokšto, sunerimau. Ji nekabojo tiesiai žemyn. Ant keltuvo ji kabojo kreivai. Atsisukau ir pažiūrėjau sau į rankas. Krumpliai buvo pabalę. Reikalas tas, kad aš ne dėl tokio oro buvau taip tvirtai įsikibęs, bet kad kitaip būčiau kritęs į laivą. Laivas sviro ant kairiojo borto, į kitą pusę. Dar ne smarkiai sviro, bet jau pakankamai, kad nustebčiau. Kai persisvėriau per bortą, pamačiau, kad jis nebėra status. Mačiau didžiulį juodą laivo šoną.

Man per kūną perbėgo šalti šiurpuliai. Nusprendžiau, kad tai vis dėlto štormas. Laikas grįžti saugion vieton. Pasileidau eiti, nuskubėjau prie sienos, pribėgau ir pastūmiau duris.

Laivo viduje buvo girdėti triukšmas. Gilus konstrukcijos girgždesys. Suklupau ir parkritau. Nesusižeidžiau. Pakilau. Laikydamasis ranktūrių lipau žemyn laiptais iškart per keturias pakopas. Buvau nulipęs tik vieną aukštą, kai išvydau vandenį. Daugybę vandens. Jis užtvėrė man kelią. Jis plūdo iš apačios lyg maištaujanti minia, įniršusi, putojanti ir verdanti. Laiptai smigo į vandeninę tamsą. Negalėjau patikėti akimis. Ką čia veikia tas vanduo? Iš kur jis? Stypsojau kaip įbestas, persigandęs, netikintis ir neišmanantis, ką turėčiau daryti toliau. Juk ten, apačioje — mano šeima.

Užlėkiau laiptais aukštyn. Nusigavau į denį. Oras daugiau nebedžiugino. Buvau labai išsigandęs. Dabar jau buvo aišku ir akivaizdu: laivas smarkiai pasviręs. Ir nebebuvo lygus. Nuo laivo pirmagalio iki kito galo buvo aiškiai matyti, kad jis pasviręs. Pažiūrėjau už borto. Vanduo buvo ne toliau kaip už aštuonių pėdų. Laivas skendo. Protas sunkiai tegalėjo tai suvokti. Tai buvo taip pat neįtikima, kaip gaisras mėnulyje.

Kur gi karininkai ir įgula? Ką jie veikia? Ties pirmagaliu prieblandoje pastebėjau kelis bėgančius žmones. Pasirodė, kad matau ir kelis gyvūnus, bet nekreipiau į tai dėmesio, nes pamaniau tai pasidingojus nuo lietaus ir šešėlių. Kai būdavo geras oras, mes atstumdavome jų aptvarų angas, bet gyvūnai visąlaik būdavo uždaryti savo narvuose. Juk gabenome pavojingus laukinius žvėris, o ne fermos gyvulius. Pasigirdo, kad kažkokie žmonės šūkauja virš manęs ant tiltelio.

Laivas krestelėjo ir pasigirdo tas garsas, pabaisiškas metalinis riaugtelėjimas. Kas tai? Ar tai kolektyvinis žmonių ir gyvūnų riksmas, besipriešinant artėjančiai mirčiai? Ar pats laivas išleidžia dvasią? Nuvirtau. Pašokau ant kojų. Vėl pažiūrėjau už borto. Jūra kilo. Bangos artėjo. Mes greitai skendome.

Aiškiai išgirdau klykiant beždžiones. Kažkas purtė denį. Iš lietaus išniro gauras — laukinis Indijos jautis — ir nudundėjo pro mane, persigandęs, nevaldomas, sužvėrėjęs. Žiūrėjau į jį apstulbęs ir baisiai nustebęs. Viešpatie, kas gi jį paleido?

Nubėgau prie laiptų į tiltelį. Ten būdavo karininkų, vienintelių žmonių laive, kalbančių angliškai, mūsų likimo valdovų, kurie pataisys visą šitą sumaištį. Jie pasirūpins mano šeima ir manim. Užkopiau į vidurinį tiltelį. Dešiniojo borto pusėje nieko nebuvo. Nulėkiau į kairiąją pusę. Pamačiau tris vyrus, įgulos narius. Pargriuvau. Pasikėliau. Jie žiūrėjo per bortą. Sušukau. Jie atsisuko. Pažiūrėjo į mane ir vieni į kitus. Persimetė keliais žodžiais. Greitai priėjo prie manęs. Pajutau, kaip many prasiveržė dėkingumas ir palengvėjimas. Pasakiau:

— Ačiū Dievui, radau jus. Kas gi čia vyksta? Aš baisiai persigandęs. Laivo dugne yra vandens. Jaudinuosi dėl savo šeimos. Negaliu nusileisti iki ten, kur mūsų kajutės. Ar tai normalu? Ar manote..

Vienas iš vyrų nutraukė mane ir įbruko gelbėjimosi liemenę į rankas kažką šaukdamas kiniškai. Pastebėjau oranžinį švilpuką, karantį nuo liemenės. Vyrai energingai linksėjo man. Nenustebau, kai jie suėmė mane ir pakėlė savo tvirtomis rankomis. Maniau, kad jie man padeda. Taip pasitikėjau jais, kad jaučiausi dėkingas, kai jie nešė mane iškėlę. Tik kai išmetė mane per bortą man kilo abejonių. 39 skyrius

Nukritau iš keturiasdešimt pėdų ant pravynioto brezento, dengiančio gelbėjimosi valtį, lyg šokinėdamas ant batuto. Per stebuklą nesusižeidžiau. Pamečiau gelbėjimosi liemenę, tik švilpuko ne — jis liko man rankoje. Valtis buvo pusiau nuleista ir likusi kaboti. Ji kybojo ant keltuvo, siūbuodama audroje, maždaug dvidešimt pėdų virš vandens. Pažiūrėjau aukštyn. Du vyrai žiūrėjo žemyn į mane, pasiutusiai mojo į valtį ir šaukė. Nesupratau, ko jie iš manęs nori. Pamaniau, kad jie ketina šokti paskui mane. O jie pasuko galvas, atrodė persigandę, ir ore pasirodė šis padaras, grakštus lyg oru skriejantis lenktynių žirgas. Zebras nepataikė ant brezento. Tai buvo Granto zebras, sveriantis per penkis šimtus svarų. Jis nukrito su garsiu trenksmu ant paskutinio suolo, sulaužė jį ir sukrėtė visą valtį. Gyvūnas sušuko. Turėjau tikėtis asilo bliovimo arba arklio žvengimo. Bet nieko panašaus. Būtų galima tai pavadinti tik lojimu: „kva ha ha, kva ha ha, kva ha ha“, išsiveržusiu nuo stipriausios kančios. Padaro lūpos buvo plačiai pražiotos, stačiai atkištos ir drebančios, atidengiančios geltonus dantis ir tamsiai raudonas dantenas. Gelbėjimosi valtis perskrodė orą ir drėbėmės į verdantį vandenį. 40 skyrius

Ričardas Parkeris nešoko paskui mane į vandenį. Plūduriavo irklas, kurį norėjau panaudoti vietoj kuokos. Įsikabinau jo, siekdamas gelbėjimosi rato, jau atsilaisvinusio nuo ankstesnio kliento. Vandenyje buvo baisu. Jis buvo juodas, šaltas ir įniršęs. Jutau, lyg būčiau buvęs griūvančio šulinio dugne. Vanduo vis vertėsi ant manęs. Nuo jo skaudėjo akis. Jis mane traukė žemyn. Vos begalėjau kvėpuoti. Jei nebūtų buvę gelbėjimosi rato, nebūčiau išlaikęs nė minutės.

Pastebėjau trikampį, skrodžiantį vandenį už penkiolikos pėdų. Tai buvo ryklio pelekas. Man per nugarą pakilo ir nusileido baisus virpulys, šaltas ir skystas. Kuo greičiau nuplaukiau prie vieno valties galo, prie galo, kurį vis dar dengė brezentas. Rankomis išsikėliau ant gelbėjimosi rato. Ričardo Parkerio nemačiau. Jo nebuvo nei ant brezento, nei ant suolo. Jis buvo gelbėjimosi valties dugne. Vėl iškilau. Visa, ką trumpai pamačiau kitame gale, tebuvo tabaluojanti zebro galva. Kai vėl nusileidau į vandenį, tiesiog prieš mane blykstelėjo kito ryklio pelekas.

Ryškiai oranžinį brezentą laikė stipri nailoninė virvė, pernerta pro metalinius žiedus ir bukus kablius valties šone. Taip išėjo, kad makalavausi vandeny ties pirmagaliu. Brezentas nebuvo taip saugiai pritvirtintas palei forštevenį — kurio priekis buvo labai trumpas, o kaip veidui — būtų galima pavadinti „riestanosis“, — kaip kad kitur aplink valtį. Brezentas buvo šiek tiek atsipalaidavęs toje vietoje, kur virvė ėjo nuo vieno kablio vienoje forštevenio pusėje iki artimiausio kablio kitoje pusėje. Iškėliau irklą oran ir prakišau jo galą į tą atsipalaidavusią vietą, į tą gyvybę gelbstinčią detalę. Sugrūdau irklą vidun, kiek tik buvo įmanoma. Dabar valties pirmagaliu tapo išsikišusi virš bangų lazda. Prisitraukiau rankomis aukštyn ir kojomis apsivijau irklą. Jo galas įsirėmė į brezentą, bet tasai ir virvė atlaikė. Išlindau iš vandens per dvi tris pėdas. Aukštesnių bangų keteros vis dar daužė mane.

Vienišas, našlaitis kabojau ant irklo Ramiojo vandenyno vidury, priešais buvo subrendęs tigras, po manim — rykliai, o aplink siautė štormas. Jei būčiau žiūrėjęs į savo perspektyvą pagal pliką protą, garantuotai būčiau pasidavęs ir paleidęs irklą, tikėdamasis, kad prigersiu dar nesuėstas. Tačiau nepamenu, kad tomis pirmosiomis sąlyginio saugumo minutėmis būtų aplankiusi nors viena mintis. Net nepastebėjau žaros. Laikiausi įsikibęs irklo, tiesiog tik laikiausi, Dievas žino kodėl.

Po kiek laiko gerai pritaikiau gelbėjimosi ratą. Iškėliau jį iš vandens ir pro skylę prakišau irklą. Galiausiai įsitaisiau taip, kad ratas laikė mane apglėbęs. Dabar tereikėjo laikytis tik kojomis. Jei pasirodytų Ričardas Parkeris, būtų baisiau nulėkt nuo irklo, bet vienam kartui užteks vieno siaubo, prieš tigrą — Ramiojo vandenyno. 41 skyrius

Stichija leido man gyventi toliau. Valtis nenuskendo. Ričardas Parkeris nesirodė akyse. Rykliai šmižinėjo, tačiau nešokinėjo. Bangos taškė mane, bet nenubloškė į vandenį.

Mačiau, kaip vis burbuliuodamas ir riaugėdamas pradingo laivas. Šviesos sumirgėjo ir užgeso. Dairiausi savo šeimos, išsigelbėjusiųjų, kitos gelbėjimosi valties, bet ko, kas būtų galėję suteikti vilties. Nieko nebuvo. Tik lietus, juodo vandenyno bangos plėšikės ir plūduriuojantys tragedijos likučiai.

Nuo dangaus nutirpo tamsa. Liovėsi liję.

Negalėjau amžinai likti toje padėtyje, kaip buvau. Man buvo šalta. Maudė sprandą nuo galvos laikymo ir viso to kilnojimo. Nuo gelbėjimosi rato sopėjo nugarą. Ir kad pamatyčiau kitas valtis, turėjau būti aukščiau.

Sprindis po sprindžio slinkausi irklu, kol kojomis pasiekiau valties nosį. Turėjau veikti itin atsargiai. Spėjau, kad Ričardas Parkeris tupi ant valties grindų po brezentu, nugara į mane, atsisukęs į zebrą, kurį jau, be abejo, bus papjovęs. Iš penkių pojūčių tigrai labiausiai pasikliauja rega. Jų regėjimas labai geras, ypač pastebint judesį. Klausa gera. Uoslė vidutiniška. Turiu galvoje, žinoma, palyginti su kitais gyvūnais. Šalia Ričardo Parkerio aš buvau kurčias, aklas ir užsikimšusią nosimi. Bet šiuo tarpu jis negalėjo manęs matyti, o tokio šlapio — turbūt ir užuosti, o kadangi švilpė vėjas ir ošė lūždamos bangos, jei būsiu atsargus — tai negalės ir išgirsti. Turėjau vilties, jei tik jis dar nepajuto mane esant. Jei jau taip atsitiko, tai jis tikrai mane papjaus. Klausiau savęs, ar jis vis dėlto sugebės iššokti per brezentą.

Baimė ir protas grūmėsi dėl atsakymo. Baimė sakė „Taip“. Jis — nuožmus, 450 svarų plėšrūnas. Kiekvienas jo nagas — aštrus kaip peilis. Protas sakė „Ne“. Brezentas — tvirtas audeklas, visai ne japoniška popieriaus sienelė. Nukritau ant jo iš aukštai. Ričardas Parkeris galėtų perdrėksti jį savo nagais — nedaug trukdamas ir ne itin tevargdamas — bet negalėtų tiesiog iššokti per jį kaip spyruoklinis žaisliukas. Ir jis manęs nematė. O kadangi jis manęs nematė, neturėjo priežasties prasiplėšti sau kelio.

Šliaužiau irklu. Perkėliau abi kojas į vieną irklo pusę ir pastačiau pėdas ant planšyro. Planšyras — aukščiausias valties kraštas, briauna, jei jums taip labiau patinka. Dar kiek pasislinkau, kol kojos pateko į valtį. Akis laikiau įsmeigęs į brezento kraštą. Kiekvieną sekundę tikėjausi išvysti Ričardą Parkerį, pakylantį ir ateinantį manęs. Keletą kartų iš baimės mane krėtė drebulio priepuoliai. Būtent tai, ką norėjau išlaikyti ramiausiai — kojas — drebėjo labiausiai. Mano kojos dundėjo ant brezento. Negalėjai įsivaizduoti aiškesnio beldimo į Ričardo Parkerio duris. Drebulys sklido į rankas, taip ir tegalėjau laikytis. Visi priepuoliai praėjo.

Kai jau buvau gerokai persisvėręs į valtį, prisitraukdamas pasikėliau. Žvilgtelėjau už brezento krašto. Nustebau išvydęs, kad zebras dar gyvas. Jis gulėjo prie valties galo, kur buvo nukritęs, apatiškas, bet pilvas vis dar kilnojosi, o akys judėjo pilnos siaubo. Jis gulėjo savo pusėje, atsisukęs į mane, galva ir sprandu nepatogiai įsirėmęs į šoninį valties suolą. Jam buvo žiauriai lūžusi užpakalinė koja. Jos kampas buvo visiškai nenatūralus. Pro odą išsikišęs kaulas, koja kraujavo. Tik jo plonytės priekinės kojos atrodė normaliai gulinčios. Jos buvo sulenktos ir tvarkingai pakištos po iškreiptu liemeniu. Kartkartėmis zebras pakratydavo galvą, sulodavo ir prunkšteldavo. Kitais tarpais gulėjo ramiai.

Tai buvo gražus gyvūnas. Drėgni ruožai spindėjo ryškiai baltai ir intensyviai juodai. Mane taip graužė susirūpinimas, kad negalėjau ilgiau apie tai galvoti; vis dėlto prabėgomis, kaip silpnutė pavėlavusi mintis, mane pakerėjo neįprastas, švarus, meniškas jo sudėjimo ryškumas ir galvos gražumas. Daug svarbesnis man buvo keistas faktas, kad Ričardas Parkeris dar nebuvo jo papjovęs. Normaliu atveju jis turėjo pribaigti zebrą. Tai ir daro plėšrūnai — jie pjauna savo grobį. Esamomis aplinkybėmis, kai Ričardas Parkeris patyrė milžinišką protinę įtampą, baimė turbūt turėjo sukelti ypatingą agresijos lygį. Zebras tikrai turėjo būti paskerstas.

Greitai atsiskleidė jo gyvybę išgelbėjusi priežastis. Ji man sustingdė kraują — o po to mažumėlį apramino. Iš už brezento krašto kyštelėjo galva. Ji pažiūrėjo tiesiai į mane, visa išsigandusi, pasislėpė, vėl pasirodė, vėl pasislėpė, dar sykį pasirodė, prapuolė paskutinįsyk. Tai buvo panaši į lokio, lyg ir pliktelėjusi, dėmėtosios hienos galva. Mūsų zoologijos sode buvo klanas iš šešių hienų, dvi dominuojančios patelės ir ketvertas paklūstančių patinų. Jie buvo siunčiami į Minesotą. Čia buvo patinas. Pažinau jį iš dešiniosios ausies, kuri buvo smarkiai įplėšta, o sugijęs rantytas kraštas liudijo buvus seną smurtą. Dabar suvokiau, kodėl Ričardas Parkeris dar nebuvo papjovęs zebro: jo jau nebuvo valtyje. Tokioje mažoje erdvėje negalėjo išsitekti ir tigras, ir hiena. Jis, matyt, nukrito nuo brezento ir nuskendo.

Turėjau išsiaiškinti, kaip čia atsitiko, kad gelbėjimosi valtyje atsirado hiena. Abejojau, kad hienos sugebėtų plaukti atviroje jūroje. Padariau išvadą, kad ji jau turėjo būti valtyje, pasislėpusi po brezentu, ir kad jos tiesiog nepastebėjau, kai nušokau. Sumąsčiau ir dar kai ką: dėl hienos tie jūrininkai ir įmetė mane į valtį. Jie nesistengė išgelbėti man gyvybės. Jiems tai mažiausiai rūpėjo. Jie mane panaudojo kaip pašarą. Jie tikėjosi, kad hiena puls mane ir kad kaip nors jos atsikratysiu ir taip paruošiu valtį jiems, nesvarbu, ar tai kainuotų man gyvybę. Dabar supratau, į ką jie taip smarkiai rodė, kol pasirodė zebras.

Niekad nemaniau, kad būčiau patenkintas uždarytas ankštoje erdvėje su dėmėtąja hiena, tačiau štai jums, kad norit. Iš tikrųjų buvau dvigubai patenkintas: jei ne ta hiena, jūrininkai nebūtų įmetę manęs į gelbėjimosi valtį, būčiau likęs laive ir, be abejo, nuskendęs; o jei reikėtų pasirinkti, su kokiu laukiniu žvėrim gyventi, tai jau geriau atviras šuns žiaurumas, nei katino galia ir slėpiningumas. Atsikvėpiau trupučiuką lengviau. Atsargos dėlei grįžau prie irklo. Atsisėdau raitomis ant jo, ant apvalaus pamauto gelbėjimosi rato krašto, kairiąja koja ant pirmagalio, dešiniąja — ant planšyro. Buvo gan patogu, ir buvau veidu į valtį.

Apsidairiau. Nieko — vien jūra ir dangus. Tas pats, kaip ir esant bangavimo viršūnėj. Jūra trumpai imituodavo visus žemės bruožus — visas kalvas, visus slėnius, visas lygumas. Pagreitinta geotektonika. Aplink pasaulį per aštuonias bangas. Tik niekur negalėjau rasti savo šeimos. Vandenyje plūduriavo daug daiktų, bet nė vienas neteikė man vilties. Daugiau gelbėjimosi valčių nebuvo matyti.

Oras sparčiai keitėsi. Jūra, tokia neaprėpiama, tokia kvapą gniaužiančiai begalinė, judėjo lygiai ir pastoviai; vėjas sušvelnėjo iki melodingo brizo; purūs, skaisčiai balti debesėliai ėmė šviesti neaprėpiamoje švelniai žydroje bedugnėje. Aušo puiki diena Ramiajame vandenyne. Mano marškiniai jau ėmė džiūti. Naktis pranyko taip pat staiga, kaip ir laivas.

Pradėjau laukti. Mintys sukosi kaip pašėlusios. Tai kabindavausi į praktines staigaus išgyvenimo detales, tai būdavau tiesiog nusmūgiuotas skausmo ir tyliai verkiau pražiojęs burną ir susiėmęs už galvos. 42 skyrius

Ji atplaukė ant bananų salelės šviesos aureolėje, graži lyg Mergelė Marija. Už jos kilo saulė. Stulbinančiai liepsnojo jos plaukai.

Surikau:

— O palaimintoji Didžioji Motina, Pondičerio vaisingumo deive, pieno ir meilės šaltini, stebuklingoji malonumo sauja, erkių siaube, verkiančiųjų paguoda, ar ir tau tenka matyti šią tragediją? Neteisinga, kad švelnumą turi ištikti košmaras. Geriau jau būtum numirusi. Kaip skaudžiai aš patenkintas, tave matydamas. Tu neši vienodai džiaugsmo ir skausmo. Džiaugsmo, nes tu — su manim, tačiau ir skausmo, nes tai neilgam. Ką tu žinai apie jūrą? Nieko. Ką tu žinai apie jūrą? Nieko. Be vairuotojo šis autobusas — pasmerktas. Baigta mūsų gyvenimui. Eikš į valtį, jei tavo likimas — užmarštis: tai mūsų artimiausioji stotelė. Galim sėdėti drauge. Jei nori, sėsk prie lango. Tik vaizdas liūdnas. Oi, gana jau šito veidmainiavimo. Pasakysiu aiškiai: myliu tave, myliu tave, myliu tave, myliu tave, myliu tave, myliu tave. Tik, atsiprašau, ne vorus.

Tai buvo Oranžinukė — taip pavadinta, nes tokia jau buvo — trofėjinė mūsų Borneo orangutange matriarchė, zoologijos sodo žvaigždė ir dviejų nuostabių berniukų motina, apsupta krūvos juodų vorų, kurie šliaužiojo aplink lyg kokie piktdžiugiški gerbėjai. Bananus, ant kurių ji plaukė, neiširusius laikė nailoninis tinklas, su kuriuo tie buvo nuleisti į laivą. Kai ji nužengė nuo bananų į valtį, jie šoktelėjo aukštyn ir apsivertė. Tinklas atsipalaidavo. Net nesusimąstęs, tik todėl, kad galėjau pasiekti ranka ir kad jis ruošėsi skęsti, paėmiau tinklą ir įsitraukiau į valtį — atsitiktinis gestas, kuris galiausiai daugeliu būdu išsaugos man gyvybę; šis tinklas taps viena iš mano didžiausių brangenybių.

Bananai išsisklaidė. Juodieji vorai kaip įmanydami mikliai ropojo, bet jų padėtis buvo beviltiška. Sala po jais subyrėjo. Visi jie nuskendo. Valtis trumpai plaukė vaisių jūroje.

Išsitraukiau tai, ką iš pradžių laikiau nenaudingu tinklu, bet ar nepamaniau nuimti šios bananinės manos derliaus? Ne. Nė vieno vienintelio. Bananai staigiai išsilakstė: juos išsklaidė jūra. Vėliau mane sunkiai slėgs tas kolosalus švaistymasis. Kone tampys traukuliai nuo beviltiško kvailumo.

Oranžinukė buvo visai apsinešusi. Judesiai buvo lėti ir nedrąsūs, o akys atspindėjo stiprią proto sumaištį. Ji buvo pergąsdinta. Keletą minučių ji pagulėjo ant brezento, rami ir tyli, kol paskui pasitempė ir visiškai įkrito į valtį. Išgirdau, kaip riktelėjo hiena. 43 skyrius

Paskutinis mano regėtas laivo pėdsakas buvo alyvos dėmė, blizganti vandens paviršiuje.

Buvau tikras, kad nesu vienas. Buvo nesuvokiama, kad Cimcumas galėtų nuskęsti, ir niekas nė nepypteltų iš susirūpinimo. Jau dabar Tokijuje, Panamos Sityje, Madrase, Honolulu, na, ką gi, net Vinipege, pultuose mirga raudonos lempikės, skamba pavojaus varpai, akys išplėstos iš siaubo, burnos aiksi: „Dieve mano! Cimcumas nuskendo!“, o rankos pačios siekia telefono. Ima žybsėti dar daugiau raudonų lempučių ir skambėti dar daugiau pavojaus signalų. Pilotai lekia prie lėktuvų dar nesuvarstę batraiščių, taip jie skuba. Laivų karininkai suka šturvalus, kol jiems apsisuka galvos. Net povandeniniai laivai suka iš kurso po vandeniu, kad prisidėtų prie gelbėjimo darbų. Netrukus mus išgelbės. Horizonte pasirodys laivas. Atsiras šautuvas hienai nušauti ir zebrui iš kančių išvaduoti. Gal ir Oranžinukė bus išgelbėta. Aš pakilsiu į laivą ir pasveikinsiu savo šeimą. Juos bus paėmusi kita gelbėjimosi valtis. Man tereikia išgyventi dar kelias valandas, kol atplauks šis gelbėjimo laivas.

Nuo savo sėdynės pasiekiau tinklą. Suvyniojau jį ir užmečiau per vidurį ant brezento, kad būtų kaip barjeras, nors ir mažas. Oranžinukė iš esmės atrodė kaip ištikta katalepsijos. Spėjau, kad ji miršta nuo šoko. Man nerimą kėlė hiena. Girdėjau, kaip ji inkščia. Įsitvėriau vilties, kad zebras, kaip įprastas grobis, ir orangutangas, kaip neįprastas, atitrauktų jos mintis nuo manęs.

Viena akim stebėjau horizontą, kita akim — valties galą. Be hienos inkštimo mažai tegirdėjau iš gyvūnų, tik nagus barškant į kietą paviršių ir atsitiktines dejones bei varžomus šūksnius. Neatrodė, kad vyktų didesnė kova.

Ryto vidury hiena vėl pasirodė. Prieš kelias minutes jos inkštimas garsumu pasiekė riksmą. Ji šoko per zebrą ant laivagalio, kur susiėjo valties suolai, sudarydami trikampį. Tai buvo gerai matoma pozicija, o atstumas tarp suolo ir planšyro — apie dvylika colių. Gyvūnas nervingai spoksojo už valties. Turbūt jis mažiausiai norėjo regėti besikilnojančio vandens platybes, nes staiga nuleido galvą ir krito ant valties dugno už zebro. Vietos buvo labai mažai; tarp plataus zebro užpakalio ir keliančių valtį tuščiavidurių talpų, išdėstytų išilgai visos valties po suolais, labai jau mažai erdvės tebuvo hienai. Ji truputį pasiblaškė, kol vėl užlipo ant laivagalio ir per zebrą šoktelėjo į valties vidurį, pradingdama po brezentu. Šis aktyvumo proveržis tetruko vos dešimt sekundžių. Hiena priartėjo prie manęs per penkiolika pėdų. Mano vienintelė reakcija buvo sustingti iš baimės. O zebras, kad ir keista, mikliai pakėlė galvą ir sulojo.

Tikėjausi, kad hiena liks po brezentu. Teko nusivilti. Beveik tuoj pat ji vėl peršoko per zebrą ant laivagalio suolelio. Čia ji kelis kartus bandė įsidrąsinti unkšdama ir nesiryždama. Spėliojau, ką ji ruošiasi daryti. Greitai sužinojau atsakymą: ji žemai nuleido galvą ir apibėgo zebrą ratu, laivagalio suolelį, šoninius ir skersinį suolą, esantį tuoj po brezentu, paversdama tai dvidešimt penkių pėdų uždaru takeliu. Aplėkė vieną ratą, kitą, trečią, ketvirtą, penktą — ir vis pirmyn, nesustodama, kol pamečiau skaičių. Ir visą laiką, ratas po rato, leido labai aukštą garsą: „Jip jip jip jip jip“. Ir vėl reagavau labai lėtai. Buvau apimtas baimės ir tegalėjau stebėti. Žvėris risnojo ganėtinai greitai, o tai nebuvo smulkus gyvūnėlis — tai buvo suaugęs patinas, iš pažiūros apie 140 svarų. Jo kojoms trankant suolelius drebėjo visa valtis, o nagai garsiai caksėjo į paviršių. Kiekvienąkart jam artėjant nuo valties galo įsitempdavau. Jau vien to užteko, kad plaukai imtų stotis piestu, matant link manęs judant padarą, o dar blogiau buvo išgąstis, kad jis taip ir eis tiesiai. Buvo aišku, kad Oranžinukė, kad ir kur būtų, jam kliūtis nebus. O pakeltas brezentas ir tinklo gniužulas buvo dar labiau apgailėtina apsauga. Hienai mažai tebūtų reikėję stengtis, kad atsidurtų pirmagaly, tiesiog man prie kojų. Bet nebuvo panašu, kad ji būtų į tai linkus; kas kartą, pribėgusi skersinį suolelį, ji pasukdavo, ir tematydavau jos kūno viršutinę dalį, spėriai judančią palei brezentą. Bet tokioje padėtyje hienos elgesys buvo visiškai nenuspėjamas, ir ji galėjo nuspręsti užpulti mane be jokio perspėjimo.

Po daugybės ratų ji trumpai stabtelėjo prie galinio suolo ir pritūpė, žiūrėdama apačion, po brezentu. Paskui pakėlė akis ir nukreipė žvilgsnį į mane. Žvilgsnis buvo beveik tipiškas hienai — tuščias ir atviras, akivaizdžiai smalsus, bet neatskleidžiantis jokios minties: kabantis žandikaulis, tvirtai styrančios didelės ausys, žėrinčios juodos akys — jei nepaisytum įtampos, sklindančios iš kiekvienos jos kūno ląstelės, susirūpinimo, nuo kurio žvėris buvo įkaitęs lyg karščiuodamas. Nusiteikiau galui. Nebūčiai. Ji vėl ėmė sukti ratus.

Nusprendęs ką nors daryti, gyvūnas gali tuo užsiimti labai ilgai. Visą rytą hiena lėkė ratais su tuo „jip jip, jip jip, jip“. Retsykiais ji šiek tiek stabtelėdavo prie galinio suolo, bet šiaip ankstesnieji ratai nesiskyrė nuo paskesniųjų, jokių judėjimo variacijų: nei greičio, nei jipavimo tono ar garsumo, nei kelionės krypties prieš laikrodžio rodyklę. Tas jipavimas buvo labai įkyrus ir nepaprastai erzino. Pasidarė taip nuobodu ir grasu stebėti, kad aš galiausiai nusisukau į kitą pusę, stengdamasis saugotis akies krašteliu. Net zebras, pirma prunkštęs kaskart, kai hiena prabėgdavo jam pro galvą, ir tas sustingo.

Vis tiek kiekvieną sykį, hienai sustojus prie galinio suolelio, man širdis šoktelėdavo. Kad ir kaip norėjau nukreipti savo žvilgsnį į horizontą, kur slypėjo mano išgelbėjimas, akys vis grįždavo prie maniakiškojo žvėries.

Nors tikrai nesu linkęs iš anksto nusiteikti prieš bet kokį gyvūną, tačiau visiškai aišku, kad dėmėtoji hiena grožiu nepasižymi. Ji tiesiog nepataisomai bjauri. Storas sprandas ir aukšti pečiai, nusklembti link pasturgalio, atrodo, lyg būtų paimti iš padarkyto žirafos modelio, o gauruotas šiurkštus kailis rodosi sulopytas iš pasaulio kūrimo likučių. Spalva — nevykęs rusvos, juodos, geltonos, pilkos mišinys, o dėmės — nieko panašaus į leopardo rozečių prašmatnumą, jos jau greičiau primena odos ligos simptomus, kokį užkrečiamą susą. Galva plati ir pernelyg masyvi, su aukšta kakta, tarsi lokio, bet lyg plinkanti nuo kaktos, o ausys juokingos lyg pelės, didelės ir apvalios, jei tik nesudraskytos per peštynes. Nasrai amžiais pražioti ir lekuojantys. Šnervės per didelės. Uodega susivėlusi ir nevizginama. Eisena nerangi. Visos dalys krūvoje sudaro lyg ir šunį, bet tokį šunį, kurio niekas nenorėtų laikyti namuose.

Tačiau nebuvau pamiršęs tėvo žodžių. Tai ne bailūs maitėdos. Jei „Nacionalinė geografija“ ir pateikė juos kaip tokius, tai tik todėl, kad toji „Nacionalinė geografija“ filmavo dieną. Hienos diena prasideda pakilus mėnuliui, ir tada ji parodo, kas yra medžiotojas siaubūnas. Hienos puola gaujomis bet kokį gyvulį, kurį galima nuvaryti, ir paleidžia žarnas dar jam belekiant. Jos medžioja zebrus, gnu ir vandens bizonus, ir ne tik senus ar ligotus, bet ir stiprius bandos narius. Jos atakuoja įžūliai, tučtuojau pašokdamos nuo spyrių ir muistymųsi, niekad nenusileisdamos paprasčiausiai dėl valios trūkumo. Ir dar jos gudrios: joms tinka visa, ką tik galima atimti iš jauniklius atsivedusių patelių. Mėgstamiausias patiekalas — dešimties minučių amžiaus gnu, tačiau hienos ėda ir jaunus liūtukus, ir raganosiukus. Jos uolios, jei pastangos atlyginamos. Lygiai per penkiolika minučių iš zebro teliks vien kaukolė, ir ta dar bus jauniklių nutempta ir laisvalaikiu sugraužta irštvoje. Nieko neišmetama; bus suėsta net žolė, kur išsiliejo kraujas. Hienų pilvai akivaizdžiai išpampsta, kai jos praryja didžiulius grobio gabalus. Jei joms pasiseka, tai tiek prisikemša, kad vos bepajuda. Apvirškinusios savo auką, jos iškošti tankius gaurų kamuolius, kuriuos švariai apvalo nuo ėdamų dalykų prieš nurisdamos. Atsitiktinis kanibalizmas — visai įprastas reiškinys iš susijaudinimo ėdant: siekdama kąsnelio zebro, hiena be jokių piktų užmačių gali krimstelėti klano nariui ausį ar šnervę. Nuo šios klaidos hienai nepasidarys bloga. Malonumo tiek daug, kad niekas negali jo sugadinti.

Praktiškai hienos skonio universalumas toks beribis, kad kone kelia pasigėrėjimą. Hiena gers vandenį, net jei bus ten nusišlapinusi. Gyvūnas moka dar kitaip originaliai pasinaudoti savo šlapimu: karštu sausu oru jis atsivėsins, ištuštindamas pūslę ant žemės ir letenomis išmaišydamas gaivinančią purvo vonią. Hienos užkandžiauja žolėdžių išmatomis net pasigardžiuodamos. Lieka atviras klausimas, ko hienos neėstų. Jos neatsisako savo pačių rūšies atstovų (viso, kas liko iš tų, kurių ausys ir nosys buvo sukrimstos užkandai), vos tik jiems nustipus ir praėjus pasibjaurėjimo periodui, kuris tetrunka kokią dieną. Jos puls net automobilius — priekinius žibintus, išmetamąjį dujų vamzdį, šoninius veidrodėlius. Hienas riboja ne skrandžio sultys, bet žandikaulių galia, kuri šiaip jau beveik neįveikiama.

Tai toks žvėris suko ratus priešais mane. Žvėris, kėlęs skausmą akims ir šiurpą širdžiai.

Viskas baigėsi, kaip ir priklauso hienai. Ji sustojo valties gale ir ėmė iš gilumos dejuoti, į tarpus vis sunkiai padvėsuodama. Pasitraukiau šalin ant irklo, kol valtį belietė tik kojų pirštai. Gyvūnas krenkštelėjo ir sukosėjo. Staiga jis apsivėmė. Vėmalai pasipylė už zebro. Hiena šoko į savo kūrinį. Ten ir liko, purtydamasi, inkšdama ir sukdamasi vilkeliu, siekdama tolimiausių gyvuliško skausmo ribų. Likusią dienos dalį ji nesitraukė iš tos apribotos vietos. Kartais zebras patriukšmaudavo dėl plėšrūno, įsitaisiusio už nugaros, bet daugiausiai gulėjo beviltiškai ir slogiai tylėdamas. 44 skyrius

Saulė kopė dangumi, pasiekė zenitą, ėmė leistis. Kiaurą dieną praleidau kybodamas ant irklo, krustelėdamas tik, kad išlaikyčiau pusiausvyrą. Visa mano esybė veržėsi į dėmę horizonte, kuri turėjo pasirodyti ir išgelbėti mane. Tai buvo įtemptas, žudantis nuobodulys. Tos pirmosios valandos man atmintyje siejasi su vienu garsu, ne tuo, kaip jūs spėjate — ne su hienos jipavimu ar jūros šniokštimu: tai musių zyzimas. Gelbėjimosi valtyje buvo musių. Jos pasirodė ir skraidė aplink, kaip ir dera musėms — didelėmis, tingiomis orbitomis, išskyrus tuos momentus, kai priartėdavo viena prie kitos, ir tada sukdavosi kartu svaiginančiu greičiu, stipriai zirzdamos. Kai kurios išdrįsdavo atklysti ir iki manęs. Jos sukosi aplink mane lyg spragsintys vieno propelerio lėktuvėliai, prieš nuskubėdamos atgal. Ar jos čia, valtyje, buvo vietinės, ar atkeliavo su vienu iš gyvūnų, greičiausiai su hiena — negaliu pasakyti. Bet ir iš kur jos būtų buvę — ilgai netraukė; visos jos pranyko per dvi dienas. Hiena iš už zebro graibstė jas ir ne vieną suėdė. Kitas greičiausiai vėjas nubloškė į jūrą. Gal keletui laimingųjų pasisekė sulaukti savo dienų pabaigos ir nusibaigti esant garbaus amžiaus.

Artėjant vakarui augo mano neramumas. Gąsdino visa, kas susiję su dienos pabaiga. Naktį laivui bus sunku mane pamatyti. Naktį gali vėl įsisiausti hiena, o gal ir Oranžinukė.

Atslinko tamsa. Mėnulio nebuvo matyti. Debesys slėpė žvaigždes. Tapo sunku skirti daiktų kontūrus. Visa pradingo — jūra, valtis, mano paties kūnas. Jūra buvo rami, beveik be vėjo, taigi negalėjau kabintis nė už garso. Atrodė, lyg plaukčiau grynoje abstrakčioje tamsumoje. Laikiau įsmeigęs akis ten, kur maniau esant horizontą, o ausys gaudė kiekvieną garsą iš gyvūnų. Nė neįsivaizdavau, kad taip traukčiau visą naktį.

Kartkartėmis, slenkant nakčiai, imdavo urgzti hiena ir loti bei žviegti zebras, ir dar girdėjau kažką besispardant. Nusipurtydavau iš siaubo ir — nieko čia neslėpsiu — nusilengvindavau į kelnes. Bet tie garsai sklido iš kito valties galo. Nejutau jokio purtymo, kas rodytų judėjimą. Pragariškasis žvėris, panašu, laikėsi toli nuo manęs. Iš artimesnės tamsos pasigirdo garsūs iškvėpimai, dūsavimai, niurnėjimai ir visokie čepsėjimai. Mano smegeninė nelaikė minties, kad sujudo Oranžinukė, tat ir negalvojau apie tai. Tiesiog ignoravau tą mintį. Buvo ir garsų iš apačios, iš vandens — netikėtų pliaukštelėjimų ir tekštelėjimų, akimirksniu nutrūkstančių. Ten irgi vyko kova dėl būvio.

Naktis praslinko — lėtai, minutė po minutės. 45 skyrius

Man buvo šalta. Tai tebuvo pastebėjimas iš šono, tarsi tai būčiau buvęs ne aš. Sužibo žara. Išaušo staiga, nors ir labai tolygiai.

Dangaus kraštelis pakeitė spalvą. Oras pritvinko šviesos. Rami jūra atsivėrė prieš mane lyg didžiulė knyga. Bet vis dar buvo lyg naktį. Staiga įdienojo.

Šiluma pasklido, tik kai saulė, lyg koks elektra apšviestas apelsinas, išsirito iš už horizonto, bet man nereikėjo taip ilgai laukti, kad ją pajusčiau. Ji atgijo manyje su pačiais pirmaisiais šviesos spinduliais — viltis. Daiktams įgaunant kontūrus ir prisipildant spalvos, viltis augo, kol virto lyg daina mano širdyje. O, ką reiškė maudytis joje! Dar viskas susitvarkys. Blogiausia praeityje. Išgyvenau naktį. Šiandien būsiu išgelbėtas. Taip galvoti, austi tuos žodžius mintyse savaime buvo vilties šaltinis. Viltis laikėsi viltimi. Kai horizontas tapo aiškia griežta linija, nekantriai jį išžiūrėjau. Diena vėl buvo giedra ir matomumas puikus. Įsivaizdavau, kaip mane pirmiausiai pasveikina Ravis su pašaipa: „Kaip čia dabar? — pasakytų jis. — Randi sau didžiulę puikią gelbėjimosi valtį ir prisikrauni jon gyvūnų? Gal manaisi esąs Nojus, ar ką?“ Tėvas būtų nesiskutęs ir pasišiaušęs. Mama pažiūrėtų į dangų ir paimtų mane ant rankų. Perkračiau daugybę versijų, kaip ten bus, tame gelbėjimo laive — variacijos mielo sugrįžimo į šeimą tema. Tą rytą horizontas išlinko viena kryptimi, o mano lūpos užtikrintai kita — į šypseną.

Nors gali nuskambėti keistai, tik po ilgo laiko apsižiūrėjau, kas dedasi valtyje. Hiena buvo užpuolusi zebrą. Jos nasrai buvo ryškiai raudoni ir ji kažką kramtė. Akys automatiškai ėmė ieškoti žaizdos, užpuolimo vietos. Žioptelėjau iš siaubo.

Trūko lūžusios zebro kojos. Hiena buvo ją nukandusi ir nusitempusi į laivagalį, už zebro. Ant šviežio strampo laisvai karojo odos skiautė. Vis dar lašėjo kraujas. Auka kantriai kentė be garsių protestų. Vienintelis juntamas kančios ženklas buvo lėtas nuolatinis griežimas dantimis. Mane persmelkė siaubas, pasibjaurėjimas ir pyktis. Jutau stiprią neapykantą hienai. Galvojau, kaip čia ją nudėjus. Bet nieko nepadariau. Ir mano pasipiktinimas buvo trumpalaikis. Turiu garbingai tai pripažinti. Neilgai man teužteko gailesčio zebrui. Kai kyla pavojus tavo paties gyvybei, užuojautą nustelbia baisus savanaudis išlikimo troškulys. Liūdna, kad jis taip kentėjo — o tokiam dideliam stipriam padarui išmėginimų pabaiga dar buvo toli — bet nieko negalėjau padaryti. Pajutau gailestį ir po to gyvenau toliau. Tikrai negaliu tuo didžiuotis. Gailiuosi, kad buvau toks beširdis. Neužmiršau to vargšo zebro ir ką jis iškentėjo. Neužmirštu jo nė vienoje savo maldoje.

Iš Oranžinukės vis dar nebuvo nė ženklo. Vėl nusukau akis į horizontą.

Tą popietę kiek sustiprėjo vėjas, ir kai ką pastebėjau: gelbėjimosi valtis, nepaisant viso svorio, lengvai laikėsi vandens paviršiuje, be abejo, dėl to, kad plukdė mažiau krovinio, nei galėtų. Bortas dar buvo labai aukštai iškilęs virš vandens — tik pikta jūra galėtų mus nugramzdinti. Bet taip pat tai reiškė, kad nesvarbu, kuris valties galas būtų atsisukęs: vėjas jį apsukdavo, atgręždamas mus šonu į bangas. Jei bangos būdavo mažos, tai korpusą nepaliaujamai daužydavo lyg kumščiu, o didesnės bangos įkyriai suko valtį, kuri lingavo nuo vieno šono ant kito. Nuo šito trūkčiojančio nesiliaujančio judėjimo mane vertė vemti.

Gal pasijusiu geriau pakeitęs padėtį. Nučiuožiau nuo irklo ir vėl persikėliau į pirmagalį. Atsisėdau veidu į bangas, o visa likusi valties dalis liko man iš kairės. Atsidūriau kiek arčiau hienos, bet tai nejaudino.

Giliai kvėpuodamas ir stengdamasis atsikratyti pykinimo pamačiau Oranžinukę. Įsivaizdavau, kad ji visiškai nematoma, beveik pirmagalyje po brezentu, besilaikanti kuo toliau nuo hienos. Pasirodo — ne. Ji buvo ant šoninio suolelio, tuoj už hienos trasos krašto ir menkai tepasislėpusi nuo manęs už pūpsinčio brezento. Ji tik per kokį colį kilstelėjo galvą, ir štai aš ją išvydau.

Man buvo baisiai smalsu. Norėjau geriau ją matyti. Nepaisydamas valties siūbavimo atsiklaupiau. Hiena pažiūrėjo į mane, tačiau nepajudėjo. Oranžinukė pateko į regėjimo lauką. Labai susikūprinusi ji abiem rankom laikėsi už planšyro, nuleidusi galvą labai žemai tarp rankų. Ji aiškiai dvėsavo. Nepaisant mane kamavusios tragedijos, nepaisant blogos savijautos, man ištrūko juokas. Tuo momentu visa Oranžinukė dvelkė viena — jūros liga. Man dingtelėjo vaizdelis su nauja rūšimi: retasis jūrinis žaliasis orangutangas. Vėl atsisėdau. Vargšė brangutė taip žmogiškai prastai jautėsi! Juk taip juokinga atpažinti gyvūnuose žmogaus bruožus, ypač beždžionėse, nes tai labai lengva. Beždžionės — aiškiausias mūsų veidrodis gyvūnų pasaulyje. Štai kodėl jos tokios populiarios zoologijos soduose. Aš vėl nusijuokiau. Susidėjau rankas ant krūtinės, nustebęs, kad taip jaučiuosi. Vaje. Tas juokas buvo lyg laimės ugnikalnis, prasiveržęs manyje. Oranžinukė ne tik pralinksmino mane; jai vienai suėjo mudviejų abiejų jūros liga. Dabar jaučiausi puikiai.

Vėl ėmiau kruopščiai tyrinėti horizontą, turėdamas stiprią viltį.

Oranžinukė pasižymėjo ne vien pasiutusia jūros liga, bet ir dar kai kuo: ji buvo nesužeista. Ir dar buvo nusigręžusi nuo hienos, lyg būtų jautusis visiškai saugi ir galinti nekreipti į ją dėmesio. Ekosistema šioje gelbėjimosi valtyje buvo neabejotinai gluminanti. Kadangi gamtoje nėra tokių sąlygų, kur galėtų susitikti dėmėtoji hiena ir orangutangas, nes pirmųjų nėra Borneo, o antrųjų — Afrikoje, tai nėra kaip sužinoti, kokie būtų jų santykiai. Bet man buvo mažai įtikėtina, o gal net visai neįsivaizduojama, kad patekę draugėn šie vaisiaėdžiai medžių ir mėsėdžiai savanų gyventojai taip radikaliai pasidalytų nišomis, jog galėtų visiškai nekreipti dėmesio vienas į kitą. Tikrai orangutangas hienai turėtų kvepėti grobiu, nors ir keistoku, tokiu, kurį paskui ilgai prisimintų dėl stulbinančio dydžio gaurų kamuolių, betgi kur kas skanesniu, nei išmetamasis automobilio vamzdis, ir tikrai vertu, kad pasidairytum po medžių šakas. Ir garantuotai hiena turėtų dvelkti plėšrūnu orangutangui, ir dėl to šis turėtų būti budrus, atsitiktinai nukritus ant žemės gabalui duriano. Bet gamta nuolat pilna staigmenų. Turbūt buvo ne taip. Jei ožkos galėjo taikiai sugyventi su raganosiais, tai kodėl gi negalėtų orangutangai su hienomis? Būtų tikras lobis zoologijos sodui. Reikėtų pakabinti lentelę. Jau mačiau ją: „Miela Publika, nesijaudinkite dėl orangutangų! Jie tupi medžiuose dėl to, kad ten gyvena, o ne dėl to, kad bijo dėmėtųjų hienų. Ateikite per šėrimą arba leidžiantis saulei, kai jie ištrokšta, ir tada pamatysite, kaip jie išlipa iš medžių ir traukia žeme, visiškai netrikdomi hienų“. Tėvas būtų sužavėtas.

Kažkuriuo metu tądien pamačiau pirmąjį egzempliorių būsimo brangaus, ištikimo draugo. Į valties korpusą kažkas bumbsėjo ir braižėsi. Po kelių sekundžių prie pat valties, taip arti, kad galėjau pasiekti, jei būčiau pasilenkęs, pasirodė didelis jūrų vėžlys — su vanagišku snapu, tingiai sukdamas plaukmenis, styrančia iš vandens galva. Jis buvo įspūdingai negražus, maždaug trijų pėdų ilgio, grublėtu gelsvai rudu kiautu išmargintu dumblių dėmėmis, ir tamsiai žaliu snukiu su aštriu snapu, be lūpų, dviem stambiom šnervių skylėm ir juodom akim, dėmesingai įsmeigtom į mane. Išraiška buvo išdidi ir žiauri, lyg pikto senio, besiskundžiančio nepilnu proteliu. Keisčiausia buvo tai, kad roplys iš viso čia buvo. Jis atrodė labai ne savo vietoje, plūduriuodamas vandenyje, tokios keistos formos, palyginti su glotniomis, aptakiomis žuvimis. Bet aiškiai jis buvo savo stichijoje, o ne savo vietoje buvau aš. Jis keletą minučių kybojo palei valtį.

Pasakiau jam: „Plauk, pasakyk laivui, kad aš čia. Eik, eik“. Jis apsisuko ir panėręs dingo iš akių, pakaitom stumdamas vandenį užpakaliniais plaukmenimis. 46 skyrius

Ir debesys, susikaupę ten, kur turėjo pasirodyti laivai, ir slenkanti diena pamažėliais nutrynė man šypseną. Beprasmiška sakyti, kad ta ar ana naktis buvo blogiausia mano gyvenime. Man reikėtų pasirinkti iš tokios daugybės blogų naktų, kad nė vienos neišrinkčiau nugalėtoja. Ir vis dėlto ta antroji naktis jūroje išliko mano atmintyje kaip išskirtinai kankinanti, ir ta kančia kitokia, nei sustingęs pirmosios nakties nerimas, nes tai buvo labiau įprastas kankinimasis palūžus, sklidinas ašarų, liūdesio ir dvasinio skausmo ir besiskiriantis nuo vėlesnių tuo, kad vis dar turėjau jėgų viską gyvai jausti. O prieš tą baisingąją naktį buvo baisingasis vakaras.

Pastebėjau aplink valtį ryklių. Saulė jau ėmė traukti dienai užuolaidas. Tai buvo taikus oranžinės spalvos ir raudonio sprogimas, didinga spalvų simfonija, antgamtiškų proporcijų spalvota drobė, iš tiesų įspūdingas saulėlydis Ramiajame vandenyne, pateiktas man, sakyčiau, visai be reikalo. Tai buvo pilkšvieji rykliai — miklūs, smailiasnukiai plėšrūnai su ilgais lyg galvažudžių peiliai dantimis, pastebimai kyšančiais iš nasrų. Jie buvo kokių šešių ar septynių pėdų ilgio, o vienas dar didesnis. Stebėjau juos sunerimęs. Didžiausiasis greitai priplaukė prie valties, lyg ruošdamasis pulti, su nugaros peleku, kyšančiu iš vandens per kelis colius, bet pranėrė pro apačią prieš pat pasiekdamas mus ir sublizgėjo po kojom bauginančiu grakštumu. Jis sugrįžo, šį kartą taip nebepriartėjo, o po to pradingo. Kiti rykliai pabuvo kiek ilgiau, priplaukdami ir nuplaukdami skirtingame gylyje, kai kurie aiškiai matomi ir pasiekiami ranka vandens paviršiuje, kiti giliau. Buvo ir kitokių žuvų, didelių ir mažų, spalvingų, įvairių formų. Gal būčiau įdėmiau pats apžiūrėjęs, jei man akių nebūtų prikaustę kas kita: pasirodė Oranžinukės galva.

Ji pasisuko ir uždėjo ranką ant brezento lygiai tokiu pat judesiu, kaip kad aš ar jūs uždėtumėte ranką ant gretimos kėdės atlošo, jausdamiesi visiškai atsipalaidavę. Bet ji aiškiai buvo nusiteikusi ne taip. Su visiškai liūdna ir gedulinga išraiška ji ėmė dairytis aplink, lėtai sukiodama galvą iš vienos pusės į kitą. Akimirksniu beždžioniškas panašumas į mus neteko žavesio. Zoologijos sode ji buvo pagimdžiusi du jaunus beždžioniukus, dabar jau augalotus penkerių ir aštuonerių metų patinus, kuriais ji — kaip ir mes — labai didžiavosi. Jų, be abejo, jinai ir ieškojo, dairydamasi po vandenį, nesąmoningai mėgdžiodama tai, kuo aš užsiėmiau pastarąsias trisdešimt šešias valandas. Ji pastebėjo mane, bet niekuo to neišreiškė. Buvau tiesiog dar vienas gyvūnas, visko netekęs ir pasmerktas mirti. Man staiga krito nuotaika.

Tada tik urgztelėjusi, kad atkreiptų dėmesį, ėmė siautėti hiena. Ji visą dieną nebuvo pajudėjusi iš savo vietos. Ji ištiesė priekines letenas zebro pusėn, išsitempė ir sugavo dantimis odos klostę. Šiurkščiai truktelėjo. Nuo zebro pilvo atplyšo gabalas kailio lyg popierius nuo įvyniotos dovanos, juosta lygiu kraštu, tik be garso, kaip plėšiant odą, ir su didesniu pasipriešinimu. Tuoj pat lyg upė plūstelėjo kraujas. Lodamas, prunkšdamas ir žviegdamas atkuto zebras, stengdamasis apsiginti. Jis ištiesė priekines kojas ir apgręžė galvą, bandydamas įkąsti hienai, bet žvėris buvo nepasiekiamas. Jis pakratė gerąją užpakalinę koją, bet nepasiekė nieko daugiau, tik atskleidė, kas ten per spardymasis buvo praeitą naktį: tai kanopa daužė valties kraštą. Zebro mėginimai apsiginti tik įsiutino hieną urgzti ir kandžiotis. Ji iškando zebrui šone atvirą žaizdą. Kai hienos jau netenkino tai, ką ji pasiekia iš už zebro, ji užšoko jam ant šlaunų. Ji ėmė traukti žarnų ringes ir kitus vidurius. Ji tai darė be jokios tvarkos. Krimstelėjo čia, gurkštelėjo ten, lyg pametusi galvą nuo gausybės rago priešais save. Surijusi pusę kepenų, ji ėmėsi tempti balsvą, panašų į balioną skrandžio maišą. Bet tas buvo sunkus, o kadangi zebro šlaunys buvo aukštesnės už pilvą, o kraujas — slidus, hiena pradėjo slysti į savo auką. Jos galva ir pečiai paniro zebrui į žarnas, iki pat priekinių letenų linkio. Ji pabandė iškilti, bet tik įslydo atgal. Galiausiai ji ir liko tokioje padėtyje, pusiau viduj, pusiau lauke. Zebras buvo gyvas ėdamas iš vidaus.

Jis protestavo vis silpniau. Iš šnervių ėmė plūsti kraujas. Kartą ar du jis iškėlė galvą tiesiai į viršų, lyg kreipdamasis į dangų — tai puikiai išreiškė momento šlykštybę.

Oranžinukė nepraleido šių įvykių nemačiom. Ji visa pakilo ant savo suolelio. Savo neproporcingai mažomis kojomis ir masyviu liemeniu ji panėšėjo į šaldytuvą ant kreivų ratų. Tačiau iškėlusi rankas ji atrodė įspūdingai. Jos sieksnis buvo ilgesnis už ūgį — viena ranka kabojo virš vandens, kita siekė skersai valties beveik iki priešingo šono. Ji atitraukė lūpas, parodydama didžiules iltis, ir ėmė riaumoti. Tai buvo gilus, galingas, piktas riaumojimas, stebėtinas tokiam gyvūnui, paprastai tyliam lyg žirafa. Hiena tiek pat išsigando tokio proveržio, kaip ir aš. Ji susigūžė ir atsitraukė. Tačiau neilgai. Įdėmiai paspoksojusi į Oranžinukę, ji pašiaušė sprandą bei pečius ir iškėlė uodegą kaip strėlę tiesiai į viršų. Ji vėl užsikorė ant dvesiančio zebro. Čia, kraujui lašant iš nasrų, ji atsakė Oranžinukei tuo pačiu — aukštesnio tono riaumojimu. Abu gyvūnai buvo per tris pėdas vienas nuo kito, atsukę pražiotus nasrus. Visą savo energiją jie sutelkė riaumoti, kūnai net drebėjo nuo pastangų. Mačiau, kas dedasi giliai hienos ryklėje. Ramiojo vandenyno oras, prieš minutę sklidinas jūros švilpimo ir šnabždesio, natūralios melodijos, kurią laimingesnėmis aplinkybėmis būčiau pavadinęs raminančia, akimirksniu prisipildė šio pasibaisėtino triukšmo, lyg kokio kovos iš paskutiniųjų įtūžio, pilno kurtinančio šautuvų pokšėjimo bei kanonadų ir griaudžiančių bombų sprogimų. Hienos riaumojimas užpildė viršutinį mano girdimą diapazoną, Oranžinukės bosinis griaudėjimas — apatinį, o kažkur tarp jų girdėjau rėkiant bejėgį zebrą. Man persipildė ausys. Daugiau nieko, nė vieno garso nebebuvo galima į jas sukišti ir užregistruoti.

Ėmiau nevaldomai drebėti. Buvau įsitikinęs, kad hiena mesis ant Oranžinukės.

Nė neįsivaizdavau, kad gali būti dar blogiau, bet taip atsitiko. Zebras išprunkštė šiek tiek kraujo už borto. Po kelių sekundžių kažkas smarkiai trinktelėjo į valtį, po to dar kartą. Vanduo aplink mus užvirė nuo ryklių. Jie ieškojo kraujo šaltinio — maisto taip arti, tiesiog po ranka. Jų uodegos blyksėjo iš vandens, galvos mosavo. Valtį vis trankė. Nebijojau, kad apsiversim — maniau, kad rykliai gali pramušti metalinį korpusą ir nuskandins mus.

Sulig kiekvienu smūgiu gyvūnai pašokdavo ir sunerimdavo, bet nesidavė atitraukiami nuo pagrindinio reikalo — riaumoti vienas kitam tiesiai į snukį. Buvau įsitikinęs, kad po garsinio turnyro eis fizinis. Tačiau po kelių minučių viskas staiga nutrūko. Įpykusi ir čepsėdama Oranžinukė nusisuko, o hiena nuleido galvą ir pasitraukė už zebro skerdienos. Nieko neradę, rykliai liovėsi daužę valtį ir galiausiai pasitraukė. Pagaliau stojo tyla.

Ore tvyrojo aitrus dvokas, bjaurus rūdžių ir išmatų mišinys. Visur taškėsi kraujas, tenantis į tamsiai raudonus krešulius. Zirzė viena musė, tas garsas man skambėjo lyg beprotybės ženklas. Tą dieną horizonte nepasirodė nė vienas laivas, niekas, o dabar diena baigėsi. Kai saulė nuslydo už horizonto, man mirė ne vien tik diena ir zebras, bet ir šeima. Sulig tuo antruoju saulėlydžiu neviltį pakeitė skausmas ir sielvartas. Jie mirę, jau negalėjau to neigti. Kaip tai pripažinti širdyje?! Netekti brolio — tai netekti žmogaus, su kuriuo gali dalytis brendimo įspūdžiais, kuris tau kada nors duotų brolienę, sūnėnų ir dukterėčių — padarų, kurie užpildytų tavo gyvenimo medį ir suteiktų jam naujų šakų. Netekti tėvo — netekti žmogaus, kurio vadovavimo ir pagalbos tu sieki, kuris tave remia lyg medžio kamienas šakas. Netekti mamos — na, tai lyg netekti saulės virš galvos. Tai lyg netekti... Atleiskit, aš nebetęsiu. Atsiguliau ant brezento ir visą naktį verkiau ir liūdėjau, įsikniaubęs veidu į rankas. Hiena gerą dalį nakties praėdė. 47 skyrius

Išaušo diena, drėgna ir apsiniaukusi, pūtė šiltas vėjas, o dangus buvo užsitraukęs pilkais debesimis, primenančiais susiglamžiusias purvinas paklodes. Jūra nebuvo pasikeitusi. Ji vis taip pat siūbavo valtį aukštyn žemyn.

Zebras buvo vis dar gyvas. Negalėjau tuo patikėti. Jo kūne buvo dviejų pėdų platumo skylė, fistulė, lyg ką tik išsiveržęs vulkanas, išspjaudęs pusiau apgraužtus organus, žioruojančius šviesoje arba dulsvai sausai žiojinčius, bet vis dar pulsuojančius gyvybinėse vietose, nors ir silpnai. Judesių — vien užpakalinės kojos tirtėjimas ir reti sumirksėjimai. Aš buvau pašiurpęs. Nė nemaniau, kad gyva būtybė galėtų iškęsti tokias žaizdas ir vis dar laikytis.

Hiena buvo įsitempusi. Ji nesiruošė pritūpti nakties poilsio, nors jau ir prašvito. Gal dėl to, kad šitiek prisipūto: jos pilvas smarkiai išpampo. Ir Oranžinukė buvo pavojingai nusiteikusi. Ji nenustygo vietoje ir vis rodė dantis.

Likau kur buvęs, susirietęs į kamuoliuką prie valties priekio. Nusilpo ir kūnas, ir siela. Bijojau, kad įkrisiu į vandenį, jei mėginsiu balansuoti ant irklo.

Apie vidurdienį zebras nugaišo. Jo akys sustiklėjo, ir jis jau visiškai nebereagavo į atsitiktinius hienos puolimus.

Siausmas prasidėjo pavakariais. Įtampa išaugo nebepakeliamai. Hiena jipavo. Oranžinukė niurnėjo ir garsiai čepsėjo. Tik staiga jų nepasitenkinimas susiliejo ir šoktelėjo iki pat viršūnės. Hiena stryktelėjo per zebro likučius ir puolė Oranžinukę.

Tikiuosi, aiškiai nupasakojau, kokia pavojinga hiena. Tai buvo visiškai aišku, jog mintyse atsisveikinau su Oranžinukė dar jai nė nepradėjus gintis. Neįvertinau jos. Neįvertinau jos tvirtumo.

Ji trenkė tam žvėriui per galvą. Tai buvo tikrai kažkas pritrenkiančio. Mano širdis ištirpo iš meilės, susižavėjimo ir baimės. Ar minėjau, kad ji anksčiau buvo kambarinis gyvūnėlis, beširdiškai išmesta savininkų indoneziečių? Jos istorija — kaip ir visų netinkamų būti naminiais gyvūnų. O būna maždaug taip: gyvūnas nuperkamas mažutis ir gražutis. Savininkams jis suteikia daug džiaugsmo. Po to auga jis pats ir jo apetitas. Paaiškėja, kad jo negalima išmokyti padoriai gyventi namuose. Su augančia jo jėga vis sunkiau susitvarkyti. Vieną dieną kambarių tvarkytoja nutraukia paklodę nuo jo vietelės, nusprendusi išskalbti, arba sūnus juokais nugvelbia maisto gabaliuką jam iš letenų — ir dėl tokios, iš pažiūros, smulkmenos gyvūnas piktai iššiepia dantis ir išgąsdina visą šeimą. Ir jau kitą dieną gyvūnas atsiduria šeimyninio džipo gale, lydimas savo žmogiškųjų brolių ir seserų. Važiuojama į džiungles. Visiems mašinoje jos pasirodo keistos ir grėsmingos. Randama proskyna. Trumpai išžvalgoma. Ir staiga džipas kad suburgs, iš po ratų spjaudydamas purvą, ir gyvūnas jau mato visus pažinotus ir mylėtus, žiūrinčius į jį pro užpakalinį langą, džipui spaudžiant tolyn. O jis paliktas. Gyvūnas nieko nesupranta.

Jis lygiai taip pat nepasiruošęs šitoms džiunglėms, kaip ir jo žmogiškieji broliai ir seserys. Jis laukia jų sugrįžtant, bandydamas užgniaužti kylančią paniką. Jie nebegrįžta. Saulė nusileidžia. Greitai jis visiškai nusimena ir nebekovoja dėl gyvenimo. Jis mirs iš alkio ar tiesiog šiaip nepasisaugojęs per kelias artimiausias dienas. Arba jį užpuls šunys.

Ir paliktai Oranžinukei galėjo taip pasibaigti. Tačiau ji atsidūrė Pondičerio zoologijos sode. Ji visam laikui liko švelni ir neagresyvi. Dar iš vaikystės prisimenu jos begalines rankas, apglėbusias mane, jos pirštus, kurių kiekvienas buvo tokio ilgio, kaip visa mano ranka, besklaidančius man plaukus. Ji buvo jauna patelė, besimokanti motinystės. Kai ji pasiekė visišką savo laukinę brandą, stebėjau ją per atstumą. Maniau, kad taip gerai ją pažįstu, jog galiu numatyti kiekvieną jos krustelėjimą. Maniau, kad žinau ne tik jos įpročius, bet ir jos galimybių ribas. Šis žiaurumo, nuožmios narsos pasireiškimas privertė suvokti, jog klydau. Visą savo gyvenimą tepažinau tik dalį jos.

Ji trenkė žvėriui per galvą. Ir dar kaip trenkė. Žvėris vožėsi galva į suolą, kurį buvo ką tik pasiekęs, su tokiu trenksmu ir dar plačiai išskėsdamas priekines letenas, kad tikrai pamaniau, jog lūžo arba suolas, arba jo žandikaulis. Po akimirkos hiena vėl pašoko, kiekvienas jos kūno plaukelis pasišiaušęs kaip ir plaukai man ant galvos, tačiau karo veiksmus jau kiek pristabdė. Ji atsitraukė. Aš triumfavau. Jaudinanti Oranžinukės gynyba įkaitino man širdį.

Tai truko neilgai.

Suaugusi orangutango patelė negali nugalėti suaugusio dėmėtosios hienos patino. Tai paprasta empirinė tiesa. Tebūnie tai žinoma zoologams. Jei tik Oranžinukė būtų buvusi patinas, jei ji būtų tiek išaugusi ant svarstyklių, kaip kad man širdyje, gal būtų buvęs kitas reikalas. Bet net ir apkūni bei nusipenėjusi patogioje žvėryno prieglaudoje, net ir tokia ji kažin ar būtų išspaudusi 110 svarų ant svarstyklių. Orangutangų patelės yra perpus mažesnės už patinus. Bet tai nėra paprasčiausias svorio ir brutalios jėgos klausimas. Oranžinukė buvo toli gražu ne beginklė. Visa ko pagrindas — elgsena ir žinojimas. Ką vaisiaėdis žino apie žudymą? Kaip jam išmokti, kur reikia kąsti, kaip smarkiai ir kiek laikyti sukandus? Orangutangas gali būti ir aukštesnis, gali turėti labai stiprias ir mitrias rankas bei ilgas iltis, bet jei jis nežinos, kaip pritaikyti šiuos ginklus — iš to maža tebus naudos. Hiena vien tik savo nasrais įveiks beždžionę, nes ji žino, ko nori ir kaip tai padaryti.

Hiena sugrįžo. Ji stryktelėjo ant suolo ir sugriebė Oranžinukei už riešo, dar prieš šiai trenkiant. Oranžinukė vožė hienai į galvą kita ranka, bet nuo smūgio žvėris tik piktai suurzgė. Ji puolė kąsti, bet hiena buvo greitesnė. Deja, Oranžinukės gynybai trūko taiklumo ir darnos. Jos baimė buvo nenaudinga ir tik trukdė jai. Hiena paleido riešą ir patyrusiai puolė prie gerklės.

Netekęs žado iš skausmo ir siaubo stebėjau, kaip Oranžinukė neveiksmingai daužė hieną ir tąsė ją už plaukų, kai toji spaudė dantimis jai gerklę. Į pabaigą ji labai priminė mus: akyse švietė tokia žmogiška baimė ir virkavo ji taip žmogiškai. Ji pabandė užlipti ant brezento. Hiena smarkiai ją kratė. Ji nukrito nuo suolo ant valties dugno, o su ja ir hiena. Girdėjau triukšmą, bet daugiau nieko nemačiau.

Aš buvau tolimesnė auka. Tai man jau buvo aišku. Sunkokai atsistojau. Sunkiai bemačiau pro ašaras. Daugiau jau nebeverkiau dėl savo šeimos ar dėl artėjančios mirties. Buvau pernelyg priblokštas, kad svarstyčiau apie tai. Verkiau, nes buvau be galo nuvargęs ir mirtinai reikėjo pailsėti.

Žengiau per brezentą. Nors jis buvo tvirtai įtemptas valties gale, viduryje kiek karojo; teko žengti tris ar keturis varginančius, spyruokliuojančius žingsnius. Ir turėjau pasiekti tinklą ir suvyniotąjį brezentą. Ir visa tai nuolat besisupančioje valtyje. Turint omeny mano būseną, tai buvo didelis žygis. Kai žengiau ant skersinio suolo valties viduryje, man jo kietumas suteikė entuziazmo, lyg būčiau nužengęs ant tvirtos žemės. Kojas sukėliau ant suolo ir mėgavausi, kad stoviu ant kieto pagrindo. Jaučiausi apsvaigęs, bet kadangi artėjo pastaroji, tas apsvaigimas tik prisidėjo prie bauginančios didybės pojūčio. Pakėliau rankas prie krūtinės — savo ginklus prieš hieną. Ji žiūrėjo į mane iš apačios. Nasrai buvo raudoni. Oranžinukė gulėjo šalia, priešais negyvą zebrą. Jos rankos buvo plačiai atmestos, o trumpos kojos sulenktos drauge ir kiek pasuktos į vieną pusę. Ji atrodė lyg beždžionių Kristus ant kryžiaus. Išskyrus galvą. Ji buvo be galvos. Sprando žaizda dar kraujavo. Vaizdas buvo šiurpinantis akis ir žudantis dvasią. Prieš pat mesdamasis ant hienos, kad susikaupčiau prieš paskutinę kovą, pažvelgiau žemyn.

Sau tarp kojų, po suolu, išvydau Ričardo Parkerio galvą. Gigantišką galvą. Mano apsvaigę pojūčiai ją prilygino Jupiterio planetai. Jo letenos buvo lyg Encyclopaedia Britannica tomai.

Sugrįžau į valties priešakį ir susmukau.

Naktį praleidau kliedėdamas. Vis dar maniau, kad buvau užmigęs ir prabudau susapnavęs tigrą. 48 skyrius

Ričardas Parkeris taip buvo pavadintas per valdininko klaidą. Bangladešo Chulnos rajone, tuoj už Sandarbanso, buvo ėmusi šėlti pantera. Ji neseniai buvo nusinešusi mažą mergytę. Tebuvo rasta mažutė rankelė su paveiksliuku delne, išpieštu chna, ir kelios plastmasinės apyrankės. Ji buvo septintasis žmogus iš plėšikės papjautųjų per du mėnesius. O toji darėsi vis drąsesnė. Prieš tai jos auka buvo tapęs vyras, kurį ji užpuolė vidury baltos dienos jo paties laukuose. Žvėris nusitempė jį į mišką, kur nugraužė didžiąją dalį galvos, dešinės kojos raumenų ir išdraskė visus vidurius. Vyriškio lavoną rado kabantį ant medžio šakos. Kaimiečiai tą naktį paspendė ten pasalą, tikėdamiesi užklupti panterą ir nudobti, bet toji nepasirodė. Miškų departamentas nusamdė profesionalų medžiotoją. Jis įsirengė nedidukę slėptuvę medyje prie upės, kur buvo dukart užpulta. Ant upės kranto prie kuolo buvo pririštas ožys. Medžioklis laukė keletą naktų. Jis manė, kad pantera bus senas iškaršęs patinas išklibusiais dantimis, tik žmones bepajėgiantis gaudyti. Tačiau į proskyną vieną naktį įžengė dailus tigras. Patelė su jaunikliu. Ožys ėmė bliauti. Keista, bet tigriukas, atrodantis maždaug kokių trijų mėnesių amžiaus, mažai tekreipė dėmesio į ožį. Jis nurisnojo prie vandens, kur ėmė godžiai gerti. Taip pat pasielgė ir jo motina. Iš alkio ir troškulio — antrasis yra stipresnis stimulas. Tik numalšinusi troškulį tigrė atsigręžė į ožį, kad pasisotintų. Medžiotojas turėjo du šautuvus: vieną su tikrais šoviniais, kitą — su paralyžiuojančiomis kulkomis. Šis gyvūnas nebuvo žmogėdra, bet taip arti žmonių gyvenamos vietos jis galėjo kelti grėsmę kaimiečiams, ypač dėl to, kad buvo su tigriuku. Jis paėmė šautuvą su kulkomis. Iššovė, kai tigrė jau kone pargriovė ožį. Tigrė atsitraukė, suurzgė ir nubėgo. Tačiau paralyžiuojančios kulkos juk užmigdo ne pamažėliais, kaip geras puodelis arbatos — jos duoda į galvą lyg butelis stipraus gėrimo. Jei gyvūnas smarkiai judės, tai suveiks dar greičiau. Medžiotojas per raciją išsišaukė pagalbininkų. Jie rado tigrę maždaug už dviejų šimtų jardų nuo upės. Ji vis dar nebuvo praradusi sąmonės. Užpakalinės kojos jau nelaikė, priekinės irgi svyravo. Vyrams priėjus, ji pabandė sprukti, tačiau nebepajėgė. Ji atsigręžė į juos iškėlusi leteną, norėdama mirtinai smogti. Tačiau tik prarado pusiausvyrą. Ji griuvo, ir Pondičerio zoologijos sodas įsigijo du naujus tigrus. Tigriukas buvo rastas netoliese krūmuose, miaukiantis iš baimės. Medžioklis, vardu Ričardas Parkeris, pakėlė jį plikomis rankomis ir, prisiminęs, kaip tas lėkė prie upės atsigerti, pakrikštijo jį Troškuliu. Tačiau valdininkėlis Hauvra geležinkelio stotyje aiškiai buvo tiek apspangęs, kiek ir uolus. Visuose popieriuose, kurie atėjo su tigriuku, buvo aiškiai sakoma, kad jo vardas — Ričardas Parkeris, kad medžiotojo vardas Troškulys, o pavardė — Neduota. Mano tėvas smagiai prisikikeno iš šitos klaidos, o Ričardo Parkerio vardas taip ir prilipo.

Ar Troškulys Neduota kada sugavo panterą žmogėdrą — nežinau. 49 skyrius

Ryte negalėjau pajudėti. Silpnumas buvo prikaustęs mane prie brezento. Net mąstyti buvo sunku. Visą savo energiją skyriau mąstymui. Ilgainiui, lėtai lyg kupranugarių karavanas dykumoje, susimezgė kelios mintys.

Diena buvo kaip ir ankstesnioji — šilta ir apsiniaukusi, debesys slinko žemai, pūtė silpnas vėjelis. Tai buvo viena mintis. Valtis švelniai lingavo — tai buvo kita.

Pirmąsyk pagalvojau apie maistą. Per tris dienas nebuvau išgėręs nė lašelio, nesuvalgiau nė kąsnio ir nė minutės nemiegojau. Suvokus šį paprastą savo silpnumo paaiškinimą, atsirado mažumėlis jėgų.

Ričardas Parkeris vis dar tebebuvo valtyje. Faktiškai jis tiesiai po manimi. Nepaprasta, kad toks dalykas galėtų kelti abejonių, tačiau aš tik po ilgų svarstymų, tik įvertinęs daugybę išprotavimų ir į daug ką atsižvelgęs, padariau išvadą, kad tai ne sapnas ar kliedesys, ne sutrikusi atmintis ar vaizduotė ar dar kokia klaida, bet tikras, realus dalykas, akivaizdžiai regėtas nusilpus, stipriai susijaudinus. To dalyko tikrumą patikrinsiu, kai tik jausiuos pakankamai gerai, kad galėčiau imtis tyrimų.

Kaip sugebėjau nepastebėti 450 svarų bengališkojo tigro dvidešimt šešių pėdų ilgumo gelbėjimosi valtyje pustrečios dienos, buvo galvosūkis, kurį pasilikau vėlesniam laikui, kai jau jusiuos turįs daugiau energijos. Per šį žygį taip išėjo, kad Ričardas Parkeris — neabejotinai didžiausias „zuikis“ navigacijos istorijoje. Nuo nosies iki uodegos galiuko jis užėmė daugiau nei trečdalį laivo, kuriuo plaukė.

Galit pamanyti, kad tuo metu praradau bet kokią viltį. Taip ir buvo. Bet kaip tik dėl to aš atkutau ir pasijutau daug geriau. Tai mes visąlaik matome iš sporto, ar ne? Teniso varžovas stipriai startuoja, tačiau bežaisdamas greitai netenka pasitikėjimo. Čempionas renkasi taškus. Bet baigiamajame sete, kai jau nebėra ko prarasti, varžovas vėl atsipalaiduoja, tampa nerūpestingas, drąsus. Staiga jis ima žaisti kaip patrakęs, ir čempionui tenka sunkiai padirbėti, kad gautų tuos paskutinius taškus. Taip atsitiko ir man. Susidoroti su hiena iš tolo atrodė įmanoma, tačiau Ričardas Parkeris taip smarkiai lenkė mane, kad nebuvo verta nė jaudintis dėl to. Jei tigras valtyje, man galas. Šitai konstatavus, kodėl gi nepasirūpinti savo perdžiūvusia gerkle?

Manau, būtent tai išgelbėjo man gyvybę tą rytą, kad visiškai tiesiogine prasme tiesiog miriau iš troškulio. Kai tik tas žodis iškilo man mintyse, nebegalėjau mąstyti apie ką nors kita, lyg pats tas žodis būtų sūdytas, ir kuo daugiau vartaliojau jį mintyse, tuo darėsi blogiau. Buvau girdėjęs, kad oro stygius labiau prikausto dėmesį nei troškulys. Tačiau turiu pasakyti, kad tik kelioms minutėms. Po keleto minučių numiršti ir dusimo sunkumas praeina. O troškulys — baisiai sekinantis dalykas. Žiūrėkit: Kristus ant kryžiaus mirė, nes užduso, tačiau vienintelis Jo skundas buvo troškulys. Jei troškulys reikalauja tiek pastangų, kad net inkarnavęsis Dievas juo skundžiasi, įsivaizduokit, kokį poveikį tas troškulys turi paprastam žmogui. Jo pakako, kad tiesiog pašėlčiau. Niekad nesu jutęs didesnio fizinio pragaro už šį puvėsių skonį ir išpurtimo pojūtį burnoje, tą nepakeliamą slėgimą gerklės gale, tą jausmą, kad kraujas virsta tirštu, vos bepatekančiu sirupu. Tikrai, tigras palyginti jau buvo pusė bėdos.

Šitaip nustūmiau visas mintis apie Ričardą Parkerį ir be baimės pakilau ieškoti gėlo vandens.

Vandens ieškotojo virgulės smarkiai pasisuko man galvoje, ir iš šaltinėlio ištryško vanduo, kai prisiminiau, kad esu tikrų tikriausioje, klasikinėje gelbėjimosi valtyje ir kad tokia valtis neabejotinai turi būti aprūpinta atsargomis. Tai skambėjo kaip tikrai pagrįstas teiginys. Kuris gi kapitonas šitaip elementariai susikirstų ir nepasirūpintų savo įgulos saugumu? Kuris laivo tiekėjas nepagalvotų užsidirbti kiek papildomų pinigėlių, prisidengęs kilniu tikslu išgelbėti gyvybę? Tapo aišku. Laive yra vandens. Man tereikia jį surasti.

O tai reiškė, kad turiu pakrutėti.

Nusigavau į valties vidurį, prie brezento krašto. Sunkus tai buvo kelias. Jaučiausi, lyg kopčiau į ugnikalnį ir jau ruoščiausi pažvelgti pro kraštą į verdantį oranžinės lavos katilą. Atsiguliau. Atsargiai persvėriau galvą. Nežiūrėjau į nieką daugiau, tik į ką reikėjo. Nemačiau Ričardo Parkerio. Nors hiena buvo aiškiai matoma. Ji vėl buvo už viso to, kas liko iš zebro. Ji žiūrėjo į mane.

Aš jos jau nebijojau. Iki jos nebuvo nė dešimt pėdų, tačiau man širdis nė neplastelėjo. Bent jau tiek naudos buvo iš Ričardo Parkerio buvimo. Bijoti šio juokingo šuns, kai kažkur tupi tigras — tai lyg baimintis rakšties, kai griūva medis. Labai supykau ant to gyvūno:

— Bjaurybė, šlykštus padaras, — suburbėjau.

Vienintelė priežastis, kodėl nepakilau ir neišvijau jos su pagaliu iš valties — tai, kad neturėjau jėgų ir pagalio, o ne drąsos.

Gal hiena pajuto mane esant vyresniuoju? Gal ji sau tarė: „Mane stebi alfų alfa — geriau jau nejudėti?“ Nežinau. Kad ir kaip ten buvo, ji nė nekrustelėjo. Praktiškai iš to, kaip ji nuleido galvą, atrodė, kad ji norėjo pasislėpti nuo manęs. Bet nebuvo prasmės slėptis. Gan greitai ji gaus savo nupelnytą desertą.

Ričardas Parkeris irgi buvo jos keisto elgesio paaiškinimas. Dabar pasidarė aišku, kodėl hiena apsiribojo tokia absurdiškai siaura erdve už zebro ir kodėl taip ilgai laukė prieš jį nudobdama. Tai buvo didesnio žvėries baimė ir baimė paliesti to didesniojo maistą. Įtempta, laikina taika tarp Oranžinukės ir hienos ir atidėtas mano mirties nuosprendis irgi, be abejo, kilo iš to paties: tokio pranašumo grobuonies akivaizdoje visi mes buvome grobis ir normalūs medžioklės būdai buvo iškreipti. Atrodo, tigro buvimas išgelbėjo mane nuo hienos — labai geras chrestomatinis pavyzdys, kaip nuo vilko peršokama prie meškos.

Bet didysis žvėris nesielgė atitinkamai, ir dargi tiek, kad net hiena ėmė savivaliauti. Reikėjo kažkaip paaiškinti Ričardo Parkerio pasyvumą, ir dar tris ilgas dienas. Tai galėjau pagrįsti tik dviem priežastim: medikamentinis apraminimas ir jūros liga. Tėvas reguliariai suleisdavo raminamųjų daugeliui gyvūnų, kad sumažintų jiems stresą. Gal jis taip apramino Ričardą Parkerį prieš pat laivui nuskęstant? Gal šokas sudužus laivui — triukšmas, kritimas į jūrą, baisios pastangos pasiekti gelbėjimosi valtį — sustiprino raminamųjų poveikį? Gal po to įsigalėjo jūros liga? Tai buvo vieninteliai tikėtini paaiškinimai, kuriuos begalėjau suregzti.

Man tas klausimas prarado svarbą. Mane domino tik vanduo.

Ėmiau inventorizuoti valtį.

50 skyrius

Ji buvo tiksliai trijų su puse pėdų gylio, aštuonių pėdų pločio ir dvidešimt šešių pėdų ilgio. Žinau, nes radau tai atspausdinta juodomis raidėmis ant vieno iš šoninių suolų. Ten taip pat buvo sakoma, kad gelbėjimosi valtis numatyta aprūpinti trisdešimt du žmones. Argi nebūtų buvę linksma pasidalyti visa tai su tokia daugybe žmonių? O mūsų gi buvo trejetas, ir baisiai trūko vietos. Valtis buvo simetriška, suapvalintais galais, kuriuos sunkiai atskirsi vieną nuo kito. Valties galą žymėjo mažytis pritvirtintas vairas, ne ką daugiau nei užpakalinis kilio tęsinys, o valties priekį, be manęs, žymėjo liūdniausias, bukiausias visoje valčių statybos istorijoje pirmagalys. Aliuminio korpusas buvo apmuštas kniedėmis ir nudažytas baltai.

Tai buvo valties išorinė pusė. Viduj nebuvo tiek erdvės, kiek galėtum tikėtis, — tai dėl šoninių suolų ir tuščiavidurių talpų. Šoniniai suolai ėjo išilgai per visą valtį, iškildami valties gale ir priekyje ir sudarydami grubiai trikampiškus galinius suolus. Suolai buvo hermetiškų talpų — plūdurų — viršūs. Šoniniai suolai buvo pusantros pėdos pločio, o galiniai — trijų pėdų gylio; taigi atvira valties zona buvo dvidešimties pėdų ilgio ir penkių pėdų pločio. Tai sudarė šimto kvadratinių pėdų teritoriją Ričardui Parkeriui. Šią erdvę skersai dalijo trys skersiniai suolai, įskaičiuojant ir tą, kurį sulaužė zebras. Šie suolai buvo dviejų pėdų pločio ir tolygiai išdėstyti. Jie buvo per dvi pėdas nuo valties grindų — Ričardo Parkerio arena, taip sakant, kur jis gali kelti galvą, prieš skeldamas ją į lubas, jei tupi po suolu. Po brezentu jam buvo dar dvylika colių erdvės — atstumas tarp planšyro, laikančio brezentą, ir suolų, taigi iš viso — trys pėdos, kurių vos užteko jam atsistoti. Grindys, sudėtos iš siaurų apdoroto medžio lentų, buvo plokščios, ir stačiu kampu vertikaliai į jas stovėjo tuščiavidurės talpos. Taigi, nors ir keista, valties galai ir šonai buvo užapvalinti, tačiau vidinis tūris — stačiakampis.

Panašu, kad oranžinė — toji puiki indiška spalva — yra išlikimo spalva, nes visas valties vidus, brezentas, gelbėjimosi liemenės, ratai, irklai ir kone kiekvienas kitas svarbesnis daiktelis buvo oranžiniai. Net plastmasiniai bešračiai švilpukai — ir tie.

Žodžiai Cimcumas ir Panama buvo išrašyti paprastomis juodomis lotyniškomis raidėmis kiekvienoje priešakio pusėje.

Brezentas buvo iš kieto impregnuoto audinio, ilgiau pačiupinėjus — šiurkštus. Jis buvo atvyniotas lygiai tiek, kad atsidengtų vidurinysis skersinis suolas. Taip vienas skersinis suolas buvo po brezentu, Ričardo Parkerio irštvoje; vidurinis buvo tuoj už brezento krašto, atviras; o trečiasis skersinis suolas riogsojo sulūžęs po negyvu zebru.

Buvo šešios įkabos irklams — U formos išpjovos planšyre irklui įstatyti — ir penki irklai, kadangi vieną pamečiau stengdamas nustumti Ričardą Parkerį. Trys irklai buvo sudėti ant vieno šoninio suolo, vienas — ant kito, o dar vienas buvo mano gelbėjamasis priešakio pailginimas. Abejoju, ar šie irklai būtų buvę naudingi irtis pirmyn. Ši valtis buvo aiškiai ne lenktyninė. Sunki, tvirtos konstrukcijos, numatyta santūriai plūduriuoti, tik ne navigacijai, nors manau, kad jei mūsų būtų buvę trisdešimt du, gal ir būtume kiek pairklavę pirmyn.

Į visas šitas detales — ir dar daugelį kitų — iškart neatkreipiau dėmesio. Jas pastebėjau ilgainiui ir tik prireikus. Būdavau žūtbūtiniausioje iš žūtbūtinių padėčių, besišviečiant labai niūriai ateičiai, kai koks nors smulkus daiktelis, kokia nors detalė transformuodavosi ir man nušvisdavo visai kitoje šviesoje. Tai jau nebebūdavo nedidelis daiktelis, kaip prieš tai, bet svarbiausias dalykas pasaulyje, daiktas, išgelbėsiantis man gyvybę. Ir taip buvo tikrai ne vieną kartą. Kaip vis dėlto teisingai sakoma, kad būtinybė — išradimo motina. Kaip teisingai. 51 skyrius

Bet tą pirmąjį kartą, kai gerai apžiūrėjau valtį, nemačiau norimos detalės. Valties galo ir šoninių suolų paviršius buvo ištisinis ir nepadalytas, kaip ir plūdrinių talpų šonai. Grindys lygiai driekėsi, įsirėmusios į korpusą; po jomis nenusimatė jokios slėptuvės. Viena buvo aišku: niekur nėra jokios užrakinamos spintelės, dėžutės ar kokios kitos talpos. Tik lygūs, ištisiniai oranžiniai paviršiai.

Susvyravo mano pagarba kapitonams ir laivo tiekėjams. Virptelėjo mano viltis išgyventi. Išliko troškulys.

O ką, jei atsargos priekyje, po brezentu? Apsisukau ir nušliaužiau atgal. Jaučiausi kaip džiovintas driežas. Pastūmiau žemyn brezentą. Jis buvo gerai įtemptas. Jei jį suvyniočiau, galėčiau prieiti prie atsargų, kurios gal sudėtos apačioje. Bet tai reikštų atverti skylę Ričardo Parkerio irštvoje.

Klausimo nekilo. Mane spaudė troškulys. Ištraukiau iš po brezento irklą. Užsimoviau ant liemens gelbėjimosi ratą. Irklą padėjau skersai valties nosies. Persilenkiau per planšyrą ir nykščiais išstūmiau iš po vieno kablio virvę, laikiusią brezentą. Buvo tikrai nelengva. Bet po pirmojo kablio pasidarė lengviau imtis antrojo ir trečiojo. Tą patį padariau kitoje forštevenio pusėje. Brezentas atsipalaidavo man po alkūnėmis. Gulėjau ant jo visu ūgiu, kojomis į valties galą.

Šiek tiek jį atvyniojau. Akimirksniu man buvo atlyginta. Valties priekis buvo kaip ir galas — čia irgi buvo galinis suolas. O ant jo, vos už kelių colių nuo laivo krašto, lyg deimantas tviskėjo sklendė. Buvo matyti dangčio kontūrai. Širdis ėmė it padūkusi trankytis. Toliau vyniojau brezentą. Įsižiūrėjau po juo. Dangtis buvo suapvalinto trikampio formos, trijų pėdų pločio ir dviejų pėdų aukščio. Tuo momentu šmėstelėjo oranžinė masė. Staigiai truktelėjau galvą atgal. Bet oranžinis daiktas nejudėjo ir ne taip atrodė. Dar sykį pažiūrėjau. Tai buvo ne tigras. Tai buvo gelbėjimosi liemenė. Ričardo Parkerio irštvos gale buvo daugybė gelbėjimosi liemenių.

Per kūną nubėgo drebulys. Tarp liemenių, ne visą, lyg pro lapus, pirmąsyk nedviprasmiškai ir aiškiai išvydau Ričardą Parkerį. Mačiau užpakalines kojas ir dalį nugaros. Mačiau jį rusvą, dryžuotą ir tiesiog milžinišką. Jis gulėjo galva į valties galą, visu ūgiu ant pilvo. Tysojo visiškai nekrutėdamas, tik šonai kilnojosi jam bekvėpuojant. Mirktelėjau netikėdamas, kaip jis arti. Tiesiog čia pat, dvi pėdos po manim. Pasitempęs galėjau žnybtelti jam į užpakalį. O tarp mūsų nebuvo nieko, tik plonas brezentas, kurį lengva apeiti.

„Dieve, saugok mane!“ Dar nė vienas maldavimas nebuvo toks aistringas ir drauge tylutėlis kaip atodūsis. Gulėjau nė nekrustelėdamas.

Man reikėjo gauti vandens. Nuleidau ranką ir tyliai atidariau sklendę. Patraukiau dangtį. Jis atidengė spintelę.

Ką tik minėjau, kaip smulkmenos virsta išsigelbėjimu. Štai ir viena iš jų: dangtis varstėsi ant vyrių per kokį colį ar panašiai nuo priešakinio suolo krašto — o tai reiškė, kad kai dangtis atidarytas, jis sudaro barjerą, atskiriantį dvylika colių atviros erdvės nuo brezento iki suolo, per kuriuos Ričardas Parkeris galėtų prisikasti iki manęs pro gelbėjimosi liemenes. Atvėriau dangtį, kol jis įsirėmė į skersąjį irklą ir brezento kraštą. Nuslinkau prie borto veidu į valtį, viena koja ant atviros spintelės krašto, kita — ant dangčio. Jei Ričardas Parkeris būtų nusprendęs pulti mane iš apačios, jam būtų reikėję nustumti dangtį. Tas stumtelėjimas būtų ir įspėjęs mane, ir padėjęs įkristi nugara į vandenį su gelbėjimosi ratu. Jei jis būtų ėjęs kitu keliu, lipęs ant brezento iš valties galo, būčiau iškart jį pastebėjęs ir vėlgi puolęs į vandenį. Apsidairiau aplink valtį. Jokių ryklių nemačiau.

Pažvelgiau žemyn sau tarp kojų. Maniau, nualpsiu iš džiaugsmo. Atviroje spintelėje tviskėjo nauji blizgantys daiktai. O, manufaktūrinių prekių, žmogaus rankų darbo sukurtojo prietaiso žavesy! Tas materialinių gėrybių apsireiškimo momentas suteikė stiprų malonumą— svaigų vilties, nuostabos, abejonių, jaudulio, dėkingumo sąmyšį, kai visa supuolė į viena — tam mano gyvenime neprilygo jokios Kalėdos, gimtadieniai, vestuvės, Divalis22 ar kitos dovanų teikimo progos. Buvau visiškai apsvaigęs iš laimės.

Mano žvilgsnis tučtuojau rado, ko ieškojau. Nesvarbu, ar tai bus butelis, ar konservų skardinė, ar popierinė dėžė — vandens įpakavimo niekaip nesupainiosi. Šioje gelbėjimosi valtyje gyvybės vynas buvo pateiktas blankaus aukso skardinėse, maloniose paimti. „Geriamasis vanduo“ — buvo parašyta juodomis raidėmis lyg vyno markę žyminčioje etiketėje. HP Foods Ltd — tai buvo vynininkas. 500 ml— tai turinys. Šių skardinių buvo begalės, net nesuskaičiuosi vienu žvilgsniu.

Ištiesiau drebančią ranką ir paėmiau vieną skardinę. Ji buvo vėsi ir sunki. Papurčiau. Oro burbulas viduje dusliai sukliuksėjo. Jau tuoj būsiu išgelbėtas nuo savo pragariško troškulio. Nuo tos minties pagreitėjo pulsas. Man tik reikia atidaryti skardinę.

Stabtelėjau. O kaip tai padaryti?

Turiu skardinę — garantuotai turiu ir konservų atkimštuvą? Pasižiūrėjau spintelėn. Ten buvo didi gausybė daiktų. Pagriozdžiau. Ėmė trūkti kantrybės. Skausminga viltis jau buvo nuėjusi vaisingu keliu. Man reikia gerti dabar — arba numirsiu. Negalėjau rasti trokštamo įrankio. Bet nebuvo laiko bergždžiai krimstis. Reikėjo veikti. Gal atplėščiau ją nagais? Pamėginau. Nepavyko. Dantimis? Net nevertėjo bandyti. Pažvelgiau už planšyro. Brezento kabliai. Trumpi, buki, kieti. Atsiklaupiau ant suolo ir persisvėriau per bortą. Abiem rankom laikydamas skardinę, staigiai trenkiau ją iš apačios per kablį. Liko gera žymė. Dar sykį taip padariau. Dar viena žymė šalia pirmosios. Žymė po žymės, ir gudrybė pavyko. Pasirodė vandens perlas. Nulaižiau. Apsukau skardinę ir ėmiau ją daužyti į kablį palei kitą viršaus kraštą, kad padaryčiau dar vieną skylę. Kaliau kaip fanatikas. Padariau didesnę skylę. Atsisėdau ant planšyro. Laikiau skardinę prie veido. Išsižiojau. Pakėliau skardinę.

Gal mano jausmus ir galima įsivaizduoti, bet aprašyti sunku. Kliuksėdamas per godžią gerklę į mane liejosi tyras, skanus, puikus, krištolinis vanduo. Skystoji gyvastis. Išvarvinau tą auksinę taurę iki paskutinio lašo, iščiulpiau per skylę bet kokį drėgmės likutį. Atsidusau „Aaaaaaa!“, išmečiau skardinę už borto ir pasiėmiau dar vieną. Atidariau kaip ir pirmąją, ir jos turinys lygiai taip pat greitai išnyko. Ir toji skardinė išplaukė už borto, o aš atsidariau dar vieną, kuri netrukus irgi atsidūrė vandenyne. Buvo sutvarkyta dar viena skardinė.

Išgėriau keturias skardines, du litrus to rafinuočiausiojo nektaro, kol pagaliau lioviausi. Gal pamanysit, kad taip staigiai prisigerdamas vandens po tokio ilgo laiko galėjau pakenti savo organizmui? Nesąmonė. Gyvenime nebuvau taip gerai jautęsis. Nagi, palieskit man kaktą! Ji buvo drėgna nuo šviežio, švaraus, gaivinančio prakaito. Visa manyje iki pat odos porų reiškė džiaugsmą.

Netrukus pasijutau puikiai. Burna sudrėko ir suminkštėjo. Užmiršau gerklės skausmą. Oda atsipalaidavo. Sąnariai ėmė lengviau judėti. Širdis pradėjo mušti it linksmas būgnas, o kraujas plūstelėjo venomis lyg mašinos iš vestuvių puotos, signalizuodamos visą kelią per miestą. Į raumenis grįžo jėga ir lankstumas. Pasidarė aiškiau galvoje. Iš tiesų ėmiau grįžti į gyvenimą iš mirties. Tai buvo nuostabu, didinga. Sakau jums, pasigerti nuo alkoholio gėdinga, bet nuo vandens — grožis ir ekstazė. Keletą minučių maudžiausi palaimoje ir pilnatvėje.

Ėmiau jausti tam tikrą tuštumą. Paliečiau sau pilvą. Tai buvo kieta ir tuščia ertmė. Dabar būtų puiku gavus maisto. Masala dosai23 su kokosų salotomis — mmmmmm! Dar geriau: ūtopemas24! Mmmmmm!!! Oi! Susikišau rankas į burną — idli25!!! Vien pagalvojus apie tą žodį staiga suskaudo už žandikaulių ir ėmė skirtis seilės. Trūktelėjo dešinė ranka. Mintyse siekiau ir kone paliečiau skanius plokščius apvirintų ryžių gumulėlius. Vaizduotė suleido pirštus į jų garuojančią karštą masę. Suvyniojo gumulą ir pamirkė į padažą. Įdėjo man į burną. Aš kramčiau. O, tai buvo rafinuotas skausmas!

Paieškojau spintelėje maisto. Radau „Septynių okeanų“ standartinio avarinio davinio dėžių, iš tolybių, egzotiškojo Bergeno, Norvegijos. Pusryčiai, kurie turėjo kompensuoti devynis praleistus valgymus, neminint papildomų mamos pasiimtų užkandžių, buvo puskilograminis blokas, storas, kietas, vakuuminėje sidabro spalvos plastiko pakuotėje, prirašytoje instrukcijų dvylika kalbų. Angliškai buvo sakoma, kad davinį sudaro aštuoniolika pagerintų sausainių iš keptų kviečių, gyvulinių riebalų ir gliukozės, ir kad per dvidešimt keturias valandas negalima suvalgyti daugiau kaip šešis. Gaila dėl riebalų, tačiau tokiomis išskirtinėmis sąlygomis mano vegetariškoji dalis paprasčiausiai nusuks nosį ir pakentės.

Blokelio viršuje buvo žodžiai „Atplėšti čia“ ir juoda rodyklė, nukreipta į plastiko kraštą. Kraštas pasidavė mano pirštams. Išbyrėjo devyni stačiakampiai gabalėliai, įvynioti į sviestinį popierių. Vieną išvyniojau. Jis savaime pasidalijo į du. Du beveik kvadratiniai sausainiai, blyškios spalvos ir gardžiakvapiai. Atsikandau. Viešpatie, kas galėjo pagalvoti? Niekaip nesitikėjau. Štai kas buvo slėpta nuo manęs: norvegiška virtuvė — geriausia pasaulyje! Sausainiai buvo pribloškiančiai puikūs. Pikantiški ir švelnūs gomuriui, nei per saldūs, nei per sūrūs. Trupėjo tarp dantų žaviai treškėdami. Sumišus su seilėmis, pasidarydavo granuliuota pasta — kerai liežuviui ir burnai. O kai prarijau, pilvas tegalėjo pasakyti viena: aleliuja!

Per kelias minutes ištirpo visas paketas, o vyniojamąjį popierių išnešiojo vėjas. Pasvarsčiau, ar neatidarius dar vienos dėžės, bet persigalvojau. Nepakenks, jei kiek apsiribosiu. Tiesą sakant, jaučiausi gan apsunkęs nuo puskilio avarinio davinio.

Nusprendžiau, kad turėčiau tiksliai išsiaiškinti, kas toje lobių skrynioje priešais mane. Tai buvo didelė spinta, didesnė nei jos anga. Ji užėmė erdvę iki pat korpuso ir šiek tiek į šoninius suolus. Nuleidau kojas į spintelę ir atsisėdau ant jos krašto, nugara į bortą. Suskaičiavau „Septynių okeanų“ dėžes. Vieną buvau suvalgęs; buvo likusi trisdešimt viena. Pagal instrukcijas kiekvienos 500 gramų dėžės vienam išsigelbėjusiam turėtų užtekti trims dienoms. Tai reiškė, kad turėjau maisto 31 x 3 — 93 dienoms! Instrukcijose taip pat buvo patariama apsiriboti puse litro vandens per parą. Suskaičiavau vandens skardines. Jų buvo 124. Kiekviena po pusę litro. Taigi turėjau vandens 124 dienoms. Niekad paprasta aritmetika dar nebuvo sukėlusi man tokios šypsenos.

Ką gi dar turiu? Nekantriai įgrūdau ranką į spintelę ir ėmiau traukti vieną po kito daugybę nuostabių dalykų. Kiekvienas vis ramino mane, kad ir kas tai būtų buvę. Man taip baisiai trūko kompanijos ir paguodos, kad dėmesys, skirtas kiekvienai šitai masinės gamybos gerybei sukurti, man buvo kaip ypatingas tik man skirtas dėmesys. Vis murmėjau: „Ačiū! Ačiū! Ačiū!“ 52 skyrius

Po nuodugnių tyrimų sudariau šį sąrašą:

• 192 tabletės nuo jūros ligos

• 124 skardinės gėlo vandens, kiekviena po 500 mililitrų, taigi iš viso 62 litrai

• 32 plastikiniai maišeliai vėmimui

• 31 kartoninė dėžė su avariniu daviniu, kiekvienoje po 500 gramų, taigi iš viso 15,5 kilogramo

• 16 vilnonių apklotų

• 12 saulės distiliatorių

• 10 ar panašiai oranžinių gelbėjimosi liemenių su pritvirtintais virvele bešračiais švilpukais

• 6 švirkštai su morfijaus ampulėmis

• 6 rankiniai signalizatoriai

• 5 neskęstantys irklai

• 4 signalinės raketos

• 3 tvirti permatomi plastikiniai maišai, kiekvienas maždaug 50 litrų talpos

• 3 konservų atkimštuvai

• 3 graduotos stiklinės gerti

• 2 dėžutės atsparių drėgmei degtukų

• 2 neskęstantys oranžiniai dūminiai signalai

• 2 vidutinio dydžio oranžiniai plastmasiniai kibirai

• 2 neskęstantys oranžiniai plastmasiniai kaušeliai vandeniui semti

• 2 plačios paskirties plastmasiniai indai su oro nepraleidžiančiais dangteliais

• 2 geltonos stačiakampės kempinės

• 2 neskęstančios sintetinės virvės, kiekviena 50 metrų ilgio

• 2 skęstančios sintetinės nenurodyto ilgio virvės, bet kiekviena mažiausiai 30 metrų

• 2 žūklės rinkiniai su kabliukais, valais ir pasvarėliais

• 2 žeberklai su labai aštriais smaigaliais

• 2 inkarai

• 2 kirvukai

• 2 lietaus gaudyklės

• 2 juodi šratinukai

• 1 nailoninis krovininis tinklas

• 1 kietas gelbėjimosi ratas su vidiniu 40 centimetrų ir išoriniu 80 centimetrų skersmeniu ir su pritvirtinta virve

• 1 didelis medžioklinis peilis kieta rankena smailiu galu, viena ašmenų pusė aštri, kita — pjūklinė, peilis ilga virvele pritvirtintas prie žiedo spintelėje

• 1 siuvimo rinkinys su tiesiomis ir lenktomis adatomis ir tvirtu baltu siūlu

• 1 pirmosios pagalbos rinkinėlis vandens nepraleidžiančiame plastmasiniame lagaminėlyje

• 1 signalinis veidrodis

• 1 pakelis kiniškų cigarečių su filtru

• 1 didelis gabalas juodojo šokolado

• 1 gelbėjimosi instrukcijų vadovas

• 1 kompasas

• 1 užrašų knygelė su 98 liniuotais puslapiais

• 1 berniukas su lengvų drabužių komplektu, tik vienu pamestu batu

• 1 dėmėtoji hiena

• 1 Bengalijos tigras

• 1 gelbėjimosi valtis

• 1 vandenynas

• 1 Dievas

Suvalgiau ketvirtį didžiojo šokolado. Ištyriau vieną lietaus gaudyklę. Tai buvo prietaisas, primenantis apverstą skėtį su nemenko dydžio kapšeliu sugaudytam vandeniui ir jungiamuoju guminiu vamzdeliu.

Sukryžiavau rankas ant gelbėjimosi rato aplink juosmenį, nuleidau galvą ir kietai užmigau. 53 skyrius

Miegojau visą rytą. Pažadino nerimas. Ta maisto, vandens ir poilsio banga, pratekėjusi pro mano nusilpusį organizmą ir sugrąžinusi mane į gyvenimą, suteikė man jėgų pamatyti, kokia beviltiška mano padėtis. Pabudau, idant patirčiau tikrovę, neatskiriamą nuo Ričardo Parkerio. Juk gelbėjimosi valtyje — tigras. Sunkiai begalėjau tuo patikėti, tik žinojau, jog teks. Ir dar turėjau kaip nors gelbėtis.

Pasvarsčiau, ar neiššokus už borto ir neišplaukus, bet kūnas atsisakė judėti. Buvau už šimtų mylių nuo sausumos, jei ne už tūkstančio. Nesugebėčiau įveikti tokio atstumo net su gelbėjimosi ratu. Ką gi valgyčiau? Ką gerčiau? Kaip išvengčiau ryklių? Kaip išlaikyčiau šilumą? Iš kur žinočiau, į kurią pusę plaukti? Nebuvo nė menkiausios abejonės: palikti valtį — tai jau tikrai numirti. Bet ką reiškia joje pasilikti? Jis atsėlins pas mane kaip visi katinai — be garso. Man nė nepajutus, jis griebs mane iš nugaros už sprando ar už gerklės, ir iš manęs teliks rėtis nuo ilčių. Nepajėgsiu nė žodžio ištarti. Gyvybės syvai ištekės iš manęs, nepalydėti jokių paskutiniųjų žodžių. Arba jis nudobs mane, vožęs viena iš savo didžiųjų letenų ir sulaužęs sprandą.

— Mirsiu, — proverksmiais išstenėjau drebančiomis lūpomis.

Artėjanti mirtis pakankamai baisi, bet dar blogiau — po tam tikro laiko gresianti mirtis, laiko, per kurį tau paaiškėja, koks buvai laimingas ir koks dar laimingas galėjai būti. Kuo ryškiausiai matai, ko netenki. Tas vaizdas sukelia mirtiną liūdesį, kuriam negalėtų prilygti jokia automobilinė avarija ar nuskendimas. Toks jausmas iš tiesų nepakeliamas. Žodžiai tėtis, mama, Ravis, Indija, Vinipegas žeidė mane svilinančiu aitrumu.

Ėmiau netekti vilties. Būčiau visiškai sugniužęs, jei širdyje nebūtų ėmęs skambėti balsas. Tas balsas sakė: „Aš nemirsiu. Atmetu tai. Išgyvensiu šį košmarą. Nepaisydamas jokių sunkumų, kad ir kokie jie būtų. Juk stebuklingai išgyvenau iki dabar. Nuo dabar stebuklai taps įprastiniu reikalu. Nuostabių dalykų bus kiekvieną dieną. Nuveiksiu visą sunkiausią darbą. Taip, kol Dievas su manim, aš nemirsiu. Amen“.

Veide sustingo niūri ir ryžtinga išraiška. Itin švelniai tariant, tuo momentu supratau, kaip smarkiai trokštu gyventi. Man tai nebuvo taip akivaizdu iš to, ką jau buvau patyręs. Kai kurie mūsų pasiduoda vien nuolankiai atsidusę. Kiti mažumą pakovoja ir tada netenka vilties. O dar kiti — ir aš vienas iš tokių — niekad nepasiduoda. Mes kovojam, kovojam, kovojam. Kovojam nepaisydami, kiek tai kainuoja, kiek prarandame, kokia mažai tikėtina sėkmė. Kovojam iki pačios pabaigos. Tai ne drąsos reikalas. Tiesiog tokia jau būdo sankloda, nesugebėjimas nuleisti rankų. Gal net ne ką daugiau nei gyvenimo ištroškusi kvailybė.

Tuo pat metu Ričardas Parkeris ėmė urgzti, lyg ir tebūtų laukęs, kol tapsiu vertu priešininku. Man suspaudė krūtinę iš baimės.

— Pasiskubink, pasiskubink, — sušvokščiau pats sau. Turėjau suktis, kad išsigelbėčiau. Nė sekundės veltui. Man nedelsiant reikėjo priedangos. Pagalvojau apie pailgintą irklu valties nosį. Bet dabar priekyje brezentas buvo atvyniotas: irklui nebebuvo už ko laikytis. Ir neturėjau jokių garantijų, kad kabojimas ant irklo tikrai apsaugos nuo Ričardo Parkerio. Gal jis lengvai pasieks ir nukrapštys mane. Reikėjo dar ką nors sugalvoti. Protas ėmė žvitriai suktis.

Susirenčiau plaustą. Jei atmenate, irklai buvo neskęstantys. Ir dar turėjau gelbėjimosi liemenių ir tvirtą gelbėjimosi ratą.

Sulaikęs kvapą uždariau spintelę ir siekiau po brezentu papildomų irklų nuo šoninių suolų. Ričardas Parkeris pastebėjo. Mačiau jį pro liemenes. Man betraukiant irklus — galit įsivaizduoti, kaip atsargiai — jis, reaguodamas į tai, krusteldavo. Bet neatsisuko. Ištraukiau tris irklus. Ketvirtasis jau gulėjo skersas ant brezento. Pakėliau spintutės dangtį, kad uždengčiau skylę į Ričardo Parkerio irštvą.

Turėjau keturis plūdrius irklus. Išdėliojau juos ant brezento aplink gelbėjimosi ratą. Dabar ratą kvadratu rėmino keturi irklai. Manasis plaustas atrodė lyg žaidžiant kryžiukus rutuliukus, kai žaidimo pradžioje į centrą įrašomas rutuliukas.

Priartėjo pavojingoji dalis. Man prireikė gelbėjimosi liemenių. Dabar Ričardo Parkerio urzgimas peraugo į gilų griausmą, virpinantį orą. Hiena atsiliepė inkštimu, virpančiu aukštu inkštimu, aiškiu ženklu, kad tuoj bus problemų.

Neturėjau pasirinkimo Teko veikti. Dar sykį nuleidau dangtį. Liemenės buvo ranka pasiekiamos. Kai kurios tiesiai priešais Ričardą Parkerį. Hiena ėmė spiegti.

Pasiekiau artimiausią liemenę. Sunkiai tegalėjau ją nutverti — taip baisiai drebėjo ranka. Išsitraukiau liemenę. Neatrodė, kad Ričardas Parkeris būtų pastebėjęs. Ištraukiau dar vieną. Ir dar vieną. Kone alpau iš baimės. Sunkiai begalėjau kvėpuoti. Jei prireiks, sakiau sau, galėsiu šokti su šiom liemenėm už borto. Išsitraukiau paskutinę. Turėjau keturias gelbėjimosi liemenes.

Pro liemenių rankoves vieną po kito prakišau irklus — pro vieną rankovę įkišdavau, pro kitą ištraukdavau — taip pritvirtinau liemenes prie keturių plausto kampų. Visas užsegiau.

Spintelėje radau vieną iš neskęstančių virvių. Peiliu atsipjoviau keturis gabalus. Tvirtai surišau irklus per jų sudūrimus. O, jei būčiau buvęs mokytas rišti mazgus! Kiekviename kampe sumezgiau jų po dešimt ir vis tiek nerimavau, kad jie pasileis. Dirbau karštligiškai, vis keikdamas savo kvailumą. Tigras laive, o aš laukiau tris dienas ir tris naktis, kad imčiau gelbėtis!

Atsipjoviau dar keturis plūdriosios virvės gabalus ir pririšau ratą prie visų keturių kvadrato pusių. Apipyniau rato virvę per liemenes aplink irklus, vis apvyniodamas ratą — aplink visą plaustą — kaip dar vieną apsauginę priemonę, kad plaustas nesuirtų.

Hiena dabar jau klykė aukščiausiu tonu.

Paskutinis dalykas, ką reikia padaryti. „Duok, Dieve, laiko“, — maldavau. Paėmiau likusią neskęstančią virvę. Laivo borte, prie pat viršaus, buvo ertmė. Pravėriau pro ją tą virvę ir užmezgiau. Bereikėjo pririšti kitą virvės galą prie plausto, ir gal būsiu išgelbėtas.

Hiena nuščiuvo. Man širdis sustojo, o po to ėmė kaip pamišusi plakti triskart greičiau. Pasisukau.

„Jėzau, Marija, Mahometai ir Višnau!“

Išvydau tai, kas stovės man akyse iki gyvenimo pabaigos. Ričardas Parkeris buvo pakilęs ir išlindo. Nuo jo iki manęs nebuvo nė penkiolikos pėdų. Oi, koks jis didelis! Galas hienai — ir man. Sustingau vietoje paralyžiuotas, pavergtas to, kas vyko man prieš akis. Trumpa mano patirtis su laisvais laukiniais gyvūnais gelbėjimosi valtyse sakė, kad galiu laukti baisaus triukšmo ir protestų, priartėjus skerdynėms. Tačiau viskas vyko praktiškai tyloje. Hiena žuvo nė nekiauktelėjusi ar suinkštusi, iš esmės — tylutėliai, ir Ričardas Parkeris pjovė tyliai. Ugninis grobuonis išlindo iš po brezento ir puolė hieną. Hiena tupėjo pasilenkusi priešais galinį suolą, už zebro karkaso, visa sukaustyta. Ji nekovojo. Ji tik susirietė ant grindų ir iškėlė priekinę leteną, bergždžiai bandydama pasipriešinti. Snukį buvo perkreipęs siaubas. Ant jos pečių krito sunki letena. Ričardo Parkerio nasrai susivėrė šone ant hienos sprando. Jos stiklinės akys išsiplėtė. Kūnas ėmė traškėti, kai trupėjo stuburas ir trachėja. Hiena susipurtė. Akys pablanko. Jai buvo galas.

Ričardas Parkeris paleido ir suurzgė. Bet ramiai suurzgė, rodės, pats sau, pusbalsiu. Jis dvėsavo liežuvį iš gerklės iškoręs. Apsilaižė. Pakratė galvą. Pauostė negyvą hieną. Pakėlė galvą ir pauodė orą. Užkėlė priekines letenas ant galinio suolo ir visas pakilo. Kojos plačiai pražergtos. Valties siūbavimas, kad ir švelnus, akivaizdžiai jam nepatiko. Jis pažvelgė pro planšyrą į atvirus vandenis. Žemai, piktai suniurnėjo. Dar sykį pauodė orą. Lėtai pasuko galvą. Ji sukosi — sukosi — pasisuko visiškai aplink — ir štai jis žiūrėjo tiesiai į mane.

Norėčiau aprašyti, kas buvo toliau — ne tai, ką mačiau, ką aš dar sugebėčiau apibūdinti, bet kaip jaučiausi. Ričardą Parkerį regėjau tokiu rakursu, kuris atskleidė visą jo didybę: iš nugaros, pusiau pasikėlusį, pasukta galva. Jo laikysena buvo lyg pozuojant, tarsi tai būtų sąmoningas, net kiek dirbtinis galybės meno demonstravimas. Ir dar kokio meno, kokios galybės! Jau vien jo buvimas buvo triuškinantis, nors drauge akis glostė jo grakštumas. Jis buvo nepaprastai raumeningas, bet šlaunys buvo plonos, o žvilgantis apdaras laisvai kabojo ant torso. Kūnas — ryškiai rudai oranžinis, išmargintas juodais vertikaliais dryžiais, buvo nesulyginamai puikus, malonus siuvėjo akiai su skaisčiai balta krūtine bei pašonėmis ir juodais ilgos uodegos žiedais. Galva buvo didelė ir apvali, su grėsmingomis žandenomis, stilinga barzdele ir keletu gražiausių iš kačių pasaulio ūsų — storų, ilgų ir baltų. Ant galvos buvo nedidukės, išraiškingos ausys tobulos arkos formos. Morkinis snukis — su plačiu tarpuakiu ir raudona nosimi, pagražintas varinio atspalvio. Veidą rėmino garbanotas juodas kraštas — ryškus, bet ir subtilus, nes traukė mažiau dėmesio į save, nei į snukio dalį, juo neapibrėžtą — tarpuakį, kurio raudonumas kone spinduliavo. Balti ruoželiai virš akių, ant skruostų ir aplink nasrus švytėjo lyg užbaigiamieji štrichai, verti Katakali26 šokėjo. Rezultatas — snukis, margas lyg drugelio sparnai ir su senstelėjusia kiniška išraiška. Tačiau kai gintarinės Ričardo Parkerio akys sutiko manąsias, žvilgsnis buvo įtemptas, šaltas ir tvirtas, nei lengvabūdiškas, nei draugiškas, ir bylojo apie susivaldymą prieš pat pratrūkstant įniršiui. Jo ausys truktelėjo ir paskui visiškai susiskliautę. Viena jo lūpa keliskart pakilo ir nusileido. Taigi trumpam švystelėjo geltonos iltys — ilgio sulig mano ilgiausiu pirštu.

Kiekvienas plaukelis man ant kūno styrojo klykdamas iš siaubo.

Ir tada pasirodė žiurkė. Nežinia iš kur ant šoninio suolo materializavosi liesa ruda žiurkė, išsigandusi ir uždususi. Ričardas Parkeris atrodė ne mažiau apstulbęs nei aš. Žiurkė stryktelėjo ant brezento ir pasileido link manęs. Nuo to vaizdo, klaikumo ir nuostabos man neatlaikė kojos ir aš tiesiog įvirtau į spintelę. Netikėjau savo akimis, bet graužikas vieną po kitos peršoko visas plausto detales, liuoktelėjo ant manęs ir užlėkė ant viršugalvio, kur pajaučiau jo letenėles, taip gyvuliukui gelbstint savo brangų kailį.

Ričardo Parkerio akys sekė žiurkę. Dabar jos nukrypo man į galvą.

Jis liovėsi gręžęs galvą bei sukęsis ir perkėlė priekines letenas išilgai šoninio suolo krašto. Nors ir sunkus, bet lengvai jis liuoktelėjo ant valties grindų. Mačiau jo pakaušį, nugarą ir ilgą suriestą uodegą. Ausys buvo suskliaustos prie galvos. Trimis žingsniais jis pasiekė valties vidurį. Be jokių pastangų jis pakilo į orą ir užkėlė priekines letenas ant suvynioto brezento krašto.

Jis buvo arčiau nei už dešimties pėdų. Jo galva, krūtinė, letenos — tokios didžiulės! Tokios didžiulės! Dantys — visas kariuomenės batalionas nasruose. Jis ruošėsi šokti ant brezento. Kone numiriau.

Bet jį glumino neįprastas brezento minkštumas. Jis atsargiai jį paspaudė. Atrodė susirūpinęs — jam nepatiko nei tiek daug šviesos, nei tiek atviros erdvės. Dar trikdė ir valties lingavimas. Trumpą akimirką Ričardas Parkeris susvyravo.

Griebiau žiurkę ir numečiau jam. Vis dar iš akių nedingsta vaizdas, kaip ji lekia oru — išskėstos letenėlės ir iškelta uodega, mažutėlis pailgas kapšelis ir miniatiūrinė išangė... Ričardas Parkeris pražiojo nasrus, ir žviegianti žiurkė pranyko juose lyg beisbolo kamuoliukas gaudytojo pirštinėje. Beplaukė uodega murktelėjo vidun lyg įčiulptas makaronas.

Rodos, auka jam patiko. Jis paėjo atgal ir grįžo po brezentu. Man tuoj pat atsigavo kojos. Stryktelėjau ir vėl iškėliau spintelės dangtį, kad uždaryčiau ertmę tarp priekinio suolo ir brezento.

Išgirdau garsų šnarpštimą ir triukšmą nuo velkamo kūno. Nuo judančio svorio valtis kiek sulingavo. Pasigirdo čiaumojimas. Žvilgtelėjau po brezentu. Jis buvo valties viduryje. Dideliais kąsniais, godžiai rijo hieną. Daugiau tokios progos nebebus. Aš išsitempiau ir pačiupau likusias gelbėjimosi liemenes — išsyk šešias — ir paskutinį irklą. Jie padės patobulinti plaustą. Kažką užuodžiau. Tai nebuvo aštrus katės šlapimo kvapas. Tai buvo vėmalai. Jų dėmė plytėjo ant valties grindų. Turbūt čia nuo Ričardo Parkerio. Tai jis tikrai sirgo jūros liga.

Prie plausto pririšau ilgą virvę, — taip gelbėjimosi valtis ir plaustas buvo susieti. Tada pritvirtinau liemenę iš apačios prie visų plausto kraštų. Dar vieną liemenę pririšau skersai gelbėjimosi rato skylės, kad būtų kaip sėdynė. Iš paskutiniojo irklo padariau atramą kojoms, pririšau jį iš vienos plausto pusės, maždaug už dviejų pėdų nuo rato, ir pritvirtinau prie jo paskutiniąją liemenę. Dirbant virpėjo pirštai, gaudžiau orą trumpais gurkšniais, įsitempęs. Patikrinau ir pertikrinau visus savo mazgus.

Apsidairiau po jūrą. Vien didžiuliai, švelnūs bangų kauburiai. Be baltų keterų. Vėjas nestiprus ir pastovus. Pažvelgiau žemyn. Pamačiau žuvų — didžiulių žuvų atsikišusiomis kaktomis ir itin ilgais nugariniais pelekais — jos vadinasi dorados, ir mažesnių žuvų, plonų ir ilgų, man nežinomų, ir dar mažesnių — ir ryklių.

Nuleidau plaustą nuo valties. Jei dėl kokios priežasties jis neplauktų, aš — lavonas. Plaustas žaviai nuslydo į vandenį. Iš tiesų liemenės taip gerai kėlė, kad išstūmė irklus ir gelbėjimosi ratą iš vandens. Bet mano širdis nuėjo į kulnus. Vos tik plaustas palietė vandenį, žuvys išsisklaidė — išskyrus ryklius. Tie pasiliko. Trys ar keturi. Vienas nėrė tiesiai po plaustu. Suurzgė Ričardas Parkeris.

Jutausi kaip kalinys, piratų stumiamas iš laivo.

Pritraukiau plaustą prie pat valties, kiek tik leido išsikišę irklai. Pasilenkiau ir rankomis atsirėmiau į ratą. Pro plausto grindų „plyšius“ pažvelgiau tiesiai į bedugnes jūros gelmes. Vėl užgirdau Ričardą Parkerį. Plojausi plaustan ant pilvo. Gulėjau paslikas, išsiskėtęs ir nė piršto nekrustelėdamas. Laukiau, kad plaustas bet kada apvirs. Arba ryklys kyštels snukį ir įkąs tiesiog kiaurai per liemenes ir irklus. Nieko tokio nenutiko. Plaustas kiek pagrimzdo, palinko ir susvyravo, irklų galams nyrant po vandeniu, bet tikrai laikėsi. Rykliai priartėjo, bet nepuolė.

Pajutau švelnų truktelėjimą. Plaustas pasisuko. Pakėliau galvą. Valtis ir plaustas jau buvo atitolę per visą virvės ilgį, apie keturiasdešimt pėdų. Virvė įsitempė ir iškilo iš vandens siūbuodama ore. Vaizdas buvo labai kankinantis. Pabėgau iš valties, kad išsigelbėčiau. Dabar jau norėjau grįžti. Visas tas reikalas su plaustu labai jau rizikingas. Užtektų rykliui perkąsti virvę, kokiam mazgui atsimegzti ar ūžtelėti didesnei bangai — ir man baigta. Palyginti su plaustu, valtis dabar atrodė patogumų ir saugumo rojus.

Ryžtingai apsiverčiau. Atsisėdau. Kol kas plaustas laikėsi patvariai. Visai gerai veikė ir kojų atrama. Bet buvo labai mažai vietos. Tegalėjau sėdėti ir nieko daugiau. Šitas žaislinis plaustas, plaustelis, plausteliūkštis tiktų kūdrai, bet ne Ramiajam vandenynui. Paėmiau virvę ir ėmiau traukti. Kuo artyn prie valties, tuo lėtyn traukiau. Kai jau buvau visai prie pat, išgirdau Ričardą Parkerį. Jis vis dar ėdė.

Ilgai dvejojau.

Likau plauste. Nebuvo ką daryti. Pasirinkimas buvo tik toks, ar tupėti virš tigro, ar kyboti viršum ryklių. Kuo puikiausiai žinojau, koks pavojingas Ričardas Parkeris. Kita vertus, rykliai dar nebuvo parodę, kokie jie grėsmingi. Patikrinau mazgus, laikiusius virvę prie valties ir prie plausto. Leidau virvę, kol atsidūriau maždaug už trisdešimt pėdų nuo valties — toks atstumas beveik išlaikė pusiausvyrą tarp abiejų mano baimių: būti per arti Ričardo Parkerio ir per toli nuo valties. Virvės likutį, apie dešimt pėdų, apsukau apie atraminį irklą. Jei kiltų reikalas, būčiau galėjęs lengvai jį atpalaiduoti.

Diena ėjo į pabaigą. Ėmė lyti. Visą dieną buvo apsiniaukę ir šilta. Dabar temperatūra krito, lietus merkė įkyriai ir šaltai. Visur aplink mane garsiai ir dykai į jūrą kapnojo gėlo vandens lašai, raibindami jos paviršių. Aš vėl patraukiau virvę. Priartėjęs prie valties pirmagalio, pasisukau ant kelių ir įsitvėriau valties borto. Pasikėliau ir atsargiai žvilgtelėjau per planšyrą. Akiplotyje jo nebuvo.

Skubiai pasiekiau spintelę. Pačiupau lietaus gaudyklę, plastikinį penkiasdešimties litrų maišą, apklotą ir gelbėjimosi instrukcijų vadovą. Užtrenkiau spintelės dangtį. Visai nenorėjau jo užtrenkti — tik apsaugoti savo gėrybes nuo lietaus — bet dangtis paslydo nuo šlapios rankos. Tai buvo šiurkšti klaida. Maža, kad Ričardas Parkeris mane pamatė, kai netyčia nustūmiau šią užsklandą, bet dar ir didžiulį triukšmą sukėliau — taip atkreipiau į save dėmesį. Jis buvo pasilenkęs prie hienos. Greitai atsigręžė. Daugeliui gyvūnų labai nepatinka, kai juos trikdo ėdančius. Ričardas Parkeris suurzgė. Letenos įsitempė. Uodegos galiukas timptelėjo. Kritau atgal ant plausto ir, manau, ne vien nuo vėjo ir srovės, bet ir nuo siaubo atstumas tarp plausto ir valties išaugo taip greitai. Išleidau visą virvę. Laukiau, kad Ričardas Parkeris puls iš valties, lėkdamas per orą, dantimis ir nagais griebdamas mane. Nenuleidau akių nuo valties. Juo ilgiau žiūrėjau, juo nepakenčiamesnis darėsi laukimas.

Jis nepasirodė.

Kol išskleidžiau lietaus gaudyklę sau virš galvos ir sukišau kojas į plastikinį maišą, jau buvau permirkęs iki kaulų. Ir apklotas sudrėko, kai kritau į plaustą. Vis tiek į jį susisukau.

Atslinko naktis. Viskas pradingo juodžių juodžiausioje tamsumoje. Tik vis trūkčiojanti virvė man bylojo, kad dar esu prisitvirtinęs prie valties. Jūra, vos už kelių colių po manim, bet per tolima akims, mėsčiojo plaustą. Vandens pirštai vogčiom grybšteldavo pro plyšius, ir po manim buvo šlapia. 54 skyrius

Lijo kiaurą naktį. Visa ji buvo baisi ir bemiegė. Ir triukšminga. Gaudyklę lietus mušė lyg būgną, ir aplink mane, iš tamsos gelmės, buvo girdėti šnypštimas, lyg būčiau buvęs didžiulio piktų gyvačių lizdo vidury. Pasikeitė vėjas, ir nuo to pasikeitė lietaus kryptis, todėl kūnas, kur jau buvo ėmęs šilti, iš naujo sumirko. Perkėliau lietaus gaudyklę, bet tik tam, kad po kelių minučių būčiau nemaloniai nustebintas, jog vėjas ir vėl pasikeitė. Stengiausi nors truputėlį išlikti sausas ir šiltas, bent kiek — kad nors krūtinė būtų sausa, kur turėjau prisispaudęs gelbėjimosi vadovą, bet drėgmė atkakliai ir ryžtingai plito. Visą naktį tirtėjau nuo šalčio. Ištisai jaudinausi, kad plaustas subyrės, kad atsiriš mazgai, laikę mane prie valties, kad puls ryklys.

Be paliovos tikrinau mazgus ir suraišiojimus, bandydamas skaityti juos lyg aklasis Brailio raštą.

Nakčiai įsibėgėjant, lietus sustiprėjo, ir jūra dar labiau pasišiaušė. Virvė nuo valties jau ne švelniai timpčiojo, bet smarkiai trūkčiojo, o plaustas ėmė juntamiau ir vis neritmingiau linguoti. Jis vis dar plūduriavo, iškildamas virš kiekvienos bangos, bet nebuvo jokio borto nuo vandens apsisaugoti, ir kiekviena lūžtanti banga vertėsi per plaustą, skalbdama mane lyg upė akmenį. Jūra buvo šiltesnė už lietų, bet tai reiškė, kad tą naktį many neliko nė vienos sausos vietelės.

Galiausiai atsigėriau. Nebuvau ištroškęs, bet prisiverčiau atsigerti. Lietaus gaudyklė priminė išverstą skėtį, vėjo išdarkytą lietsargį. Lietus tekėjo į jos centrą, kur buvo skylė. Skylė guminiu vamzdeliu buvo sujungta su gaudyklės maišu, pagamintu iš storo permatomo plastiko. Iš pradžių vanduo turėjo gumos prieskonį, bet netrukus lietus nuskalavo gaudyklę, ir vanduo pasidarė skanus.

Tomis ilgomis šaltomis tamsiomis valandomis, kai nematomo lietaus barbenimas ilgainiui ėmė kurtinti, o jūra šnypštė, rangėsi ir mėtė mane, mano mintyse tebuvo viena — Ričardas Parkeris. Surezgiau keletą planų, kaip jo atsikračius, kad gelbėjimosi valtis liktų mano.

Pirmasis planas. Išmesti jį iš valties. Kas iš to? Net jei būčiau pajėgęs išstumti iš valties 450 svarų sveriantį gyvą nuožmų žvėrį, tigrai — puikūs plaukikai. Buvo žinoma, kad Sandarbanse jie nuplaukdavo penketą mylių atvirais banguojančiais vandenimis. Nelauktai atsidūręs už borto Ričardas Parkeris paprasčiausiai pasispardytų vandenyje, vėl įsiropštų į valtį ir jau priverstų mane sumokėti už išdavystę.

Antrasis planas. Pribaigti jį šešiomis morfijaus ampulėmis. Tik neįsivaizdavau, kaip tai jį paveiktų. Ar to užtektų jam nužudyti? Ir kaip konkrečiai suleisti jam tą morfijų? Dar būčiau galėjęs per atstumą padaryti taip kokį vieną kartą, jį nustebindamas, kaip kad buvo jo motinai, kai ją sugavo, — bet ar jis vis tebesistebėtų, kad net šešis kartus iš eilės jam galėčiau suleisti vaistų? Neįmanoma. Badydamas jį adata pasiekčiau tik tai, kad jis man taip vožtų atsilygindamas, kad galva nulėktų.

Trečiasis planas. Pulti jį visais prieinamais ginklais. Absurdas. Aš ne Tarzanas. Aš — silpna, geibi vegetarinė gyvybės forma. Indijoje tigrai buvo medžiojami jojant ant didžiulių dramblių ir šaudant iš galingų šautuvų. O ką gi man daryti čia? Iššauti jam į snukį signalinę raketą? Eiti prieš jį su kirvukais abiejose rankose ir peiliu dantyse? Pribaigti tiesiomis ir lenktomis siuvimo adatomis? Jei sugebėčiau jam įpjauti — jau ir tai būtų žygdarbis. Atsilygindamas jis sudraskytų mane į gabalus — vieną ranką po kitos, vieną organą po kito. Nes yra dar viena, kas pavojingiau už sveiką žvėrį: tai sužeistas žvėris.

Ketvirtasis planas. Pasmaugti. Turėjau virvę. Jei likčiau pirmagalyje, o virvę būčiau užmetęs per valties galą ir po to jam ant sprando, tai šokdamas ant manęs jis pats pasismaugtų. Gudrus, savižudiškas planas.

Penktasis planas: Nunuodyti, nušauti, užmušti elektros srove. Kaip? Su kuo?

Šeštasis planas. Paskelbti sekinamą karą. Tereikia leisti negailestingiems gamtos dėsniams rutuliotis savo keliu, ir aš būsiu išgelbėtas. Iš mano pusės nereikėtų jokių pastangų jam nualinti ir numarinti. Aš turėjau atsargų ištisiems mėnesiams. O ką turi jis? Tik keletą stipenų, kurios greitai suges. Ką jis ės po to? Dar geriau: iš kur jis gaus vandens? Be ėdalo jis trauktų kelias savaites, bet nė vienas gyvūnas, kad ir koks galingas, neišgyvens be vandens ilgiau.

Silpnutis vilties plyksnis išgyventi suvirpėjo viduje lyg žvakutė naktį. Turėjau planą, ir neblogą. Man tereikia išgyventi, kad jį įvykdyčiau. 55 skyrius

Ėmė aušti, ir dėl to pasidarė blogiau. Nes dabar mačiau skleidžiantis iš tamsos tai, ką anksčiau tik jutau — milžiniškas lietaus čiurkšles, besiliejančias ant manęs iš neaprėpiamų aukštumų, ir bangas, kurios viena po kitos ritosi per mane savo keliais, griaudamos ir trypdamos.

Apspangęs, drebantis ir sustiręs, — viena ranka sugriebęs lietaus gaudyldę, kita — įsitvėręs plausto, — toliau tebelaukiau.

Kiek vėliau, netikėtai (ir tai pabrėžė stojusi tyla) liovėsi lyti. Dangus nusigiedrijo, ir atrodė, kad su debesimis pabėgo ir bangos. Pokytis buvo toks staigus ir žymus, kaip pervažiavus į kitą šalį sausumoje. Atsidūriau visai kitame vandenyne. Greitai danguje įsiviešpatavo saulė, ir vandens kalnai visai išsilygino, atspindėdami šviesą milijonais veidrodėlių.

Aš buvau sustingęs, skaudžiai įdiržęs ir išsekęs; nelabai ir tesidžiaugiau likęs gyvas. Mintyse lyg mantra aidėjo žodžiai „Šeštasis planas, šeštasis planas, šeštasis planas“, mažumėlį ramindami mane, nors ir šaudomas nebūčiau atsiminęs, koks buvo tas šeštasis planas. Į kaulus ėmė lietis šiluma. Suskleidžiau lietaus gaudyklę. Įsisukau į apklotą ir susiriečiau ant šono taip, kad visiškai neliesčiau vandens. Užmigau. Nežinau, ar ilgai miegojau. Kai pabudau, buvo įdienoję ir karšta. Apklotas jau buvo beveik sausas. Tai buvo trumpas gilaus miego priepuolis. Kilstelėjau ant alkūnės.

Visur aplinkui plytėjo plokštuma ir begalybė, beribė žydra panorama. Niekas neužstojo reginio. Platybės man trenkė lyg kumštis į pilvą. Nugriuvau parblokštas. Anekdotas tas plaustas. Juk tai tik keli pagaliukai ir kamštelis, sutvirtinti gija. Pro visus plyšius sunkėsi vanduo. Nuo gelmės apačioje kiekvienam paukščiui apsisuktų galva. Sugavau akimis gelbėjimosi valtį. Ji irgi ne kas geriau, kaip riešuto kevalo puselė. Ji laikėsi vandens paviršiuje lyg pirštai, nusitvėrę uolos krašto. Tik laiko klausimas, kada gravitacija nutrauks ją gilyn.

Pasirodė mano kolega išsigelbėjusysis. Jis pasistiebė ant planšyro ir pažvelgė mano pusėn. Tigro pasirodymas — stingdantis bet kokioje aplinkoje, o čia — juo labiau. Dėmesį neatplėšimai kaustė savotiškas kontrastas tarp ryškios, dryžuotos, gyvos jo kailio oranžinės spalvos ir nepaslankaus valties korpuso baltumo. Pertempti mano pojūčiai tiesiog sukliko iš paskutiniųjų. Aplink plytėjo neaprėpiamas Ramusis, o tarp mūsų staiga beliko tik itin siauras griovys, be jokių barjerų ar sienų.

„Šeštasis planas, šeštasis planas, šeštasis planas“ — įkyriai kirbėjo man mintyse. Bet koks tas šeštasis planas? A, taip. Sekinamasis karas. Pozicinis žaidimas. Pasyvumas. Leisti viskam eiti savaime. Negailestingi gamtos dėsniai. Nepermaldaujamas laiko žingsniavimas ir atsargų sukaupimas. Toks tas šeštasis planas.

Mintyse lyg piktas šūksnis nuskambėjo mintis: „Kvaily tu, idiote! Kvaiša! Babuine besmegeni! Šeštasis planas — blogiausias planas iš visų! Dabar Ričardas Parkeris bijo jūros. Ji vos netapo jo kapu. Bet pakvaišęs iš troškulio ir alkio jis įveiks baimę ir darys viską, kad tik numalšintų poreikius. Šį griovį jis pavers tiltu. Nuplauks, kiek tik prireiks, kad sugautų dreifuojantį plaustą ir maistą jame. O dėl vandens, tai gal pamiršai, jog Sandarbasuose tigrai laka jūros vandenį? Ar tikrai tikiesi traukti ilgiau, nei jo inkstai? Sakau tau, jei skelbsi sekinimo karą, tai jį pralaimėsi! Tu mirsi! AR AIŠKU?“ 56 skyrius

Turiu tarti žodį ir apie baimę. Tai vienintelis tikras gyvenimo priešininkas. Tik baimė gali įveikti gyvenimą. Tai gudrus, klastingas oponentas, kaip man teko įsitikinti. Be jokio padorumo, negerbia jokių normų ar susitarimų, neturi jokio gailesčio. Ji kerta tau per silpniausią vietą, kurią lengvai ir neklystamai aptinka. Ji visada pradeda nuo minčių. Vienu metu jautiesi ramus, susivaldęs, laimingas. Tada, lyg koks šnipas, tau į mintis įšliaužia baimė, prisidengusi švelnios abejonės apdaru. Abejonę pasitinka nepasitikėjimas, kuris stengiasi išstumti ją lauk. Bet nepasitikėjimas — prastai ginkluotas pėstininkas. Abejonė lengvai jį įveikia. Tampi neramus. Tada į kovą stoja protas. Vėl nusiramini. Protas gerai ginkluotas naujausios technologijos ginkluote. Bet kad ir kaip stebėtumeis, nepaisant puikios taktikos ir gausių neginčijamų pergalių, protas pralaimi. Jautiesi silpstąs, svyruojąs. Neramumas perauga į būgštavimus.

Toliau baimė visiškai įsisuka tau į kūną, kuris jau žino, kad vyksta kažkas ne taip. Plaučiai jau nuplasnoję šalin lyg paukščiai, o žarnos nuvingiavę lyg gyvatės. Dabar jau liežuvis krenta negyvai lyg oposumas, o žandikaulis ima šuoliuoti vienoje vietoje. Ausys apkursta. Raumenys ima virpėti kaip per maliariją, o keliai dreba, lyg šoktumei. Širdis įsitempia per stipriai, rankos pernelyg atsipalaiduoja. Ir taip visas likęs kūnas. Visos kūno dalys žlunga, kaip joms būdinga. Gerai veikia tik akys. Jos visada skiria baimei tinkamą dėmesį.

Netrukus griebiesi skubotų sprendimų. Atleidi iš pareigų paskutinius savo sąjungininkus — viltį ir pasitikėjimą. Tada jau manyk, kad save įveikei. Baimė, kuri iš tiesų tėra įspūdis, triumfuoja prieš tave.

Visa tai sunku apibūdinti žodžiais. Nes baimė, tikra baimė, tokia, kuri supurto tave iš pagrindų, akis į akį susidūrus su mirtimi, įsimeta į atmintį lyg gangrena — ji pažeidžia viską, net žodžius, kuriais apie ją kalbėtum. Todėl tenka smarkiai pakovoti, kad sugebėtum ją išreikšti. Tenka smarkiai pakovoti, kad atskleistum ją žodžiais. O jeigu ne, jei baimė taps bežode tamsa, kurios vengsi, o gal net sugebėsi užmiršti, tai būsi pasmerktas tolimesnėms baimės atakoms, nes taip ir nebūsi rimtai pakovojęs su tave nugalėjusiu priešininku. 57 skyrius

Mane nuramino Ričardas Parkeris. Tokia šios istorijos ironija, kad tas, kuris mane iš pradžių mirtinai išgąsdino, būtent jis atnešė man ramybę, tikslą, net, drįsčiau pasakyti, pilnatvę.

Jis įdėmiai žiūrėjo į mane. Po kurio laiko atpažinau tą žvilgsnį. Buvau su juo užaugęs. Taip žiūri patenkintas gyvūnas iš savo narvo ar aptvaro, lygiai taip, kaip aš ar jūs žiūrėtumėt nuo restorano stalo po gerų pietų, atėjus laikui paplepėti ar pažiūrėti į žmones. Aišku, Ričardas Parkeris pasisotino hiena ir atsigėrė iki soties lietaus vandens. Jau nesikilnojo lūpa, nežybsėjo dantys, iš jo nesklido joks urzgesys ar riaumojimas. Jis paprasčiausiai stebėjo mane, sekė žvilgsniu, rimtai, bet ne grėsmingai. Jis vis trūkčiojo ausis, sukiodamas galvą. Viskas buvo taip, na, kariška. Jis buvo lyg gražus, didelis, storas naminis katinas, 450 svarų rainiukas.

Jis išleido garsą, prunkštelėjo pro nosį. Pastačiau ausis. Jis dar kartą taip padarė. Buvau apstulbęs. Purkšnojo.

Tigrai leidžia įvairiausių garsų. Tai ir visokiausi riaumojimai ir urzgimai, iš kurių garsiausias — „aaounch“ visa gerkle, paprastai girdimas poravimosi metu iš patinų ir rujojančių patelių. Tai toli ir plačiai sklindantis kauksmas, visiškai sustingdantis kraują išgirdus iš arti. Užklupti iš netyčių tigrai sako „vuf“ — tai trumpas aštrus įtūžio sprogimas, nuo kurio tau kojos tučtuojau pašoktų ir nuneštų tolyn, jei tik nebūtų prišalę vietoje. Puldami tigrai ima riaumoti iš gerklės, lyg kosėdami. Gąsdindami jie urzgia ir leidžia dar kitokį gomurinį garsą. Dar tigrai šnypščia ir niurna, kas, priklausomai nuo reiškiamų emocijų, primena rudens lapų šnarėjimą ant žemės, tik kiek skambesnį, arba, jei urzgiama iš įniršio, skamba lyg sunkiai veriantis milžiniškoms durims ant surūdijusių lankstų — abiem atvejais smarkiai varinėja šiurpus. Tigrai leidžia ir kitokių garsų. Jie niurna ir dejuoja. Jie murkia, nors ir ne taip melodingai ar dažnai, kaip mažosios katės, ir tik iškvėpdami. (Tik mažosios katės murkia ir įkvėpdamos, ir iškvėpdamos. Tai vienas iš bruožų, skiriančių didžiąsias kates nuo mažųjų. Kitas skiriamasis bruožas — kad riaumoja tik didžiosios katės. Tai ir gerai. Manau, kad naminių kačių populiarumas staigiai kristų, jei maža katytė riaumotų iš nepasitenkinimo). Tigrai net moka sakyti „miau“, ir tokia intonacija, kaip ir naminės katės, tik garsiau ir stipriau, ne taip jau meiliai, kad užsimanytum pasilenkti ir paimti ant rankų. Ir dar tigrai moka absoliučiai, didingai tylėti, tai jau taip.

Augdamas buvau girdėjęs visus tuos garsus. Tik ne purkšnojimą. Jei tai ir žinojau, tai tik iš tėvo pasakojimų. Jis buvo apie tai skaitęs literatūroje. Bet pats buvo girdėjęs tik kartą, per darbinę komandiruotę Misūrio zoologijos sode, jų gyvūnų ligoninėje, iš jauno patino, kurį gydė nuo plaučių uždegimo. Purkšnojimas — ramiausias tigrų skleidžiamas garsas, šnarpštelėjimas, reiškiantis draugiškumą bei nekaltas intencijas.

Ričardas Parkeris vėl taip padarė, šį kartą dar pakraipydamas galvą. Jis atrodė būtent taip, lyg būtų manęs kažko klausęs.

Žiūrėjau į jį persigandęs ir nustebęs. Kadangi artimiausiu metu pavojus negrėsė, man kvėpavimas sulėtėjo, širdis nurimo trankiusis krūtinėje ir ėmiau atsigauti.

Man reikėjo jį prisijaukinti. Būtent tuo momentu ir suvokiau, jog tai būtina. Klausimas ir esmė buvo ne jis ar aš, bet jis ir aš. Mes buvome — ir pažodžiui, ir vaizdžiai tariant — vienoje valtyje. Mes išgyvensime — arba mirsime — kartu. Jis galėtų žūti atsitiktinai arba netrukus nudvėsti dėl natūralių priežasčių, bet būtų buvę kvaila tikėtis tokio atsitiktinumo. Greičiausiai nutiks blogiausia — paprasčiausias laiko tekėjimas, per kurį jo žvėriškas kietumas pergyvens mano žmogišką trapumą. Tik jeigu jį prisijaukinčiau, galėčiau tikėtis jį pirmą numarinti, jei jau reikėtų baigti taip liūdnai.

Bet yra dar kai kas. Būsiu atviras. Išduosiu paslaptį: viena mano dalis džiaugėsi dėl Ričardo Parkerio. Viena mano dalis visiškai nenorėjo, kad Ričardas Parkeris žūtų, nes jeigu jo nebūtų, aš likčiau vienas su neviltimi — dar nuožmesniu priešu nei tigras. Jei vis dar norėjau gyventi, tai tik dėl Ričardo Parkerio. Tai jis neleido man per daug mąstyti apie šeimą ir tragiškas aplinkybes. Jis mane vertė gyventi. Nekenčiau jo dėl to, bet tuo pat metu buvau ir dėkingas. Esu dėkingas. Tai paprasta tiesa: jei nebūtų buvę Ričardo Parkerio, dabar manęs nebūtų gyvo ir negalėčiau pasakoti jums šios istorijos.

Apsidairiau po horizontą. Argi tai ne ideali cirko arena, neišvengiamai apvali, nė vieno kampelio, kur jam pasislėpti? Pažvelgiau žemyn į jūrą. Argi ne idealus bausmės šaltinis, kad priversčiau jį paklusti? Prie vienos iš liemenių pastebėjau švilpuką. Argi ne puikus botagas, su kuriuo galėčiau jį šokdinti? Ko gi trūko Ričardui Parkeriui dresuoti? Laiko? Gal truks savaičių savaites, kol mane pastebės koks laivas. Viso pasaulio laikas priklausė man. Ryžto? Niekas geriau nesuteikia ryžto kaip kraštutinė būtinybė. Žinių? Argi aš ne žvėryno šeimininko sūnus? Atpildo? Ar gali būti geresnis atpildas už gyvybę? Blogesnė bausmė už mirtį? Pažvelgiau į Ričardą Parkerį. Panika praėjo. Baimė suvaldyta. Išlikimas ranka pasiekiamas.

Teskardena trimitai. Temuša būgnai. Prasideda vaidinimas. Pakilau ant kojų. Ričardas Parkeris pastebėjo. Nelengva buvo išlaikyti pusiausvyrą. Giliai įkvėpiau ir sušukau:

— Ponios ir ponai, berniukai ir mergytės, paskubėkit į vietas! Greičiau greičiau. Geriau nevėluokit. Susėskit, išplėskit akis, atverkit širdis ir pasiruoškit — būsit tikrai nustebinti. Ir štai, jūsų džiaugsmui ir tobulinimui, jūsų malonumui ir pamokymui — spektaklis, kurio laukėte visą gyvenimą: DIDŽIAUSIAS ŽEMĖJE SPEKTAKLIS! Ar pasiruošę stebuklams? Taip? Na, tuomet klausykit: jie nuostabiai lengvai prisitaikantys. Esat matę jų sušalusiuose, apsnigtuose vidutinių platumų miškuose. Matėte jų ir tankiuose tropinių liūčių džiunglėse. Matėte jų retose pusdykumėse. Matėte ir pusiau gėlose mangrovių pelkėse. Ir iš tikrųjų jie prisitaikytų bet kur. Bet dar niekad nematėte jų ten, kur išvysite dabar! Ponios ir ponai, berniukai ir mergytės, daugiau nebegaištant, man džiaugsmas ir garbė pristatyti jums: PI PATELO, INDŲ KANADIEČIŲ, TRANSPACIFINIS PLAUKIOJANTIS CIIIIIRKAAAASSSSSSSS!!! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr!

Aš paveikiau Ričardą Parkerį. Jau nuo pirmojo švilpuko jis susigūžė ir suniurnėjo. Cha! Šok į vandenį, jei taip nori! Pamėgink!

— Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr!

Jis suriaumojo ir smogė letena į orą. Bet nešoko. Gal jis ir nebijos jūros spaudžiamas alkio bei troškulio, bet šiuo metu galėjau pasikliauti jo baime.

— Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr! Frrrrr!

Jis atsitraukė ir nušoko ant valties dugno. Pirmasis dresavimo seansas buvo baigtas. Didžiulis pasisekimas. Lioviausi švilpęs ir sunkiai atsisėdau ant plausto, be kvapo ir išvargęs.

Ir taip prasidėjo štai kas:

Septintasis planas. Išlaikyti jį gyvą. 58 skyrius

Išsitraukiau gelbėjimosi vadovą. Jo puslapiai dar buvo šlapi. Atsargiai verčiau juos. Vadovą buvo parašęs Britų karališkojo laivyno kapitonas. Jame buvo gausybė praktinės informacijos, kaip išgyventi sudužus laivui. Čia buvo ir tokių patarimų:

• Visad atidžiai perskaityti instrukcijas.

• Negerti šlapimo. Nei jūros vandens. Nei paukščių kraujo.

• Nevalgyti medūzų. Nei žuvų su dygliais. Nei tokių, kurios turi panašius į papūgų snapus. Nei dar tokių, kurios išsipučia lyg balionai.

• Įspaudus žuviai akis, ji paralyžiuojama.

• Pagrindinis karys — kūnas. Susižeidęs išsigelbėjusysis turi vengti gerais norais grįsto, bet menkai išmanomo gydymo. Blogiausias daktaras — nemokšiškumas, o geriausi slaugai — poilsis ir miegas.

• Iškelti kojas bent penkioms minutėms kas valandą.

• Reikėtų vengti nebūtinų pastangų. Bet jei mintys niekuo neužimtos, nuotaika linkusi kristi, tai reikėtų imtis bet kokių lengvų prasiblaškymų. Lošti kortomis, žaisti „Dvidešimt klausimų“ arba „Spėk iš trijų kartų“ — puikios paprasčiausio poilsio formos. Drauge dainuoti — dar vienas geras būdas nuotaikai pakelti. Dar labai rekomenduojama sukti siūlus.

• Žalias vanduo seklesnis nei žydras.

• Neapsigauti dėl tolimų debesų, primenančių kalnus. Ieškoti to, kas žalia. Galiausiai tik koja iš tiesų įsitikinsi, kad tai žemė.

• Nesimaudyti. Tai energijos eikvojimas. Be to, gelbėjimosi laivas gali nudreifuoti greičiau, nei pajėgsite plaukti, nekalbant apie pavojus, keliamus jūrų gyvūnų. Jei karšta, geriau jau susidrėkinti drabužius.

• Nesišlapinti į drabužius. Neverta dėl akimirkos šilumos patirti išbėrimus kaip vystykluose.

• Susirasti priedangą. Atviras dangus virš galvas gali pražudyti greičiau nei troškulys ar alkis.

• Jei per daug vandens neprarandama prakaituojant, organizmas gali išgyventi negėręs iki keturiolikos dienų. Jei troškina, čiulpkite sagą.

• Vėžliai — lengvas grobis ir puikus patiekalas. Jų kraujas — geras, maistingas, prėskas gėrimas; jų mėsa — skani ir soti; jų riebalus galima daug kam pritaikyti; ir dar išsigelbėjusiajam itin patiks vėžlių kiaušiniai. Saugotis snapo ir letenų.

• Neleisti išblėsti moralinėms jėgoms. Gali išsigąsti, bet nepasiduok. Atmink: visų svarbiausia — ryžtas. Turėsi noro gyventi, gyvensi. Sėkmės!

Buvo ir keletas itin keblių eilučių apie navigacijos meno ir mokslo esmę. Sužinojau, kad horizontas, matomas raibią dieną iš penkių pėdų aukščio, yra už dviejų su puse mylios.

Tas draudimas negerti šlapimo buvo visai nereikalingas. Jei jau ką vaikystėje vadino Myžnium, tai tas mirs, bet nepakels lūpų puodelio myžalų, nors ir vienas valtyje Ramiojo vandenyno vidury. Ir gastronominiai patarimai man tik patvirtino, kad anglai visiškai nežino, ką reiškia žodis „maistas“. O dėl viso kito vadovas buvo puikus pamfletas apie tai, kaip neužsimarinuoti sūriame vandeny. Neišnagrinėta tik viena tema: kaip nustatyti alfa ir omega santykius su pagrindiniais gelbėjimosi valties parazitais.

Man reikėjo sudaryti Ričardo Parkerio dresavimą programą. Turėjau priversti jį suprasti, kad aš — vyriausiasis tigras, jo teritorija apribota valties dugno, galinio suolo ir šoninių suolu ir vidurinio skersinio suolo. Turėjau įkalti jam į galvą, kad brezento viršus ir valties priekis, ribojamas neutraliosios teritorijos — vidurinio suolo — yra mano teritorija, ir jam čia griežtai draudžiama įžengti.

Man reikėjo kuo greičiau imtis žūklės. Ričardas Parkeris ilgai netruks ir pabaigs tuos gyvūnų karkasus. Zoologijos sode suaugę liūtai ir tigrai suėsdavo vidutiniškai dešimt svarų mėsos per dieną.

Dar daug ką reikėjo padaryti. Reikėjo sugalvoti, kaip man pasidarius priedangą. Ričardas Parkeris ne veltui visą laiką tūnojo po brezentu. Tikrai labai sekino nuolatinis buvimas lauke, saulė, vėjas, lietus ir jūra, ir ne tik kūną, bet ir protą. Argi ką tik neskaičiau, kad nuo to galima greitai numirti? Turėjau sugalvoti kokį nors baldakimą.

Reikėjo pririšti plaustą prie valties su antra virve, jei kartais pirmoji nutrūktų ar atsirištų.

Reikėjo patobulinti plaustą. Šiuo metu jis gerai kelia, bet praktiškai netinka gyventi. Man reikės jį tam pritaikyti, kol galėsiu persikelti į nuolatinę gyvenamąją vietą valtyje. Pavyzdžiui, reikia sugalvoti, kaip jame išlikti sausam. Man oda visur išbrinko ir susiraukšlėjo, nes nuolat buvo šlapia. Tai reikėjo keisti. Ir dar reikėjo sugalvoti, kaip galėčiau laikyti atsargas plauste.

Reikėjo liautis taip smarkiai vylusis, kad mane išgelbės koks laivas. Neturėčiau pasikliauti išorine pagalba. Išgyventi reikia pačiam. Iš savo patirties žinojau, kad pagrindinė besigelbėjančiųjų klaida — per daug tikėtis ir per mažai daryti. Išsigelbėjimas prasideda nuo to, jog žiūri, kas po ranka ir tuoj pat prieinama. Žvalgytis su tuščia viltim — tolygu mirtinai nusisvajoti.

Daug ką reikėjo padaryti.

Pasižiūrėjau į tuščią horizontą. Tiek daug vandens. O aš visai vienas. Visiškai vienas.

Graudžiai pravirkau. Įsikniaubiau į sukryžiuotas rankas ir raudojau. Mano padėtis buvo akivaizdžiai beviltiška. 59 skyrius

Vienišas ar ne, paklydęs ar ne, bet buvau ištroškęs ir išalkęs. Patraukiau virvę. Pajutau silpnąją menkai įtimpus. Vos tik atleidau gniaužtus, virvė ėmė slysti, o atstumas tarp valties ir plausto išaugo.

Vadinasi, valtis dreifavo greičiau nei plaustas, traukdama jį paskui save. Konstatavau šį reikalą, bet nieko apie tai nepamąsčiau. Mano dėmesį labiau traukė Ričardo Parkerio veikla.

Visa rodė, kad jis po brezentu.

Tempiau virvę, kol atsidūriau prie pat valties pirmagalio. Pasiekiau planšyrą. Kol buvau susilenkęs, ruošdamasis skubiam reidui į spintelę, mane privertė susimąstyti bangų serija. Pastebėjau, kad priartėjus plaustui valtis pakeitė kryptį. Ji jau nėjo statmenai į bangas, bet šonu į jas ir buvo ėmusi linguoti į šalis, o toks lingavimas pilvui buvo blogiausia. Man paaiškėjo tokio pokyčio priežastis: nuleistas plaustas veikė kaip inkaras, kaip stabdys, tempiantis valtį ir sukantis jos nosį tiesiai į bangas. Mat bangos ir tolydūs vėjai paprastai statmeni vieni kitiems. Todėl, jei valtį stumia vėjas, bet laiko inkaras, tai ji pasisuks taip, kad kuo mažiau priešintųsi vėjui — tai yra, pasiduos jam ir stačiu kampu kirsis į bangas, ir dėl to valtis siūbuos iš priekio į galą, o tai daug maloniau, nei lingavimas į šonus. Plaustui priartėjus prie valties, tempimo nebeliko, ir jau niekas nebevairavo valties nosim į bangas. Todėl ji pasisuko šonu ir ėmė linguoti.

Tai, kas jums gal atrodo smulkmena, bus išgelbėję man gyvybę ir tapę nelaime Ričardui Parkeriui.

Lyg patvirtindamas mano dar šiltutėlę prielaidą, jis suurzgė. Tai buvo liūdnas urzgimas, kažkoks lyg žalsvas kylančio šleikštulio garsas. Gal jis ir geras plaukikas, bet jūreivis — ne koks.

Dar turėjau galimybių.

Kad nepasipūsčiau dėl savo sugebėjimų manipuliuoti juo, tuojau pat gavau ramų, bet grėsmingą perspėjimą, su kuo stoju į kovą. Rodėsi, kad Ričardas Parkeris — tai toks gyvybės magnetas, toks charizmatiškas savo gyvybine jėga, kad kitoms gyvybės apraiškoms jis nepakeliamas. Vos tik kilstelėjau, kad persiversčiau per valties priekį, išgirdau švelnutį tarškantį šiurenimą. Pastebėjau, kaip kažkas maža įkrito į vandenį šalia manęs.

Tai buvo tarakonas. Sekundę ar dvi jis plūduriavo, kol jį prarijo kažkokie žiomenys iš gelmių. Į vandenį įkrito dar vienas tarakonas. Per kitą minutę apie dešimt tarakonų pliumptelėjo į vandenį iš abiejų valties pusių. Į visus pareiškė savo teises žuvys.

Paskutinė svetimšalė gyvybės forma bėgo iš laivo.

Atsargiai pažvelgiau už planšyro. Ką pirmiausiai pamačiau, tai didžiulį tarakoną, gal klano patriarchą, gulintį brezento klostėje virš priekinio suolo. Stebėjau jį keistai susidomėjęs. Kai jis nusprendė, jog laikas, iškėlė sparnus, pakilo į orą, šiek tiek tarškėdamas, trumpai pakibo virš valties, lyg norėdamas įsitikinti, kad nė vieno nepalieka po savęs, ir tada pasuko už borto, į mirtį.

Dabar belikom dviese. Per penkias dienas buvo nušluotos orangutangų, zebrų, hienų, žiurkių, musių ir tarakonų populiacijos. Išskyrus bakterijas ir kirmėles, kurios galbūt dar gyvavo gyvūnų liekanose, valtyje daugiau neliko kitos gyvybės, tik Ričardas Parkeris ir aš.

Tai nebuvo smagi mintis.

Atsistojau ir uždusęs atvėriau spintelės dangtį. Sąmoningai nežiūrėjau po brezentu, bijodamas, kad žvilgsnis paveiks lyg šauksmas ir atkreips Ričardo Parkerio dėmesį. Tik kai dangtis atsirėmė į brezentą išdrįsau leisti sau pajusti, kas ten už jo.

Į nosį man tvoskė muskusinis šlapimo kvapas, gan aštrus, kaip kad smirdi visi kačių narvai zoologijos sode. Tigrai labai kruopščiai skirstosi teritorijas, o ribas jie žymisi būtent šlapimu. Ir štai geros naujienos, tik ne kaip pateiktos: kvapas sklido išskirtinai tik iš po brezento. Panašu, kad Ričardo Parkerio teritorinės pretenzijos apsiriboja valties dugnu. Skambėjo paguodžiamai. Jei galėčiau brezentą pasiskirti sau, gal ir pagyventume.

Sulaikiau kvėpavimą, nuleidau galvą ir perkreipiau ją taip, kad matyčiau už dangčio krašto. Ant valties grindų teliūskavo lietaus vanduo, maždaug keturi coliai gylio — Ričardo Parkerio gėlo vandens baseinas. Jis darė būtent tai, ką ir aš juo dėtas būčiau daręs: vėsinosi šešėlyje. Diena darėsi žvėriškai karšta. Jis paslikas tysojo ant valties grindų snukiu nuo manęs, užpakalinėm letenom, atmestom tiesiai atgal, pėdom į viršų, o pilvu ir šlaunimis — tiesiai ant grindų. Poza buvo kvaila, tačiau, be abejo, labai patogi.

Grįžau prie išlikimo reikalų. Atsidariau avarinio davinio dėžę ir prisivalgiau — sukimšau apie trečdalį paketo. Pažymėtina, kiek mažai man užteko, kad pripildyčiau skilvį. Jau ruošiausi atsigerti iš lietaus gaudyklės kapšo, kabančio man per petį, kai žvilgsnis užkliuvo už graduotų stiklinių. Jei negaliu pagerti, tai kodėl gi neprisilaižius? Mano paties vandens atsargos amžiais nesitęs. Paėmiau vieną stiklinę, pasilenkiau, nuleidau dangtį tik tiek, kiek reikia, ir nedrąsiai nuleidau stiklinę į Parkerio baseiną už keturių pėdų nuo jo užpakalinių letenų. Atverstos jo pėdos su drėgnu kailiu atrodė lyg mažytės negyvenamos salos, apsuptos nendrių.

Išsitraukiau gerą pusę litro. Jis buvo kiek drumstelėjęs. Plaukiojo šiukšlelių. Gal jaudinausi dėl kokių baisių bacilų, kurias prarysiu? Nė nepamaniau apie tai. Mintis buvo užvaldęs tik troškulys. Su dideliu malonumu ištuštinau tą stiklinę.

Gamtoje vyrauja pusiausvyra, todėl nė nenustebau, kad beveik tuoj pat pajutau norą šlapintis. Nusilengvinau į stiklinę. Padariau lygiai tiek pat, kiek ką tik buvau išgėręs, lyg nebūtų praėję nė minutės ir vis dar būčiau laikęs rankoje Ričardo Parkerio lietaus vandenį. Susvyravau. Pajutau norą dar sykį pakelti stiklinę prie lūpų. Atsispyriau tai pagundai. Nors buvo sunku. Tegu skradžiai tuos prasivardžiavimus, bet šlapimas rodėsi toks gardus! Dar nekamavo dehidratacija, tai skysčio spalva buvo blanki. Jis tviskėjo saulės šviesoje lyg stiklinė obuolių sulčių. Ir jis tikrai buvo šviežias, ko nepasakysi apie konservuotą vandenį — mano pagrindinį maistą. Bet įgyvendinau geresnę mintį. Apšlaksčiau šlapimu brezentą ir spintelės dangtį, kad pažymėčiau, kas man priklauso.

Nudžioviau dar dvi stiklines vandens iš Ričardo Parkerio, šįkart nebesišlapinau. Pasijutau tarsi ką tik palietas, lyg koks augalėlis vazone.

Dabar atėjo metas padėtį pagerinti. Pasisukau į spintelę su visomis jos gėrybėmis.

Išsitraukiau antrąją virvę ir pririšau ja plaustą prie valties.

Išsiaiškinau, kas tas saulės distiliatorius. Saulės distiliatorius — tai prietaisas gėlam vandeniui iš jūros vandens gauti. Jį sudaro pripučiamas skaidrus kūgis, pritaisytas ant apvalios, gelbėjimosi ratą primenančios plūdrios kameros, kurios paviršius — juodas guminis audeklas, ištemptas centre. Prietaisas veikia kaip distiliatorius: jūros vanduo, esantis po sandariu kūgiu ant juodo audinio, šyla nuo saulės ir garuoja, garai susirenka ant vidinio kūgio paviršiaus. Šitas gėlas vanduo laša žemyn ir kaupiasi griovelyje aplink kūgio perimetrą, iš kur nubėga į surenkamąjį maišą. Gelbėjimosi valtyje buvo dvylika saulės distiliatorių. Atidžiai perskaičiau instrukcijas, kaip buvo liepta gelbėjimosi vadove. Visus dvylika kūgių pripūčiau oro ir pripildžiau visas plūdriąsias kameras reikiamais dešimt litrų jūros vandens. Surišau visus distiliatorius, pritvirtinau vieną flotilės galą prie valties, o kitą — prie plausto, ir tai reiškė, kad ne tik nepamesiu nė vieno distiliatoriaus, jei koks mano mazgas atsimegztų, bet dar ir turėsiu antrą atsarginę virvę, mane laikančią prie valties. Plūduriuodami vandenyje, distiliatoriai atrodė labai gražiai ir itin technologiškai, bet drauge ir nepatvariai, todėl abejojau jų tinkamumu duoti gėlo vandens.

Stengiausi patobulinti plaustą. Patikrinau kiekvieną mazgą, kuriais jis buvo sutvirtintas, kad visi būtų tvirti ir saugūs. Kiek pamąstęs, nusprendžiau perdirbti penktąjį irklą, tą kojų atramą, į šiokį tokį stiebą. Atrišau irklą. Pjūkliškuoju medžioklinio peilio kraštu skausmingai išpjoviau jame įrantą, beveik per vidurį, o plokščiojoje dalyje peilio galu išgremžiau tris skyles. Dirbau lėtai, bet su pasitenkinimu. Buvo kuo užimti mintis. Baigęs pririšau irklą vertikaliai viename iš plausto kampų iš vidaus, plokščiąja dalimi, stiebo viršūne į viršų, rankenai pasislėpus po vandeniu. Įranton tvirtai įgrūdau virvę, kad irklas nenuslystų žemyn. Tada, kad stiebas tikrai stovėtų ir kad įsivaizduočiau, kur kabinti uždangą su priedais, pro pragręžtas skyles ištempiau virves ir pritvirtinau jas prie gulinčiųjų irklų galų. Gelbėjimosi liemenę, kurią buvau pritaisęs prie kojų atramos, dirželiu pritvirtinau prie stiebo pagrindo. Ji atliks du vaidmenis: padidins kėlimą stačiam stiebo svoriui kompensuoti ir sudarys man šiek tiek pakeltą sėdynę.

Ant ištemptų virvių užmečiau apklotą. Tas nuslydo. Virvės buvo per daug nuolaidžios. Sulenkiau ilgąjį apkloto kraštą, prapjoviau dvi skyles maždaug pėdos atstumu viena nuo kitos ir sujungiau jas raiščiu, atvyniojęs kiek virvės. Vėl užmečiau apklotą ant ištemptų virvių, kad naujoji juosta užsikabintų už stiebo viršaus. Taip pasidariau priedangą.

Plaustą taisiau didžiąją dienos dalį. Reikėjo sužiūrėti tiek daug detalių. Nuolatinis jūros bangavimas, nors ir švelnus, nė kiek nepadėjo mano darbui. Ir dar turėjau nenuleisti akių nuo Ričardo Parkerio. Taigi galiono pasidirbti nepavyko. Vadinamasis stiebas buvo iškilęs vos per kelis colius man virš galvos. O denis tebuvo toks, kad galėjau arba sėdėti sukryžiuotom kojom, arba gulėti stipriai susirietęs, kaip vaisius prieš pat gimimą. Bet skųstis negalėjau. Jis gerai plaukė ir jis išgelbės mane nuo Ričardo Parkerio.

Man bebaigiant darbą, artėjo prie pabaigos ir diena. Paėmiau skardinę vandens, atkimštuvą, keturis sausainius iš gelbėjimosi davinio ir keturis apklotus. Uždariau spintelę (šįkart labai tyliai), sėdau ant plausto ir atleidau virvę. Valtis nuplaukė. Pagrindinė virvė įsitempė, o atsarginė virvė, kurią specialiai buvau palikęs ilgesnę, laisvai karojo. Pasiklojau du apklotus, rūpestingai juos sulankstęs, kad nesiektų vandens. Kitais dviem apsigaubiau pečius ir atsirėmiau nugara į stiebą. Džiaugiausi, kad patiesęs dar vieną liemenę esu kiek aukščiau. Vargiai buvau toliau nuo vandens nei sėdėdamas ant storo kilimo, bet vis tiek tikėjausi, kad taip nebesudrėksiu.

Mėgavausi maistu ir stebėjau, kaip saulė leidžiasi, dangus — be debesėlio. Tai buvo atsipalaidavimo akimirka. Pasaulio skliautas žėrėjo puikiomis spalvomis. Nekantravo pasirodyti žvaigždės; vos tik spalvų užuolaida kiek pasitraukė, jos ėmė šviesti iš gilios mėlynės. Silpnai dvelkė šiltas vėjelis, ir jūra siūbavo kone švelniai, vandeniui kylant ir leidžiantis lyg žmonėms šokant rateliu — jie sueina ir iškelia rankas, o paskui išsiskiria ir vėl sueina, ir vėl, ir vėl.

Ričardas Parkeris atsitūpė. Virš planšyro buvo matyti tik jo galva ir šiek tiek pečių. Jis apsidairė. Aš šūktelėjau:

— Sveikas, Ričardai Parkeri!

Ir pamojavau. Jis pažiūrėjo į mane. Suurzgė ar sučiaudėjo, nors nei pirmas, nei antras žodis to garso neatspindi. Vėl supurkšnojo. Tai keistas padaras. Tokia kilni laikysena. Kaip vis dėlto jam tinka šis pavadinimas — karališkasis Bengalijos tigras. Maniau, kad man tam tikra prasme pasisekė. O ką, jei būtų tekę likti su kvailu ar bjauriu padaru — tapyru, stručiu ar kalakutų būreliu? Tam tikra prasme tai būtų buvusi dar sunkesnė kompanija.

Išgirdau pliaukštelėjimą. Pažvelgiau žemyn į vandenį. Aiktelėjau. Maniau, kad esu vienas. Ramybė ore, šviesos didybė, sąlyginio saugumo jausmas — visa tai leido man taip manyti. Juk taika turi tylos ir vienatvės elementų, argi ne taip? Sunku įsivaizduoti, kaip galėtum jausti taiką judrioje metro stotelėje, ar ne? Tai iš kur tas sambrūzdis?

Jau iš pirmo žvilgsnio supratau, kad jūra — tai miestas. Tuoj po manim, tiesiog visur, man nė neįtariant, ėjo magistralės, bulvarai, gatvės ir kelio žiedai, ūžiantys nuo povandeninio eismo. Vandenyje — tankiame, stikliškame ir žybsinčiame milijonais žėrinčių planktono dalelyčių — lyg pašėlusios lakstė žuvys — sunkvežimiai, autobusai, lengvieji automobiliai, dviračiai ir pėstieji, be abejo, pypsėdami ir šaukdami vienas ant kito. Vyravo žalia spalva. Įvairiuose gyliuose, kiek tik galėjau užmatyti, tvyrojo greit išnykstantys fosforescuojančių žalių burbulų šleifai, palikti pralėkusių žuvų. Vos išnykus vienai juostai, atsirasdavo kita. Šie šleifai ėjo iš visų pusių ir nyko visomis kryptimis. Jie priminė tas nuotraukas, daromas naktį mieste, su ilgais raudonais ruožais nuo mašinų užpakalinių šviestuvų. Tik tiek, kad čia mašinos važinėjo viena virš kitos, lyg dešimties aukštų estakadose. Ir dar: automobiliai čia buvo kuo trenkčiausiai nuspalvinti. Dorados — po plaustu jų budėjo per penkiasdešimt — pralėkdamos blyksteldavo ryškiu auksu su mėlyna ir žalia. Kitos žuvys, kurių nepažinojau, buvo geltonos, rudos, sidabrinės, mėlynos, raudonos, violetinės, žalios, baltos — visaip išmargintos, ištisinių spalvų, dryžuotos ar taškuotos. Tik rykliai buvo nepalenkiamai blankūs. Bet kad ir kokio dydžio ar spalvos buvo mašina, viena buvo bendra visoms — jos pašėlusiai lakstė. Vyko daugybė susidūrimu — net ir mirtinų, bijau — ir daugybė automobilių tapdavo nevaldomi, trenkdavosi į barjerus ir išlėkdavo į orą virš vandens, tėkšdamiesi atgal į liuminescencijos purslus. Spoksojau į šį miestietišką bruzdesį lyg skrisdamas virš tikro miesto oro balionu. Šis spektaklis buvo nuostabus ir įspūdingas. Tikrai taip turėtų atrodyti Tokijas piko metu.

Žiūrėjau, kol mieste užgeso šviesos.

Iš Cimcumo temačiau delfinus. Buvau nusprendęs, kad Ramusis vandenynas, išskyrus praplaukiančius žuvų guotelius, — menkai teapgyvendinta vandens dykynė. Supratau, kad krovininiai laivai plaukia per greitai, palyginti su žuvimis. Pamatyti jūros gyvybę iš laivo tokia pat tikimybė, kaip stebėti laukinius gyvūnus miške iš automobilio nuo autostrados. Delfinai, itin vikrūs plaukikai, žaidžia aplink valtis ir laivus visai kaip šunys, besivejantys automobilius: jie lekia iš paskos, kol išgali. Jei nori pamatyti laukinių gyvūnų, turi eiti per mišką pėsčias ir ramiai. Taip pat ir jūroj. Turi klajoti po Ramųjį vandenyną tarytum išėjęs pasivaikščioti, kad pastebėtum, kokie jo turtai ir gausa.

Įsitaisiau ant šono. Pirmąsyk per penkias dienas pasijutau gan ramiai. Manyje nušvito mažytė viltis — sunkiai uždirbta, nusipelnyta, pagrįsta. Užmigau.

60 skyrius

Naktį vieną kartą nubudau. Pastūmiau šalin uždangą ir apsidairiau. Švietė aštrus mėnulio pjautuvas, o dangus buvo visiškai giedras. Žvaigždės taip stipriai žėrėjo, su tokiu spindesiu, kad rodėsi kvaila vadinti naktį tamsia. Ramiai plytėjo jūra, užlieta drovios eiklios šviesos — išvien juoduma ir sidabro žaismė beribėse platybėse aplink mane. Glumino visa ko apimtis — oro erdvės virš manęs, galybė vandens aplink ir po manim. Aš buvau pusiau apstulbęs, pusiau priblokštas. Jaučiausi lyg išminčius Markandėja, iškritęs iš Višnaus burnos, kai tas miegojo, ir išvydęs visą visatą, viską, kas ten yra. Nespėjo išminčius numirti nuo išgąsčio, kaip Višnus pabudo ir įsidėjo jį atgal į burną. Pirmą kartą pastebėjau — kaip dar ne sykį pastebėsiu per savo išbandymą, tarp viens po kito einančių agonijos priepuolių, — kad esu priverstas kęsti, supamas grandiozinių dekoracijų. Pamačiau, kas ta mano kančia, baigtinė ir nereikšminga — ir apsiraminau. Suvokiau, kad mano kentėjimai prie nieko netinka. Ir galėjau su tuo su susitaikyti. Taip ir turėjo būti. (Tik dienos šviesa sukėlė protestus: „Ne! Ne! Ne! Mano kančia svarbi. Aš noriu gyventi! Negaliu tiesiog imti ir sumaišyti savąją ir visatos gyvybę. Gyvenimas — rakto skylutė, vienintelis siaurutis įėjimas į neaprėpiamybę — kaipgi galėčiau negyventi su šiuo siauru, ankštu požiūriu į daiktus? Aš juk teturiu vien šią rakto skylutę!“) Sumurmėjau musulmonų maldos žodžius ir vėl užmigau. 61 skyrius

Kitą rytą nebuvau toks sudrėkęs ir jaučiausi stipriai. Maniau, kad tai nepaprasta, žinant, kokią įtampą teko patirti ir kiek mažai tebuvau valgęs kelias pastarąsias dienas.

Buvo puiki diena. Nusprendžiau išmėginti, kaip seksis žvejoti pirmąsyk gyvenime. Po pusryčių — o tai buvo trys sausainiai ir viena skardinė vandens — perskaičiau, ką šia tema sako gelbėjimosi vadovas. Iškilo pirmoji problema — masalas. Susimąsčiau. Juk buvo kritusių gyvūnų, bet vogti maistą tigrui iš panosės — toks planas visai nedžiugino. Jis juk nebūtų supratęs, kad tai investicija, kuri jam atneš gražaus pelno. Nusprendžiau panaudoti savo odinį batą. Man tebuvo likęs vienas. Kitą buvau pametęs laivui skęstant.

Įslinkau į valtį ir pasiėmiau iš spintelės vieną iš žūklės komplektų, peilį ir kibirą laimikiui. Ričardas Parkeris gulėjo ant šono. Uodega sukrutėjo, kai pasiekiau pirmagalį, bet galva nepakilo. Pasileidau su plaustu.

Pritvirtinau kabliuką prie vielinio galiuko, kurį pririšau prie valo. Užkabinau kelis švininius pasvarėlius. Išsirinkau tris — intriguojančios torpedų formos. Nusimoviau batą ir supjausčiau į gabalus. Nebuvo lengva — oda buvo kieta. Rūpestingai įvėriau kabliuką į plokščią odos gabalėlį, neperverdamas, bet į vidų, kad kabliuko smaigalys būtų paslėptas. Giliai nuleidau valą. Praėjusį vakarą buvo tiek žuvies, kad tikėjausi lengvo laimikio.

Nieko nepagavau. Visas batas išėjo gabalėlis po gabalėlio, vienas lengvas truktelėjimas po kito, viena laiminga pasprukusi žuvis po kitos, tuščias kabliukas po tuščio kabliuko, kol man beliko vien guminis padas ir batraištis. Kai ir tas raištelis suėjo kaip neįtikėtinas sliekas, tikrai įpykęs pamėginau padą, visą iš karto. Nebuvo tai gera mintis. Pajutau silpną, daug žadantį truktelėjimą, ir po to valas nelauktai palengvėjo. Ištraukiau vien valą. Netekau viso įrenginio.

Man tai nebuvo baisus smūgis. Rinkinyje dar buvo kabliukų, vielučių ir pasvarėlių, jau nekalbant apie kitą sveiką komplektą. Ir juk žvejojau ne dėl savęs. Atsargose turėjau sočiai maisto.

Vis dėlto viena mano proto dalis — toji, kuri kalba apie tai, ko nenorėtume girdėti — ėmė man priekaištauti. „Už kvailumą reikia mokėti. Kitąkart turėsi parodyti daugiau atsargos ir išminties“.

Vėliau tą rytą pasirodė antrasis vėžlys. Jis priplaukė tiesiog prie plausto. Galėjo pasiekti ir įkąsti man į užpakalį, jei tik būtų norėjęs. Jam apsisukus, pasiekiau užpakalinį plaukmenį, bet vos palietęs atšokau iš siaubo. Vėžlys nuplaukė sau.

Toji pati proto dalis, priekaištavusi už žvejybinį fiasko, vėl mane išplūdo: „Tai kuo būtent ruošiesi pašerti tą savo tigrą? Kaip manai, kiek jis trauks su tom trim stipenom? Ar dar tau reikia priminti, kad tigrai — ne maitėdos? Garantuotai jis neries labai nosies, kai priartės pastaroji. Bet negi manai, kad prieš imdamasis išpurtusio, papuvusio zebro jis neparagaus šviežio, sultingo indų berniuko vos už vieno trumpo panėrimo? Ir ką ruošiamės daryti su vandeniu? Žinai, kokie tigrai nekantrūs, kai ištroškę. Ar neužuodei visai neseniai kvapo iš jo burnos? Jis gan baisus. Tai blogas ženklas. Gal tikiesi, kad jis išlaks visą Didįjį vandenyną ir numalšinęs troškulį padės tau nueit į Ameriką? Labai stebinantis tas ribotas Sandarbanso tigrų sugebėjimas išskirti druską. Manau, kad tai nuo gyvenimo mangrovės miškuose su potvyniais ir atoslūgiais. Bet tai juk ribotas gebėjimas. Argi nerašoma, kad išgėrę per daug sūraus vandens tigrai virsta žmogėdrom? O, žiūrėk. Vilką mini — vilkas čia. Štai jis. Žiovauja. Oi oi oi“ kokia milžiniška rausva ola. Pažvelk į tuos ilgus geltonus stalaktitus ir stalagmitus. Gal jau šiandien gausi progą ten apsilankyti“.

Ričardo Parkerio liežuvis, tokio dydžio ir spalvos kaip guminė karšto vandens šildyklė, įsitraukė ir nasrai susičiaupė. Jis nurijo seiles.

Likusią dienos dalį variau sau ligą nervindamasis. Nelikau valtyje. Nepaisant mano baisių prognozių, Ričardas Parkeris leido laiką gan ramiai. Jis vis dar turėjo vandens po lietaus ir neatrodė itin susirūpinęs dėl alkio. Tačiau jis vis leido visokius tigriškus garsus: urzgė, dejavo ir panašiai — nuo ko man nesidarė nė trupučio ramiau. Galvosūkis rodėsi neišsprendžiamas: kad galėčiau žvejoti, man reikia jauko, bet jauką turėčiau, tik jei pagaučiau žuvį. Tai ką turėčiau daryti? Paaukoti savo pirštą? Nusipjauti ausį?

Sprendimas atsirado vėlyvą popietę pačiu netikėčiausiu būdu. Buvau prisitraukęs prie valties. Dar daugiau: buvau į ją įlipęs ir kuičiausi po spintelę, karštligiškai ieškodamas, kas galėtų išgelbėti man gyvybę. Plaustą buvau pririšęs už šešių pėdų nuo valties. Įsivaizdavau, kad šokdamas ir paleidęs mazgą galėsiu išsigelbėti nuo Ričardo Parkerio. Neviltis vertė mane šitaip rizikuoti.

Neradęs nieko, nei masalo, nei naujos idėjos, atsisėdau — vien tam, kad suprasčiau, jog esu pačiame jo sutelkto žvilgsnio centre. Jis tupėjo kitame valties gale, kur anksčiau buvo zebras, atsisukęs į mane, ir, rodės, kantriai laukė, kol jį pastebėsiu. Kaip čia atsitiko, kad negirdėjau jo krutant? Kaip aš taip sugebėjau save apgauti, kad pavyks jį pergudrauti? Staiga man smarkiai trenkė per veidą. Riktelėjau ir užsimerkiau. Katės miklumu jis peršoko valtį ir vožė man. Man nudrėks veidą — štai taip siaubingai turėsiu mirti. Skausmas buvo toks stiprus, kad nieko nepajutau. Tebūnie palaimintas šokas. Tebūnie palaimintas tas mechanizmas, kuris saugo mus nuo per didelio skausmo ir sielvarto. Gyvybės šerdyje — saugiklis. Suunkščiau: „Pirmyn, Ričardai Parkeri, pribaik mane. Tik prašau, ką tau reikia padaryti, padaryk greitai. Nereikia keliskart mėginti saugiklių“.

Jis neskubėjo. Jis triukšmavo kažkur man prie kojų. Be abejo, bus radęs spintelę su jos turtais. Baimingai atsimerkiau.

Tai buvo žuvis. Spintelėje buvo žuvis. Ji daužėsi, kaip žuvis be vandens. Ji buvo apie penkiolikos colių ilgio ir turėjo sparnus. Žuvis skraiduolė. Plona, tamsiai pilkai melsva, su sausais beplunksniais sparnais ir apvaliomis nemirksinčiomis gelsvomis akimis. Tai žuvis skraiduolė trenkė man per veidą, ne Ričardas Parkeris. Jis vis dar buvo už penkiolikos pėdų, be abejo, nustebęs, ką aš čia darau. Bet jis buvo pastebėjęs žuvį. Jo snukyje galėjau įskaityti stiprų susidomėjimą. Jis lyg ruošėsi patyrinėti.

Pasilenkiau, paėmiau žuvį ir mečiau jo link. Štai taip reikia jį prisijaukinti! Kur nuėjo žiurkė, ten seks ir žuvis. Deja, žuvis skraiduolė mokėjo skraidyti. Ore, tiesiog prieš Ričardo Parkerio pravertą burną, žuvis staigiai pasisuko ir pliumptelėjo į vandenį. Visa tai nutiko žaibo greitumu. Ričardas Parkeris pasuko galvą ir kaukštelėjo dantimis, bet žuvis buvo mitresnė. Jis atrodė apstulbęs ir nepatenkintas. Jis vėl pasisuko į mane. „Kur mano vaišės?“ — rodės, klausė jo išraiška. Mane apėmė baimė ir liūdesys. Pasisukau neryžtingai, su šiokia tokia viltimi, kad užšoksiu ant plausto prieš jam šokant ant manęs.

Ir būtent šiuo momentu ore ėmė vibruoti, ir mus pribloškė žuvų skraiduolių guotas. Jos atlėkė lyg skėrių pulkas. Ir ne tiek dėl gausumo, kiek dėl šiokio tokio vabzdiško jų sparnų spragsėjimo ir dūzgimo. Jos išnėrė iš vandens, dešimtys jų vienu metu, kai kurios nuplazdendamos per šimtą jardų oru. Dauguma nunėrė į vandenį tiesiai prieš pat valtį. Daugelis tiesiog nuslydo per ją. Kelios trenkėsi į jos šoną, supokšėję lyg gęstantys fejerverkai. Keletas laimingųjų grįžo į vandenį, atšokusios nuo brezento. Kitos, kurioms prasčiau pasisekė, nukrito tiesiai į valtį, kur ėmė daužytis, šlepsėdamos, pauškėdamos ir plekšėdamos. O dar kitos atlėkė tiesiai į mus. Kadangi stovėjau visai neapsisaugojęs, pasijutau, lyg išgyvenčiau Šv. Sebastiano27 kankinimus. Kiekviena žuvis, kuri trenkėsi į mane, buvo lyg strėlė, sminganti man į kūną. Griebiausi apkloto, kad truputį prisidengčiau, ir tuo pat metu stengiausi nors kelias sugauti. Visas kūnas buvo nusėtas įdrėskimų ir įpjovimų.

Tuoj pat paaiškėjo šio anšlago priežastis: karštai vaikydamosi jų iš vandens šokinėjo dorados. Daug didesnės dorados nesugebėjo tiek paskristi, tačiau jos lenkė skraiduoles vandenyje savo trumpais galingais yriais. Jos sugebėtų aplenkti skraiduoles, jei būtų tuoj už jų vandenyje ir nertų tuo pat metu ir ta pačia kryptimi. Pasirodė ir ryklių: tie irgi šokinėjo iš vandens, ne taip gražiai, bet su triuškinama baigtimi kai kurioms doradoms. Tas „vandeninis“ sąmyšis ilgai netruko, bet jo metu jūra virė ir burbuliavo, žuvys šokinėjo ir žandikauliai dirbo nepaliaudami.

Ričardas Parkeris šių žuvų akivaizdoje laikėsi daug „kiečiau“ nei aš ir kur kas veiksmingiau. Jis pakilo ir stengėsi padaryti užtvarą, puldamas ir griebdamas dantim visas žuvis, kurias tik galėjo pasiekti. Daug jų buvo prarytų gyvų ir nekramtytų, besipriešinantiems sparnams plakantis jo nasruose. Tai buvo akinantis jėgos ir miklumo reginys. Praktiškai įspūdingiausias buvo ne miklumas, bet grynai žvėriškas pasitikėjimas, visiškas atsidavimas akimirkai. Toks lengvumo ir susitelkimo derinys, toks buvimas čia ir dabar keltų pavydą aukščiausios klasės jogui.

Kai viskas baigėsi, rezultatas, be mano kūno sopulių, buvo toks: šešios žuvys skraiduolės spintelėje ir dar gerokai daugiau visoje valtyje. Aš skubiai suvyniojau žuvį į apklotą, čiupau kirvuką ir puoliau į plaustą.

Toliau dirbau itin apgalvotai. Mane labai blaivinamai paveikė žvejybos reikmenų praradimas tą rytą. Negalėjau sau leisti dar vienos tokios klaidos. Atsargiai išvyniojau žuvį, laikydamas ją prispaudęs ranka, gerai žinodamas, kad ji šoks stengdamasi išsigelbėti. Kuo labiau artėjo žuvis, tuo labiau aš baiminausi ir šlykštėjausi. Pasirodė jos galva. Iš to, kaip ją laikiau, galėjai pamanyti, kad čia kaušelis pasibjaurėtinų žuvinių ledų, pūpsančių ant vaflio iš vilnonio apkloto. Tas padaras žiopčiojo be vandens, lėtai pražiodamas ir užčiaupdamas burną ir žiaunas. Jutau, kaip sparnais žuvis man ręžiasi į ranką. Apverčiau kibirą ir įkišau ją galva į dugną. Griebiausi kirvuko. Iškėliau jį oran.

Keletą kartų norėjau nuleisti kirvį, bet niekaip negalėjau to padaryti. Gal toks sentimentalumas ir juokingas, žinant, ką man teko regėti pastarosiomis dienomis, bet anuos padarus sudorojo kiti, plėšrūs gyvūnai. Manau, iš dalies buvau kaltas dėl žiurkės žūties, bet ją tik mečiau: ją nužudė Ričardas Parkeris. Visas taikaus vegetarizmo gyvenimas stojo tarp manęs ir sąmoningo žuvies nugalabijimo.

Uždengiau žuvies galvą apklotu ir apsukau kirvuką. Ir vėl ranka pakibo ore. Tiesiog negalėjau ištverti tos minties, kaip trenksiu per minkštą, gyvą galvą su kirviu.

Padėjau kirvuką. Nusprendžiau, kad nežiūrėdamas nusuksiu jai sprandą. Kietai susukau žuvį į apklotą. Ėmiau ją lenkti abiem rankom. Juo labiau spaudžiau, juo labiau žuvis priešinosi. Įsivaizdavau, koks jausmas, kai esi įsuktas į apklotą ir kažkas bando nusukti tau sprandą. Įsibauginau. Ne sykį nuleidau rankas. Vis dėlto žinojau, kad tai vis tiek reikės padaryti, ir kuo ilgiau lauksiu, tuo ilgiau kentės žuvis.

Ašaroms tekant per skruostus vis raginau save, kol išgirdau trekštelint ir jau nebejutau gyvybės spurdant savo rankose. Išlanksčiau apklotą. Skraiduolė buvo negyva. Vienoje jos galvos pusėje, ties žiaunomis, žiojėjo plyšys — atviras ir kraujuojantis.

Gailiai apraudojau šią vargšę mažą velionės sielelę. Tai buvo pirmasis juslus gyvis, kurį nužudžiau. Tapau žudiku. Buvau toks kaltas, kaip Kainas. Buvau šešiolikos metų, nekaltas berniukas, prisiskaitęs knygų ir religijų, o dabar mano rankos tapo suteptos krauju. Kokia sunki našta. Visa juslioji gyvybė šventa. Savo maldose niekad neužmiršau šios žuvies.

Po to buvo lengviau. Negyva skraiduolė atrodė kaip žuvis, kurių matydavau Pondičerio turguje. Tai jau kažkas kita, jau išimta iš esminės kūrinijos schemos. Kirvuku sukapojau ją į gabalus ir sudėjau į kibirą.

Dienai gęstant vėl pamėginau žvejoti. Iš pradžių sekėsi ne ką geriau nei iš ryto. Bet sėkmė nebeatrodė tokia nepagaunama. Žuvys karštai ėmė kabliuką. Jos akivaizdžiai juo domėjosi. Vaizdavausi, kad tai smulkios žuvelės, per mažos tokiam kabliukui. Todėl toliau užmečiau valą ir leidau jam giliau nugrimzti, kad nepasiektų mažosios žuvys, kurios būriavosi aplink plaustą ir valtį.

Ir tik kai ėmiausi skraiduolės galvos kaip jauko ir vienintelio pasvarėlio, užmesdamas ir greitai ištraukdamas valą, kad galva slystu vandens paviršiumi, tik tada galiausiai pirmąkart rimtai kibo. Pirmyn metėsi dorada, vydamasi žuvies galvą. Truputį atpalaidavau valą, kad ji gerai prarytų jauką, ir tada smarkiai truktelėjau. Dorada lyg sprogdama išlėkė iš vandens, taip tempdama valą, jog maniau, kad išvers mane iš plausto. Susiėmiau. Valas smarkiai įsitempė. Tai buvo geras valas — toks netruks. Ėmiau traukti doradą. Ji priešinosi iš visų jėgų, šokinėdama, bandydama panerti ir pliaukšėdama. Valas įsirėžė man į delnus. Apsivyniojau rankas apklotu. Širdis smarkiai daužėsi. Žuvis buvo stipri it jautis. Nebuvau tikras, kad pajėgsiu ją ištraukti.

Pastebėjau, kad aplink plaustą ir valtį neliko nė vienos žuvies. Be abejo, jos pajuto dorados kančias. Ėmiau skubintis. Jos priešinimasis prišauks ryklius. Bet ji kovojo kaip velnias. Man gėlė rankas. Kai tik pritraukdavau ją prie plausto, ji imdavo taip įnirtingai daužytis, kad tekdavo atleisti kiek valo.

Galiausiai šiaip taip užvilkau ją ant plausto. Ji buvo ilgesnė nei trijų pėdų. Kibiras niekuo nepadės. Jis būtų tikęs doradai kaip skrybėlė. Prispaudžiau žuvį keliais ir rankomis. Tai buvo besiranganti masė iš gryno raumens, tokia didelė, kad jos uodega kyšojo už manęs ir smarkiai daužė per plaustą. Jojau ant jos lyg kaubojus ant laukinio mustango, taip įsivaizdavau. Man užėjo laukinė pergalinga nuotaika. Dorada — didingai atrodanti žuvis: didžiulė, mėsinga ir glotni, su pūpsančia kakta, bylojančia esant stiprią asmenybę, labai ilgu nugaros peleku, išdidžiu lyg gaidžio skiauterė, ir su žvynų danga, lygia ir žėrinčia. Jaučiausi trenkiąs likimui rimtą smūgį, susiėmęs su tokiu gražiu priešininku. Šia žuvimi aš atsiteisiu su jūra, su vėju, su laivų dužimu, su visomis aplinkybėmis, atsigręžusiomis prieš mane.

— Ačiū tau, Viešpatie Višnau, ačiū tau, — sušukau. — Kažkada išgelbėjai pasaulį pasivertęs žuvimi. Dabar mane išgelbėjai, žuvimi pavirtęs. Ačiū, ačiū tau!

Užmušti ją nebuvo sunku. Būčiau nė nesivarginęs — galiausiai ji juk buvo skirta Ričardui Parkeriui, kuris būtų pribaigęs ją kaip specialistas — tik kad tas kabliukas jos gerklėje. Jau geriau valo gale dorada, o ne tigras. Ėjau tiesiai prie darbo. Paėmiau kirvuką abiem rankom ir energingai trenkiau žuviai per galvą plokščiąja puse (vis dar neturėjau jokio noro pasitelkti aštriosios pusės). Žūdama dorada iškrėtė patį keisčiausią dalyką: ėmė greitai mainytis visomis įmanomomis spalvomis. Bekovojant jos paviršiuje lyg neono šviesos blyksėjo ir mirguliavo mėliu, žalsvumu, raudoniu, auksu ir violetu. Jaučiausi, lyg būčiau bandęs užmušti vaivorykštę. (Vėliau išsiaiškinau, kad dorados gerai žinomos savo ikimirtiniu spalvų žaismu). Galiausiai ji jau gulėjo rami ir blanki, o aš galėjau ištraukti kabliuką. Sugebėjau net atgauti dalį jauko.

Gal nustebsite, kad per tokį trumpą laiką sugebėjau pereiti nuo ašarų, kad reikia pribaigti apmuturiuotą skraiduolę, iki to, kad piktdžiugiškai pritvojau doradą. Galėčiau paaiškinti argumentuodamas, kad man buvo drovu ir gailu pelnytis iš vargšės skraiduolės navigacijos klaidos, tuo tarpu aktyviai gaudydamas didžiulę doradą įsismaginau ir ėmiau pasitikėti savimi. Bet faktiškai tai paaiškintina kitaip. Tai paprasta ir žiauru: žmogus pripranta prie bet ko— net žudyti.

Plaustą prie valties traukiau kupinas medžiotojo išdidumo. Plaukiau išilgai krašto ir kuo lėčiau. Įsukau ir nusviedžiau doradą į valtį. Ji nukrito garsai dunkstelėdama ir Ričardui Parkeriui sukėlė gergždesiu išreikštą nuostabą. Po poros šniurkštelėjimų išgirdau čepsnojamą malimą dantimis. Nusistūmiau šalin, nepamiršęs keletą kartų smarkiai papūsti švilpuką, kad priminčiau Ričardui Parkeriui, kas čia taip maloningai parūpino jam šviežio maisto. Stabtelėjau pasiimti kelis sausainius ir skardinę vandens. Penkios likusios skraiduolės spintelėje buvo negyvos. Nutraukiau joms sparnus, numečiau juos ir susukau žuvis į jau įšventintą žuvų apklotą.

Kol nusiskalavau kraują, išvaliau žvejybos rykus, viską sudėjau ir pavakarieniavau, atėjo naktis. Plonas debesų sluoksnis dengė žvaigždes ir mėnulį, ir buvo labai tamsu. Buvau pavargęs, bet vis dar sujaudintas pastarųjų valandų įvykių. Užimtumo pojūtis teikė visišką pasitenkinimą — visai negalvojau apie sunkią savo padėtį ar save patį. Žūklė buvo aiškiai geresnis laiko leidimo būdas, nei sukti siūlus ar žaisti spėliones. Nusprendžiau vėl to imtis kitą dieną, kai tik praauš.

Užmigau, o mintyse švietė prieš mirtį chameleoniškai mirganti dorada. 62 skyrius

Tą naktį miegojau priešokiais. Prieš pat tekant saulei netekau vilties darsyk užmigti ir pasikėliau ant alkūnės. Sužaidžiau spėlionę pats su savimi — kur tigras. Ričardas Parkeris nesiilsėjo. Jis dejavo, urzgė ir mynė pirmyn atgal po valtį. Atrodė įspūdingai. Įvertinau padėtį. Jis negali būti alkanas. Bent jau ne pavojingai alkanas. Gal jis ištroškęs? Jo liežuvis kyšteldavo iš nasrų, bet tik retkarčiais, ir jis nelekavo. O pilvas ir letenos buvo dar drėgni. Bet ir ne šlaputėliai. Turbūt valtyje nebe kažin kiek vandens. Greitai jis ištrokš.

Pažvelgiau į dangų. Debesų danga buvo išnykusi. Išskyrus keletą sruogelių horizonte, dangus buvo švarus. Vėl bus karšta, be lietaus diena. Jūra judėjo lyg letarge, tarsi jau nuvarginta būsimos kaitros.

Atsisėdau priešais stiebą ir apmąsčiau mūsų bėdą. Sausainiai ir žvejybos reikmenys garantavo mums stambią mūsų dietos dalį. Skystoji dalis — štai kliuvinys. Būtent tai, ko iš tokios gausybės turime apsčiai, yra visai sugadinta druskos. Galbūt galėčiau jam primaišyti kiek jūros vandens į lietaus, bet iš pradžių turėčiau gauti daugiau gėlo vandens. Skardinių ilgai neužteks mums abiem — iš tikrųjų man buvo gaila Ričardui Parkeriui ir vienos — o lietumi pasikliauti kvaila.

Saulės distiliatoriai — vienintelis kitas geriamo vandens šaltinis. Abejodamas pažvelgiau į juos. Dabar jie išleisti jau dvi dienas. Pastebėjau, kad vienas jų jau kiek subliuškęs. Patraukiau virvę norėdamas jį apžiūrėti. Atkimšau jo pripūstą kūgį. Nieko per daug iš tiesų nesitikėdamas, kyštelėjau ranką po vandeniu, siekdamas distiliato maišo, kuris buvo prikabintas prie apvalios plūdriosios kameros. Pirštai užčiuopė nelauktai storą maišą. Man per kūną perbėgo jaudulio šiurpuliai. Susivaldžiau. Juk gali būti, kad į jį prisisunkę jūros vandens. Atkabinau surinktuvą ir laikydamasis instrukcijų nuleidau jį, o paskui pakėliau distiliatorių, kad galėtų sutekėti visas vanduo iš po kūgio. Užsukau du mažyčius kranelius į surinktuvą, tada paėmiau jį ir ištraukiau iš vandens. Jis buvo stačiakampės formos, pagamintas iš storo minkšto geltono plastiko su kalibravimo žymomis ant vieno šono. Paragavau vandens. Dar kartą paragavau. Jis buvo gėlas.

— Brangioji mano jūrų karve! — sušukau saulės distiliatoriui. — Pritvinkai, ir dar kaip! Koks nuostabus pienas. Gal kiek ir su gumos prieskoniu, bet nesiskundžiu. Žiūrėk, kaip atsigersiu!

Ištuštinau tą maišą. Jis buvo vieno litro talpos ir kone pilnas. Akimirką užsimerkęs iš malonumo ir atsidusęs iš pasitenkinimo vėl pritvirtinau surinktuvą. Patikrinau kitus distiliatorius. Visų tešmenys buvo panašiai apsunkę. Surinkau šviežią pieną, daugiau nei aštuonis litrus, į žuvies kibirą. Akimirksniu šios technologinės keistenybės mano žvilgsniui pasidarė tokios pat mielos, kaip kaimenė ūkininkui. Iš tiesų, romiai plūduriuodami lanku, jie darėsi panašūs į lankoje besiganančias karves. Aptarnavau juos, apžiūrėjęs, kad turėtų pakankamai jūros vandens ir kad kūgiai su kameromis būtų tinkamai pripūsti oro.

Kiek papildęs kibirą jūros vandens, pastačiau jį ant šoninio suolo tuoj po brezentu. Pasibaigus ryto vėsai Ričardas Parkeris atrodė saugiai įsitaisęs apačioje. Pririšau kibirą su virve prie brezento kablių valties šone. Įdėmiai pažiūrėjau už planšyro. Jis gulėjo ant šono. Jo irštvoje buvo ne koks vaizdelis. Dvėsenos buvo sutemptos į krūvą — groteskišką kaugę iš apgedusių gyvulių dalių. Atpažinau porą kojų, įvairius kailio lopus, galvos dalis, daugybę kaulų. Aplink voliojosi skraiduolių sparnai.

Perpjoviau skraiduolę ir įkišau gabaliuką ant šoninio suolo. Susirinkęs, ko reikėjo tai dienai iš spintelės ir jau pasiruošęs eiti, įkišau dar vieną gabaliuką pro brezentą priešais Ričardą Parkerį. Tai suveikė kaip ir norėjau. Plaukdamas šalin pamačiau, kaip jis išėjo į lauką ir kepštelėjo žuvies gabaliuką. Jis pasuko galvą ir pastebėjo dar vieną ir naują daiktą šalia savęs. Pakilo. Nukorę savo milžinišką galvą virš kibiro. Bijojau, kad neišverstų jo. Neišvertė. Snukis pasislėpė kibire vos sutilpdamas ir jis ėmė lakti vandenį. Labai greitai kibiras pradėjo šokinėti ir sukiotis kaip tuščias nuo kiekvieno lyžtelėjimo. Kai jis pakėlė galvą, aš agresyviai įsispoksojau jam į akis ir kelis kartus papūčiau švilpuką. Jis pradingo po brezentu.

Man pasirodė, kad sulig kiekviena praeinančia diena valtis vis labiau primena zoologijos sodo aptvarą: Ričardas Parkeris turėjo užuobėgą miegui ir poilsiui, ėdžias, stebėjimo punktą, o dabar ir gėryklą.

Temperatūra kilo. Kaitra ėmė dusinti. Likusią dienos dalį praleidau savo baldakimo pavėsyje žvejodamas. Atrodo, su pirmąja dorada būsiu patyręs pradedančiojo sėkmę. Visą dieną nieko nesugavau, net ir vėlyvą popietę, kai gausiai pasirodė jūrų gyvastis. Pasisuko vėžlys, šįsyk kitos rūšies, žalias jūrų vėžlys, iškilesnis ir lygesnio kiaukuto, bet taip pat nekintamai kurioziškas, kaip ir vanagasnapis. Nieko jam nedariau, bet jau ėmiau mąstyti, kad turėčiau.

Vienintelis džiaugsmas iš tokios karštos dienos buvo saulės distiliatorių vaizdas. Visi kūgiai iš vidaus buvo aprasoję kondensato lašais ir sruveno.

Diena pasibaigė. Suskaičiavau, kad kitą rytą jau bus savaitė po Cimcumo nuskendimo. 63 skyrius

Robertsonų šeima jūroje išgyveno trisdešimt aštuonias dienas. Kapitonas Blajus iš garsiojo Baunti su drauge išsigelbėjusiais išgyveno keturiasdešimt septynias dienas. Stivenas Kalahanas išgyveno septyniasdešimt šešias. Ouvenas Čeisas, kurio pasakojimas apie banginių medžiotojų laivą Eseksą, nuskandintą banginio, įkvėpęs Hermaną Melvilį, išgyveno aštuoniasdešimt tris dienas jūroje su dviem draugais, tik savaitei pertraukę kelionę nesvetingoje saloje. Beilio šeima išgyveno 118 dienų. Esu girdėjęs apie korėjiečių jūreivį prekybininką, vardu lyg ir Pūnas, kuris išgyveno Ramiajame vandenyne šeštajame dešimtmetyje 173 dienas.

Aš išgyvenau 227 dienas. Šitiek tęsėsi mano išbandymas — ilgiau nei septynis mėnesius.

Stengiausi būti užsiėmęs. Tai vienas iš mano išlikimo pagrindų. Valtyje, net plauste, visuomet yra ką veikti. Paprasta mano diena, jei taip galima pasakyti apie išlikusįjį jūroje, atrodė štai taip:

Nuo saulės patekėjimo iki įdienojimo:

pabudimas

maldos

pusryčiai Ričardui Parkeriui

bendra plausto ir valties apžiūra, ypatingą dėmesį skiriant visiems mazgams ir virvėms

saulės distiliatorių priežiūra (nušluostymas, pripūtimas, vandens iškėlimas)

pusryčiai ir maisto atsargų patikrinimas

žvejojimas ir sugautos žuvies paruošimas (išskrodimas, išvalymas, mėsos rėželių iškabinimas saulėje džiūti)

Nuo įdienojimo iki vėlyvos popietės: maldos

lengvi priešpiečiai

poilsis ir lengva veikla (dienoraščio rašymas, šašų ir skaudulių apsižiūrėjimas, įrangos aptvarkymas, pasikrapštinėjimas po spintelę, Ričardo Parkerio stebėjimas ir studijos, vėžlių kaulų apgramdymas ir kt.)

Nuo vėlyvos popietės iki ankstyvo vakaro: maldos

žvejojimas ir žuvies ruošimas

džiūstančių mėsos rėželių priežiūra (apvartymas, papuvusių dalių nupjovimas)

pasiruošimai pietums

pietūs sau pačiam ir Ričardui Parkeriui

Saulėlydis:

bendra plausto ir valties apžiūra (dar sykį mazgai ir virvės)

distiliato iš saulės distiliatorių surinkimas ir supylimas atsargai

viso maisto ir įrangos padėjimas

pasitvarkymai nakčiai (kloju lovą, saugiai pasidedu plauste signalinę raketą, jei kartais pasirodytų laivas, ir lietaus gaudyklę, jei imtų lyti)

maldos

Naktis:

miegas su pertrūkiais

maldos

Rytais paprastai būdavo geriau nei gerokai įdienojus, kai imi justi laiko bergždumą.

Bet kokie įvykiai sutrikdydavo šią rutiną! Lietus bet kuriuo paros metu sustabdydavo visus kitus reikalus, nes visą laiką, kol lydavo, laikydavau iškėlęs lietaus gaudykles ir karštligiškai rūpindavausi prigaudytu vandeniu. Kitas svarbus dienotvarkės griovimas buvo vėžlių pasirodymas. Ir, žinoma, Ričardas Parkeris buvo nuolatinis trikdytojas. Rūpinimasis juo buvo pirmos svarbos darbas, ir jo negalėjau atidėti nė akimirkai. Be ėdimo, gėrimo ir miego jis ir neturėjo daugiau dienotvarkės, bet pasitaikydavo, kad žvėris išsijudindavo iš letargo ir imdavo klajoti po savo teritoriją, triukšmaudamas ir viskuo nepatenkintas. Laimei, saulė ir jūra netrukus jį nuvargindavo ir jis grįždavo po brezentu, kad vėl nuvirstų ant šono arba išsidrėbtų ant pilvo, pasidėjęs galvą ant sukryžiuotų priekinių letenų.

Bet turėjau su juo ir daugiau reikalų, nei vien tik neišvengiama būtinybė. Valandomis stebėdavau jį, nes tai padėdavo išsiblaškyti. Tigras — bet kuriuo metu žavus žvėris, ir juo labiau kai jis — vienintelis tavo bendras.

Iš pradžių visąlaik, nepaliaujamai, dairydavausi laivo. Bet po kelių savaičių, penkių ar šešių, lioviausi, ir beveik visiškai.

O išgyvenau aš todėl, kad maniau užsimiršimą esant svarbų. Mano istorija prasidėjo kalendorinę dieną — 1977 metų liepos antrąją — ir baigėsi kalendorinę dieną — 1978 metų vasario keturioliktąją, bet nuo viena ligi kita kalendoriaus nebuvo. Neskaičiavau dienų, savaičių nei mėnesių. Laikas — iliuzija, verčianti mus tik pūškuoti uždususi Išgyvenau, nes užmiršau net pačią laiko sąvoką.

Atsimenu tik įvykius, susidūrimus ir nusistovėjusią tvarką — gaires, šen bei ten kyšančias iš laiko vandenyno ir įsispaudusias man atmintyje. Pavyzdžiui, panaudotų rankinių signalizatorių kvapą, maldas saulei leidžiantis, vėžlių žudymą ir dumblių biologiją. Ir dar daug ką. Bet nežinau, ar galėčiau jums tai tvarkingai pateikti. Mano prisiminimai susijaukę. 64 skyrius

Mano drabužiai suiro tapę saulės ir druskos aukomis. Iš pradžių jie pasidarė ploni kaip marlė. Paskui ėmė plyšti, kol teliko siūlės. Galiausiai suiro ir siūlės. Mėnesių mėnesius gyvenau visiškai nuogas, išskyrus švilpuką, kuris kabėjo man ant kaklo, parištas gijele.

Šunvotės nuo sūraus vandens — raudonos, piktos, negražios — didžiųjų jūrų raupsai, plintantys per vandenį, kuriame tekdavo mirkti. Kur jos iškildavo, oda tapdavo itin jautri: netyčia patrynus atvirą žaizdelę taip skaudėdavo, kad aikteldavau ir apsiverkdavau. Savaime suprantama, votys kildavo ten, kur labiausiai šlapdavau ir labiausiai trindavausi į plaustą, tai yra — nugaroje. Būdavo dienų, kai sunkiai rasdavau padėtį, kurioje galėčiau pailsėti. Laikas ir saulė gydė žaizdas, bet lėtai, o jei tik nesilaikydavau sausai, kildavo naujos votys. 65 skyrius

Praleidau valandų valandas stengdamasis iššifruoti eilutes instrukcijų vadove apie navigaciją. Vadovo autorius buvo davęs daugybę aiškių ir paprastų patarimų, kaip pramisti iš jūros, bet pagrindines jūreivystės žinias, matyt, laikė savaime suprantamomis. Išsigelbėjusysis, jo nuomone, buvo patyręs jūreivis, kuris su kompasu, žemėlapiu ir sekstantu rankoje gerai žino bent jau tai, kaip atsidūrė bėdoje, jeigu jau ne kaip iš jos išplaukti. Iš to atsirado tokie patarimai, pavyzdžiui: „Atminkite, kad laikas — tai atstumas. Nepamirškite prisisukti laikrodžio“, arba: „Jei reikėtų, platumą galima matuoti pirštais“. Turėjau laikrodį, bet jis dabar buvo Ramiojo vandenyno dugne. Pamečiau jį skęstant Cimcumui. O kai dėl platumos ir ilgumos, tai mano žinios apie jūrą buvo apribotos vien tuo, kas gyvena joje, ir menkai tenusimaniau, kas plaukioja jos paviršiuje. Vėjai ir srovės man buvo paslaptis. Nieko nereiškė ir žvaigždės. Nežinojau nė vieno žvaigždyno pavadinimo. Mano šeima gyveno tik po viena žvaigžde — Saule. Mes anksti guldavom ir anksti pakirsdavom. Per savo gyvenimą buvau matęs daugybę puikių žvaigždėtų naktų, kur tik dviem spalvom ir paprasčiausiu stiliumi gamta piešia didingiausią paveikslą, ir jaučiau nuostabą bei savo mažumą, kurį visi pajuntame, ir tas spektaklis man rodė aiškų kelią, tai jau tikrai, bet turiu galvoje, dvasine prasme, ne geografine. Neturėjau nė menkiausio supratimo, kaip nakties dangus galėtų tapti kelių atlasu. Kaip gali žvaigždės, kad ir tokios ryškio, rodyti man kelią, jei jos juda?

Lioviausi mėginęs suprasti. Bet kokios žinios, kurių kad ir būčiau galėjęs gauti, buvo bevertės. Neturėjau jokių priemonių savo judėjimo krypčiai valdyti — nei vairo, nei burių, nei variklio, kelis irklus, bet per menkai raumenų. Kokia prasmė brėžti kursą, jei negalėčiau juo vadovautis? Ir net jei būčiau galėjęs, kaipgi aš būčiau žinojęs, kur plaukti? Į vakarus, iš kur išplaukėme? Į rytus, į Ameriką? Į šiaurę, į Aziją? Į pietus, kur driekėsi laivų magistralės? Visa tai buvo vienodai ir geri, ir blogi kursai.

Todėl dreifavau. Vėjai ir srovės sprendė, kur man plaukti. Laikas tapo man atstumu ta prasme, kokia jis šitoks visiems mirtingiesiems — keliavau pirmyn gyvenimo keliu — o pirštais veikiau ką kitą, užuot stengęsis išmatuoti platumą. Vėliau išsiaiškinau, kad keliavau siauru keliu — Ramiojo vandenyno pusiaujine priešpriešine srove. 66 skyrius

Žvejojau įvairiausiais kabliukais įvairiausiame gylyje įvairiausias žuvis: nuo žūklės gelmėse didžiuliais kabliais ir daugybe pasvarėlių iki žūklės vandens paviršiuje mažesniaisiais kabliukais ir tik su vienu ar dviem pasvarėliais. Sėkmė nesiskubino, o kai aplankydavo, sutikdavau ją su dideliu džiaugsmu, bet pastangos neatrodė atitinkančios rezultatus. Valandos buvo tokios ilgos, žuvys — tokios smulkios, o Ričardas Parkeris — nuolat alkanas.

Galiausiai paaiškėjo, kad geriausias man žvejybos instrumentas — žeberklai. Jie buvo sujungiami iš trijų dalių: du vamzdžiai, sudarantys kotą — vienas su lieta plastikine rankena iš galo ir žiedu virvei pririšti — ir antgalis su kabliu — dviejų colių skersai išlinkimo ir užsibaigiantis peilio aštrumo smaigaliu. Surinkus kiekvienas žeberklas buvo maždaug penkių pėdų ilgio, o lengvumu ir tvirtumu prilygo kardui.

Iš pradžių žvejodavau atvirame vandenyje. Panardindavau žeberklą į kokių keturių pėdų gylį, kartais ant smaigalio užmovęs žuvį masalui, ir laukdavau. Laukdavau ištisomis valandomis, kol nuo įtampos imdavo mausti kūnas. Kai žuvis atplaukdavo į reikiamą vietą, aš stipriai ir greitai, kiek begalėdamas, tiesiog raute išsiraudavau sau žeberklą. Tai būdavo žaibiškas sprendimas. Patirtis mane pamokė, kad geriau kirsti pajutus, jog gali pasisekti, nei kapoti be atvangos, nes ir žuvys mokosi iš patirties ir retai kada antrąkart pakliūva į tuos pačius spąstus.

Kai man pasisekdavo, žuvį gerai pasmeigdavau ant žeberklo ir galėdavau ramiai ją išsitraukti. Bet jei smogdavau didelei žuviai į pilvą ar uodegą, dažnai ji pasikraipiusi ar staigiai šaudama nunerdavo ir pasprukdavo. Tokia sužeista, ji būdavo lengvas grobis kitam plėšrūnui, o šitokių dovanų aš nenorėjau dalyti. Todėl taikydavausi į didelių žuvų pilvą po žiaunomis ir į šoninius pelekus, nes žuvis, pajutusi smūgį, instinktyviai bloškiąs aukštyn, toliau nuo kablio, į tą pačią pusę, kur ir aš traukiu. Taigi būdavo taip: kartais labiau įdurta, nei rimtai nukentėjusi nuo žeberklo, žuvis išlėkdavo iš vandens man į veidą. Netrukus man praėjo pasišlykštėjimas liesti jūros gyvius. Daugiau nebereikėjo manieringai vynioti žuvų į apklotą. Iššokusi iš vandens žuvis susidurdavo su išbadėjusiu berniūkščiu, pasiruošusiu griebti abiem rankom, be jokių išankstinių nusistatymų. Jeigu jausdavau, kad žeberklas įsmigęs netvirtai, paleisdavau jį — niekad nepamiršdavau pririšti jo virve prie plausto — ir čiupdavau žuvį rankomis. Pirštai, nors ir buki, buvo kur kas mitresni nei kablys. Kildavo greita ir nuožmi kova. Tos žuvys buvo slidžios ir pašėlę iš nevilties, o aš buvau tik pašėlęs. Jei tik būčiau turėjęs tiek rankų, kaip deivė Durga — dvi žeberklams laikyti, keturias gaudyti žuviai ir dar dvi kirviui valdyti... Bet turėjau verstis su dviem. Suvarydavau pirštus į akis, grūsdavau rankas į žiaunas, traiškiau minkštus pilvus keliais, įsikąsdavau į uodegas dantimis — dariau, ką tik reikėjo, kad žuvis nepaspruktų, kol pasieksiu kirvuką ir nukirsiu galvą.

Laikui bėgant ir kaupiantis patirčiai, virtau vis geresniu medžiokliu. Dariausi vis įžūlesnis ir vikresnis. Man vystėsi instinktas, jausmas, ką reikia daryti.

Man ėmė daug geriau sektis, kai pradėjau naudotis krovininio tinklo dalimi. Kaip tinklas žuviai, jis buvo bevertis — per kietas, per sunkus ir pernelyg retas. Bet jis puikiai tiko masalui. Laisvai vilkdamasis vandeniu, jis buvo žuvims neatsispiriamai patrauklus, ir pasidarė net dar patrauklesnis, kai apaugo jūros žolėmis. Vietinės žuvys ėmė ganytis šalia jo, o greitosios, kurios pralėkdavo pro šalį, dorados — sulėtindavo greitį, kad aplankytų naujovę. Nei gyventojos, nei keliautojos nė neįtarė, kad tarp gijų slypi žeberklas. Buvo keletas dienų — deja, per mažai — kai sugebėdavau paimti visas man rūpinčias žuvis. Tokiais atvejais medžiodavau gerokai viršydamas maisto ir džiovinimo poreikius: valtyje paprasčiausiai trūko vietos, o plauste — virvių, kad turėčiau kur džiauti tiek doradų, skraiduolių, jūrinių lydekaičių, ešeriukų ir skumbrių, jau nekalbant apie vietą mano pilve. Kiek išgalėdavau, pasilaikydavau, o likusias atiduodavau Ričardui Parkeriui. Per tas gausybės dienas paturėdavau tiek žuvų, jog visas mano kūnas imdavo blizgėti nuo prilipusių žvynų. Nešiojau šias šviečiančias sidabro dėmes lyg tilakus — spalvos žymes, kuriomis mes, hinduistai, žymimės kaktas, ir kurios simbolizuoja dieviškumą. Jei tuo metu būtų priartėję jūrininkai, jie tikriausiai būtų pamanę, kad aš — žuvų dievas, stovintis virš savo karalystės — ir nebūtų nė stabtelėję. Tai buvo geros dienos. Tokių būdavo retai. Žinia, vėžliai buvo lengvas grobis, kaip ir buvo rašoma vadove. Skyrelyje „Medžioklė ir rinkimas“ jiems labiau būtų tikusi antraštė „Rinkimas“. Nors buvo tvirtai suręsti, lyg tankai, bet jie nemokėjo nei greitai, nei stipriai plaukti; nutvėrus ranka užpakalinį plaukmenį, buvo galima vėžlį pagauti. Bet instrukcijų vadove buvo pamiršta pažymėti, kad sugautas vėžlys — dar ne turimas vėžlys. Jį dar reikėdavo įsiversti per bortą. O įvilkti besipriešinantį 130 svarų vėžlį į gelbėjimosi valtį anaiptol nebuvo lengva. Tai buvo darbas, reikalavęs stiprybės žygių, vertų Hanumano28. Aš tai darydavau prisitraukdamas auką prie valties priekio, šarvais į korpusą, ir surišdamas virve sprandą ir priekinį bei užpakalinį plaukmenis. Tada traukdavau, kol imdavo dingotis, jog nutruks rankos ar susprogs galva. Pertempdavau virves per brezento kablius priešingoje pirmagalio pusėje ir kaskart, vos tik laimėdavau kiek virvės, užtvirtindavau tą laimėjimą, kol dar virvė nenuslydo atgal. Colis po colio iškeldavau vėžlį iš vandens. Tai ilgai užtrukdavo. Pamenu vieną žalią jūrų vėžlį, kuris dvi dienas karojo nuo valties šono, visą tą laiką kaip padūkęs daužydamasis, laisvais plaukmenimis mušdamas orą. Laimei, galiausiai jau užristas ant planšyro briaunos, vėžlys man padėdavo — taip dažnai pasitaikydavo, — pats to nenorėdamas. Stengdamasis išlaisvinti skaudžiai suveržtus plaukmenis, jis juos traukdavo — jei aš patraukdavau tuo pat metu, kartais mūsų priešingos pastangos susiliedavo ir staiga viskas lengvai pasibaigdavo: taip dramatiškai, kaip tik begalima įsivaizduoti, vėžlys persiversdavo per planšyrą ir nuslysdavo ant brezento. Aš krisdavau ant nugaros, išsekęs, bet triumfuojantis.

Žalieji jūrų vėžliai duodavo daugiau mėsos nei vanagasnapiai, ir jų pilvo šarvai būdavo plonesni. Bet paprastai jie būdavo didesni už vanagasnapius, dažnai tiesiog per dideli, kad toks nusilpęs išsigelbėjusysis kaip aš ištrauktų juos iš vandens.

Viešpatie, tik pagalvok, juk buvau griežtas vegetaras. Tik pagalvok, kad vaikystėje visada krūpteldavau imdamas lupti bananą, nes tas garsas man buvo panašus į kokio žvėrelio sprandą jam lūžtant. Nusileidau iki tokio žiaurumo lygmens, kokio niekad nė įsivaizduoti negalėjau. 67 skyrius

Plausto apačia tapo namais daugybei jūros gyvių, kaip ir tinklas, tik mažesnio dydžio. Pradžią padarė žalieji dumbliai, ėmę veistis ant gelbėjimosi liemenių. Prie jų prisijungė kietesni, tamsesnės rūšies dumbliai. Jie gerai tarpo ir greitai sutankėjo. Atsirado gyvūnų. Pirmieji, kuriuos pastebėjau, buvo mažutės skaidrios krevetės, vos pusės colio ilgumo. Paskiau atsirado žuvis, ne ką didesnė, ir atrodanti taip, lyg būtų buvus nuolatos apšviesta rentgeno spindulių: pro permatomą odą švietė visi vidaus organai. Po to pastebėjau juodus kirminus baltomis nugarėlėmis, žalius šliužus lyg drebučiai su primityviomis galūnėmis, colio ilgio įvairiaspalves žuveles su didžiuliais pilvais ir galiausiai krabus, nuo pusės iki trijų ketvirčių colio pločio, rudos spalvos. Visko paragavau, išskyrus kirmėles, taip pat ir dumblių. Tik krabai neturėjo nemalonaus kartumo ar sūrumo. Kai tik jie pasirodydavo, aš mesdavausi juos vieną po kito sau į burną lyg kokius saldainius, kol nė vieno nelikdavo. Negalėdavau susiturėti. Šviežio krabų derliaus tekdavo ilgai laukti.

Valties korpuse irgi įsitaisė mažų žąsiakaklių polipų pavidalo gyvasties. Čiulpiau jų skystimą. Jų mėsa gerai tiko kaip jaukas žūklaujant.

Prisirišau prie tų „balsuojančių“ vandenyno klajūnų, nors jie kiek ir traukė plaustą žemyn. Jie prablaškydavo, kaip ir Ričardas Parkeris. Daug valandų praleisdavau nieko neveikdamas, tik gulėdamas ant šono, per kelis colius patraukęs iš vietos liemenę, lyg užuolaidą nuo lango, kad galėčiau viską matyti. O matydavau miestelį aukštyn kojomis, nediduką, ramų ir taikų, kurio gyventojai sau vaikščiodavo meiliai mandagūs it angelai. Tas vaizdas maloniai ramino mano pakrikusius nervus. 68 skyrius

Pasikeitė mano miego įpročiai. Nors ilsėdavausi visą laiką, retai teišmiegodavau ilgiau nei valandą be pertrūkio, net naktį. Mane trikdė ne ištisinis jūros judėjimas ir ne vėjas — prie to pripranti lyg prie čiužinio kietulių. Mane žadindavo blogos nuojautos ir nerimas. Net stebėtina, kiek mažai išvis temiegojau.

Priešingai nei Ričardas Parkeris. Jis tapo miego čempionu. Didžiumą laiko jis ilsėdavosi po brezentu. Bet ramiomis dienomis, kai saulė ne itin spigindavo, tai ir ramiomis naktimis jis išeidavo. Viena mėgstamiausių jo vietų lauke — drybsoti ant užpakalinio suolo savo pusėje, pilvui nukarus per jo kraštą, priekinėms ir užpakalinėms letenoms gulint ant šoninių suolų. Tokia didžiulė tigro masė rodėsi sunkiai įspraudžiama ant tokios siauros atbrailos, bet jis sugebėdavo įsitaisyti lanku išriesdamas nugarą. Kai tikrai miegodavo, galvą pasidėdavo ant priekinių letenų, bet jei būdavo kiek guviau nusiteikęs, tai teikdavosi prasimerkti ir apsidairyti aplink — pasukdavo galvą ir padėdavo smakrą ant planšyro.

Kita mėgstama jo padėtis buvo tupėti nugara į mane, užpakaliu ant valties grindų, o priekiu — ant suolo, snukį įkišus valties galan, letenom šalia galvos, lyg būtume žaidę slėpynių, o jam būtų tekę nežiūrėti. Taip įsitaisęs žvėris būdavo labai ramus, ir tik retkarčiais trukčiojamos ausys rodydavo, kad jis nebūtinai miega. 69 skyrius

Daugel naktų būdavau įsitikinęs, kad tolumoj matau šviesas. Kiekvienąkart paleisdavau signalinę raketą. Kai baigiau raketas, ėmiausi rankinių signalizatorių. Ar tai buvo laivai, taip ir nepastebėję manęs? Kylančių ar besileidžiančių žvaigždžių švieselės, atsimušusios nuo vandenyno? Lūžtančios bangos, kurias mėnulio šviesa ar menka viltis paversdavo iliuzija? Kad ir kaip ten būtų buvę, kaskart viskas eidavo perniek. Jokio rezultato. Visad kartus jausmas, kai viltis sukyla ir žlunga. Ilgainiui visai netekau vilties, kad mane išgelbės laivas. Jei horizontas būna už dviejų su puse mylios iš penkių pėdo aukščio, tai už kiek jis buvo man sėdint priešais stiebą, kai nuo vandens iki akių — nė trijų pėdų? Kokia tikimybė, kad laivas, kertantis visą didžiulį Ramųjį vandenyną, pataikys į tokį mažutį apskritimą? Ir ne tik: kad jis pataikys į tokį mažutį apskritimėlį ir dar pastebės mane — kokia gi šito tikimybė? Ne, žmonija su jos nepatikimais keliais negalima pasikliauti. Man reikėjo pasiekti žemę — kietą, tvirtą, patikimą žemę.

Pamenu panaudotų rankinių signalizatorių kvapą. Dėl kažkokio cheminio nesusipratimo jos kvepėjo visai kaip kmynai. Tiesiog svaiginamai. Uosčiau plastmasines tūtas, ir akimirksniu mintyse atgydavo Pondičeris — stebuklinga paguoda, kai nusivili bešaukdamas pagalbos ir jos nesulaukęs. Potyris buvo toks stiprus — kone haliucinacija. Nuo vienut vienutėlio kvapo iškildavo visas miestas. (Dabar, užuodęs kmynus, prisimenu Ramųjį vandenyną).

Ričardas Parkeris visada sustingdavo, kai rankinis signalizatorius sušnypšdavo uždegamas. Jo akys, apvalios smeigtuko galvutės dydžio lėliukės, nepaleisdavo šviesos. Man ji buvo per ryški, tas akinantis baltas centras su spiginamai rausva aureole. Turėdavau nusigręžti. Laikydavau signalizatorių ore ištiesęs ranką ir lėtai juo mojuodavau. Maždaug minutę man ant rankos trykšdavo šiluma, viskas aplink keistai nušvisdavo. Vanduo aplink plaustą, prieš akimirksnį neperžvelgiamai tamsus — pilnas žuvų.

70 skyrius

Paskersti vėžlį — ne juokų darbas. Pirmasis buvo nedidukas vanagasnapis. Mane sugundė jo kraujas, „geras, maistingas, prėskas gėrimas“, kaip žadėjo instrukcijų vadovas. Taip labai norėjau gerti. Nusitvėriau vėžlio kiaukuto ir susigrūmiau su vienu jo užpakaliniu plaukmeniu. Kai jau gerai sučiupau, apverčiau jį vandenyje ir pabandžiau užtempti ant plausto. Padaras įnirtingai daužėsi. Niekaip nebūčiau sugebėjęs sutvarkyti jo plauste. Reikėjo arba paleisti, arba išmėginti sėkmę valtyje. Apsidairiau. Buvo karšta, be debesėlio diena. Tokiomis dienomis, kai įkaisdavo lyg krosnyje, Ričardas Parkeris, rodės, pakentė mano buvimą valties pirmagalyje ir neišlįsdavo iš po brezento iki pat saulėlydžio.

Viena ranka laikiau pačiupęs užpakalinį vėžlio plaukmenį, o kita traukiausi virve į valtį. Įlipti į ją nebuvo lengva. Kai jau taip padariau, truktelėjau vėžlį viršun ir numečiau nugara ant brezento. Kaip ir tikėjausi, Ričardas Parkeris tik keliskart suurzgė. Jis visai nebuvo linkęs vargintis per tokią kaitrą.

Mano pasiryžimas buvo niūrus ir aklas. Jaučiau, kad negaliu veltui gaišti laiko. Pasinaudojau instrukcijų vadovu lyg kulinarijos knyga. Ten buvo parašyta paguldyti vėžlį ant nugaros. Taip ir padariau. Buvo patariama peilį „įsmeigti į kaklą“, kad būtų pažeistos ten esančios arterijos bei venos. Pasižiūrėjau į vėžlį. Jis neturėjo jokio kaklo. Vėžlys buvo susitraukęs į kiaukutą; iš jo buvo matyti vien akys ir snapas, apsuptas odos žiedų. Jis rūsčiai iš aukšto žiūrėjo į mane. Ėmiausi peilio ir, tikėdamasis pabakštinti jį, bakstelėjau priekinį plaukmenį. Jis tik dar giliau sulindo į kiaukutą. Nusprendžiau veikti griežčiau. Pasitikėdamas savimi, lyg būčiau tai daręs jau tūkstančius kartų, sugrūdau peilį tiesiog dešinėn vėžlio galvos pusėn tam tikru kampu. Giliai suvariau ašmenis į odos raukšles ir pasukau. Vėžlys net dar giliau susitraukė, labiau ta puse, kur buvo ašmenys, ir staiga mostelėjo galva pirmyn, žiauriai kirsdamas man snapu. Atšokau. Išlindo visi keturi plaukmenys, ir padaras pamėgino sprukti. Jis lingavo ant nugaros, smarkiai spardydamasis ir mostaguodamas galva kairėn dešinėn. Paėmiau kirvuką ir trenkiau juo vėžliui per kaklą, giliai jį sužeisdamas. Trykštelėjo ryškiai raudonas kraujas. Čiupau stiklinę ir privarvinau apie tris šimtus mililitrų — kaip skardinukę. Būčiau galėjęs surinkti kur kas daugiau, spėju — apie litrą, — tik kad labai jau aštrus buvo vėžlio snapas ir ilgi bei galingi priekiniai plaukmenys su dviem nagais kiekviename. Kraujas, kurį sugebėjau surinkt, neturėjo jokio ypatingo kvapo. Siurbtelėjau. Jis buvo šiltas ir gyvulio skonio, jei nemeluoja atmintis. Sunku atsiminti pirmuosius įspūdžius. Išgėriau kraują iki paskutinio lašo.

Maniau su kirvuku galėsiąs iškapoti kietą pilvo šarvą, bet pasirodė, kad lengviau jį prarakti su pjūkliniu peilio kraštu. Uždėjau viena koją ant šarvo centro, kitą pastatęs taip, kad išvengčiau mosikuojančių plaukmenų. Šarvo priekyje ties galva oda buvo lyg išdirbta ir lengva pjauti, išskyrus vietas ties plaukmenim. Tačiau džyruoti rėmą, kur šarvas susiėjo su šarvu, buvo tikrai nelengva, juo labiau, kad vėžlys vis judėjo. Kol apsukui apėjau visą vėžlį, sumirkau nuo prakaito ir nuvargau. Trūktelėjau pilvo šarvą. Jis nenoriai prasivėrė, lyg lūpomis čiulptelėjęs. Atsiskleidė vidinis pasaulis — trūkčiojantis ir šokinėjantis: raumenys, riebalai, kraujas, žarnos ir kaulai. O vėžlys vis dar daužėsi. Kirtau jam per kaklą iki pat stuburo. Jokio skirtumo. Plaukmenys vis plevėsavo. Dviem kirvuko smūgiais galutinai nukirtau jam galvą. Plaukmenys nesustojo. Dar blogiau — nukirsta galva žiopčiojo ir mirksėjo. Išridenau ją į jūrą. Gyvus vėžlio likučius pakėliau ir numečiau į Ričardo Parkerio teritoriją. Tas triukšmavo, lyg jau ruoštųsi kilti. Turbūt buvo užuodęs vėžlio kraują. Sprukau į plaustą.

Paniuręs stebėjau, kaip jis garsiai džiaugiasi dovana ir iš to džiaugsmo nebežino ką daryti. Man visko buvo jau per akis. Nemaniau, kad būtų verta skersti vėžlį dėl puodelio kraujo.

Ėmiau rimtai mąstyti, kaip man elgtis su Ričardu Parkeriu. Susilaikymas iš jo pusės karštomis giedromis dienomis, jei iš tikrųjų tat buvo, o ne paprasčiausias tingumas, — tai nieko gero. Negaliu visą laiką bėgti nuo jo. Man tikrai reikia prieiti prie spintelės ir brezento iš viršaus, kad ir koks būtų oras ar paros metas, kad ir kokia būtų jo nuotaika. Man reikėjo tokių teisių — teisių, kurias laiduoja galia.

Atėjo laikas pademonstruoti save ir išsireikalauti savo teritorijos. 71 skyrius

Tiems, kurie kada nors patirtų tokį nemalonumą, kokį aš išgyvenau, rekomenduočiau štai ką:

1. Pasirinkite dieną, kai bangos nedidelės, bet ištisinės. Jums reikės jūros, kuri gerokai pasiūbuotų valtį, šiai pasisukus išilgai bangų, bet kad jos neapverstų.

2. Išmeskite inkarą, kad valtis būtų kuo stabilesnė ir patogesnė. Pasiruoškite, kur galėtumėte saugiai persimesti iš valties, jei to prireiktų (greičiausiai prireiks). Jei galite, susiveikite kokių nors asmeninių apsaugos priemonių. Skydą galima pasidaryti iš bet ko. Minimalus apsišarvavimas — apsivynioti galūnes drabužiais ar apklotais.

3. Ir štai sunkiausioji dalis: reikia išprovokuoti jus kamuojantį gyvūną. Kad ir kas tai būtų: tigras, raganosis, strutis, šernas ar rudasis lokys — turite jį suerzinti. Turbūt geriausia tai būtų padaryti nuėjus iki savo teritorijos krašto ir triukšmingai įsiveržus į neutralią zoną. Aš taip ir padariau: nuėjau iki brezento krašto ir treptelėjau ant vidurinio suolo, nesmarkiai pūsdamas švilpuką. Svarbu sukelti gana stiprų ir aiškų garsą, kad parodytumėt savo agresyvumą. Bet reikia būti atsargiam. Juk norite paerzinti savo žvėrį, bet — tik tiek. Visai nereikia, kad jis tuoj pat jus užpultų. Jei taip atsitiktų, tepadeda jums Dievas. Jus sudraskys į gabalus, sutryps kojomis, išmėsinės, greičiausiai — suės. To nereikia. Reikia, kad gyvūnas įsižeistų, suirztų, supyktų, sunerimtų, nuvargtų, nusierzintų — tik ne mirtinai. Jokiom aplinkybėm neženkite į savo žvėries teritoriją. Savo agresiją išliekite spoksodami jam į akis ir švilpaudami bei erzindami.

4. Gyvūnui pakilus, darykite viską, nors ir nesąžiningai, kad išprovokuotumėte jį pažeisti sieną. Mano patirtis parodė, kad geriausia tai pasiekti lėtai traukiantis ir leidžiant savo garsus. JOKIU BŪDU NEPRARASKITE AKIŲ KONTAKTO! Vos tik žvėris įžengs į jūsų teritoriją ar tik gerokai paėjės per neutraliąją, — jau būsite pasiekęs tikslą. Smulkmeniškai ar pernelyg įsikibę nurodymų nesigilinkite, kur iš tiesų tas žingsnis buvo dėtas. Paskubėkite užsigauti. Nedelskite aiškindamiesi — kuo greičiau supraskite blogai. Visa esmė dabar — priversti žvėrį suprasti, kad jo viršutinis kaimynas itin skrupulingas dėl savo teritorijos

5. Vos tik jūsų žvėris pažeis jums priklausančią teritoriją, pareikškite stiprų pasipiktinimą. Ar būtumėte pasitraukęs į savo saugiąją priebėgą, ar į savo teritorijos galą gelbėjimosi valtyje, IMKITE IŠ VISŲ JĖGŲ PŪSTI SAVO ŠVILPUKĄ ir TUČTUOJAU IŠTRAUKITE INKARĄ. Šie du veiksmai — lemtingai svarbūs. Negalima jų uždelsti. Jei galite kaip kitaip pasukti valtį šonu į bangas, pavyzdžiui, su irklu, tuoj pat taip ir padarykit. Juo greičiau jūsų valtis atsiduos bangoms, juo geriau.

6. Ištisai pūsti švilpuką nusilpusiam išsigelbėjusiajam nelengva, bet sudrebėti neleistina. Sunerimęs gyvūnas turi susieti kylantį šleikštulį su čaižiomis švilpuko trelėmis. Galite viską sustiprinti, atsistoję savo valties gale ant priešingų planšyrų ir siūbuodami jūros judesio ritmu. Kad ir koks būtumėt liesas, kad ir kokia didžiulė būtų valtis, nustebsite, kokį tai gali turėti poveikį. Laiduoju, kad akimirksniu jūsų valtis šoks rokenrolą lyg pats Elvis Preslis. Tik nepamirškite visąlaik pūsti švilpuko ir pasistenkite neapversti valties.

7. Reikės tai tęsti, kol gyvūnas, tapęs jūsų našta — jūsų tigras, jūsų raganosis ar dar bet kas — gerai pažaliuos nuo jūrligės. Turit išgirsti jį tąsantis ir žiaukčiojant. Turit pamatyti jį išsitiesusį valties dugne, drebančiom kojom, užverstom akim, iš žiopčiojančios burnos kylančiu gargėsiu. Ir visą laiką turite šiurpinti gyvulio klausą šaižiu švilpuko pūtimu. Jei pačiam pasidarytų bloga, nešvaistykite vėmalų veltui, per bortą. Vėmalai — puikus sienos sargas. Privemkite ant savo teritorijos kraštų.

8. Kai gyvūnas jau geras ir leisgyvis — galite liautis. Jūros liga ateina staigiai, bet praeina lėtai. Nereikėtų perdėtai išpūsti šito reikalo. Nuo šleikštumo niekas nemirė, bet norą gyventi jis gali kaip reikiant atimti. Kai jau bus gana, nuleiskite inkarą, pasistenkite sudaryti gyvūnui pavėsį, jei jis išvirto tiesiog atokaitoje, ir pasirūpinkite, kad atsigavęs turėtų vandens su ištirpintomis tabletėmis nuo jūrligės, jei turėsite tokių. Šiuo momentu dehidratacija — rimtas pavojus. Po to pasitraukite į savo teritoriją ir palikite gyvulį ramybėje. Vanduo, poilsis ir atsipalaidavimas drauge su nesiūbuojančia valtimi grąžins jį į gyvenimą. Gyvūnui reikia leisti visiškai atsigauti, prieš kartojant punktus nuo 1 iki 8.

9. Visa tai reikia kartoti, kol gyvūno sąmonėje visiškai užsifiksuos neabejotinas švilpuko garso ir smarkaus, neįveikiamo pykinimo ryšys. Vėliau jau pakaks vien švilpuko, jei būtų pažeistos sienos ar imtų reikštis koks nors kitas priešiškas elgesys. Tik vienas pūstelėjimas — ir pamatysite, kaip jūsų gyvūnas susigūš nuo nemalonumo ir kuo greičiau lėks į saugiausią, tolimiausią savo teritorijos pakraštį. Pasiekę šį dresavimo lygį, švilpimą turėsite apriboti. 72 skyrius

Kad apsisaugočiau nuo Ričardo Parkerio, kol jį treniruosiu, buvau pasidaręs skydą iš vėžlio šarvo. Iš visų jo pusių įpjoviau po įrantą ir sujungiau jas ilga virve. Skydas išėjo sunkesnis nei norėjau, bet argi kareiviai gali kada pasirinkti amuniciją?

Kai pabandžiau pirmąjį kartą, Ričardas Parkeris iššiepė dantis, visiškai apsuko ausis, trumpai iš gomurio suriaumojo ir puolė. Jis iškėlė didžiulę naguotą leteną ir sušėrė man per skydą. Nuo smūgio išskridau iš valties. Įkritau vandenin ir tuoj pat paleidau skydą. Jis nugrimzdo be pėdsako, sužeidęs man blauzdą. Nesitvėriau iš siaubo — dėl Ričardo Parkerio, bet ir dėl to, kad atsidūriau vandeny. Baiminausi, kad kiekvienu akimirksniu prie manęs gali išnirti ryklys. Paklaikusiais sieksniais nusiyriau prie plausto, taškydamasis būtent taip, nuo ko rykliams sukyla didžiausias apetitas. Laimei, ryklių nebuvo. Pasiekiau plaustą, visiškai atleidau virvę ir atsisėdau apsiglėbęs kelius ir nuleidęs galvą, stengdamasis užgesinti manyje įsiplieskusį baimės gaisrą. Negreitai praėjo viso kūno drebulys. Visą likusią tos dienos dalį ir naktį praleidau plauste. Nevalgęs ir negėręs.

Vėl to ėmiausi, kai darsyk pagavau vėžlį. Jo kiautas buvo mažesnis, lengvesnis, ir iš jo pasidariau geresnį skydą. Dar sykį išėjau ir ėmiau trypti ant vidurinio suolo.

Nesu tikras, kad besiklausą šio pasakojimo supras, jog taip elgiausi ne iš pamišimo ar slapčia siekdamas nusižudyti, bet paprasčiausiai iš būtinybės. Arba prisijaukinu jį, priverčiu suprasti, kuris čia yra padėties šeimininkas, o kuris — pavaldinys, arba mirštu tą pačią dieną, kai užsimanysiu užlipti į valtį blogu oru ir jam tai nepatiks.

Išgyvenau, kol mokiausi didžiųjų jūrų dresuotojų meno, tik todėl, kad Ričardas Parkeris iš tikrųjų nė nenorėjo pulti manęs. Tigrai, kaip ir visi žvėrys, nemėgsta santykių aiškintis jėga. Jei gyvūnai susikauna, tai tik norėdami nužudyti ir suprasdami, kad ir patys gali būti papjauti. Susidūrimas brangiai kainuoja. Todėl gyvūnai turi ištisą apsauginių ženklų sistemą, kad būtų išvengta atviros kovos, ir jie greitai pasitraukia, kai tik pajunta tai galį. Labai retai tigras puls brolį plėšrūną be įspėjimo. Paprastai su priešininku susiduriama kaktomuša, baisiai urzgiant ir riaumojant. Bet likus akimirkai, kol dar nevėlu, tigras sustings, grasinimams griaudžiant giliai gerklėje. Jis įvertins padėtį. Jei nuspręs, kad pavojaus nėra, jis nusisuks jausdamasis pareiškęs ką norėjęs.

Ričardas Parkeris keturis kartus man tai pareiškė. Keturis kartus jis trenkė man dešiniąja letena, pasiųsdamas už borto, ir keturis kartus netekau skydo. Šiurpdavau prieš, per ir po kiekvienos atakos, ir dar ilgai tirtėdavau ant plausto. Galiausiai išmokau suprasti jo ženklus, siunčiamus man. Išsiaiškinau, kad ausimis, akimis, ūsais, dantimis, uodega ir gerkle jis kalba man paprasta, stipriai pabrėžtina kalba, sakančia, koks greičiausiai bus jo tolimesnis veiksmas. Išmokau atsitraukti prieš jam iškeliant leteną.

Tada pareiškiau, ką aš norėjau pasakyti — koja ant planšyro, siūbuojant valčiai, vienos gaidos kalba, besiveržiančia iš švilpuko, Ričardui Parkeriui dejuojant ir žiopčiojant valties dugne.

Penktojo skydo užteko per visą likusį dresavimą. 73 skyrius

Didžiausias mano noras — nekalbant apie išgelbėjimą— buvo gauti knygą. Ilgą knygą su nesibaigiančiu pasakojimu. Kurią galėčiau vis iš naujo skaityti, kaskart vis naujom akimis ir nauju supratimu. Deja, gelbėjimosi valtyje nebuvo jokių raštų. Buvau nelaimingasis Ardžuna29 apdaužytuose ratuose be nė vieno Krišnos žodžio. Kai pirmąsyk miegamojo stalelyje, viešbučio kambaryje Kanadoje, užtikau Bibliją, net apsiverkiau. Jau kitą dieną pasiunčiau atsiliepimą Gideonams, paragindamas juos išplėsti veiklos sferą iki visų vietų, kur savo galvas gali priglausti išsekę ir nuvargę klajūnai, ne vien tik viešbučių kambariuose, ir kad paliktų ne vien Biblijas, bet ir kitus šventuosius raštus. Nemanau, kad būtų kas geriau tikėjimui skleisti. Jokių griausmų iš sakyklos, jokio blogų bažnyčių pasmerkimo, jokio spaudimo, paprasčiausiai knyga, ramiai sau laukianti ištarti „labas“ — taip pat švelniai ir galingai, lyg mergytės bučinys į skruostą.

O kad būčiau turėjęs nors gerą romaną! Bet tebuvo gelbėjimosi instrukcijų vadovas, kurį per savo išmėginimus būsiu perskaitęs kokį dešimt tūkstančių kartų.

Rašiau dienoraštį. Jį sunku skaityti. Rašiau kuo smulkesnėmis raidėmis. Bijojau, kad baigsis popierius. Ne kažin kas iš jo — žodžiai, paskrebenti popieriuje, besistengiant užfiksuoti mane sukrėtusią tikrovę. Pradėjau jį rašyti po savaitės ar panašiai, kai nuskendo Cimcumas. Iki tol buvau pernelyg užsiėmęs arba išsiblaškęs. Įrašai be datų ir nesunumeruoti. Dabar mane stulbina tai, kaip užfiksuotas laikas. Kelios dienos, kelios savaitės — viskas viename lape. Rašiau, kaip ir buvo galima tikėtis: apie tai, kas būdavo nutikę ir kaip jaučiausi, ką sugavau ir ko ne, apie jūrą bei orą, apie problemas ir sprendimus, apie Ričardą Parkerį. Apie visus itin praktiškus dalykus. 74 skyrius

Atlikdavau religines apeigas, kurias pritaikiau prie aplinkybių: vieno asmens mišias be kunigų ar pašventintų komunijų, daršanus30 be murti ir pudžas31 su vėžliena vietoj prasado, ištikimybės Alachui aktus, nežinodamas, kurioj pusėj Meka ir nelabai mokėdamas arabiškai. Tai mane ramino, iš tikrųjų ramino. Bet buvo sunku, ak, kaip buvo sunku. Tikėti Dievu — tai atsiverti, tai atsiduoti savieigai, visiškai pasitikėti, tai laisvai mylėti — bet kartais būdavo taip sunku mylėti. Kartais man širdis taip apsunkdavo nuo pykčio, vienatvės ir nuovargio, jog manydavau, kad ji pasieks patį vandenyno dugną ir niekad daugiau jos nebeiškelsiu.

Tokiais momentais stengdavausi pats save pakelti. Paliesdavau turbaną, kurį buvau pasidaręs iš marškinių likučių, ir garsiai tardavau:

— Tai Dievo kepurė!!!

Patapšnodavau kelnes ir paskelbdavau:

— Tai Dievo drapanos!!!

Rodydavau į Ričardą Parkerį ir garsiai sakydavau:

— Tai Dievo katinas!!!

Rodydavau į gelbėjimosi valtį ir šaukdavau:

— Tai Dievo arka!!!

Išskėsdavau rankas ir pareikšdavau:

— Tai Plačios Dievo valdos!!!

Rodydavau į dangų ir garsiai sakydavau:

— Tai Dievo ausis!!!

Ir šitaip sau primindavau egzistuojant kūriniją ir savo vietą joje.

Tačiau Dievo kepurė vis nusivyniodavo. Dievo drapanos ėjo skutais. Dievo katinas buvo nuolatinis pavojus. Dievo arka — kalėjimas. Plačiosios Dievo valdos lėtai žudė mane. Neatrodė, kad Dievo ausis būtų klausiusi.

Neviltis lyg sunki juoduma nepraleisdavo jokios šviesos. Tai buvo žodžiais nenusakomas pragaras. Ačiū Dievui, jis visada praeidavo. Prie tinklo pasirodydavo žuvų guotelis arba mazgas imdavo rėkte rėkti permezgamas. Arba pagalvodavau apie savo šeimą, kaip jiems pavyko išvengti šios šiurpios agonijos. Juoduma sumišdavo ir galiausiai pasitraukdavo, o Dievas likdavo — žėrintis šviesos taškelis mano širdyje. Toliau gyvenau mylėdamas. 75 skyrius

Tą dieną, kai pagal mano apskaičiavimus buvo mamos gimimo diena, jai garsiai sudainavau „Ilgiausių metų“. 76 skyrius

Man virto įpročiu išvalyti, kur pridergdavo Ričardas Parkeris. Vos pajutęs, kad jis pasituštino, pasistengdavau kaip nors prieiti. Tai būdavo rizikinga operacija — prisitraukti jo išmatas žeberklu ir pasiekti iš po brezento. Išmatos gali būti užkrėstos parazitų. Gyvūnams gamtoje tai nesvarbu, nes jie retai tebūna šalia savo išmatų ir dažniausiai žiūri į jas neutraliai; gyvenantys medžiuose išvis kažin ar jas mato, o žemės gyventojai išsituština ir nueina. Tačiau mažoje zoologijos sodo erdvėje tai visai kas kita, ir palikti išmatas gyvūno aptvare — tai šauktis antrinio užsikrėtimo, skatinant gyvūną jas suėsti, nes gyvūnai prarytų bet ką, kas nors kiek primena maistą. Štai todėl aptvarai ir valomi: rūpinamasi gyvūnų vidurių sveikata, o ne lankytojų akimis ir nosimis. Tačiau aptariamuoju atveju neturėjau tikslo išlaikyti Patelų šeimos reputacijos su aukštais zoologijos sodo priežiūros standartais. Per kelias savaites Ričardui Parkeriui užkietėjo viduriai ir jis tuštindavosi ne dažniau kaip kartą per mėnesį, taigi pavojingos mano kaip prižiūrėtojo pareigos kažin ar buvo vertingos sanitarijos atžvilgiu. Tai dariau dėl kitos priežasties: dėl to, kad kai Ričardas Parkeris pirmąsyk išsituštino valtyje, pastebėjau, kaip jis bandė paslėpti rezultatą. Supratau to reikšmę. Atvirai rodyti išmatas, puikuotis jų kvapu būtų socialinio dominavimo ženklas. Ir atvirkščiai: slėpti jas, bent jau stengtis paslėpti, buvo pagarbos ženklas — pagarbos man.

Jis, sakyčiau, sunerimdavo dėl to. Jis likdavo žemai, atkraginęs galvą ir prispaudęs ausis, ramiai, santūriai urgzdamas. Tęsdavau itin budriai ir atsargiai, ne tik saugodamasis, bet ir kad parodyčiau jam tinkamą ženklą. Tinkamas ženklas buvo paėmus išmatas į ranką volioti kelias sekundes, prisikišti prie nosies ir garsiai uostyti ir keletą kartų demonstratyviai mesti jo pusėn žvilgsnį, spoksant išplėstomis akimis (iš baimės — o kad jis būtų žinojęs) pakankamai ilgai, kad įbauginčiau, bet ne per ilgai, kad neišprovokuočiau. Ir su kiekvienu žvilgsniu tyliai, grėsmingai pūsteldavau švilpuką. Šitaip, kamuodamas žvilgsniu (nes, aišku, visiems gyvūnams, taip pat ir mums, spoksoti — agresyvumo išraiška) ir pūsdamas švilpuką, kurio garsas jam turėjo tokių nelaimę pranašaujančių asociacijų, aš parodydavau Ričardui Parkeriui, kad tai mano teisė, mano, kaip valdovo, teisė glostyti ir uostyti jo išmatas, jei tik noriu. Taigi, kaip matote, man rūpėjo ne geras žvėryno prižiūrėtojo vardas, bet traukė psichologinis chuliganizmas. Ir tai suveikdavo. Ričardas Parkeris niekada neatlaikydavo žvilgsnio: jo žvilgsnis kybodavo per vidurį — nei į mane, nei pro šalį. Ir tai aš jausdavau lygiai taip pat, kaip jo išmatas rankoje: viešpatavimą veikiant. Per šį pratimą visuomet absoliučiai išsisunkdavau nuo įtampos, tačiau likdavau linksmas.

Kad jau kalbam apie tai, man irgi užkietėjo viduriai, kaip ir Ričardui Parkeriui. Tai buvo mūsų dietos padarinys: per mažai vandens ir per daug baltymų. Man nusilengvinti kartą per mėnesį anaiptol nebuvo nieko lengva. Tai būdavo ilgas, įtemptas ir skausmingas įvykis, nuo kurio permirkdavau prakaitu ir bejėgiškai išsekdavau — sunkesnis išbandymas nei karščiavimas. 77 skyrius

Tirpstant davinio dėžėms, mažinau dienos normą tol, kol ėmiau tiksliai laikytis instrukcijų, susilaikydamas iki dviejų sausainių kas aštuonios valandos. Buvau nuolat išalkęs. Kaip apsėstas galvodavau apie maistą. Kuo mažiau beturėdavau valgyti, tuo didesnės darėsi porcijos svajonėse. Įsivaizduojamieji patiekalai išaugo iki visos Indijos dydžio. Dalo sriubos Gangas. Radžastano dydžio karštas čapatis. Ryžių dubuo sulig Utar Pradešu. Sambarai, kuriuose būtų išsitekęs visas Tamil Nadu. Ledų kalnai, tokio aukščio, kaip Himalajai. Svajonėse virtau tiesiog specialistu: visų sudedamųjų dalių savo patiekalams turėjau šviežių ir į marias; orkaitė ar keptuvė visuomet būdavo reikiamos temperatūros; dėl komponentų proporcijos — ranka atmušta; niekas nepridegdavo ir nelikdavo žalia; nieko nei per karšta, nei per šalta. Kiekvienas patiekalas — tiesiog tobulas, — tik man nepasiekiamas.

Palaipsniui plėtėsi valgomųjų dalykų spektras. Iš pradžių valydavau žuvį ir skrupulingai nulupdavau odą, tačiau greitai paprasčiausiai tik nuskalaudavau joms gleives prieš atsikąsdamas, džiaugdamasis tokia dovana burnoje. Prisimenu, kad skraiduolės buvo gana skanios, jų mėsytė rausvai balta ir minkšta. Dorados buvo kietesnės ir aštresnio skonio. Ėmiau krapštinėti žuvų galvas, užuot metęs jas Ričardui Parkeriui ar naudojęs kaip jauką. Padariau didį atradimą, kad nesūrų skystį galima čiulpti ne tik iš didesnės žuvies akių, bet ir iš stuburo. Vėžliai, kuriuos pirmiau grubiai atvoždavau peiliu ir numesdavau ant valties grindų Ričardui Parkeriui lyg karštos sriubos dubenį, tapo mano mėgstamiausiu patiekalu.

Atrodo neįmanoma net įsivaizduoti, kad buvo metas, kai žvelgdavau į gyvą jūrinį vėžlį kaip į dešimties patiekalų delikatesą, palaimintą atokvėpį nuo žuvies. Vis dėlto taip buvo. Vėžlių venomis pulsavo saldusis lasis32, kurį reikėdavo išgerti vos ištryškusį iš kaklo, kol nesukrešėdavo greičiau nei per minutę. Žemėje geriausi porijalai ir kootu nebūtų galėję prilygti vėžlienai, apskrudintai iki rudumo arba šviežiai tamsiai raudonai. Niekad mano ragautas kardamono pajasamas33 nebuvo toks saldus ir maistingas, kaip kremiški vėžlių kiaušiniai ar džiovinti vėžlio riebalai. Iš sukapotos širdies, plaučių, kepenų, mėsos ir išvalytų žarnų mišinio, apibarstyto žuvies gabaliukais ir išmirkyto trynio bei baltymo padaže, išeidavo nepranokstamas talis, kad net pirštus apsilaižysi. Kelionės pabaigoje jau valgydavau viską, ką tik vėžlys beišgalėjo man patiekti. Dumbliuose, kuriais būdavo apaugę kai kurių vanagasnapių šarvai, kartais rasdavau smulkių krabų ir polipų. Darkart suvalgydavau viską, ką tik rasdavau vėžlio skrandyje. Daug malonių valandų praleidau grauždamas plaukmens sąnarius arba skaldydamas kaulus ir laižydamas jų smegenis. O mano pirštai ištisai krapštinėjo pridžiūvusių riebalų ar mėsos gabaliukus nuo vidinės kiauto pusės ieškodami maisto automatiškai lyg beždžionės.

Vėžlių kiaukutai labai pravertė ūkyje. Be jų nebūčiau išsivertęs. Iš jų išeidavo ne tik skydai, bet ir lentelės žuviai pjaustyti ir dubenys maistui maišyti. Ir kai gamtos gaivalai nebepataisomai suardė apklotus, naudojausi kiaukutais, kad pasislėpčiau nuo saulės — surengdavau juos vieną į kitą ir gulėdavau po jais.

Net baisu, kaip pilnas pilvas gali pakelti nuotaiką. Viena lygiai svėrė kita: kiek maisto ir vandens — tiek ir geros nuotaikos. Tai buvo labai jau permaininga egzistencija. Už šypseną būdavau dėkingas vėžlienai.

Atėjo laikas, kai pranyko paskutinis sausainis, valgiui tiko bet kas, nepaisant skonio. Galėjau bet ką dėti į burną, kramtyti ir praryti — ar skanu, ar šlykštu, ar be skonio — jei tik ne sūru. Man vemtinai atsirado pasibjaurėjimas druska, ką jaučiu iki šios dienos.

Sykį bandžiau valgyti Ričardo Parkerio išmatas. Tai nutiko anksti, kai dar organizmas nebuvo išmokęs gyventi badaudamas, o vaizduotė karštai ieškojo išeities. Jo kibirą buvau neseniai pripildęs šviežio vandens iš saulės distiliatorių. Ištuštinęs jį vienu pritūpimu, jis dingo po brezentu, o aš grįžau pasikuisti po spintelę. Kaip kad visada darydavau tomis ankstyvosiomis dienomis, dažnai užmesdavau akį po brezentu, kad žinočiau jį ko nesumąsčius. Na, šįkart štai jis kažką rezgė. Buvo susikūprinęs, nugara išriesta, užpakalinės kojos pražergtos. Uodega iškelta, rėmėsi į brezentą. Poza viską išdavė. Man mintyse buvo vien maistas, o ne gyvulio higiena. Nusprendžiau, kad pavojaus nedaug. Jis buvo nusisukęs į kitą pusę, galvos nematyti. Jei būčiau gerbęs jo ramybę, būtų manęs nė nepastebėjęs. Čiupau kaušą vandeniui semti ir ištiesiau ranką. Kaušas atsirado vietoje pačiu laiku. Tą sekundę, kai prikišau jį prie Ričardo Parkerio pauodegio, jo išangė išsipūtė ir iš jos, kaip kramtomosios gumos burbulas, išsprogo juodas išmatų kamuolys. Jis žnektelėdamas įvirto man į kaušą ir, be abejo, būsiu laikomas praradęs paskutinius žmogiškumo ženklus tų, nesuprasiančiųjų mano kančios, akyse, kada pasakysiu, jog tai man skambėjo lyg penkių rupijų monetos, krentančios elgetos krepšin, muzika. Nuo šypsenos man net trūko lūpos. Ričardui Parkeriui pajutau didį dėkingumą. Išsitraukiau kaušą. Pirštais paėmiau šūdą. Jis buvo labai šiltas, tačiau ne stipraus kvapo. Jis buvo sulig dideliu gulab dzamuno kamuoliu, tik visai ne minkštas. Iš esmės — kietas kaip akmuo. Užtaisęs juo muškietą, būtum galėjęs užmušti raganosį.

Padėjau kamuolį atgal į kaušą ir užpyliau truputį vandens. Uždengiau ir atsisėdau šalia. Belaukiant ėmė tekėti seilės. Kai jau nebeiškenčiau laukti, įsimečiau kamuolį burnon. Bet negalėjau valgyti. Skonis buvo aitrus, bet ne dėl to... Tai buvo jau greičiau mano burnos išvada, staigi ir aiški: čia nieko valgomo. Iš tikrųjų tai buvo visiškos atliekos, be jokių maisto medžiagų. Išspjoviau ir pyktelėjau dėl veltui sugadinto brangaus vandens. Pasiėmiau žeberklą ir nuėjau rinkti likusių Ričardo Parkerio išmatų. Jos nukeliavo tiesiai pas žuvis.

Vos po kelių savaičių mano būklė ėmė blogėti. Pradėjo tinti pėdos ir kulkšnys, ir darėsi labai sunku stovėti. 78 skyrius

Dangaus būta įvairiausio. Buvo dangus, užgrobtas didelių baltų debesų, plokščių iš apačios, bet apvalių ir banguotų iš viršaus. Buvo dangus — visiškai giedras, gan varginanti pojūčius žydrynė. Buvo dangus — slopinanti pilkų debesų antklodė, tačiau nė nesiruošianti prapliupti lietumi. Buvo dangus, tik plonai apsiniaukęs. Buvo dangus, išmargintas mažų, baltų, pūkuotų debesėlių. Buvo dangus, išraižytas aukštų plonų debesų, primenančių ištemptą medvilnės kamuolį. Buvo dangus — beformė pieniška migla. Buvo dangus, prigrūstas tamsių audrotų lietaus debesų, praslenkančių vis dėlto be lašelio lietaus. Buvo dangus, išpieštas kelių plokščių debesų lyg smėlinga sekluma upėje. Buvo dangus — paprasčiausias fonas vaizdiniam efektui horizonte: į vandenyną besiliejančiai saulės šviesai, aiškiai išsiskiriančiais vertikaliais kraštais tarp šviesos ir šešėlio. Buvo dangus — tolima juoda lietaus užuolaida. Buvo dangus su daugybe debesų galybėje sluoksnių, kai kurie buvo stori ir nepermatomi, o kiti — lyg dūmai. Buvo dangus — juodas ir spjaudantis lietų ant mano besišypsančio veido. Buvo dangus išvien krintančio vandens, nepaliaujanti liūtis, nuo kurios oda susiraukšlėdavo ir išbrinkdavo, ir sustirdavau į ragą.

Būta įvairiausių jūrų. Buvo jūra, staugianti lyg tigras. Buvo jūra, kuždanti tau į ausį, lyg paslaptis sakantis draugas. Buvo jūra, žvanganti lyg variokai kišenėje. Buvo jūra, griaudžianti lyg lavina. Buvo jūra, šiugždanti lyg švitriniu popierium braukiant per medį. Buvo jūra, ūžianti taip, lyg kas vemtų. Buvo mirtinai tylinti jūra.

O tarp jų, tarp dangaus ir jūros, buvo visokiausių vėjų.

Ir dar buvo visokiausių naktų ir visokiausių mėnulių.

Išsigelbėti sudužus laivui — tai tapti nuolatiniu apskritimo centru. Kad ir kiek dalykų, atrodytų, keičiasi — jūra nuo šnabždesio iki įniršio, dangus nuo skaisčiai žydro iki akinamai balto ar tamsiausiai juodo — geometrija nesikeičia niekada. Tavo akiplotis — visuomet spindulys. Perimetras — visad didžiulis. Praktiškai apskritimai net dauginasi. Išsigelbėti jūroje — tai įstrigti kankinančiame apskritimų balete. Esi vieno apskritimo centre, o virš tavęs sukasi du priešingi apskritimai. Saulė slegia lyg minia, grobikiška minia, verčianti užsikimšti ausis, verčianti užmerkti akis, sukelianti norą slėptis. Mėnuo slegia tyliai primindamas esant vienatvę: plačiai atsimerki, kad pabėgtum nuo vienišumo. Pažvelgęs aukštyn, kartais spėlioji, ar saulės vėtros centre, ar Ramybės jūros vidury nėra kito tokio, irgi žvelgiančio aukštyn, irgi įstrigusio geometrijoje, irgi kovojančio su baime, įniršiu, beprotybe, beviltiškumu, apatija.

Kitais atžvilgiais išsigelbėti jūroje — tai papulti į nuožmias, sekinančias priešingybes. Kai šviesu, jūros atvirumas akina ir gąsdina. Kai tamsu tamsa kelia klaustrofobinę baimę. Dieną tau karšta ir norisi vėsumos, svajoji apie ledus ir lieji ant savęs jūros vandenį. Naktį tau šalta ir norisi šilumos, svajoji apie karštą karį34, supdamasis į apklotus. Kai karšta, džiūsti ir nori būt šlapias. Kai lyja, kone skęsti ir nori būt sausas. Kai yra maisto, tai jo per daug, ir tau tenka persivalgyti. Kai jo nėra, tai jau visai nėra ir tenka badauti. Kai jūra lygi ir rami, nori, kad ji kilnotųsi. Kai ji sukyla ir tave kalinantis apskritimas išardomas vandens kalnų, kenti nuo tos didelių jūrų ypatybės, dusimo atvirose erdvėse, ir geidi, kad jūra vėl būtų lygi. Dažnai priešingybės kyla vienu metu, taigi, kai saulė svilina tave, kol visiškai palaužia, žinai, kad ji taip pat džiovina ir žuvies bei mėsos rėželius, iškabintus ant gijų, ir kad tai palaima saulės distiliatoriams. O kai lietaus škvalas pildo tavo vandens atsargas — žinai, kad ta drėgmė paveiks ir išdžiovintą maistą, kad dalis turbūt suges — suminkštės ir pažaliuos. Kai blogas oras baigiasi ir pasidaro aišku, jog būsi atlaikęs tą dangaus ataką ir jūros klastas, tavo džiaugsmą užtemdo įniršis, kad šitiek gėlo vandens turėjo išlyti tiesiai į jūrą, ir susirūpinimas, kad tai — gal paskutinis tavo matytas lietus, kad numirsi iš troškulio, kol vėl nukris lašas iš dangaus.

Blogiausia priešybių pora — nuobodulys ir baimė. Kartais gyvenimas lyg švytuoklė siūbuoja nuo vieno prie kito. Jūroj nė raibuliuko. Vėjo nė šnipštelėjimo. Valandos ilgos kaip amžinybė. Tau taip nuobodu, kad nugrimzti į komai artimą apatiją. Tada jūra pasišiaušia, ir tavo jausmai pereina įtūžin. Tačiau net šios dvi priešybės nebūna aiškiai atskirtos. Nuobodulys turi baimės elementų: prapliūpsti ašarom; tave apima siaubas; rėki; sąmoningai žeidi save. O suimtas baimės — per baisiausią audrą — vis vien jauti nuobodulį, kad viskas smarkiai įgrisę.

Tik mirtis deramai sužadina jausmus, ar svarstytum apie ją, kai gyvenimas saugus ir išsikvėpęs, ar bėgtum nuo jos, kai gyvybei iškyla pavojus ir ji tokia brangi.

Gyvenime gelbėjimosi valtyje nedaug gyvybės. Tai lyg endšpilis šachmatuose, kai belieka kelios figūros. Nebegali būti paprastesnių elementų, nei aukštesnės statymo sumos. Fiziškai tai reikalauja itin daug pastangų, o morališkai — tiesiog žudo. Jei nori išgyventi, turi prisiderinti. Gali daug ką paaukoti. Randi laimės, kur tik įmanoma. Pasieki tašką, kur būni lyg pragaro dugne, ir vis dėlto sukryžiuoji rankas ir šypsaisi, nes jautiesi laimingiausiu žmogum žemėje. Kodėl? Nes prie kojų tau guli mažutė negyva žuvis. 79 skyrius

Kasdien pasirodydavo ryklių, daugiausiai pilkšvųjų ir mėlynųjų ryklių, bet ir okeaninių baltasnukių, o kartą išnėrė tigrinis ryklys lyg tiesiai iš juodžiausio košmaro. Aušra ir prieblanda buvo jų mėgstamiausias laikas. Jie mums niekada nesukėlė rimtų problemų. Kartkartėmis koks bumbteldavo su uodega į valties korpusą. Nemanau, kad netyčia (taip darydavo ir kiti jūros gyviai — vėžliai ir net dorados). Manau, kad šitaip rykliai bandydavo nustatyti valties prigimtį. Geras smūgis kirvuku užpuolikui per nosį — ir jis paskubom išnyksta gelmėse. Pagrindinis nemalonumas dėl ryklių — kad buvo rizikinga lįsti į vandenį, lyg užeiti į privačias valdas, kur užrašyta: „Piktas šuo“. Kitais atžvilgiais visai pamilau ryklius. Jie buvo lyg irzlūs seni draugai, kurie niekad neprisipažins, jog jiems patinku, bet vis užbėga manęs pamatyti. Mėlynieji rykliai buvo smulkesni, paprastai ne ilgesni nei keturių ar penkių pėdų, ir patys gražiausi: glotnūs ir liekni, mažom burnom ir nedidelėm žiaunų ertmėm. Jų nugaros buvo sodrios ultramarino spalvos, o pilvai balti kaip sniegas; kiek giliau spalvos virsdavo pilka ar juoda, tačiau arti paviršiaus žėrėjo nuostabiai ryškiai. Pilkšvieji buvo didesni, baisių dantų pilnais nasrais, bet irgi gražios spalvos — indigo mėlynumo, gražiai blykčiojantys saulėje. Okeaniniai baltasnukiai dažnai būdavo trumpesni už pilkšvuosius — kurie kartais siekdavo dvylika pėdų — bet ir drūtesni, ir turėjo didžiulius nugaros pelekus, kuriuos plaukdami iškeldavo aukštai virš vandens, lyg karo vėliavas — greitaeigius ženklus, visada tampančius nervus, kai juos pastebi. Be to, jie buvo blyškios spalvos, kažkaip pilkšvai rudi, o jų balti pelekų galai, kaip pamarginimas — tai neatrodė itin patraukliai.

Sugavau ne vieną smulkesnį ryklį, dažniausiai žydruosius, bet ir kelis pilkšvuosius. Kaskart ką tik po saulėlydžio, gęstančioje dienos šviesoje, ir sugaudavau juos plikomis rankomis, priartėjusius prie valties.

Pirmasis buvo didžiausias — ilgesnis nei keturių pėdų pilkšvasis ryklys. Jis kelis kartus pasirodė prie pirmagalio ir pradingo. Kai jis dar sykį plaukė pro salį, impulsyviai kyštelėjau rankas į vandenį ir stvėriau jį kone už uodegos, kur jis buvo ploniausias. Taip nuostabiai gerai nutvėriau šiurkščią odą, kad nė nepamąstęs, ką darau, truktelėjau. Truktelėtas ryklys pašoko ir baisingai papurtė man ranką. Mano siaubui ir džiaugsmui, padaras iššoko oran vandens ir purslų fontane. Tik sekundės dalelytę nežinojau, ką daryti toliau. Padaras mažesnis už mane — bet ar tik aš nesielgiu kvailai kaip rizikuojantis Galijotas? Ar tik jo nepaleisti? Pasisukau ir užsimojau, o krisdamas ant brezento numečiau pilkšvąjį į valties galą. Ričardo Parkerio plotan iš dangaus nukrito žuvis. Ji driokstelėdama nukrito ir taip griausmingai ėmė plaktis aplink, jog išsigandau, kad nesulaužytų valties. Ričardas Parkeris apstulbo. Akimirksniu jis puolė.

Užvirė epinė dvikova. Zoologams štai ką galiu pasakyti: pirmiausia tigras nepuls ryklio iš vandens dantimis, bet stengsis suduoti letena. Ričardas Parkeris ėmė daužyti ryklį. Gūždavausi nuo kiekvieno smūgio. Jie buvo paprasčiausiai baisūs. Užtektų vieno tokio smūgio, ir žmogui būtų sulaužyti visi kaulai, šipuliais išlėktų bet koks baldas, šiukšlių krūva taptų bet kokia troba. Kad ir pilkšvajam rykliui nepatiko toks elgesys, buvo matyti iš to, kaip tas sukosi, rangėsi, mušė uodega ir siekė įkąsti.

Gal kad Ričardas Parkeris nepažinojo ryklių, kad niekad nebuvo sutikęs plėšrios žuvies — nežinia kaip, bet tai nutiko: nelaimingas atsitikimas, vienas iš tų nedaugelio atvejų, kai prisimindavau, jog Ričardas Parkeris nėra tobulas, kad nepaisant ištreniruotų instinktų ir jis gali būti nerangus. Kairę leteną jis įkišo rykliui į nasrus. Pilkšvasis sučiaupė žandikaulius. Ričardas Parkeris tuoj pat atsistojo ant užpakalinių kojų. Ryklys pakibo, bet nepaleido. Ričardas Parkeris griuvo atgalios, plačiai išsižiojo ir iš visų jėgų sumaurojo. Visu kūnu pajutau karšto oro gūsį. Oras regimai suvirpėjo lyg alsią dieną karščiui kylant nuo asfalto. Puikiai įsivaizduoju, kaip kažkur toli, už pusantro šimto mylių, laivo budėtojas apsidairė krūptelėjęs ir paskui raportavo apie keisčiausią dalyką — kad, jo manymu, jis girdėjęs katino miauktelėjimą. Ir po kelių dienų tas maurojimas dar skambėjo man viduriuose. Bet, kalbint įprastai, ryklys kurčias. Todėl aš, kuriam net nebūtų dingtelėję žnybtelti tigrui į leteną, leidus ją praryti, nuo vulkaniško stūgsmo į veidą sudrebėjau, suvirpėjau, susilydžiau iš baimės ir susmukau, o ryklys pajuto tik šiokią tokią vibraciją.

Ričardas Parkeris pasisuko ir laisvąja priekine letena ėmė talžyti rykliui galvą ir kandžioti dantimis, o užpakalinėm kojom — draskyti pilvą bei nugarą. Ryklys vis laikėsi įsikibęs letenos — vienintelės gynybos ir puolimo linijos — ir daužėsi uodega. Tigras ir ryklys sukosi ir vartėsi. Didžiausiomis pastangomis sugebėjau taip suvaldyti kūną, kad galėčiau nusigauti ant plausto ir jį atleisti. Valtis nuplaukė šalin. Mačiau oranžinius ir tamsiai mėlynus žaibus iš kailio ir odos, valčiai siūbuojant nuo šono ant šono. Ričardo Parkerio urzgimas tiesiog stingdė kraują.

Galiausiai valtis liovėsi judėjusi. Po kelių minučių Ričardas Parkeris tupėjo laižydamasis kairę leteną.

Artimiausiomis dienomis jis daug laiko praleido lieždamas visas savo letenas. Ryklio odą dengia mažyčiai gumburėliai, nuo to ji šiurkšti lyg švitrinis popierius. Graibstydamas ryklį jis bus, be abejo, susipjaustęs. Kairė letena buvo sužeista, bet nieko nepataisomo: netrūko nė vieno piršto ar nago. O iš pilkšvojo ryklio, išskyrus uodegos galiuką ir nasrų sritį, kažkodėl nepaliestą, teliko pusiau apgraužta išdarkyta masė. Visur aplink buvo pridrabstyta rausvai pilkos mėsos gabalų ir vidaus organų gniužulų.

Sugebėjau žeberklu prisitraukti šiek tiek ryklio likučių, bet turėjau nusivilti — iš ryklio stuburo negalima iščiulpti skysčio. Na, bent mėsa buvo skani ir nepanaši į žuvies, su trekšinčiom kremzlėm, kurios buvo labai skanios po šitiek ilgai valgyto minkšto maisto.

Vėliau perėjau prie mažesnių ryklių, iš tiesų jauniklių, ir pats juos galabijau. Supratau, kad greičiausiai ir lengviausiai juos galima pribaigti išduriant peiliu akis, nei kad pauškinant per galvas su kirvuku.

80 skyrius

Iš visų doradų prisimenu vieną, ypatingą doradą. Tai buvo ankstyvą apsiniaukusios dienos rytą, kai ant mūsų plūstelėjo skraiduolių audra. Ričardas Parkeris jas įsijautęs vis numušinėjo. Aš tūnojau už vėžlio kiaukuto, prisidengęs nuo skraiduolių. Turėjau prie žeberklo prisikabinęs gabalą tinklo ir jį ištempęs tikėjausi šitaip prisigaudyti žuvies. Nelabai tesisekė. Skraiduolės zvimbė pro šalį. Iš vandens iššoko jas besivejanti dorada. Ji blogai apskaičiavo. Persigandusios skraiduolės nulėkė, tiesiog nepataikiusios į tinklą, o dorada trenkėsi į planšyrą lyg patrankos sviedinys. Nuo smūgio sudrebėjo visa valtis. Kraujo čiurkšlė apšvirkštė brezentą. Mikliai sureagavau. Kritau po skraiduolių kruša ir pasiekiau doradą tiesiog rykliui iš po nosies. Įsitraukiau ją per bortą. Ji buvo negyva arba visai arti to ir mainėsi visomis spalvomis. „Koks laimikis! Koks laimikis!“ — susijaudinęs pagalvojau. Ačiū tau, Jėzau Matsija35. Žuvis buvo riebi ir mėsinga. Turėjo sverti gerus keturiasdešimt svarų. Ji būtų pamaitinusi visą minią. Akys ir stuburas dykumą sudrėkintų.

Deja, į mane pasisuko didžioji Ričardo Parkerio galva. Užmačiau ją akies krašteliu. Skraiduolės vis dar lėkė, bet jis jomis jau nebesidomėjo: jo žvilgsnį prikaustė žuvis mano rankose. Jis buvo už aštuonių pėdų. Pusiau prasižiojęs, su žuvim, kyšančia iš burnos. Nugara suapvalėjo. Pasturgalis ėmė rangytis. Uodega trūkčiojo. Buvo aišku: jis tyko ir tuoj puls mane. Per vėlu trauktis, per vėlu net pūsti švilpuką. Išmušė mano valanda.

Bet to jau tikrai gana. Aš tiek daug iškentėjau. Buvau toks alkanas. Kiek gi dienų gali būti nevalgęs.

Taigi alkio sukeltos beprotybės akimirką — nes man labiau rūpėjo pavalgyti nei išlikti gyvam — be jokių apsaugos priemonių, nuogas visut visomis prasmėmis, aš įsistebeilijau Ričardui Parkeriui tiesiai į akis. Staiga jo brutali jėga virto moraliniu silpnumu. Tai buvo niekis, palyginti su galia mano mintyse. Žiūrėjau jam į akis, plačiai atsimerkęs ir įžūliai, ir mes susirėmėme žvilgsniais. Bet kuris zoologijos sodo šeimininkas jums pasakytų, kad tigras, kaip ir bet kokia kita katė, nepuls tiesiai į akis žiūrinčios aukos, bet palauks, kol elnias, antilopė ar buivolas nukreips žvilgsnį. Bet tai žinoti ir tatai taikyti — du labai skirtingi dalykai (ir tai visai nenaudingas žinojimas, jei tikitės žvilgsniu sulaikyti bendruomenėm gyvenančią katę. Kol laikote žvilgsniu prikaustęs vieną liūtą, jus iš užpakalio užpuls kitas). Dvi, gal ir tris sekundes buvo paskelbtas baisus berniuko ir tigro minčių mūšis dėl statuso ir valdžios. Jam tereikėjo kiek šoktelėti ir jau būtų ant manęs. Bet aš išlaikiau žvilgsnį.

Ričardas Parkeris apsilaižė nosį, sunkiai atsiduso ir nusisuko. Jis piktai trenkė skraiduolei. Aš nugalėjau. Žioptelėjau iš netikėtumo, pakilnojau doradą ir nuskubėjau į plaustą. Negaišdamas pateikiau Ričardui Parkeriui nemenką gabalą žuvies.

Nuo tos dienos pajutau, kad dėl mano viršenybės nebekyla abejonių ir ėmiau vis daugiau laiko leisti valtyje, iš pradžių priekyje, vėliau, įgijęs pasitikėjimo, patogesnėje vietoje, ant brezento. Vis dar bijojau Ričardo Parkerio, bet tik kai tai buvo būtina. Vien jo buvimas man jau nekėlė įtampos. Prie bet ko gali priprasti — ar dar nesu to sakęs? Ar ne taip sako visi, kam yra pavykę išsigelbėti?

Iš pradžių gulėdavau ant brezento, galva ant suvynioto priešakinio krašto. Jis buvo kiek pakilęs — nes valties galai buvo kiek aukštesni už vidurį — todėl galėjau stebėti Ričardą Parkerį.

Vėliau pasisukau kitaip, galvą priglausdavau tiesiog ant vidurinio suolo, nugara į Ričardą Parkerį ir jo teritoriją. Šitaip gulėdamas būdavau toliau nuo valties kraštų ir mažiau užgaunamas vėjo ir purslų. 81 skyrius

Žinau, kad sunku patikėti, jog išgyvenau. Kai mąstau apie praeitį, pats sunkiai tuo tikiu.

Kad šiurkščiai pasinaudojau Ričardo Parkerio jūros silpnumu — ne vienintelis paaiškinimas. Yra dar kai kas: aš buvau maisto ir vandens šaltinis. Ričardas Parkeris buvo žvėryno gyventojas, kiek tik pats galėjo prisiminti, ir jis buvo pratęs, kad gaus ką įsimest į skrandį, nė letenos nekrustelėjęs. Tiesa, kai lydavo ir visa valtis virsdavo lietaus gaudykle, jis suprasdavo, iš kur tas vanduo. Ir kai mus užklupdavo skraiduolių guotas, tai irgi mano vaidmuo nebūdavo akivaizdus. Bet tai nekeitė tikrovės, kuri rodė, kad pažvelgęs už planšyro, jis nepamatys džiunglių, kuriose galėtų medžioti, ir upės, iš kurios galėtų laisvai atsigerti. Ir vis dėlto aš parūpindavau jam ir maisto, ir gėlo vandens. Mano veikimas buvo grynai stebuklingas. Jis man suteikė galios. Įrodymas: diena iš dienos, savaitė po savaitės likau gyvas. Įrodymas: jis nepuolė manęs, net kai miegodavau ant brezento. Įrodymas: aš esu čia, kad papasakočiau jums šią istoriją. 82 skyrius

Lietaus vandenį ir surinktąjį iš saulės distiliatorių laikydavau spintelėje (kad Ričardas Parkeris nematytų) trijuose 50 litrų talpos plastikiniuose maišuose. Juos užrišdavau virvele. Tie maišai nebūtų buvę man brangesni, jei būtų prikrauti aukso, safyrų, rubinų ir deimantų. Be paliovos drebėjau dėl jų. Baisiausias košmaras būdavo tai, kad vieną rytą atidarau spintelę ir randu visus tris maišus išsipylusius arba, dar blogiau, — kad jie suplyšę. Kad apsisaugočiau nuo tokios nelaimės, aš įsukau juos į apklotus — kad nesitrintų į metalinį valties korpusą, ir kuo mažiau juos judindavau, kad tik nesidėvėtų ir neįplyštų. Bet nerimavau dėl maišų užrišimų. Ar virvelės jų nepratrins? Kaip užrišiu maišus, jei viršus susidėvės?

Kai viskas gerai klojosi, kai smarkiai palydavo, kai maišuose būdavo tiek vandens, kiek, mano manymu, jie galėtų išlaikyti, tai pripildydavau išsemiamuosius kaušus, du plastmasinius kibirus, du plačios paskirties plastmasinius indus, tris stiklines ir tuščias skardines nuo vandens (kurias jau saugojau kaip didį turtą). Paskui pripildydavau visus plastikinius maišelius vėmimui, kuriuos užrišdavau užsukdamas ir sumegzdamas mazgą. Po to, jei vis dar lydavo, pats pasiversdavau konteineriu. Įsikišdavau lietaus gaudyklės vamzdžio galą gerklėn ir gerdavau, gerdavau, gerdavau...

Į Ričardo Parkerio geriamą vandenį visada pripildavau šiek tiek jūros vandens, kiek daugiau tuoj po lietaus ir mažiau sausaisiais periodais. Kartkartėmis pirmosiomis dienomis jis persverdavo galvą už borto, pauostydavo jūrą ir nurydavo keletą gurkšnių, bet greitai liovėsi taip daręs.

Ir vis tiek vos išsiversdavom. Gėlo vandens trūkumas buvo vienintelis pastoviausias nerimo ir kančių šaltinis per mūsų kelionę.

Kad ir kokio maisto pagaudavau, Ričardui Parkeriui tekdavo, taip sakant, liūto dalis. Neturėjau pasirinkimo. Jis tučtuojau sužinodavo, jei pagaudavau vėžlį, doradą ar ryklį, ir turėdavau atseikėti greitai ir dosniai. Manau, pasiekiau pasaulio rekordą pralupinėdamas vėžlių šarvus. O žuvys praktiškai būdavo sutašomos dar spurdančios. Jei jau pasidariau visiškai neišrankus maistui, tai ne vien iš pasibaisėtino alkio: dar ir dėl baisios skubos. Kartais tiesiog neturėdavau laiko įvertinti, ką čia turiu. Tai turėdavo arba akimirksniu atsidurti mano burnoje, arba tekti Ričardui Parkeriui, kuris trypčiodavo ir mindžikuodavo nekantriai šniokštuodamas prie savo teritorijos ribos. Lyg neklystamas ženklas, kaip žemai aš puolęs, buvo tai, kad vieną dieną suspausta širdimi pastebėjau, jog valgau kaip gyvūnas — kad tas mano triukšmingas, paklaikęs rijimas nesukramčius visiškai toks pats, kaip Ričardo Parkerio. 83 skyrius

Vieną popietę pamažu užslinko audra. Debesys, rodės, klupdami lekia pirma vėjo persigandę. Jų pavyzdžiu pasekė jūra. Ji ėmė taip šokčioti ir banguoti, kad man širdis nuėjo į kulnus. Įsitraukiau distiliatorius ir tinklą. O, turėtumėt pamatyt tokį kraštovaizdį! Ką buvau matęs iki šiol, tebuvo vandens kauburėliai. O šitie pakilimai — tai jau tikri kalnai. Slėniai, kuriuose atsidūrėm, buvo tokie gilūs, tokie niūrūs. Jų kraštai tokie statūs, kad valtis ėmė slysti nuo jų kone kaip banglentė. Plaustui teko ypatingi išmėginimai — jį išmesdavo iš vandens ir tempdavo pirmyn, besiblaškantį į visas puses. Aš visai nuleidau abu inkarus, nevienodai giliai, kad netrukdytų vienas kitam.

Kopdama per gigantiškus bangų kauburius, valtis laikėsi įsikibusi inkarų lyg alpinistas virvės. Lėkdavom aukštyn, kol pasiekdavom snieguotą bangos skiauterę, pratrūkstančią šviesos ir putų srautu ir verčiančią valtį pirmyn. Atsiverdavo aiškus vaizdas kelių mylių atstumu. Tačiau paskui kalnas imdavo smukti, o pagrindas po mumis — grimzti tiesiog vidurius verčiančiu greičiu. Po akimirksnio jau sėdėdavom tamsaus slėnio dugne, kitokiame, nei pastarasis, bet ir tokiame pačiame, tonoms vandens kabant virš mūsų, ir gelbėjomės vien tik savo menku lengvumu. Žemė vėl sujudėdavo, inkarų virvės pliaukštelėdavo įsi tempdamos ir linksmieji kalneliai tęsdavosi toliau.

Inkarai puikiai atliko savo misiją — iš tiesų net pernelyg gerai. Kaskart, pakilus į viršūnę, bangos stengdavosi mus apvožti, bet, jų srautams jau benugriaudėjant, inkarai mus stipriai truktelėdavo pirmyn ir pertraukdavo per bangą, tačiau šitaip smukdė valties priekį. O dėl to pirmagalyje sprogdavo putų ir purslų debesis. Jis mane vis kiaurai permerkdavo.

Tada atsirito banga, itin besigviešianti mus nusinešti. Šįkart valties nosis dingo po vandeniu. Man tai sukėlė šoką, pašiurpau ir mirtinai persigandau. Tik šiaip taip išsilaikiau vietoje. Valtis buvo užlieta. Išgirdau riaumojant Ričardą Parkerį. Pajutau, kad virš mūsų pakibo mirtis. Vienintelis likęs pasirinkimas man buvo mirti nuo vandens ar mirti nuo žvėries. Pasirinkau žvėrį.

Kol skriejom žemyn nuo bangos, užšokau ant brezento ir atvyniojau jį iki pat valties galo, uždarydamas Ričardą Parkerį. Jei jis ir protestavo, aš negirdėjau. Aplėkiau aplink brezentą mikliau nei siuvamoji mašina aplink audeklo gabalą, pritvirtinau jį prie kablių iš abiejų valties pusių. Mes vėl kopėme aukštyn. Valtis nepaliaujamai sviro pirmyn. Sunkiai nulaikiau pusiausvyrą. Valtis jau buvo uždengta ir brezentas užtaisytas, išskyrus manąjį galą. Prasispraudžiau tarp šoninio suolo ir brezento ir užsitraukiau sau ant galvos likusį brezento kraštą. Nedaug teturėjau vietos. Nuo suolo iki planšyro buvo dvylika colių, o šoniniai suolai tebuvo pusantros pėdos pločio. Bet ir būdamas mirties akivaizdoje, nesukvailiojau tiek, kad nulipčiau ant valties grindų. Liko užkabinti keturis kablius. Prakišau pro ertmę ranką ir pranėriau virvę. Sulig kiekvienu sutvarkytu kabliu darėsi vis sunkiau dirbti toliau. Pervėriau du. Dar du liko. Valtis lėkė aukštyn tolygiai ir nenuilstamai. Posviris viršijo trisdešimt laipsnių. Jaučiausi stumiamas žemyn, į valties galą. Paklaikusiai sukiodamas ranką sugebėjau pagauti virve dar vieną kablį. Daugiau jau nieko nebegalėjau padaryti. Toks darbas buvo numatytas ne iš valties vidaus, bet iš lauko. Stipriai patraukiau virvę, ir tai palengvino faktas, kad laikydamasis jos taip neslysiu žemyn išilgai valties. Valtis smagiai prašoko keturiasdešimt penkių laipsnių posvirį.

Turbūt buvome pasvirę šešiasdešimt laipsnių, kai pasiekėm bangos keterą ir prasmukome per jos viršūnę į kitą pusę. Ant mūsų išsiliejo mažiausia porcija vandens iš bangos. Pasijutau, lyg man būtų smogę milžinišku kumščiu. Valtis staigiai pakrypo pirmyn, ir viskas susikeitė vietom: dabar jau aš patekau į žemiausią valties galą, o ją užtvindęs vanduo su jame mirkstančiu tigru pasipylė ant manęs. Tigro nejaučiau — tiksliai nė neįsivaizdavau, kur Ričardas Parkeris, nes po brezentu buvo tamsu nors į akį durk — bet kol pasiekėm kitą slėnį, vos neprigėriau.

Visą tą dieną ir dalį nakties mes kilom ir kritom, kilom ir vėl kritome, kol siaubas virto monotonija ir jį pakeitė sąstingis ir visiškas pasidavimas. Viena ranka laikiausi brezento virvės, kita — priešakinio suolo krašto, o mano kūnas tysojo ant šoninio suolo. Tokioje padėtyje — vandeniui tai įsiliejanti, tai vis ištekant — brezentas suplakė mane į košę, permirkau ir sustirau, mane draskė ir pjaustė kaulai ir vėžlių šarvai. Nepaliaujamai ūžė audra ir urzgė Ričardas Parkeris.

Kažkuriuo tarpu naktį suvokiau, kad audra liovėsi. Mes sūpavomės jūroje kaip ir visada. Pro brezento plyšį žvilgtelėjau į nakties dangų. Žvaigždėtą ir be debesų. Atvyniojau brezentą ir išsitiesiau ant jo.

Išaušus pastebėjau, kad esu netekęs plausto. Iš jo tebuvo likę du surišti irklai ir gelbėjimosi liemenė tarp jų. Šis vaizdas mane paveikė lygiai taip, kaip sudegusio namo šeimininką būtų paveikęs paskutinė styranti sija. Pasisukau ir ištyriau kiekvieną horizonto ketvirtį. Nieko. Pražuvo mano jūrinis miestelis. Kad inkarai per stebuklą išliko — ir vis dar sąžiningai tampė valtį — nedidelė tebuvo paguoda. Plausto netektis gal ir nebuvo mano kūnui pražūtinai lemtinga, bet dvasiai — mirtina.

Valtis buvo tiesiog apgailėtina: brezentas keliose vietose praplėštas, kai kurie praplėšimai — aiškiai Ričardo Parkerio nagų darbas. Pražuvo didžiuma mūsų maisto — išlėkė už borto arba buvo sugadinta užplūdusio vandens. Man visur skaudėjo, o šlaunis buvo stipriai perrėžta; žaizda buvo ištinusi ir balta. Iš baimės vos beprisiverčiau patikrinti, kas likę spintelėje. Ačiū Dievui, nebuvo pralietas nė vienas vandens maišas. Tinklas ir saulės distiliatoriai, galutinai neišleidę oro, užkišo laisvą tarpą ir neleido maišams per daug judėti.

Jaučiausi nuvargęs ir nusiminęs. Atkabinau brezentą valties gale. Ričardas Parkeris laikėsi taip tyliai, kad net pamaniau, ar nebus prigėręs. Bet ne. Kai vyniojau brezentą ir ant jo krito dienos šviesa, jis krustelėjo ir suniurnėjo. Išlipo iš vandens ir atsitūpė ant galinio suolo. Pasiėmiau adatą su siūlu ir ėmiausi tvarkyti brezento įplyšimus.

Vėliau prie virvės prisirišau vieną iš kibirų ir pradėjau semti valtį. Ričardas Parkeris išsiblaškęs stebėjo mane. Jam kone viskas, kad ir ką aš veikdavau, kėlė nuobodulį. Diena buvo karšta, ir dirbau lėtai. Dar sykį pasėmęs susigrąžinau kai ką pamesta. Apžiūrėjau tą daiktą. Mano delne jaukiai gulėjo visa, kas dar skyrė mane ir mirtį — paskutinis iš oranžinių švilpukų. 84 skyrius

Gulėjau ant brezento, įsisupęs į apklotą miegodamas ir sapnuodamas, pabusdamas ir užsisvajodamas ir šiaip leisdamas laiką. Pūtė nekintamas brizas. Kartkartėmis nuo bangos keteros purksteldavo vandens ir sudrėkindavo valtį. Ričardas Parkeris buvo dingęs po brezentu. Jam nepatiko nei sudrėkti, nei kilnotis su valtimi. Tačiau dangus buvo žydras, oras šiltas, o jūra vis vienodai bangavo. Pabudau nuo staigaus vėjo šuoro. Atsimerkiau ir danguje išvydau vandenį. Jis pasipylė ant manęs. Darkart pasižiūrėjau. Žydras dangus be debesėlio. Dar vienas šuoras man iš kairės, jau ne toks galingas, kaip pirmasis. Ričardas Parkeris piktai suurzgė. Dar daugiau vandens tėškėsi į mane. Jis buvo ne kokio kvapo.

Pažvelgiau per valties bortą. Pirmas dalykas, kurį pamačiau, buvo didelis juodas daiktas, plūduriuojantis vandenyje. Lenkta raukšlė ant jo krašto tapo man užuomina. Tai buvo akis. Tai banginis. Tiesiai į mane žiūrėjo jo akis, dydžio sulig mano galva.

Iš po brezento išėjo Ričardas Parkeris. Sušnypštė. Banginio akies žibėjimas truputį pakito, ir iš to supratau, kad dabar jis žiūri į Ričardą Parkerį. Jis spoksojo trisdešimt sekundžių ar panašiai, o po to švelniai panėrė. Baiminausi, kad nevožtų mums uodega, bet jis nėrė tiesiai žemyn ir dingo tamsioje mėlynėje. Jo uodega — didžiulė dylanti apvali gembė.

Manau, kad tas banginis ieškojosi poros. Matyt, jis nusprendė, kad aš netiksiu, nes per mažas, be to, rodos, jau turiu draugą.

Matėme daugybę banginių, bet nė vieno taip arti, kaip tas pirmasis. Kad jie netoliese, suprasdavau iš čiurkšlių. Jie iškildavo netoliese, kartais kokie trys ar keturi — trumpalaikis archipelagas iš vulkaninių salų. Šie švelnieji monstrai visuomet pakeldavo man nuotaiką. Buvau įsitikinęs, kad jie supranta mano padėtį, kad pamatęs mane, vienas jų sušuko: „O! Tai tas išsigelbėjusysis su kačiuku, apie kuriuos man pasakojo Bamfu. Vargšas berniukas. Tikiuosi, jis užtenkamai turi planktono. Turiu apie jį papasakoti Mamfu, Tomfu ir Stimfu. Gal kur netoliese yra koks laivas, kurį galėčiau perspėti. Jo mama bus labai laiminga, kad vėl jį pamatys. Viso labo, mano berniuk. Pasistengsiu padėti. Mano vardas — Pimfu“. Ir taip gandų telefonu apie mane sužinojo visi Ramiojo vandenyno banginiai, ir jau seniai būčiau buvęs išgelbėtas, jei Pimfu nebūtų bandęs ieškoti pagalbos iš japonų laivo, kurio niekšinga įgula sumedžiojo jį harpūnu, ir jei toks pats likimas nebūtų ištikęs Lamfu — per norvegų laivą. Banginių medžioklė — šlykštus nusikaltimas.

Gan pastovūs lankytojai buvo delfinai. Viena grupė laikėsi prie mūsų visą dieną ir visą naktį. Jie būdavo labai linksmi. Tas jų nardymas, sukiojimasis ir laidojimas tiesiog po korpusu, rodės, buvo be jokio kito tikslo, tik sportinis smaginimasis. Bandžiau vieną sugauti. Bet nė vienas nesiartino prie žeberklo. Bet net jei ir būtų, vis tiek jie man buvo per greiti ir per dideli. Pasidaviau ir tik stebėjau juos.

Iš viso mačiau šešis paukščius. Kiekvieną jų laikiau angelu, pranašaujančiu, jog žemė jau netoli. Tačiau tai buvo paukščiai jūrininkai, kurie galėtų perskristi Ramųjį vandenyną nė neplastelėję. Stebėdavau juos pagarbiai, pavydžiai ir gailėdamas savęs.

Keletą kartų mačiau albatrosus. Abu jie praskrido aukštai danguje nė neatkreipę į mus dėmesio. Spoksojau prasižiojęs. Jie atrodė lyg kažkas antgamtiška ir nesuvokiama.

Kitą sykį pro pat valtį vandens paviršiumi, kojom siekdami vandenį, praslydo Vilsono audrapaukščiai. Tie irgi mūsų nepastebėjo, o aš vėl likau taip pat apstulbęs iš susižavėjimo.

Galiausiai patraukėme trumpauodegio audrapaukščio dėmesį. Jis suko aplink mus ratus, o paskui nėrė žemyn. Šovė kojom, pasuko sparnus ir nutūpė ant vandens plūduriuodamas lengvai lyg kamštis.

Jis smalsiai apžiūrinėjo mane. Ant kabliuko, kaip masalą, mitriai užnėriau skraiduolės gabalėlį ir nusviedžiau valą jo link. Nebuvau užmovęs nė vieno pasvarėlio, todėl buvo sunku numesti tą jauką arti paukščio. Trečiąkart bemėginant paukštis pasiyrė link grimztančio jauko ir panardino galvą, kad jį sugautų. Man širdis ėmė šokinėti iš susijaudinimo. Kelias sekundes netraukiau šio prievilo. O kai truktelėjau, paukštis tik klyktelėjo ir atrijo viską, ką buvo prarijęs. Dar nespėjus pakartotinai užmesti, jis ištiesė sparnus ir atsispyrė kilti. Dviem trim sparnų mostelėjimais jis mus paliko.

Man geriau pasisekė su kaukėtuoju padūkėliu. Jis atsirado nežinia iš kur ir atsklendė prie mūsų išskleistais sparnais per tris pėdas. Nusileido ant planšyro ranka pasiekiamai. Apvalios akys stebeilijosi į mane suglumusia ir rimta išraiška. Tai buvo didelis paukštis sniego baltumo plunksnomis, išskyrus rašalo juodumo sparnų galiukus ir uodegą. Didžiulė, svogūno formos galva buvo su itin smailu oranžiškai geltonu snapu ir raudonom akim po juoda kauke, dėl to jis atrodė lyg vagis po labai ilgos ir sunkios nakties. Kibti buvo galima nebent tik prie per didelių rudų plėvėtų kojų dizaino. Paukštis visai nebijojo. Keletą minučių jis snapu tvarkėsi plunksnas, rodydamas minkštus pūkus. Pabaigęs apsižiūrėjo, ir viskas sugulė į vietas, o paukštis pasirodė visu gražumu: lygus, puikus aerodinaminis orlaivis. Kai pasiūliau jam gabalėlį dorados, jis kaptelėjo ją man iš rankos gnybteidamas į delną.

Nusukau jam sprandą, užlaužęs galvą ir viena ranka spausdamas snapą, o kita laikydamas sprandą. Plunksnos taip tvirtai laikėsi, kad kai ėmiau jas rauti, jos ėjo su odos gabalais — aš ne pešiau paukštį, bet draskiau į gabalus. Jis buvo visai lengvas, lyg tūris be svorio. Paėmiau peilį ir nudyriau jam odą. Kaip tokio dydžio paukščiui, mėsos buvo apverktinai maža, tik apie krūtinę kiek daugėliau. Audiniai buvo dar sunkiau kramtomi nei doradų, bet skonis ne ką tesiskyrė. Skrandyje, be mano ką tik duoto dorados gabaliuko, radau tris smulkias žuveles. Nuplovęs nuo jų skrandžio sultis, suvalgiau. Suvalgiau paukščio širdį, kepenis ir plaučius. Užsigerdamas prarijau akis ir liežuvį. Sutraiškiau galvą ir iščiulpiau mažutėles smegenis.

Suvalgiau kojų plėves. Iš paukščio liko tik oda, kaulai ir plunksnos. Numečiau tai už brezento krašto Ričardui Parkeriui, kuris nematė atskridusio paukščio. Išlindo oranžinė letena.

Ir po kelių dienų iš jo irštvos į jūrą išlėkdavo plunksnų ir pūkų. Nukritusias į vandenį prarydavo žuvys.

Joks paukštis taip ir neišpranašavo žemės. 85 skyrius

Sykį trenkė žaibas. Dangus buvo toks juodas, kad diena buvo lyg naktis. Pylė smarki liūtis. Tolumoje išgirdau griaustinį. Maniau, kad jis ten ir liks. Bet papūtė vėjas, į visas puses blaškydamas lietų. Tuoj po to iš dangaus atlėkė balta nuolauža brėždama punktyrą vandenyje. Nors ir per tam tikrą atstumą nuo valties, bet puikiai matoma. Vandenį perskrodė kažkas panašaus į baltas šaknis, ir netrukus vandenyne stovėjo puikus dangiškas medis. Niekad nemaniau, kad tai įmanoma — kad žaibas trenktų į jūrą. Siaubingai sugriaudėjo. Šviesos blyksnis buvo neapsakomai ryškus.

Pasisukau į Ričardą Parkerį ir pasakiau:

— Ričardai Parkeri, žiūrėk — žaibas.

Mačiau, kaip jam tai atrodo. Jis tysojo prisiplojęs ant valties grindų, išsiskėtęs ir akivaizdžiai tirtančiomis kojomis.

Mane tai paveikė visiškai priešingai. Tai tarsi ištraukė mane iš savojo mirtingumo ir sviedė į egzaltuotos nuostabos būseną.

Staiga žaibas trenkė daug arčiau. Galbūt taikė į mus: mes buvom ką tik persivertę per bangos keterą ir leidomės jos šonu, kai trenkė į jos viršūnę. Pajutau karšto oro ir karšto vandens sprogimą. Dvi, gal tris sekundes danguje šoko gigantiška, akinamai balta stiklo skeveldra iš sudaužyto kosminio lango, nereali, bet neapsakomai galinga. Nė dešimt tūkstančių trimitų ar dvidešimt tūkstančių būgnų nebūtų sukėlę tokio triukšmo, kaip tas trenksmas: jis buvo tiesiog kurtinantis. Jūra išbalo, ir pradingo visos spalvos. Viskas buvo arba visiškai balta šviesa, arba visiškai juodas šešėlis. Šviesa, rodės, ne tiek apšviečia, kiek skrodžia. Staigiai, kaip ir pasirodęs, žaibas dingo — dar karšto vandens srovė nebaigė kristi ant mūsų, o jo jau nebuvo. Nubaustoji banga vėl pajuodo ir abejingai nusirito.

Buvau apstulbęs, lyg perkūno trenktas — kone tiesiogine to žodžio prasme. Tačiau neišsigandęs.

„Tebūnie pašlovintas Alachas, visų pasaulių Viešpats, Gailestingasis, Maloningasis, Teismo dienos valdovas!“ — sumurmėjau. Ričardui Parkeriui sušukau:

— Liaukis drebėjęs! Tai stebuklas. Tai dieviškumo prasiveržimas. Tai... tai...

Negalėjau rasti žodžių — kas tai, tasai neaprėpiamas ir didžiai stebėtinas dalykas. Man trūko kvapo ir žodžių. Išsitiesiau ant brezento, plačiai išskėtęs kojas ir rankas. Lietus permerkė mane iki kaulų. Bet aš šypsojausi. Prisimenu tą kartą, kai buvau taip arti mirties nuo elektros srovės ir trečiojo laipsnio nudegimų lyg vieną iš kelių momentų per savo išmėginimą, kai jaučiausi tikrai laimingas.

Nuostabos akimirkomis lengva įveikti proto ribotumą, patirti mintis, aprėpiančias visatą, pagaunančias griausmą ir skambtelėjimą, tai, kas stora ir plona, artima ir tolima. 86 skyrius

— Ričardai Parkeri, laivas!

Kartą turėjau malonumo tai sušukti. Mane užliejo laimė. Visas skausmas ir nepasitenkinimas pradingo ir tiesiog suliepsnojau džiaugsmu.

— Mes atlaikėm! Mes išgelbėti! Ar supranti, Ričardai Parkeri? MES IŠGELBĖTI! Cha cha cha cha!

Bandžiau suvaldyti jaudulį. O ką, jei laivas praplauks per toli, kad mus pastebėtų? Gal iššauti signalinę raketą? Nesąmonė!

— Jis plaukia tiesiai į mus, Ričardai Parkeri! Ačiū tau, Viešpatie Ganeša! Būk palaimintas visaip beapsireiškiąs Alache Brahma!

Jis niekaip negalės mūsų nepastebėti. Ar gali būti didesnė laimė, nei laimė būti išgelbėtam? Atsakymas — patikėkit manimi — ne. Atsistojau ant kojų, pirmą kartą po ilgo laiko šitaip pasistengiau.

— Ar gali patikėti, Ričardai Parkeri? Žmonės, maistas, lova. Gyvenimas vėl mūsų. O, kokia palaima!

Laivas vis artėjo. Jis buvo panašus į naftos tanklaivį. Ėmė ryškėti jo priekio forma. Išsigelbėjimas vilkėjo juodo metalo apdarą su baltais papuošimais.

— Oką, jeigu...

Nedrįsau ištarti tų žodžių. Bet gal yra tokia tikimybė, kad tėvas, mama ir Ravis vis dėlto gyvi? Cimcume buvo daug gelbėjimosi valčių. Gal jie prieš kelias savaites pasiekė Kanadą ir sunerimę laukia žinių iš manęs. Gal aš tik vienintelis žmogus, dingęs be žinios sudužus laivui.

— Dieve mano, kokie dideli naftos tanklaiviai!

Link mūsų šliaužė visas kalnas.

— Galbūt jie jau Vinipege. Įdomu, kaip atrodo mūsų namas. Kaip manai, Ričardai Parkeri, ar kanadiečių namai su vidiniais kiemeliais, kaip kad esti tradiciškai Tamile? Greičiausiai ne. Manau, žiemą jie būtų visiškai užsnigti. Gaila. Nėra didesnės ramybės, kaip vidinio kiemo ramybė saulėtą dieną. Įdomu, kokie prieskoniai auga Manitoboje?

Laivas jau buvo labai arti. Geriau jau įgula netrukus sustotų arba staigiai pasuktų.

— Taip, kokie prieskoniai?.. O, Viešpatie brangiausias!

Su siaubu supratau, kad tanklaivis ne tik kad slenka į mus — jis tiesiog mus užgriūva. Laivo pirmagalys, plačiausia metalo siena, sulig kiekviena sekunde platėjo. Jį juosianti milžiniška banga negailestingai artėjo prie mūsų. Galiausiai Ričardas Parkeris pajuto grėsmingai artėjantį Džagernautą36. Jis pasisuko ir sulojo, bet ne kaip šuo, o kaip tigras: galingai, bauginančiai ir itin tinkamai tokioje padėtyje.

— Ričardai Parkeri, jis perplauks per mus! Ką mums daryti? Greičiau, greičiau, raketą! Ne! Reikia irtis. Irklą įkabon... čia! Pūkšt! Pūkšt! Pūkšt! Pūkšt! Pūkšt! Pūkšt...

Mus išmetė aukštyn priekinė banga. Ričardas Parkeris pritūpė pasišiaušęs. Valtis nuslydo priekine banga ir prasilenkė su tanklaiviu per mažiau nei dvi pėdas.

Laivas slinko pro šalį lyg kokia mylia — mylia aukštos juodos kanjono sienos, mylia tvirtovės be nė vieno sargybinio, kad pastebėtų mus ilgesingai besikamuojančius apsauginiame griovyje. Iššoviau signalinę raketą, bet prastai nutaikiau. Užuot įveikusi pylimus ir sprogusi kapitonui į veidą, ji atšoko nuo laivo šono ir nukrito tiesiai į Ramųjį vandenyną, kur šnipštelėjusi užgeso. Iš visų jėgų pūčiau švilpuką. Šaukiau iš visų plaučių. Viskas veltui.

Garsiai griaudžiant varikliams ir trankiai daužantis propeleriams po vandeniu, laivas pro mus prateliūskavo ir paliko mus, šokinėjančius ir straksinčius jo putotame sraute. Po šitiekos savaičių natūralių garsų šis mechaninis triukšmas buvo keistas, bauginantis ir atimantis žadą.

Mažiau kaip per dvidešimt minučių trijų šimtų tūkstančių tonų laivas virto taškeliu horizonte. Kai nusisukau, Ričardas Parkeris vis dar žiūrėjo jo kryptimi. Po kelių sekundžių ir jis nusigręžė ir mūsų žvilgsniai trumpai susitiko. Mano akys atspindėjo ilgesį, skausmą, sielvartą, vienatvę. Jis tesuprato tiek, kad bus nutikę kažkas keliančio didelę įtampą ir įsimintino, kažkas už jo supratimo išorinių ribų. Jis nesuvokė, kad tai — paprasčiausiai praleistas išsigelbėjimas. Tik suprato, kad tasai alfa, tas keistas nenumatomas tigras labai susijaudinęs. Jis įsitaisė įprasto pogulio. Vienintelis jo atsiliepimas apie įvykį tebuvo kimus miauktelėjimas.

— Myliu tave! — išsiveržė tyri ir nevaržomi, begaliniai žodžiai. Jausmai užliejo man krūtinę. — Tikrai, tikrai. Kaip aš tave myliu, Ričardai Parkeri. Jei neturėčiau dabar tavęs, nežinau, ką daryčiau. Nemanau, kad iškęsčiau. Ne, tikrai ne. Mirčiau iš beviltiškumo.

Nenusimink, Ričardai Parkeri, nenusimink. Aš tave nuplukdysiu į sausumą, pažadu, aš pažadu! 87 skyrius

Vienas mano mėgstamiausių būdų pabėgti nuo tikrovės buvo artimas lengvam pridusimui. Imdavau gabalą audeklo, kurį buvau išsipjovęs iš apkloto likučių. Vadinau jį sapnų skudurėliu. Sudrėkindavau jį jūros vandeniu, kad sumirktų, bet dar nevarvėtų. Patogiai atsiguldavau ant brezento ir užsidėdavau sapnų skudurėlį sau ant veido, pasitaisęs, kad tiktų. Apsvaigdavau, kas taip lengva šitokios pažengusios letargo būsenos stadijoje. Tačiau mano apsvaigimui sapnų skudurėlis suteikdavo ypatingų bruožų. Turbūt tai nutikdavo dėl riboto kvėpavimo. Mane aplankydavo keisčiausi sapnai, transai, regėjimai, mintys, pojūčiai, prisiminimai. Tai ryte rijo laiką. Kai mane sutrikdydavo truktelėjimas ar žioptelėjimas ir skuduras nukrisdavo, visiškai atgaudavau sąmonę ir džiaugdavausi patyręs, kad praslinko šitiek laiko. Iš dalies tai patvirtindavo skuduro sausumas. Bet dar daugiau reiškė pojūtis, kad viskas pasikeitė, kad dabartinis momentas jau kitoks, nei ankstesnis dabarties tarpsnis. 88 skyrius

Vieną dieną užplaukėme atmatas. Pirmiausiai vanduo sužėrėjo naftos dėmėmis. Greitai po to pasirodė buitinės ir pramoninės atliekos: daugiausia įvairių formų ir spalvų plastmasinės šiukšlės, bet taip pat ir aplūžę gremėzdai, alaus skardinės, vyno buteliai, drabužių skutai, virvagaliai ir visa tai apglėbusi geltona puta. Įplaukėme į ją. Dairiausi ieškodamas, ar kas mums galėtų praversti. Paėmiau tuščią vyno butelį su kamščiu. Valtis atsitrenkė į šaldytuvą be variklio. Jis plūduriavo durimis į dangų. Ištiesiau ranką, čiupau rankeną ir atidariau duris. Pasklido tokia aitri ir šlykšti smarvė, kad, rodos, net nudažė orą. Ranka užsidengęs burną, pažvelgiau vidun. Ten buvo dėmių, tamsių sulčių, nemažai visai supuvusių daržovių, pieno, taip surūgusio ir užkrėsto, kad jis buvo virtęs žalsva koše, ir suketvirčiuoti negyvo gyvūno likučiai, taip juodai supuvę, kad negalėjau nė nustatyti, kokio tai gyvio būta. Sprendžiant iš dydžio, manau, ten buvo ėriukas. Uždaroje, drėgnoje šaldytuvo erdvėje kvapas turėjo daug laiko bręsti, fermentuotis, apkarsti ir supiktėti. Jis taip užpuolė mano pojūčius ilgai tramdytu įniršiu, kad galva man susisuko, skrandis suteliūskavo, o kojos ėmė virpėti. Laimei, jūra greitai užpildė siaubo skylę ir tas daiktas nugrimzdo po vandeniu. Likusią laisvą vietą, pasitraukus šaldytuvui, užpildė kitos šiukšlės.

Praplaukėm atliekas. Dar ilgą laiką, vėjui papūtus iš tos pusės, užuosdavau jų kvapą. Jūrai prireikė visos dienos, kad nuplautų nuo valties šonų tepalų dėmes.

Į butelį įkišau raštelį: „Japonų krovin. laivas Cimcumas su Panamos vėliava nuskendo 1977 m. liepos 2 d. Ramiajame vandenyne už keturių dienų kelio nuo Manilos. Esu gelbėjimosi valty. Mano vardas Pi Pateks. Turiu kiek maisto, kiek vandens, bet rimta bėda Bengalijos tigras. Prašom pranešti šeimai Vinipege, Kanadoj. Dėkingas už bet kokią pagalbą“. Užkimšau butelį ir uždengiau kamštį plastiko gabalu. Pririšau plastiką prie butelio kaklo nailoniniu siūlu, tvirtai užmezgęs. Paleidau butelį į vandenį. 89 skyrius

Visa kentėjo. Viskas saulės nublukinta ir vėjo nugairinta. Gelbėjimosi valtis, plaustas, kol nutrūko, brezentas, distiliatoriai, lietaus gaudyklės, plastikiniai maišai, virvės, apklotai, tinklas — viskas nusidėvėjo, išsitampė, ištižo, sutrūkinėjo, perdžiūvo, papuvo, apdrisko, neteko spalvos. Visa, kas buvo oranžinės spalvos — pabalzgo, kas buvo lygu — sušiurkštėjo, kas buvo šiukštu — pasidarė lygu, kas aštru — atšipo, kas buvo ištisa — išėjo skiautėm. Nieko nepadėjo, kad mažumėlę daiktus tryniau, tepiau žuvies odomis ir vėžlių taukais. Druska ir toliau viską rijo milijonais alkanų burnyčių. Na, o saulė — ji džiovino viską. Iš dalies Ričardas Parkeris jos buvo pavergtas. Ji švariai nuvalydavo griaučius ir būtų pradeginusi man odą, kad ir kokia ji buvo tamsi, jei nebūčiau dangstęsis apklotais ir suremtais vėžlių kiautais. Kada kaitra pasidarydavo nepakeliama, imdavau kibirą ir užsipildavau jūros vandens; kartais vanduo būdavo šiltas, nelyginant sirupas. Saulė pasirūpino ir visais kvapais. Nepamenu jokių kvapų. Arba tik panaudotų rankinių signalizatorių kvapą. Jie kvepėjo kmynais, o gal jau esu sakęs? Net nepamenu, kaip kvepėjo Ričardas Parkeris.

Mes nykome lėtai, todėl tolydžio nepastebėjau tatai vykstant. Bet kartkartėmis vis atkreipdavau dėmesį. Mes buvome du išsekę žinduoliai, ištroškę ir išbadėję. Ričardo Parkerio kailis liovėsi žvilgėjęs, o ant pečių ir šlaunų net išsišėrė. Jis neteko labai daug svorio, tapo skeletu gerokai per dideliame išblukusio kailio maiše. Aš irgi sudžiūvau, visa drėgmė buvo iščiulpta iš manęs, pro ploną odą švietė kaulai.

Ėmiau mėgdžioti Ričardą Parkerį — miegoti valandų valandomis. Tai nebuvo gilus miegas, bet pusiau sąmoninga būsena, kai beveik nebuvo galima atskirti svajonių nuo tikrovės. Labai dažnai imdavausi sapnų skudurėlio.

Štai paskutiniai mano dienoraščio puslapiai:

Šiandien mačiau ryklį, didesnį nei kiti, kada nors matyti. Pirmykštė baisenybė, dvidešimties pėdų ilgio. Dryžuotas. Tigrinis ryklys — itin pavojingas. Suko ratus aplink mus. Bijojau, kad puls. Išlikau gyvas su vienu tigru; maniau, antrojo rankose numirsiu. Nepuolė. Nuplaukė. Debesuota, bet nieko.

Be lietaus. Tik ryto pilkumas. Delfinai. Bandžiau vieną žeberklu. Supratau, kad nepastoviu. R. P. silpnas ir blogos nuotaikos. Aš toks silpnas, jei jis puls, neapsiginsiu.

Net nebeturiu jėgų pūsti švilpuko.

Rami ir deginamai karsta diena. Saulė kepina be gailesčio. Jaučiu, kad galvoj užvirė smegenys. Jaučiuosi siaubingai.

Leisgyvis kūnu ir siela. Greitai mirsiu. R. R kvėpuoja, bet nejuda. Irgi mirs. Nepapjaus manęs.

Išgelbėjimas. Valanda smarkaus, skanaus, puikaus lietaus. Pilna burna, pilni maišai ir skardinės, pilnas kūnas, kur nebetilptų nė lašelis. Noriu permirkti, kad išsiplautų druska. Nušliaužiau pažiūrėti į R. P. Jokios reakcijos. Susisukęs, uodega tyso. Kailis sušokęs nuo drėgmės. Mažesnis, kai šlapias. Kaulėtas. Pirmą sykį paliečiau. Pažiūrėti, ar begyvas. Taip. Kūnas dar šiltas. Keistąjį liesti. Net ir tokios būklės tvirtas, raumeningas, gyvas. Paliečiau jį, o kailis trūktelėjo, lyg būčiau uodas. Ilgainiui krustelėjo galva, pusiau vandenyje. Geriau gerti nei prigerti. Dar geresnis ženklas — pašoko uodega. Numečiau prieš nosį vėžlienos gabalą. Nieko. Galiausiai pusiau pakilo — atsigerti. Gėrė ir gėrė. Ėdė. Visai nepasikėlė. Gerą valandą visas prausėsi, laižėsi. Užmigo.

Kas iš to. Šią dieną mirsiu.

Mirsiu šiandien.

Mirštu.

Tai paskutinis įrašas. Toliau gyvenau, atsilaikiau, tik to nepastebėjau. Matot sunkiai įžiūrimas spirales puslapio paraštėje? Maniau, kad baigsis popierius. Tačiau buvo išrašyti šratinukai. 90 skyrius

Pasakiau:

— Ričardai Parkeri, gal tau bloga? Gal apakai? — mojuodamas ranka jam prieš snukį.

Dieną ar dvi jis trynė akis ir liūdnai miauksėjo, bet aš nesusimąsčiau. Mūsų dietai netrūko tik skausmų ir maudulių. Sugavau doradą. Nebuvom nieko valgę tris dienas. Prieš dieną prie valties buvo priplaukęs vėžlys, bet neturėjau jėgų jį įsikelti. Perpjoviau žuvį pusiau. Ričardas Parkeris žiūrėjo mano pusėn. Numečiau jam jo dalį. Tikėjausi, kad jis guviai sugaus žuvį ore. Ji atsitrenkė tiesiai jam į snukį. Jis pasilenkė. Tik apsiuostęs kairėn ir dešinėn, jis atrado žuvį ir ėmė ją ėsti. Dabar mes valgydavom lėtai.

Įsižiūrėjau jam į akis. Jos neatrodė kitaip, nei kokią kitą dieną. Gal buvo daugiau traiškanų vidiniuose kampučiuose, bet nieko baisaus, tikrai ne taip baisu, kaip bendroji jo išvaizda. Nuo išmėginimų iš mūsų teliko oda ir kaulai.

Supratau, kad atsakymas — pačiame mano spoksojime. Žiūrėjau jam į akis lyg koks akių gydytojas, o jis tuščiai žiūrėjo atgal. Tik aklas laukinis katinas nebūtų sureagavęs į tokį žvilgsnį.

Man pagailo Ričardo Parkerio. Artėjo mūsų galas.

Kitą dieną pajutau man dilgsint akis. Tryniau ir tryniau, bet perštėjimas nepraėjo. Visai atvirkščiai: tik pablogėjo, ir kitaip nei Ričardui Parkeriui: man akys pasruvo pūliais. Tada atėjo tamsa, nors mirksėjau kaip išgalėdamas. Pirmiausiai ji buvo tiesiai prieš mane, juodas taškas visa ko centre. Jis išplito į dėmę, kuri pasiekė mano matymo kraštus. Kitą rytą iš saulės tebuvo likęs šviesos plyšelis kairės akies viršuje, lyg mažas langelis kažkur labai aukštai. Įdienojus viskas galutinai užtemo.

Laikiausi gyvenimo tvirtai įsitvėręs. Buvau silpnas, bet paklaikęs. Tvyrojo pragariška kaitra. Tiek mažai beturėjau jėgų, kad nebepajėgiau stovėti. Lūpos sukepo ir sutruko. Burna buvo sausa ir išpurtusi, pasidengusi gličiom seilėm, taip pat neskaniom, kaip ir smardžiom. Oda nudegusi. Maudė išdžiuvusius raumenis. Galūnės, ypač kojos, ištinusios ir nuolat įskaudusios. Buvau alkanas ir vėl neturėjau ko valgyti. O kalbant apie vandenį, tai Ričardas Parkeris tiek daug išlakdavo, kad man teko apsiriboti penkiais šaukštais per dieną. Bet ši fizinė kančia buvo niekas, palyginti su gresiančia moraline kankyne. Dieną, kai apakau, įvertinčiau kaip tą laiko tašką, kada prasidėjo mano aukščiausio laipsnio kentėjimai. Negalėčiau pasakyti, kada tiksliai per kelionę tai atsitiko. Laikas, kaip jau esu sakęs, tapo nereikšmingas. Tai turbūt buvo kažkur tarp šimtosios ir dušimtosios dienos. Buvau tikras, kad nebeišgyvensiu nė vienos.

Kitą rytą jau visiškai nebebijojau mirties ir tvirtai pasiryžau numirti.

Priėjau liūdną išvadą, kad nebegaliu rūpintis Ričardu Parkeriu. Žlugau kaip žvėryno šeimininkas. Mane labiau slėgė neišvengiamai artėjanti jo baigtis nei mano paties. Bet jau tikrai taip palūžęs ir nusilpęs niekuo nebegalėjau jam padėti.

Prigimtis greitai silpo. Jau jutau užslenkant fatališką silpnumą. Po pietų būsiu miręs. Kad kuo patogiau išeičiau, nusprendžiau kiek apmalšinti nepakenčiamą troškulį, su kuriuo taip ilgai gyvenau. Prisirijau tiek vandens, kiek išgalėjau. O, kad būčiau turėjęs nors trupinį užkąsti. Bet neatrodė, kad ko būtų. Atsisėdau priešais susuktą brezento kraštą valties vidury. Užsimerkiau ir laukiau, kol išleisiu paskutinį kvapą. Murmėjau:

— Viso labo, Ričardai Parkeri. Atleisk, kad nebesirūpinsiu tavim. Padariau, ką galėjau. Sudie. Mielas tėti, miela mama, mielas Ravi, būkit sveiki. Mylintis sūnus ir brolis ateina su jumis susitikti. Nebuvo nė valandos, kad nebūčiau mąstęs apie jus. Akimirka, kai jus išvysiu, bus laimingiausia mano gyvenime. O dabar atsiduodu Dievui, kuris yra meilė ir kurį aš myliu.

Išgirdau žodžius:

— Ar čia yra kas?

Nuostabu, ką gali išgirsti būdamas vienas mirštančio proto tamsumoje. Keistai skamba garsas be formos ar spalvos. Būti aklam — tai girdėti kitaip.

Vėl pasigirdo žodžiai:

— Ar čia yra kas nors?

Nusprendžiau, kad išprotėjau. Liūdna, bet taip yra. Bėda nevaikšto viena, o beprotybė jai — gera pakeleivė.

— Ar čia yra kas nors? — vėl pasigirdo įkyrus balsas.

Stulbinantis mano pamišimo aiškumas. Balsas buvo labai savito tembro, sunkiai, nuvargusiai gergždžiantis. Nusprendžiau leistis į žaidimą.

— Žinoma, kai kas yra, — atsakiau. — Visada kas nors turi būti. Kas gi klaustų, jei nieko nebūtų?

— Tikėjausi, kad yra dar kas nors.

— Ką turi galvoj, sakydamas dar kas nors? Ar supranti, kur esi? Jei nepatinka šitas tavo fantazijos vaisius, pasirink kitą. Čia jų begalė.

Hmmm. Vaisius. Taip, vaisius. Ar nenorėčiau kokio vaisiaus?

— Tai čia nieko nėra, ar ne?

— Ša... Svajoju apie vaisių.

— Vaisių! Turi vaisių? Labai prašau, gal ir man duotum vieną? Maldauju. Tik mažą gabaliuką. Aš išbadėjęs.

— Aš neturiu kelių vaisių. Turiu visą fantazijos vaismedį.

— Visą fantazijos vaisių vaismedį! O, ar nebūtum toks geras, neduotum man kelių? Aš...

Balsas, ar koks kitas (buvęs nebuvęs) vėjų ir bangų efektas, nuslopo.

— Jie apvalūs, sunkūs ir kvapnūs, — tęsiau. — Medžio šakos nulinkę, taip jas sveria vaisiai. Ant medžio turbūt per tris šimtus vaisių.

Tyla.

Balsas vėl sugrįžo:

— Pakalbėkim apie maistą...

— Kokia gera mintis.

— Ką norėtum suvalgyti, jei turėtum visko, ko nori?

— Puikus klausimas. Pasirinkčiau švedišką stalą. Pradėčiau nuo ryžių su sambaru. Būtų ryžių su juoduoju gramo daliu, varškinių ryžių ir..

— Aš pasirinkčiau...

— Aš nebaigiau. O prie ryžių imčiau aštraus tamarindo sambaro, svogūnų sambaro ir...

— Dar ko nors?

— Tuoj pasakysiu. Dar imčiau maišytų daržovių sagu ir daržovių kormo, bulvių masalo ir kopūstų vadai, masalo dosai, aštraus lęšių rasamo ir...

— Ak, taip.

— Palauk. Įdarytą baklažanų porijalio ir kokosų batato kootu, ryžių idlio ir varškės vadai, daržovių badžio ir...

— Skamba labai...

— Ar dar neminėjau salotų? Kokosų salotos, mėtų salotos, rauginti žalieji čiliai ir agrastai, ir viskas bus patiekta, žinoma, su įprastiniais naanais, popadomais37, paratomis38 ir puriais39.

— Skamba...

— Salotos! Varškės salotos su mangais arba okra, paprasčiausios šviežių agurkų salotos. O desertui — migdolų pajasamai, pieno pajasamai, džagerio40 sklindžiai, žemės riešutų irisai, kokosų burfis41, vaniliniai ledai su karštu tirštu šokolado padažu.

— Tikrai?

— Užbaigčiau šitą užkandą dešimties litrų taure gryno, švaraus, šalto vandens ir kava.

— Skamba labai gerai.

— Taip.

— Tik pasakyk man, kas tas kokosų batato kootu?

— Dangiškas patiekalas, štai kas. Kad jį pasiruoštum, reikia batatų, trintų kokosų, žalių platanų, Čilės pipirų miltelių, maltų juodųjų pipirų, maltos ciberžolės, kmyno sėklų, rudųjų garstyčių sėklų ir trupučio kokosų aliejaus. Reikia paskrudinti kokosus, kol pasidarys aukso rudumo...

— Gal galėčiau kai ką pasiūlyti?

— Ką?

— Gal vietoj kokosų batato kootu išsivirus jaučio liežuvį su garstyčių padažu?

— Nelabai vegetariška.

— Taip ir yra. O paskui vėdarai.

— Vėdarai? Suvalgei vargšo gyvulio liežuvį ir dabar nori jo pilvo?

— Taip! Svajoju apie vėdarus a le mod de Kaan — šiltus — su saldžiąja duonele.

— Saldžiąja duonele? Skamba geriau. Kas ta saldžioji duonelė?

— Saldžioji duonelė daroma iš veršiuko kasos.

— Veršiuko kasa!

— Patroškinta, su grybų padažu — delikatesas ir tiek.

Iš kur čia tie bjaurūs šventvagiški receptai? Negi jau tiek pasiekiau, kad mąstau, kaip nudobti karvę ir jos jauniklį? Koks skersvėjis čia mane pertraukė? Gal valtis parplaukė į tas plūduriuojančias šiukšles?

— Ir kokia užgaulė toliau?

— Veršiuko smegenys rudame sviesto padaže!

— Vėl prie galvos, ar ne?

— Smegenų suflė!

— Man bloga. Ar yra kas nors, ko nevalgytum?

— Bet ką atiduočiau už jaučio uodegos sriubą. Už keptą žinduklį paršelį, įdarytą ryžiais, dešrelėmis, abrikosais ir razinomis. Už veršio inkstus su sviesto, garstyčių ir petražolių padažu. Už marinuotą triušį, keptą raudonajame vyne. Už vištos kepenų dešreles. Už kiaulienos ir kepenų patė su veršiena. Už varles. O, duokit man varlių, duokit varlių!

— Vos galiu susilaikyti.

Balsas nuslopo. Mane purtė šleikštulys. Pamišimas galvoje — viena, bet neteisinga, kad tai nueitų į skrandį.

Staiga man nušvito:

— Ar valgytum kruviną žalią jautieną? — paklausiau.

— Žinoma! Labai mėgstu totorių žlėgtainį.

— Ar valgytum sukrešėjusį negyvos kiaulės kraują?

— Kad ir kasdien, su obuolių padažu!

— Ar valgytum bet ką gyvulišką, kad ir paskutinius likučius?

— Dešra iš atliekų! Prisikraučiau pilną lėkštę!

— O kaip gi morkos? Ar valgytum paprastą žalią morką?

Atsakymo nebuvo.

— Ar negirdi, ką sakau? Ar valgytum morką?

— Girdžiu. Atvirai sakant, jei galėčiau rinktis, morkų nevalgyčiau. Ne itin mėgstu tokį maistą. Man jis visai be skonio...

Nusijuokiau. Supratau. Man nesigirdėjo balsai. Neišprotėjau. Tai Ričardas Parkeris kalbėjo su manim! Išdykėlis mėsėdis. Visąlaik kartu, ir pragydo tik valandą iki mirties. Pradžiugau, kad galiu kalbėtis su tigru. Tuoj pat mane apėmė vulgarus smalsumas, nuo kurio paprastai kenčia žvaigždės, papuolusios į gerbėjų rankas.

— Man smalsu, pasakyk — ar esi kada nužudęs žmogų?

Abejojau tuo. Žmogėdros tarp žvėrių tokie pat reti, kaip žudikai tarp žmonių, o Ričardas Parkeris buvo pagautas dar tigriukas. Bet kas gali žinoti, ar jo motina, kol jos nesučiupo troškulys, nebus sumedžiojusi žmogaus?

— Koks klausimas, — atsakė Ričardas Parkeris.

— Yra pagrindo.

— Tikrai?

— Taip.

— Kodėl?

— Tokia jau tavo reputacija.

— Tikrai?

— Žinoma. Nežinojai tokio fakto?

— Nežinojau.

— Na, tai iš manęs sužinosi, ko, atrodo, nežinai: tokia tavo reputacija. Taigi ar esi nužudęs žmogų?

Tyla.

— Na? Atsakyk.

— Taip.

— O! Nuo to man pagaugai eina per nugarą. Ir kiek?

— Du.

— Nužudei du žmones?

— Vyrą ir moterį.

— Tuo pat metu?

— Ne. Pirmiau vyrą, paskui moterį.

— Tu pabaisa! Lažinuosi, manei, jog tai labai smagu. Turbūt tikrai pralinksmino jų riksmai ir priešinimasis?

— Nelabai.

— Ar patiko?

— Ar patiko?

— Taip. Neapsimesk, kad nesupranti. Ar jie buvo skanūs?

— Ne, jie nebuvo skanūs.

— Taip ir maniau. Girdėjau, kad žvėrims susiformuoja toks skonis. Tai kodėl juos žudei?

— Reikėjo.

— Pabaisiškas reikalas. Gailiesi?

— Buvo taip, kad arba jie, arba aš.

— Išreikšta visu amoraliuoju paprastumu. Bet ar dabar gailiesi?

— Tai akimirkos veiksmas. Tokios buvo aplinkybės.

— Instinktas, tai vadinama instinktu. Ir vis tiek atsakyk į klausimą: ar dabar gailiesi?

— Negalvoju apie tai.

— Toks ir yra gyvulio apibrėžimas. Toks tu ir esi.

— O koks tu?

— Žmogus, tuojau sužinosi.

— Koks pagyrūniškas išdidumas.

— Tai paprasta tiesa.

— Taigi pirmasis mestum akmenį, ar ne?

— Ar kada ragavai ūtopamo?

— Ne, neragavau. Papasakok apie jį. Kas tas ūtopamas?

— Jis toks skanus.

— Skamba skaniai. Papasakok daugiau.

— Ūtopamą dažnai ruošia iš tešlos likučių, bet retai pavėlavusi kulinarinė mintis būna tokia įsimintina.

— Jau įsivaizduoju skonį.

Apėmė miegas. Tiksliau, priešmirtinis kliedesys.

Bet kažkas dirgino mane. Nežinau kas. Kad ir kas tai buvo, bet trukdė man mirti.

Atgavau sąmonę. Supratau, kas čia mane trikdo.

— Atsiprašau.

— Taip? — pasigirdo silpnas Ričardo Parkerio balsas.

— Kodėl tu kalbi su akcentu?

— Be akcento. Tai tu kalbi su akcentu.

— Ne, be akcento. Tu tari „vahrlių“.

— Tariu „vahrlių“ kaip „vahrlių“ — taip ir turi būti. O tu kalbi kaip su karšta bulve burnoje. Tavo indiškas akcentas.

— Tu kalbi, tartum žodžiai būtų iš medžio, o tu džyrintum juos pjūklu. Tavo prancūziškas akcentas.

Tai buvo visiškai nesuderinama. Ričardas Parkeris buvo gimęs Bangladeše ir užaugęs Tamil Nadu, tai kodėl jis turėtų kalbėti su prancūzišku akcentu? Savaime suprantama, Pondičeris kažkada buvo prancūzų kolonija, bet niekas nepriverstų manęs patikėti, kad kokie zoologijos sodo gyvūnai būtų dažnai lankęsi Aljans Frans Riu Diuma gatvėje.

Visa tai labai stebino. Vėl panirau į rūką.

Pabudau aiktelėjęs. Kažkas čia buvo! Tas balsas, pasiekiantis mano ausis, nebuvo nei vėjas su akcentu, nei kalbantis žvėris. Tai buvo dar kažkas! Mano širdis ėmė smarkiai mušti, paskutinį kartą pumpuodama man kraują išsekusiu kūnu. Protas paskutinį kartą pasistengė nuskaidrėti.

— Bijau, kad tai aidas, — išgirdau vos pagaunamai ausimi.

— Palauk, čia aš! — sušukau.

— Aidas jūroje...

— Ne, tai aš!

— Kad tai pasibaigtų!

— Drauge mano!

— Veltui aš čia...

— Lik, pasilik!

Vos begirdėjau jį.

Suklikau.

Jis irgi sukliko.

To jau per daug. Išprotėsiu.

Man šovė mintis.

— Mano vardas, — iš paskutiniųjų surikau stichijai, — Pisinas Molitoris Patelas, — kaip aidas galėtų pasakyti vardą? — Ar girdi? Aš Pisinas Molitoris Patelas, visiems žinomas kaip Pi Patelas!

— Ką? Čia kas nors yra?

— Taip, yra!

— Ką! Nejau tai tiesa? O gal turi kokio maisto? Bet kokio. Aš nebeturiu ko valgyti. Kelias dienas nieko nevalgiau. Man reikia ką nors suvalgyti. Būsiu dėkingas už bet ką, ką duotum. Maldauju.

— Bet ir aš neturiu maisto, — atsakiau nusiminęs. — Pats kelias dienas nieko nevalgiau. Tikėjausi, kad tu turėsi maisto. Ar turi vandens? Mano atsargos beveik baigiasi.

— Ne, neturiu. Visai neturi maisto? Visiškai?

— Ne, ničnieko.

Stojo tyla, sunki tyla.

— Kur tu? — paklausiau.

— Aš čia, — vangiai atsakė jis.

— Bet kur tai? Nematau tavęs.

— Kodėl manęs nematai?

— Apakau.

— Ką? — šūktelėjo jis.

— Apakau. Akys nemato nieko, tik tamsą. Tik veltui mirksiu.

Šias dvi pastarąsias dienas, jei galiu pasikliauti oda laiką matuodamas. Tik ji man gali pasakyti, ar dabar diena, ar naktis.

Išgirdau baisią dejonę.

— Kas? Kas tau, mano drauge? — paklausiau.

Jis vis dejavo.

— Prašau, atsakyk. Kas tai? Aš aklas, mes neturim maisto ir vandens, bet turime vienas kitą. Tai jau kai kas. Kai kas vertinga. Tai kas gi tau, brangusis brolau?

— Aš irgi aklas!

— Ką?

— Aš irgi mirksiu veltui, kaip tu sakai.

Jis vėl sudejavo. Aš netekau žado. Sutikau dar vieną aklą žmogų dar vienoje gelbėjimosi valtyje Ramiajame vandenyne!

— Bet kodėl tu aklas? — suvapėjau.

— Turbūt dėl tos pačios priežasties kaip ir tu. Prastos higienos padariniai išbadėjusiam organizmui priėjus liepto galą.

Abu neišlaikėm. Jis dejavo, aš raudojau. To buvo per daug, jau tikrai per daug.

— Turiu ką papasakoti, — pasakiau po kiek laiko.

— Papasakoti?

— Taip.

— Kokia nauda iš pasakojimų? Aš alkanas.

— Tai pasakojimas apie valgį.

— Žodžiai neturi kalorijų.

— Ieškok maisto ten, kur turi būti maisto.

— Gera mintis.

Tyla. Kankinanti bado tyla.

— Kur tu? — paklausė jis.

— Čia. O tu?

— Čia.

Išgirdau pliaukštelėjimą, irklui panirus į vandenį. Pasiekiau vieną iš irklų, kuriuos buvau išsaugojęs subyrėjus plaustui. Jis buvo toks sunkus. Apčiuopom radau artimiausią įkabą irklui. Nutrenkiau irklą į jį. Patraukiau rankeną. Neturiu jėgų. Bet irklavau iš paskutiniųjų.

— Na, tai pasakok, — pasakė jis dūsuodamas.

— Kartą labai seniai buvo bananas, ir jis augo. Augo, kol pasidarė didelis, tvirtas, geltonas ir kvapnus. Tada jis nukrito ant žemės, o kažkas atėjo ir suvalgė.

Jis liovėsi irklavęs:

— Koks puikus pasakojimas!

— Ačiū.

— Jis išspaudė man ašarą.

— Yra dar vienas elementas, — pasakiau.

— Koks?

— Bananas nukrito ant žemės, kažkas atėjo, suvaldė jį — o po to tas žmogus pasijuto geriau.

— Kvapą gniaužia! — sušuko jis.

— Ačiū.

Pauzė.

— Bet tu neturi bananų?

— Ne. Mane išblaškė orangutangas.

— Kas?

— Ilgai pasakoti.

— Gal turi dantų pastos?

— Ne.

— Labai skanu su žuvim. O cigarečių?

— Jau suvalgiau.

— Suvalgiau.

— Dar liko filtrai. Galiu atiduoti, jeigu nori.

— Filtrai? Ką gi aš darysiu su filtrais be tabako? Kaip galėjai suvalgyti cigaretes?

— O ką būčiau turėjęs su jomis daryti? Aš nerūkau.

— Galėjai pasilaikyti mainikavimui.

— Mainikavimui? Su kuo?

— Su manim!

— Brolau mano, kai jas valgiau, buvau visai vienas gelbėjimosi valtyje Ramiojo vandenyno viduryje.

— Ir ką?

— Na, ir tikimybė ką nors susitikti Ramiojo vandenyno viduryje, su kuriuo galėčiau išmainyti cigaretes, neatrodė man tokia jau savaime suprantama.

— Reikia numatyti ateitį, kvailas berniuk! Dabar neturi ko mainyti.

— Bet net jei ir būčiau ką nors turėjęs, ar turėčiau, į ką tai manyti? Ką tu turi, ko aš galėčiau norėti?

— Turiu batą, — pasakė jisai.

— Batą?

— Taip, gerą odinį batą.

— Ką gi aš veikčiau su odiniu batu valtyje Ramiojo vandenyno viduryje? Ar manai, kad laisvalaikiu eičiau pasivaikštinėti?

— Galėtum jį suvalgyti!

— Suvalgyti batą? Gera mintis.

— Suvalgei cigaretes — tai kuo blogiau batas?

— Mintis gan bjauri. Kieno tai batas, beje?

— Iš kur man žinoti?

— Siūlai man suvalgyti visiškai nepažįstamo žmogaus batą?

— O koks skirtumas?

— Aš pritrenktas. Batas. Jau nekalbant apie tai, kad aš hinduistas, o mums, hinduistams, karvės šventos, valgyti odinį batą man asocijuojasi su tuo, kad valgysiu visus kojos skleidžiamus nešvarumus ir dar visą purvą, į kurį tas batas galėjo įminti.

— Taigi batų atsisakytum.

— Pirmiau pažiūrėkim.

— Ne.

— Ką? Tikiesi, kad mainysiu su tavim ką nors nė nepažiūrėjęs?

— Mes abu akli, būčiau linkęs tau priminti.

— Tai papasakok man apie tą batą! Koks tu apgailėtinas mainikautojas. Nesistebiu, kad tau trūksta pirkėjų.

— Teisingai. Trūksta.

— Na, tai batas?

— Tai odinis batas.

— Koks būtent odinis batas?

— Įprastinis.

— Ir tai reiškia?

— Kad tai batas su raišteliais, skylutėm ir liežuviu. Su vidpadžiu. Įprastinis.

— Kokios spalvos?

— Juodas.

— Kokios būklės?

— Padėvėtas. Oda minkšta ir lanksti, maloni pačiupinėti.

— O kvapas?

— Šiltos kvapnios odos.

— Turiu pripažinti — aš turiu pripažinti — skamba gundančiai!

— Gali pamiršti.

— Kodėl?

Tyla.

— Ar neatsakysi, brolau?

— Bato nėra.

— Nėra?

— Ne.

— Liūdna.

— Aš jį suvalgiau.

— Suvalgei batą?

— Taip.

— Ar jis buvo skanus?

— Ne. O cigaretės buvo skanios?

— Ne. Nepabaigiau jų.

— Aš nepabaigiau bato.

— Kartą labai seniai buvo bananas, ir jis augo. Augo, kol pasidarė didelis, tvirtas, geltonas ir kvapnus. Tada jis nukrito ant žemės, o kažkas atėjo, suvalgė, ir po to tas žmogus pasijautė geriau.

— Atsiprašau. Atsiprašau už viską, ką pasakiau ir padariau. Aš nieko vertas, — pratrūko jis.

— Ką nori pasakyti? Tu pats vertingiausias, nuostabiausias žmogus žemėje. Eikš, mano brolau, būkim kartu ir švęskime buvimą vienas su kitu.

— Taip!

Ramusis vandenynas — netinkama vieta irstytis, ypač kai irkluotojai silpni ir akli, kai jų valtys didžiulės ir gremėzdiškos ir kai nepadeda vėjas. Jis buvo čia arti, čia toli. Jis buvo tai iš kairės, tai iš dešinės. Buvo čia iš priekio, čia iš užpakalio. Bet galiausiai mums pavyko. Mūsų valtys susidūrė, o bumbtelėjimas nuskambėjo dar mieliau nei susidūrus su vėžliu. Jis man numetė virvę ir aš pririšau jo valtį prie savosios. Išskėčiau rankas, kad apkabinčiau jį, o jis — mane. Man akys plūdo ašarom, šypsojausi. Jis buvo tiesiai prieš mane ir švietė net per mano aklumą.

— Brangusis mano brolau, — sušnabždėjau.

— Aš čia, — atsakė jis.

Išgirdau silpną urzgimą.

— Brolau, užmiršau tau kai ką pasakyti.

Jis sunkiai nugulė ant manęs. Mes parkritom pusiau ant brezento, pusiau ant vidurinio suolo. Jo rankos pasiekė man gerklę.

— Brolau, — žioptelėjau iš jo pernelyg tvirto glėbio, — mano širdis su tavimi, bet turiu primygtinai pasiūlyti persikelti į kitą mano kuklaus laivo vietą.

— Tu velniškai teisingai pasakei, kad tavo širdis su manimi! — pasakė jis. — Ir tavo kepenys, ir tavo mėsa!

Pajutau, kad jis eina nuo brezento ant vidurinio suolo ir lemtingai žengia ant valties grindų.

— Ne, ne, mano brolau! Neik! Mes juk ne...

Bandžiau jį sulaikyti. Deja, buvo per vėlu. Nespėjau ištarti žodžio „vieni“, ir vėl buvau vienas. Išgirdau tik nagų barškėjimą į valties dugną, ne ką daugiau, nei akinius krentant ant grindų, ir jau kitą akimirką mano brangusis brolis klyktelėjo tiesiai man į veidą kaip dar niekad nebuvau girdėjęs klykiant. Jis paleido mane.

Tai buvo siaubinga Ričardo Parkerio kaina. Jis man dovanojo gyvybę, mano paties, tačiau atimdamas ją kitam. Jis nuplėšė mėsą nuo žmogaus skeleto ir triauškino jo kaulus. Man nosį užliejo kraujo kvapas. Tada manyje mirė kažkas, kas po to taip ir nebeatsigavo. 91 skyrius

Įlipau savo brolio valtin. Ištyriau ją rankomis. Atradau jį melavus man. Jis turėjo truputį vėžlienos, dorados galvą ir net — didžiausią skanėstą — kelis sausainio trupinius. Ir vandens jis turėjo. Visą susipyliau į burną. Grįžau į savo ir atrišau jo valtį.

Nuo verkimo kiek pagerėjo akims. Atsivėrė plyšelis mažame langelyje akių kairiajame viršutiniame krašte. Praskalavau akis jūros vandeniu. Kaskart praskalaujant langas vėrėsi vis plačiau. Per dvi dienas regėjimas sugrįžo.

Pamačiau vaizdą, po kurio pamaniau, kad beveik geriau jau man būtų buvę likti aklam. Ant valties grindų gulėjo paskerstas, išdarkytas jo kūnas. Ričardas Parkeris be jokių skrupulų buvo juo pasivaišinęs, taip pat ir veidu, todėl taip ir nepamačiau, kas buvo mano „brolis“. Išdarinėtas jo torsas sulaužytais šonkauliais, išlinkusiais lyg laivo rėmai, atrodė lyg miniatiūrinė gelbėjimosi valties kopija, tokia kraują stingdanti ir siaubinga buvo jo būklė.

Prisipažinsiu, kad pasmeigiau žeberklu vieną jo ranką ir panaudojau mėsą jaukui. Dar prisipažinsiu, kad stumiamas neišvengiamos būtinybės ir beprotybės, į kurią ji buvo mane įstūmusi, valgiau šiek tiek jo kūno. Turiu galvoje mažus gabaliukus, rėželius, kuriuos buvau pasiruošęs pasmeigti ant žeberklo, bet kurie išdžiūvę saulėje nebesiskyrė nuo paprastos gyvūno mėsos. Jie beveik nejučia pateko man į burną. Turite suprasti, kad mano kančios nesiliovė, o jis jau buvo negyvas. Lioviausi, kai tik sugavau žuvį.

Kas dieną meldžiuosi už jo sielą. 92 skyrius

Padariau išskirtinį botanikos atradimą, tik kad daugelis nepatikės tolimesniu epizodu. Bet vis tiek pateikiu jį jums, nes tai pasakojimo dalis, ir taip jau man nutiko.

Buvau savo pusėje. Buvo valanda ar dvi po vidurdienio, visą dieną ramiai švietė saulė ir pūtė švelnus vėjelis. Mažumėlį numigau zuikio miegu, nedavusiu nei poilsio, nei sapnų. Apsiverčiau ant kito šono, stengdamasis išeikvoti kuo mažiau energijos. Atsimerkiau.

Netoliese išvydau medžius. Nekreipiau dėmesio. Buvau tikras, jog tai — regimybė ir po kelių mirksnių ji pranyks.

Medžiai liko. Iš tiesų net pavirto mišku. Tai buvo žemos salos dalis. Pasistūmiau. Vis dar netikėjau savo akimis. Bet tokia didi apgaulė vis dėlto jaudino. Medžiai buvo nuostabūs. Jie nebuvo panašūs nė į vienus kada nors matytus. Jų žievė buvo blyški, o šakos buvo tolygiai išsidėsčiusios ir laikė stulbinančią kupetą lapų. Jie buvo žvilgiai žali, tokie ryškūs bei sodrūs, kad šalia jų liūčių sezono augmenija tebūtų tik pilkšvai gelsva.

Specialiai mirksėjau, tikėdamasis, kad vokai suveiks kaip medkirčiai. Tačiau medžiai negriuvo.

Pasižiūrėjau žemyn. Tai, ką pamačiau, ir pradžiugino, ir nuvylė. Saloje nebuvo dirvos. Ne, medžiai nestovėjo vandenyje. Greičiau jau augo lyg ir iš tankios augmenijos masės, taip pat žėrinčiai žalios, kaip ir lapai. Argi kas nors kada yra girdėjęs apie žemę be dirvos? Su medžiais, augančiais tiesiog iš grynos augmenijos? Pasijutau patenkintas, nes tokia geologija patvirtino, kad aš teisus, kad ši sala — chimera, mano proto žaismas. Dėl to paties pajutau ir nusivylimą, nes kaip būtų buvę gera išlipti kokioje nors saloje, bet kokioje — kad ir keistoje.

Kadangi medžiai taip ir neišnyko, tai žiūrėjau toliau. Matyti tiek žalumos po šitiekos žydrumo mano akims buvo lyg muzika. Žalia — mieliausia spalva. Tai islamo spalva. Ir mano mėgstamiausioji.

Srovė švelniai nešė valtį link šios regimybės. Jos pakrantės nebūtų galima pavadinti paplūdimiu, nes ten nei smėlio, nei akmenukų, anei bangų mūšos, nes bangos, krentančios ant salos, paprasčiausiai pranykdavo jos akytumuose. Nuo keteros už kokių trijų šimtų jardų sala leidosi į jūrą ir už kokių keturiasdešimt jardų joje krito stačiai, dingdama iš akių Ramiojo vandenyno gelmėse — tikrai pats mažiausias užregistruotas žemyninis šelfas.

Ėmiau apsiprasti su šia proto iliuzija. Kad ji nesibaigtų, susilaikiau įtemptai ją apžiūrinėjęs; kai valtis bakstelėjo į salą, nepajudėjau, tik toliau svajojau. Salos audinys, rodos, buvo paini, tvirtai susiraizgiusi vamzdiškų dumblių masė, kiek storesnė nei dviejų pirštų skersmens. Kokia fantastiška sala, pamaniau.

Po kelių minučių prišliaužiau prie valties krašto. „Ieškokite, kas žalia“ — buvo sakoma gelbėjimosi vadove. Na, tai buvo žalia. Praktiškai tai buvo chlorofilo rojus. Žalia ir ryškiau nei dažytas maistas ar neono lempos. Žalia, kad net gali pasigerti. „Galiausiai tik koja gali gerai įvertinti, ar tai žemė“, — tęsė vadovas. Sala buvo per žingsnį. Įvertinti — ir nusivilti — ar nevertinti — štai klausimas koksai.

Nusprendžiau vertinti. Apsidairiau, ar nėra ryklių. Nebuvo nė vieno. Pasiverčiau ant pilvo ir, laikydamasis brezento, lėtai nuleidau koją. Koja paniro jūron. Toji buvo maloniai vėsi. Sala stūksojo mažumėlį žemiau, mirgėdama vandenyje. Įsitempiau. Laukiau, kad bet kurią sekundę iliuzijos burbulas sprogs.

O jis nesprogo. Koja nugrimzdo į skaidrų vandenį ir sutiko guminį pasipriešinimą iš kažko lankstaus, tačiau kieto. Perkėliau ten daugiau svorio. Iliuzija nepasidavė. Visu svoriu atsirėmiau ant kojos. Vis tiek neskendau. Ir vis tiek netikėjau.

Galiausiai nosis man tapo tuo, kuo įvertinau, jog tai žemė. Uoslę man visiškai ir gaiviai užliejo augmenijos kvapas. Aiktelėjau. Po mėnesių nieko kito — vien tik sūraus vandens išblukintų kvapų — šis organinės augmenijos medžiagos tvaikas buvo svaiginantis. Būtent tada patikėjau, tik protas neatlaikė: mintys pasidarė padrikos. Ėmė drebėti kojos.

— Dieve mano! Dieve mano! — pravirkau.

Iškritau už borto.

Jungtinis kietos žemės ir šalto vandens šokas suteikė man jėgų, kad traukčiau toliau į salą. Suvapėjau nerišlią padėką Dievui ir susmukau.

Bet negalėjau likti ramus. Pernelyg buvau susijaudinęs. Pamėginau atsistoti ant kojų. Galvoje neliko kraujo. Žemė smarkiai sudrebėjo. Susvaigau, aptemo akys. Pamaniau, kad nualpsiu. Apraminau save. Tegalėjau tik sunkiai alsuoti. Sugebėjau atsisėsti.

— Ričardai Parkeri! Žemė! Žemė! Mes išgelbėti! — sušukau.

Augmenijos kvapas buvo itin stiprus. O žaluma buvo tokia gaivi ir raminanti, kad atrodė, jėgos ir paguoda per akis apčiuopiamai liejasi man į organizmą.

Kas tie keisti vamzdiški dumbliai, taip sudėtingai susipynę? Ar jie valgomi? Jie buvo panašūs į kokią jūros dumblių rūšį, bet visai kietą, daug kietesnę nei paprasti dumbliai. Paėmus į ranką jie buvo drėgni ir lyg traškūs. Patraukiau juos. Jie atplyšo be didesnių pastangų. Skerspjūvyje buvo matyti dvi koncentriškos sienelės: drėgna šiurkštoka išorinė, taip gyvai žalia, ir vidinė tarp išorinės sienelės ir dumblio šerdies. Toks pasidalijimas į du vamzdelius buvo labai aiškus: centrinis vamzdelis buvo baltos spalvos, o jį supantis išorinis — silpnėjančiai žalias, einant vidinės sienelės link. Prisikišau gabalėlį dumblio prie nosies. Be malonaus augalo kvapo šiaip jis buvo neutralus. Palaižiau. Pulsas pagreitėjo. Dumblis buvo drėgnas nuo gėlo vandens.

Atsikandau. Žandai nuo šoko įsitraukė vidun. Vidinis vamzdelis buvo karčiai sūrus, tačiau išorinis ne tik kad buvo valgomas — jis buvo skanus. Liežuvis ėmė virpėti lyg pirštas, braukiamas per žodyną ieškant seniai pamiršto žodžio. Jis jį surado, o akys užsimerkė nuo malonumo, jį išgirdus: „Saldu“. Ne kaip „skanu“, bet kaip „cukringa“. Vėžliena ir žuvis gali būti bet kokia, tik ne cukringa. Dumbliai buvo švelniai saldūs, skanumu lenkdami net klevų sulą čia, Kanadoje. Artimiausia konsistencija, su kuria galėčiau palyginti, būtų vandens kaštainiai.

Seilės galingai tekėjo per sausą burnos išpurtimą. Garsiai čepsėdamas iš malonumo plėšiau aplink save dumblius. Vidinis ir išorinis vamzdeliai švariai ir lengvai atsiskirdavo. Ėmiau kimštis saldžiuosius išorinius sau į burną. Dirbau abiem rankom, per jėgą pagrūsdamas į burną ir versdamas ją darbuotis sunkiau ir greičiau, ko ji nebuvo dariusi jau ilgą laiką. Valgiau, kol aplink mane susidarė geras griovys.

Maždaug už dviejų šimtų pėdų stovėjo vienišas medis. Jis buvo vienintelis, leidžiantis nuo salos viršūnės, kuri atrodė labai toli. Sakau „viršūnė“; šitas žodis galbūt kelia klaidingą įspūdį, kiek iš tikrųjų tai pakilę nuo pakraščio. Sala buvo žema, kaip jau sakiau. Kilo ji pamažu, iki kokių penkiasdešimt ar šešiasdešimt pėdų. Bet man esant tokios būsenos tas aukštis, rodės, dunksojo lyg kalnas. Labiau traukė medis. Pastebėjau jo šešėlį. Vėl pabandžiau atsistoti. Sugebėjau atsitūpti, bet vos ėmiau stotis galva apsisuko ir nebeišlaikiau pusiausvyros. Ir net jei nebūčiau parvirtęs, kojos buvo visai nusilpę. Tačiau valia — stipri. Buvau pasiryžęs judėti pirmyn. Šliaužiau, traukiau, silpnai šokčiodamas lyg varlė medžio link.

Žinau, niekad nebepatirsiu tokio milžiniško džiaugsmo, kaip tada, kai pasiekiau margą mirguliuojantį medžio pavėsį ir išgirdau sausą traškantį garsą, vėjui šlaminant lapus. Medis nebuvo nei toks didelis, nei aukštas, kaip salos viduje, o augdamas blogojoje pusėje, atviresnėje stichijai, jis buvo lyg susivėlęs ir ne taip tolygiai susiformavęs kaip jo gentainiai. Bet tai buvo medis, o medis — kažkas palaimintai gera išvysti, kai esi paklydęs jūroje ilgą ilgą laiką. Išdainavau tą medžio šlovę, jo tvirtą lėtą skaistumą, jo neskubrų grožį. O, kad aš galėčiau juo būti — žemėje įsišaknijęs, tačiau visas rankas maldai į Dievą iškėlęs! Apsiverkiau.

Širdžiai liaupsinant Alachą, mano protas ėmė semtis informacijos apie Alacho darbus. Medis iš tiesų augo tiesiai iš dumblių, kaip ir mačiau iš valties. Nebuvo nė menkiausio pėdsako dirvos. Arba dirva buvo giliau, arba ši medžių rūšis buvo įspūdingas simbionto ar parazito pavyzdys. Kamienas buvo maždaug žmogaus krūtinės pločio. Žievė pilkšvai žalios spalvos, plona, lygi ir gana minkšta, kad galėčiau įbrėžti nagu. Širdiški lapai — dideli ir platūs, besibaigiantys smailai. Medžio laja buvo gražiai apvali kaip mango medžio, bet tai nebuvo mangas. Pamaniau, kad jis kvepia kaip loto medis42, bet nebuvo ir loto medis. Nei mangrovė. Nei koks kitas mano matytas medis. Tik žinau, kad jis buvo gražus, žalias ir vešlialapis.

Išgirdau urzgiant. Pasisukau. Ričardas Parkeris stebėjo mane iš valties. Jis irgi žiūrėjo į salą. Atrodė, kad jis irgi nori išlipti į krantą, bet bijo. Galiausiai, ilgai niurzgęs bei žingsniavęs, jis stryktelėjo iš valties. Pakėliau prie lūpų oranžinį švilpuką. Bet jis nemanė būti grėslus. Jėgų vos užteko paprasčiausiai pusiausvyrai išlaikyti; jis, kaip ir aš, vos laikėsi ant kojų. Stūmėdamasis jis šliaužė pažemiui, drebančiomis kojomis lyg naujagimis kačiukas. Palikęs man plačią prieplauką, jis nuslinko prie viršūnės ir pradingo saloje.

Dieną praleidau valgydamas, ilsėdamasis, bandydamas atsistoti ir apskritai maudydamasis palaimoje. Kai pernelyg įsitempdavau, pajusdavau šleikštulį. Ir vis rodėsi, kad žemė linguoja po manimi ir kad tuoj nugriūsiu, net kai ramiai sėdėdavau.

Vėlyvą popietę ėmiau nerimauti dėl Ričardo Parkerio. Dabar, pasikeitus aplinkai, teritorijai, nebuvau tikras, kaip jis į mane žiūrės, jei netyčia sutiks.

Nenoriai, grynai dėl saugumo, nušliaužiau atgal į valtį. Kad ir kaip Ričardas Parkeris būtų nusprendęs savintis salą, valties priešakys ir brezentas liko mano teritorija. Paieškojau, kaip pritvirtinti valtį. Dumbliai buvo storai nugulę pakrantę, nes daugiau nieko ir nesugebėjau rasti. Galiausiai išsprendžiau problemą: įbedžiau irklą rankena pirmyn giliai į dumblius ir prie jo pririšau valtį.

Nušliaužiau ant brezento. Buvau išsekęs. Kūnas buvo nuilsęs nuo tokio maisto kiekio, o nuo tokio staigaus likimo posūkio kilo nervinė įtampa. Baigiantis dienai miglotai prisimenu girdėjęs tolumoje staugiant Ričardą Parkerį, bet miegas mane įveikė.

Naktį pabudau nuo keisto, nemalonaus jausmo pilvo apačioje. Pamaniau, kad tai spazmai, kad gal būsiu apsinuodijęs dumbliais.

Išgirdau triukšmą. Apsidairiau. Ričardas Parkeris buvo valtyje. Jis grįžo, kol aš miegojau. Jis miauksėjo ir laižėsi letenų padus. Man pasirodė keista, kad jis grįžo, bet daugiau negalvojau apie tai — spazmai vis smarkėjo. Nuo skausmo susiriečiau dvilinkas, visas kračiausi, kai įsibėgėjo procesas daugeliui normalus, o man seniai pamirštas — tuštinimasis. Tai buvo labai skausminga, bet po to užmigau kiečiausiu, visų gaivinamiausiu miegu, kokiu tik buvau miegojęs nuo tos nakties, kai nuskendo Cimcumas.

Pabudęs iš ryto jaučiausi gerokai stipriau. Energingai nušliaužiau prie vienišojo medžio. Mano akys dar kartą pasidžiaugė juo, kaip ir pilvas dumbliais. Taip gausiai papusryčiavau, kad išrausiau gilią duobę.

Ričardas Parkeris vėl valandų valandas mindžikavo prieš iššokdamas iš valties. Kai jis jau įdienojus iššoko, vos pasiekęs krantą stryktelėjo atgal, ligi pusės šlumštelėjo vandenin ir atrodė labai įsitempęs. Jis šnypštė ir letena plakė orą. Atrodė keistai. Niekaip nesupratau, ką jis daro. Nerimas jam praėjo ir pastebimai tvirčiau nei vakar jis dar kartą pradingo už salos keteros.

Tą dieną šliedamasis prie medžio atsistojau. Jaučiausi apsvaigęs. Vienintelis būdas, kaip tuo metu galėjau sustabdyti linguojančią žemę — tai užsimerkti ir nusitverti medžio. Atsistūmiau ir pabandžiau eiti. Tuoj pat pargriuvau. Dar nepajudinus kojos, žemė atlėkė į mane. Nieko blogo neatsitiko. Taip tankiai susirezgusia elastinga augmenija pasidengusi sala buvo ideali vieta mokytis iš naujo vaikščioti. Galėjau visaip kristi ir nesusižeisti.

Kitą dieną, po dar vienos poilsį teikusios nakties valtyje — į kurią Ričardas Parkeris dar kartą sugrįžo — jau galėjau paeiti. Pustuzinį kartų parkritęs sugebėjau pasiekti medį. Kas valandą jaučiau augant jėgas. Su žeberklu pasiekiau ir nusitraukiau medžio šaką. Nuskyniau keletą lapų. Jie buvo minkšti, ne vaškiniai, tačiau kartūs. Ričardas Parkeris buvo prijunkęs prie savo irštvos gelbėjimosi valtyje — taip aiškinausi, kodėl jis dar kartą sugrįžo.

Mačiau jį grįžtantį praėjusį vakarą, saulei leidžiantis. Buvau perrišęs valtį prie įkasto irklo. Buvau pirmagaly, patikrinau, ar virvė gerai pritvirtinta prie valties. Jis pasirodė labai netikėtai. Iš pradžių jo neatpažinau. Juk šis didingas žvėris, atlekiantis spėriais šuoliais nuo salos keteros, vargiai juk begalėjo būti tas pats vangus, susitaršęs tigras, palaikęs man kompaniją nelaimių metu? Bet taip buvo. Tai buvo Ričardas Parkeris, ir jis lėkė į mane dideliu greičiu. Atrodė turįs tikslą. Už nuleistos galvos kilo galingas sprandas. Kailis ir raumenys drebėjo nuo kiekvieno žingsnio. Girdėjau, kaip sunkus kūnas dunksi į žemę.

Esu skaitęs, kad mes turime dvi baimes, kurių neišmokstama atsikratyti: tai krūptelėti nuo netikėto triukšmo ir galvos svaigimas. Norėčiau pridurti dar vieną — tai, būtent, baimė, kai į tave tiesiai atlekia žinomas žudikas.

Niekaip nesugrabaliojau švilpuko. Kai jis buvo už dvidešimt penkių pėdų nuo valties, iš visų jėgų pūčiau jį. Oras plyšo nuo šaižaus garso.

Tai davė norimą efektą. Ričardas Parkeris stabtelėjo. Bet jis aiškiai norėjo vėl eiti pirmyn. Papūčiau antrą kartą. Jis ėmė kuo keisčiausiai sukiotis ir straksėti vietoje, lyg kokia stirna, nuožmiai urgzdamas. Papūčiau trečią kartą. Jam visi plaukai pasistojo piestu. Jis plačiai išskėtė kojas. Buvo itin susijaudinęs. Baiminausi, kad apsauginė švilpimų siena jau griūva, ir jis mane puls.

Bet čia Ričardas Parkeris pasielgė tiesiog neįtikinamiausiai: šoko jūron! Buvau pritrenktas. Jis padarė tai, ko niekada nebūčiau tikėjęsis, ir dar galingai bei ryžtingai. Jis energingai pūškavo link valties galo. Pasvarsčiau, gal dar kartą papūsti, bet vietoj to pakėliau spintelės dangtį ir atsisėdau pasitraukęs į vidinę savo teritorijos šventovę.

Jis puolė ant laivagalio, vandeniui žliaugiant nuo kailio, ir nuo jo svorio manasis valties galas pašoko. Akimirką pabalansavo ant planšyro ir galinio suolo stebėdamas mane. Man širdis sustojo. Nemaniau, kad sugebėsiu dar kartą papūsti švilpuką. Tuščiai spoksojau į jį. Jis nusliuogė ant valties grindų ir pradingo po brezentu. Pro spintelės dangčio kraštus mačiau jį esant. Šokau ant brezento, jam iš akių — tačiau tiesiog ant jo. Jaučiau nenumaldomą norą išskleisti sparnus ir nuskristi.

Raminau save. Įtaigiai priminiau pats sau, kad tokia padėtis truko juk labai ilgai, kad gyvenau su gyvu tigru tiesiog čia pat, po manim.

Nurimus kvėpavimui užslinko miegas.

Kažkuriuo metu naktį prabudau ir užmiršęs baimę apsidairiau. Jis sapnavo: virpčiojo ir urzgė per miegus. Matyt, gan garsiai, kad net pažadino mane.

Iš ryto, kaip paprastai, jis nuėjo už keteros.

Nusprendžiau, kad kai tik būsiu ganėtinai stiprus, leisiuosi tyrinėti salos. Ji atrodė gan didelė, jei galima spręsti iš kranto linijos: toji tiesėsi kairėn ir dešinėn labai nedaug teišlinkdama ir taip rodydama salą esant nemenką. Dieną praleidau vaikščiodamas — ir griuvinėdamas — nuo kranto prie medžio ir atgal, stengdamasis atgaivinti kojas. Kiekvieną kartą nukritęs kimšte prisikimšdavau pilvą dumblių.

Kai Ričardas Parkeris vakarop grįžo kiek anksčiau nei praėjusį pavakarį, man tai nebuvo netikėta. Aš sėdėjau įsitempęs ir nepūčiau švilpuko. Jis priėjo prie vandens paribio ir vienu galingu šuoliu pasiekė valties kraštą. Įėjo savo teritorijon nepažeisdamas manosios, tik pasvėrė valtį į vieną pusę. Atgavęs formą jis buvo baisokas.

Kitą rytą, neduodamas Ričardui Parkeriui pirmumo teisių, išvykau tyrinėti salos. Nuklampojau iki viršūnės. Lengvai ją pasiekiau, išdidžiai žingsniuodamas, pėda po pėdos, kad ir kiek nerangiai, užtai atkakliai. Jei kojos būtų buvę kiek silpnesnės, taip ir būtų sulinkę nuo to, ką pamačiau už salos keteros.

Pradedant nuo smulkmenų, pamačiau, kad visa sala padengta dumblių, ne tik jos pakraščiai. Išvydau didelę žalią plynaukštę su žaliu mišku viduryje. Visur aplink šį mišką mačiau šimtus vienodai išbarstytų, visiškai vienodo dydžio tvenkinukų, medžiams retai ir tolygiai išsklidus tarp jų, o visa tvarka neklystamai bylojo kažin ką laikiusis projekto.

Tačiau labiausiai neišdildomą įspūdį man padarė surikatos. Vienu žvilgsniu aprėpiau, ką kukliai pavadinčiau šimtais tūkstančių surikatų. Žemė buvo jų sėte nusėta. O kai aš pasirodžiau, atrodė, kad visos jos atsisuko į mane, nustebusios lyg vištos paukštidėje ir atsistojusios.

Savo zoologijos sode mes neturėjome surikatų. Bet buvau apie jas skaitęs. Ir knygose, ir literatūroje. Surikata — nedidelis Pietų Afrikos žinduolis, giminingas mangustai; kitais žodžiais — mėsėdis urvų gyventojas, pėdos ilgio ir suaugęs sveriantis pora svarų, lieknas, žebenkšties sudėjimo, smailiu snukučiu, su akutėmis tiesiai snukio priekyje, trumpomis kojytėmis, keturpirštėmis letenomis ilgais neįtraukiamais nagais ir aštuonių colių uodega. Kailis šviesiai rudas ar pilkas su juodomis arba rudomis juostomis per nugarą, o uodegos galiukas, ausys ir būdingi žiedai aplink akis juodi. Tai mitrus, gudrios išraiškos padarėlis, aktyvus dieną, gyvenąs bendruomenėmis ir mintąs gimtajame regione — Kalahario dykumoje Pietų Afrikoje — beje, ir skorpionais, kurių nuodams yra visiškai atsparus. Žvalgydamosi surikatos atsistoja labai būdinga poza: visiškai statmenai ant pačių užpakalinių kojų pirštų galiukų, pusiausvyrą laikydamos kaip trikojai — su uodega. Dažnai surikatų grupė visa kartu šitaip atsistoja būryje ir spokso ta pačia kryptimi, atrodydamos lyg autobuso stotelėje laukiantys priemiesčių gyventojai. Jų tokia rimta išraiška ir priekinės letenėlės taip laikomos, kad atrodo arba kaip vaikai, droviai pozuojantys fotografui, arba kaip pacientai daktaro kabinete, nuogai išrengti ir kukliai besistengiantys prisidengti gėdą.

Tai štai ką aš užmačiau vienu žvilgsniu — šimtus tūkstančių surikatų — daugiau, milijoną — pasisukusių į mane ir stovinčių kaip po komandos „ramiai“, lyg sakytų: „Taip, sere?“ Turėkite galvoje, kad stovinti surikata siekia daugiausiai aštuoniolika colių, todėl kvapą gniaužė ne šių padarėlių ūgis, tačiau beribė jų gausa. Sustojau kaip įkaltas, netekęs žado. Jei sukelsiu paniką milijonui surikatų, kils nenusakomas chaosas. Bet jos trumpai tesidomėjo manimi. Po kelių sekundžių jos ėmėsi to paties, ką veikė prieš man pasirodant, tai yra, arba kapstėsi po dumblius, arba spoksojo į tvenkinukus. Kai pamačiau tokią daugybę būtybių, nusilenkiančių vienu metu, prisiminiau pamaldas mečetėje.

Padarėliai, rodės, visiškai nejaučia baimės. Kai ėjau žemyn nuo keteros, nė viena nespruko šalin ir nė nesuki ūso man priėjus. Jei būčiau norėjęs, būčiau galėjęs kokią ir paliesti ar net pasiimti ant rankų. Nieko tokio nedariau. Paprasčiausiai įžengiau į neabejotinai didžiausią pasaulyje surikatų koloniją, ir tai buvo vienas keisčiausių, nuostabiausių potyrių mano gyvenime. Ore tvyrojo netylantis triukšmas. Tai ir cypimas, ir čirškimas, ir čiauškėjimas, ir lojimas. Jų buvo tiek ir susijaudinimas klaidžiojo taip, kad triukšmas atskrisdavo ir nulėkdavo lyg paukščių būrelis, kartkartėmis labai garsus, sūkuriuojantis aplink mane, po to staiga nutrūkstantis, artimiausioms surikatoms nutilus, tuo tarpu sunėrimus kitoms, tolimesnėms.

Ar jos dėl to nebijojo manęs, kad aš turėjau jų bijoti? Man šovė tokia mintis. Bet tučtuojau paaiškėjo atsakymas — todėl, kad jos buvo visiškai taikios. Kad galėčiau prieiti arčiau tvenkinio, aplink kurį jos buvo tankiai sutūpusios, turėjau nubakštinti jas koja, kad ant kurios nors neužlipčiau. Jos visiškai neįsižeisdavo dėl tokio mano brovimosi, duodamos kelią lyg geranoriška minia. Kulkšnimis jutau šiltus kailiuotus kūnelius, kai pažvelgiau į tvenkinį.

Visi tvenkiniai buvo vienodai apskriti ir maždaug vienodo dydžio — apie keturiasdešimt pėdų skersmens. Tikėjausi, kad jie seklūs. Nemačiau nieko, tik gilų skaidrų vandenį. Tiesą sakant, tvenkinukai atrodė bedugniai. Ir kiek giliai beužmačiau, jų sienas sudarė žalieji dumbliai. Akivaizdu, kad jų sluoksnis saloje buvo tikrai labai storas.

Nemačiau nieko, kas taip nuolatos kėlė smalsumą surikatoms, ir gal būčiau liovęsis sukti dėl to galvą, jei nuo gretimo tvenkinio nebūtų prasiveržęs cypimas ir lojimas. Surikatos, didžiai subruzdusios, šokinėjo aukštyn žemyn. Staiga šimtais jos nėrė į tvenkinį. Jos labai stumdėsi ir spraudėsi, paskutinėms surikatoms veržiantis pasiekti tvenkinio kraštą. Siautulys buvo visuotinis: net jaunutės surikatėlės bandė lįsti į vandenį, ir tik motinos bei sargai suturėdavo jas. Žiūrėjau netikėdamas savo akimis. Tai nebuvo tipiškos Kalahario dykumos surikatos. Tipiškos Kalahario dykumos surikatos nesielgia lyg varlės. Šios surikatos buvo kuo tikriausiai porūšis, žaviai ir stulbinamai išsiskiriantis iš kitų.

Patraukiau prie tvenkinio, atsargiai statydamas kojas, ir pačiu laiku, kad pamatyčiau, kaip surikatos plaukiojo — iš tiesų plaukiojo — ir nešė į krantą tuzinus žuvų, ir net ne smulkių žuvų. Buvo ir doradų, kurios valtyje mums būtų sukėlusios didžiulę šventę. Man buvo nesuvokiama, kaip surikatos sugeba tokių žuvų sugauti.

Suriką toms traukiant žuvį iš tvenkinio ir demonstruojant tikrai kolektyvinio darbo stebuklus, pastebėjau kai ką itin keista: visos žuvys be išimties jau buvo negyvos. Bet šviežios. Surikatos tempė į krantą negyvas žuvis, kurių pačios nebuvo papjovusios.

Atsiklaupiau prie tvenkinio pastūmęs keletą susijaudinusių šlapių surikatų. Paliečiau vandenį. Jis buvo vėsesnis nei tikėjausi. Iš apačios šaltesnį vandenį nešė srovė. Pasėmiau truputį vandens ranka ir prisikišau prie lūpų. Gurkštelėjau.

Tai buvo gėlas vanduo. Pasidarė aišku, nuo ko gaišo žuvys — nes, žinoma, jei paleisi sūriavandenę žuvį į gėlą vandenį, ji greitai išpamps ir nudvės. Bet ką jūrų žuvys veikė gėlo vandens tvenkinyje? Ir kaip ten nusigavo?

Nuėjau prie kito tvenkinio, skindamasis kelią per surikatas. Tas irgi buvo gėlas. Dar vienas tvenkinys — irgi. Taip pat ir ketvirtasis tvenkinys.

Visi jie buvo gėlo vandens telkiniai. „Iš kur atsirado šitiek gėlo vandens?“ — paklausiau savęs. Atsakymas buvo paprastas: iš dumblių. Dumbliai savaime ir nepaliaujamai šalino druską iš jūros vandens, štai dėl ko jų šerdis buvo sūri, o išorinis sluoksnis drėgnas nuo gėlo vandens: jie skyrė gėlą vandenį. Neklausiau savęs, dėl ko dumbliai taip daro, kaip ir kur dingsta druska. Protas liovėsi uždavinėjęs tokius klausimus. Paprasčiausiai nusijuokiau ir šokau į tvenkinį. Pajutau, kad sunku laikytis vandens paviršiuje: vis dar buvau labai silpnas, o riebalų ant manęs buvo per mažai, kad keltų. Įsikabinau tvenkinio krašto. Žodžiais negaliu nusakyti poveikio, kurį sukėlė maudymasis gryname, švariame, gėlame vandenyje. Po tokio ilgo laiko jūroje mano oda buvo tapusi lyg šikšna, o plaukai buvo ilgi ir sulipę, lyg juostelės musėms gaudyti. Jutau, tarytum ir sielą būtų pradėjusi graužti druska. Taigi mirkau tūkstančio surikatų akivaizdoje, leisdamas gėlam vandeniui tirpinti kiekvieną mane teršusį druskos kristalėlį.

Surikatos kažkur sužiuro. Jos tai padarė visos kaip viena, visos pasisukdamos viena kryptimi tuo pačiu momentu. Prisitraukiau pažiūrėti — kas ten. Tai buvo Ričardas Parkeris. Jis patvirtino, ką aš ir įtariau, kad šios surikatos tiek daug kartų buvo pragyvenę be plėšrūnų, kad joms genetiškai išsitrynė bet kokia sprukimo atstumo, sprukimo, paprasčiausia baimės sąvoka. Jis ėjo per jas palikdamas žudynių ir sužalojimų šliūžę, rydamas vieną surikatą po kitos, kraujams srūvant iš nasrų, o jos straksėjo aukštyn žemyn palei tigrą, lyg šauktų: „Mano eilė! Mano eilė! Mano eilė!“ Man vis stovės ir stovės akyse ta scena. Niekas neatitraukė surikatų dėmesio nuo jų gyvenimėlių, kuriuose tebuvo spoksojimas į tvenkinį ir dumblių rakinėjimas. Ar Ričardas Parkeris būtų sėlinęs, meistriškai kaip tikras tigras, ir paskui šokęs ant jų griausmingai riaumodamas, ar būtų gūrinęs abejingai pro šalį — joms būtų buvę visiškai tas pats. Niekas nebūtų jų sutrikdę. Viešpatavo romumas.

Jis žudė daugiau nei reikėjo. Jis pjovė surikatas, kurių paskui neėdė. Žvėrims poreikis žudyti yra atsijęs nuo poreikio paėsti. Tiek ilgai iškęsti nemedžiojus ir staiga gauti šitiek daug — su kaupu prasiveržė ilgai slopintas jo medžioklės instinktas.

Jis buvo toli. Man pavojaus nebuvo. Bent jau šiuo momentu.

Kitą rytą, jam išėjus, išvaliau valtį. Būtinai to reikėjo. Negaliu aprašyti, kaip atrodė ta žmogaus ir gyvūnų skeletų sankaupa, susimaišiusi su nesuskaičiuojamomis žuvų ir vėžlių liekanomis. Visa dvokianti šlykšti krūva atsidūrė už borto. Nedrįsau žengti ant valties grindų, kad nepalikčiau Ričardui Parkeriui juntamo savo buvimo pėdsako, todėl viską turėjau padaryti su žeberklu nuo brezento arba nuo valties šono, stovėdamas vandenyje. Ko negalėjau išvalyti su žeberklu — smarvės ir dėmių — nuskalavau kibirais vandens.

Tą naktį jis be komentarų įžengė į savo naują švarią irštvą. Nasruose nešėsi ne vieną negyvą surikatą, kurias sudorojo per naktį.

Tolimesnes dienas praleidau valgydamas, gerdamas, maudydamasis, stebėdamas surikatas, vaikščiodamas, bėgiodamas, ilsėdamasis ir vis stiprėdamas. Jau bėgiojau tolygiai ir natūraliai, iš to patirdavau tiesiog palaimą. Užgijo oda. Pradingo skausmai ir mauduliai. Paprasčiausiai sakant, grįžau į gyvenimą.

Tyrinėjau salą. Pamėginau ją apeiti, bet atsisakiau tos minties. Apskaičiavau, kad ji buvo apie šešių ar septynių mylių skersmens, tai yra, jos perimetras — apie dvidešimt mylių. Tai, ką mačiau, rodė, jog pakrantė visur buvo vienoda. Visur ta pati akinanti žaluma, ta pati ketera, tas pats nuolydis nuo keteros į vandenį, tas pats monotonijos laužymas — retų šakų medis tai šen, tai ten. Pakrantės tyrimai atskleidė kai ką ypatinga: dumbliai, sykiu ir visa sala, būdavo skirtingo aukščio ir tankumo, nelygu koks oras. Labai karštomis dienomis dumblių raizginys pasidarydavo kietas ir tankus, ir sala padidėdavo; reikėdavo stačiau kopti į keterą, kuri tarytum ūgtelėdavo. Tai nebuvo greita: šitai sukeldavo tik kelias dienas trunkantis karštis. Bet jis būdavo neabejotinas. Manau, kad tai vyko dėl vandens taupymo, kai saulei atskleidžiama kuo mažiau dumblio paviršiaus.

Priešingas reiškinys — salos palaisvėjimas — būdavo greitesnis, dramatiškesnis, ir jį sukeliančios priežastys — aiškesnės. Tokiu metu ketera pažemėdavo, o žemyninis šelfas, taip sakant, išsitempdavo, dumbliai palei krantą taip ištiždavo, kad net koja imdavo klimpti. Šį atsipalaidavimą kėlė apsiniaukęs oras ir — dar spėriau — stiprus bangavimas.

Gyvendamas saloje atlaikiau didįjį štormą ir iš tos patirties sutikčiau čia likti ir per baisiausią uraganą. Buvo įspūdingas spektaklis sėdėti medyje ir žiūrėti, kaip gigantiškos bangos puola salą, regis, ruošdamosi užlėkti ant keteros ir sukelti suirutę ir didžiausią maišatį, bet visos ištirpsta lyg užėję liūną. Šiuo atžvilgiu sala buvo gandiška — priešinosi nesipriešinimu. Kiekviena banga išnykdavo saloje be garso, tik šiek tiek suputodavo. Žemę virpinantis nestiprus sukrėtimas ir tų kūdrelių paviršių raibinančios Vilnelės vienintelės bylojo, kad plūsteli kažkokia stipri jėga. Ir tikrai ji plūstelėdavo: gerokai sumažėjusioje salos užuovėjoje kildavo ir nuslinkdavo savo keliu bangos. Tai buvo pats keisčiausias vaizdas — matyti, kaip bangos eina nuo pakrantės. Štormas ir jo sukelti nestiprūs žemės drebėjimai nė truputėlio nesudrumstė surikatų ramybės. Jos toliau rūpinosi savo reikalais, lyg neegzistuotų jokių stichijų.

Sunkiau buvo suprasti, kodėl sala tokia tuščia. Niekad nebuvau matęs tokios išardytos ekosistemos. Ore nebuvo nei musių, nei drugelių, nei bičių, nei jokių vabzdžių. Medžiuose nebuvo įsitaisę jokių paukščių. Lygumose nesislėpė jokių graužikų, jokių lervų, jokių kirmėlių, gyvačių ar skorpionų; neaugo jokių kitų medžių, krūmų, žolių ar gėlių. Tvenkiniuose nesiglaudė jokios gėlavandenės žuvys. Jūros pakrantėje neaugo jokios žolės, nesiveisė jokie krabai, vėžiai, koralai, nebuvo nei mažų, nei didelių akmenų. Išskyrus vieninteles žymiąsias surikatas, saloje nebuvo jokio kito pašalinio dėmens, nei organinio, nei neorganinio. Nebuvo nieko, išskyrus skaisčiai žalius dumblius ir skaisčiai žalius medžius.

Medžiai nebuvo parazitiniai. Tai atradau tą dieną, kai suvalgiau tiek dumblių nuo nedidelio medelio papėdės, kad atidengiau šaknis. Pamačiau, kad šaknys nėra visiškai savarankiškai įsiskverbusios į dumblius, bet greičiau jau susiliejusios su jais, tapę jais. Tai reiškė, kad arba šie medžiai gyveno simbiotiškai su dumbliais, duodami ir imdami bendram labui, arba, dar paprasčiau, buvo dumblių sudėtinė dalis. Man tikėtinesnis atrodė pastarasis atvejis, nes nebuvo panašu, jog medžiai žydėtų ar vestų vaisius. Abejoju, ar nepriklausomas organizmas, kad ir kokioje glaudžioje simbiozėje būtų atsidūręs, galėtų atsisakyti tokios esminės gyvenimo dalies kaip dauginimasis. Lapų apetitas saulei, patvirtintas jų gausos, platumo ir akinamai chlorofilinio žalumo, kėlė įtarimą, jog pirminė medžių funkcija — kaupti energiją. Bet tai tik spėjimas.

Dar norėčiau pateikti paskutinį pastebėjimą. Jis labiau paremtas intuicija nei tvirtu įrodymu. Tai štai: sala nebuvo sala įprastine to žodžio prasme — tai yra, nedidelė žemės masė, įsišaknijusi vandenyno dugne — bet greičiau laisvai plūduriuojantis organizmas, leviatano proporcijų dumblių kamuolys. Ir dar nujaučiu, kad tvenkiniai siekė šios milžiniškos plūduriuojančios masės apačią ir vėrėsi į vandenyną. Tai paaiškintų kitaip nesuprantamą faktą, kad juose buvo doradų ir kitų atvirų jūrų žuvų.

Tam reikėtų daugybės tolimesnių tyrimų, bet, deja, pamečiau pasiimtus dumblius.

Man grįžtant į gyvenimą, tas pats darėsi ir Ričardui Parkeriui. Šitaip kemšant surikatas, jam ėmė augti svoris, blizgėti kailis ir sugrįžo senoji sveika išvaizda. Jis laikėsi įpročio kasdien pareiti į valtį. Visad pasistengdavau čia atsidurti prieš jį, gausiai žymėjausi savo teritoriją šlapimu, kad jis neužmirštų, kas yra kas ir kas yra kieno. Bet su pirmąja šviesa jis išeidavo ir nusibastydavo laukais toliau nei aš; kadangi sala visur buvo tokia pati, paprastai laikydavausi vienoje vietoje. Dieną mažai jį tematydavau. Ir ėmiau nervintis. Mačiau, kaip jis priekinėmis letenomis vagojo medžius — liko didelės gilios išpjovos kamienuose. Ir vėl girdėjau jo užkimusį riaumojimą, tą „aaounch“, sodrų kaip auksas ar medus ir keliantį šiurpus lyg nesaugaus manojo „aš“ gelmės arba laukinių bičių spiečius. Tai, kad jis šaukiasi patelės, savaime man nekėlė rūpesčio; tai reiškė, kad jis gana patogiai jautėsi saloje, jog net ėmė galvoti apie jauniklių vedimą. Jaudinausi, kad šiomis naujomis aplinkybėmis jis gali imti nebetoleruoti kito patino savo teritorijoje, juo labiau naktinėje savo teritorijoje, ypač jei jo primygtiniai šauksmai liks be atsako, kaip, be abejo, ir bus.

Vieną dieną vaikščiojau po mišką. Ėjau energingai, paskendęs savo mintyse. Praėjau medį — ir praktiškai užlėkiau ant Ričardo Parkerio. Abu mes nusigandome. Jis sušnypštė ir atsitūpė ant užpakalinių kojų, iškildamas bokštu priešais mane, pasiruošęs priekinėmis letenomis mane nudaužti. Sustabarėjau paralyžiuotas iš baimės ir šoko. Jis nusileido ant keturių ir pasitraukė. Kai nuėjo tris, keturis žingsnius, pasisuko ir vėl atsitūpė, šįkart urgzdamas. Aš vis stovėjau lyg statula. Jis nuėjo dar kelis žingsnius ir vėl pakartojo grasinimus, trečią kartą. Patenkintas, kad aš negrasinu, jis lengvai nurisnojo. Kai tik atgavau kvapą ir nustojau drebėjęs, įsikišau burnon švilpuką ir nulėkiau paskui jį. Jis jau buvo nuėjęs gerą gabalą, bet vis dar matomas. Galingai bėgau. Jis apsisuko, pamatė mane, pritūpė — ir tada šoko bėgti. Pūčiau švilpuką iš visų jėgų, trokšdamas, kad jo garsas eitų taip toli ir plačiai, kaip vienišo tigro šūksniai.

Tą naktį, jam besiilsint dvi pėdos po manim, priėjau prie išvados, kad reikės vėl žengti į cirko areną.

Pagrindinis sunkumas dresuojant gyvūnus — tai, kad jie veikia arba instinktyviai, arba mechaniškai, atmintinai. Kad susidarytų naujos asociacijos, kurios nėra instinktyvios, trumpiausias protingumo kelias yra mažiausiai prieinamas. Taigi įspausti gyvulio protan dirbtinę jungtį, kad atlikęs tam tikrą veiksmą, tarkim, persivertęs kūlio, jis gaus skanėstą, galima tik be galo ir bukai kartojant. Tai lėtas procesas, tiek pat priklausomas nuo sėkmės, kaip ir nuo sunkaus darbo, juo labiau kai gyvūnas jau subrendęs. Pūčiau švilpuką, kol paskaudo plaučius. Daužiau krūtinę, kol ji liko marga nuo mėlynių. Tūkstančius kartų šaukiau: „Hep! Hep! Hep!“ — komanda tigrų kalba „Daryk!“. Sumėčiau jam šimtus surikatų gabalėlių, kuriuos pats būčiau mielai suvalgęs. Tigrų dresavimas — nelengvas žygdarbis. Jie daug nepaslankesnio proto nei kiti gyvūnai, paprastai dresuojami cirkuose ir zoologijos soduose — pavyzdžiui, jūrų liūtai ir šimpanzės. Bet nenorėčiau įgyti pernelyg gero vardo už tai, ką pavyko nuveikti su Ričardu Parkeriu. Mano laimė, toji, kuri išgelbėjo man gyvybę, buvo ne vien tai, kad jis buvo jaunas, nors jau subrendęs, bet kad buvo lankstus — omega gyvūnas. Bijojau, kad aplinkybės saloje nepasisuktų prieš mane, kad turėdamas šitiek maisto, vandens ir erdvės jis negalėtų atsipalaiduoti ir imti labiau pasitikėti savimi, mažiau paklusdamas mano įtakai. Bet jis liko įsitempęs. Pakankamai gerai jį pažinojau, kad tai pajusčiau. Naktimis valtyje jis būdavo neramus ir triukšmingas. Šią įtampą priskyriau naujai salos aplinkai: bet koks pokytis, net teigiamas, verčia gyvūną įsitempti. Kad ir kokia buvo priežastis, jo įsitempimas reiškė, jog jis ir toliau buvo pasiruošęs paklusti; dar daugiau — kad jis jautė poreikį paklusti.

Išdresavau jį, kad šoktų pro lanką, kurį pasidariau iš plonų šakų. Tai buvo paprastas keturių šuolių numeris. Po kiekvieno jis gaudavo dalį surikatos. Kai jis atidramblindavo link manęs, pirmiausiai lanką laikydavau ištiestoje kairėje rankoje, maždaug trys pėdos nuo žemės. Kai jis per jį prašokdavo ir užbaigdavo distanciją, paimdavau lanką į dešinę ranką ir, nugara į jį, sukomanduodavau grįžti ir vėl per jį šokti. Trečiąkart šokdindamas atsiklaupdavau ant žemės ir laikydavau lanką sau virš galvos. Tai būdavo nervus tąsantis jausmas — matyti jį artėjant. Taip ir neatsikračiau baimės, kad jis ne peršoks, bet puls mane. Laimei, kiekvieną kartą jis peršokdavo. Po viso to atsistodavau ir paridendavau lanką, kad riedėtų kaip ratas. Ričardui Parkeriui reikėdavo sekti paskui jį ir pralįsti paskutinį kartą, prieš lankui nuvirstant. Jis niekad gerai neatlikdavo šios paskutinės akto dalies, gal kad aš nemokėjau tinkamai paleisti lanko, o gal kad jis nerangiai lįsdavo į jį. Bet jis bent jau sekė paskui lanką, o tai reiškė, kad tolsta nuo manęs. Jis nuolat baisiai nustebdavo, kai lankas nuvirsdavo. Tigras įdėmiai žvelgdavo į jį, lyg tai būtų koks didelis gyvūnas kompanionas, su kuriuo buvo bėgama, o paskui tas netikėtai sugriūdavo. Jis likdavo prie lanko, uostinėdavo jį. Numesdavau jam paskutinį skanėstą ir pasišalindavau.

Galiausiai mečiau valtį. Atrodė absurdiška leisti naktis tokiose ankštose patalpose su gyvūnu, kurio poreikiai erdvei augo, kai turėjau tam visą salą. Nusprendžiau, kad saugiausia bus miegoti medyje. Niekad nelaikiau naktinės Ričardo Parkerio praktikos miegoti valtyje tvirta taisykle. Ne kokia mintis man būtų buvę tysoti ne savo teritorijoje miegančiam ir beginkliam ant žemės tuomet, kai jis sumąstys pasivaikščioti vidunaktį.

Taip vieną dieną ir palikau valtį, pasiėmęs tinklą, virvę ir kelis apklotus. Miško pakraštyje susiradau gražų medį ir ant žemiausios šakos užmečiau virvę. Mano fizinė būklė buvo tokia gera, kad be vargo prisitraukiau rankomis ir įlipau į medį. Radau dvi tvirtas šakas, lygias ir arti viena kitos, tai prie jų pritvirtinau tinklą. Grįžau jau vakarop.

Ką tik buvau baigęs lankstyti apklotus ir darytis čiužinį, kai pajutau sujudus surikatas. Pažiūrėjau. Praskleidžiau šakas, kad geriau matyčiau. Apsižvalgiau visomis kryptimis, iki pat horizonto. Abejonių nekilo. Surikatos traukėsi nuo tvenkinių — iš tiesų, nuo visos plokštumos — ir skubiai skuto miško link. Vyko visos surikatų padermės kraustymasis — išriestom nugarom, nuo lėkimo nematomom kojom. Stebėjausi, kokį čia dar siurprizą man pateiks šie gyvūnėliai, kai savo dideliam nustebimui pamačiau, kad tos, kur buvo prie artimiausio tvenkinio, apsupo mano medį ir lipa kamienu. Kamienas nyko ryžtingų surikatų bangoje. Maniau, jos ateis ir puls mane, kad dėl to Ričardas Parkeris ir miega valtyje: dienos metu surikatos romios ir nepavojingos, bet naktį be gailesčio traiško priešus savo kolektyviniu svoriu. Buvau ir išsigandęs, ir pasipiktinęs. Šitiek laiko išgyventi gelbėjimosi valtyje su 450 svarų Bengalijos tigru tik tam, kad numirtum medyje nuo dviejų svarų surikatų — tokia tragedija man atrodė per daug neteisinga ir juokinga, kad pakęsčiau.

Jos man nieko blogo nenorėjo. Jos lipo pas mane, ant manęs, aplink mane — ir pro mane. Įsitaisė visose medžio šakose. Medis tiesiog apsunko nuo jų. Jos net užėmė mano lovą. Ir taip visur, kur tik užmatė akis. Jos lipo į visus medžius visame mano akiratyje. Visas miškas parudavo — per kelias minutes atėjo ruduo. Visos kartu, skubėdamos pulkais užsiimti tuščius medžius miško gilumoje, jos kėlė didesnį triukšmą nei paniškai lekiančių dramblių kaimenė.

Tuo tarpu lyguma tuštėjo ir liko be gyventojų.

Nuo gulto, bendro su tigru, iki perpildyto bendrabučio su surikatomis — ar kas manim bepatikės, jei pasakyčiau, kad gyvenimas gali pasisukti labai netikėtai? Stumdžiausi su surikatomis, kad liktų vietos mano paties lovoj. Jos glaudėsi prie manęs. Neliko nė colio laisvos vietos.

Jos įsitaisė ir liovėsi cypčiojusios ir čirškusios. Medį užplūdo tyla. Mes užmigome.

Auštant pabudau, nuo galvos iki kojų užklotas gyva kailine antklode. Keli surikatų jaunikliai buvo atradę šiltesnes mano kūno dalis. Aplink sprandą turėjau ankštą prakaituotą apykaklę iš jų — o tikriausiai jų motina labai patenkinta įsitaisė man ant galvos — tuo tarpu kitos įsispraudė man paslėpsniuosna.

Jos pabėgo iš medžio taip pat skubiai ir be ceremonijų, kaip čia ir buvo susikabarojusios. Tas pats ir visiems kitiems medžiams. Lyguma vėl pasidengė surikatomis, ir ore pasklido jų dienos triukšmai. Medis atrodė tuščias. Ir aš jutausi truputį ištuštėjęs. Man patiko miegoti su surikatomis.

Pradėjau miegoti medyje kiekvieną naktį. Iškrausčiau iš valties naudingus rakandus ir įsitaisiau patogų miegamąjį medžio viršūnėje. Pripratau prie netyčinių įbrėžimų surikatoms lipant per mane. Galėjau skųstis tik tuo, kad kartais aukščiau įsitaisę gyvūnėliai mane apdergdavo.

Vieną naktį surikatos mane pažadino. Jos tauškėjo ir kratėsi. Atsisėdau ir pažvelgiau ton pusėn, kur ir jos žiūrėjo. Dangus buvo giedras, švietė pilnatis. Žemė buvo netekusi spalvos. Viskas keistai švytėjo nuo juodų, pilkų ir baltų šešėlių. Tai tvenkinys. Jame krutėjo sidabro figūros, kildamos iš apačios ir drumsdamos juodą vandens paviršių.

Žuvys. Negyvos žuvys. Jos kilo iš gilumos. Tvenkinys — nepamirškite, kad jis buvo keturiasdešimt pėdų skersmens — tvino nuo visų rūšių negyvų žuvų, kol pagaliau paviršius pasidarė nebe juodas, bet sidabrinis. Ir iš to, kaip paviršius vis raibuliavo, buvo galima suprasti, kad nugaišusios nelaimėlės vis dar kilo.

Kai ramiai pasirodė nusibaigęs ryklys, surikatos įsišėlo iš susijaudinimo, klykaudamos lyg tropikų paukščiai. Isterija persidavė į kaimyninius medžius. Tai buvo kurtinantis triukšmas. Spėliojau, ar tik nepamatysiu, kaip ši žuvis tempiama į medžius.

Nė viena vienintelė surikata nenulipo prie tvenkinio. Nė viena net nebandė pajudėti. Jos nieko daugiau nedarė, tik garsiai reiškė savo nepasitenkinimą.

Man tas vaizdas atrodė bloga lemiantis. Kažkuo tos negyvos žuvys kėlė nerimą.

Aš vėl atsiguliau ir prisiverčiau per jėgą užmigti, surikatoms ūžiant. Sulig pirmuoju spinduliu buvau išjudintas iš snaudulio, per mane žemyn klegant besiritančioms surikatoms. Žiovaudamas ir rąžydamasis pažvelgiau į tvenkinį, praeitą naktį tapusį tokio entuziazmo ir sujudimo šaltiniu.

Jis buvo tuščias. Beveik. Bet tai ne surikatų darbas. Jos tik dabar nardė, kad susirinktų, kas liko.

Žuvis buvo pradingusi. Apstulbau. Gal ne į tą tvenkinių žiūriu? Ne, tikrai tai tas. Ar tikrai ne surikatos jį iššvarino? Be abejo — ne. Sunkiai tegalėjau įsivaizduoti jas keliant iš vandens visą ryklį, užsiverčiant ant nugaros ir pradingstančias su juo. Ar galėjo tai būti Ričardas Parkeris? Iš dalies įmanoma, bet tik ne visą tvenkinį per vieną naktį.

Tai buvo visiška mįslė. Kad ir kiek spoksojau į tvenkinį ir gilias žalias jo sienas, negalėjau paaiškinti, kas nutiko žuvims. Žiūrėjau kitą naktį, bet tvenkinyje nepasirodė jokia žuvis.

Atsakymas į mįslę atėjo kiek vėliau, iš miško gilumos.

Miško vidury medžiai buvo didesni ir tankiau suaugę. Apačioje buvo taip pat reta, nes nebuvo jokių krūmų, tačiau virš galvos lapija buvo tokia tanki, kad visiškai dengė dangų, arba, kitaip pasakius, dangus buvo ištisai žalias. Medžiai augo taip arti vienas kito, kad jų šakos susipynė: jie buvo taip susilieję ir susiraizgę apsukui vienas apie kitą, kad negalėjai pasakyti, kur baigiasi vienas medis ir prasideda kitas. Pastebėjau, kad jų kamienai švarūs ir lygūs, be jokių įrėžimų žievėje nuo lipančių surikatų. Lengvai atspėjau kodėl: surikatos galėjo lengvai traukti iš vieno medžio į kitą nelipdamos kamienais. Tai patvirtino mano atrasti medžiai miško centro pakraštyje, kurių žievė praktiškai buvo nudraskyta. Šie medžiai buvo, be abejo, vartai į surikatų miestą medžiuose, pasižymėjusį didesniu bruzdesiu nei Kalkuta.

Štai čia atradau tą medį. Nebuvo jis nei didžiausias miške, nei jo pačiame centre, nei bet kaip kitaip išsiskiriantis. Jis turėjo geras lygias šakas, ir tiek. Jis būtų buvęs puikus taškas dangui ar naktiniam surikatų gyvenimui stebėti.

Galiu tiksliai pasakyti, kada užėjau tą medį: dieną prieš palikdamas salą.

Atkreipiau dėmesį į medį, nes jis lyg ir augino vaisius. Visur kitur miško lapija buvo žalia, o čia, žaliame fone, juodavo vaisiai. Juos brandinančios šakos buvo keistai susiviję. Įdėmiai apžiūrėjau. Visa sala apaugusi bevaisiais medžiais — išskyrus vieną. Ir net tas vienas tik iš dalies. Vaisiai augo tik vienoje nedidelėje medžio dalelėje. Pamaniau, kad gal būsiu užėjęs miško „bičių motinėlę“, ir spėliojau, ar kada šie dumbliai liausis stebinę mane botanikos keistybėmis.

Norėjau paragauti vaisiaus, bet medis buvo per aukštas. Todėl grįžau su virve. Jei jau dumbliai skanūs, tai kokie bus jų vaisiai?

Užmečiau virvę ant žemiausios medžio šakos ir šakelė po šakelės, stiebas po stiebo koriausi į nediduką brangų sodą.

Priartėjus paaiškėjo, kad vaisiai blyškiai žalsvi. Jie buvo panašaus dydžio ir formos kaip apelsinai. Kiekvienas buvo tankiai susivijusių šakelių centre — spėju, kad būtų apsaugotas. Kai priartėjau, pastebėjau kitą šių susivijusių šakelių tikslą — palaikyti. Vaisiai turėjo ne vieną stiebelį, bet dešimtis. Jų paviršius buvo nusagstytas koteliais, jungiančiais su aplinkinėmis šakelėmis. Pamaniau, vaisiai atrodo tokie sunkūs ir sultingi. Prislinkau arčiau.

Vieną pasiekiau ir paėmiau. Nusivyliau, koks jis lengvas. Jis beveik nieko nesvėrė. Truktelėjau nuskindamas nuo visų kotelių.

Patogiai įsitaisiau ant tvirtos šakos, nugara į medžio kamieną. Virš manęs plytėjo linguojantis žalių lapų stogas, praleidžiantis šviesos stulpus. Visur aplink, kiek tik užmačiau, kabojo susisukę ir vingiuoti didelio kybančio miesto keliai. Medžiais perbėgo malonus vėjelis. Man buvo labai smalsu. Tyrinėjau vaisių.

O, kaip norėčiau, kad to niekad nebūtų atsitikę! Bet dėl to gal metų metus — na, o gal ir visą likusį gyvenimą — būčiau praleidęs saloje. Maniau, kad niekas niekad neprivers manęs grįžti valtin, į tas kančias ir skurdą, kurį buvau ten iškentęs — niekas! Ir kam gi man reikėtų plaukti iš salos? Ar mano fiziniai poreikiai nebuvo čia patenkinti? Argi nebuvo čia tiek gėlo vandens, kiek nebūčiau išgėręs per visą gyvenimą? Tiek dumblių, kad nesuvalgyčiau niekaip? Ir kai užsimanyčiau įvairovės, tiek žuvų ir surikatų, kiek tik būčiau užsigeidęs? Jei sala plaukė ir judėjo, tai gal gera kryptimi? O kodėl gi tai ne daržovinis laivas, nugabensiantis mane žemėn? Argi tuo tarpu man ne gera šių žavingų surikatų draugijoje? Ir argi dar nereikėtų pasistengti dėl ketvirtojo Ričardo Parkerio šuoliuko? Man nė nekilo minties palikti salą per visą tą laiką, kai čia atvykau. Jau daug savaičių — tiksliai nepasakysiu kiek — ir jos taip ir tęsis. Buvau tuo tikras.

Kaip aš klydau.

Jei tas vaisius turėjo sėklą — tai buvo mano išvykimo sėkla.

Tas vaisius nebuvo vaisius. Tai buvo tanki lapų sankaupa, sulipusi į kamuolį. Dešimtys kotelių buvo lapų koteliai. Nutraukęs stiebelius, nulupau visus lapus.

Po kelių sluoksnių priėjau prie lapų jau be kotelių, lygiai sulipusių į kamuolį. Užkišau nagus ir atplėšiau juos. Lapų apvalkalai kėlėsi vienas po kito, kaip lukštai nuo svogūno. Galėjau paprasčiausiai suplėšyti „vaisių“ į gabalus — taip vis vadinu jį, nes nerandu geresnio žodžio — bet nusprendžiau tenkinti smalsumą pamažėliais.

Jis susitraukė nuo apelsino dydžio iki mandarino. Mano sterblė ir apatinės medžio šakos pasidengė plonomis minkštomis nuolupomis.

Jis jau buvo rambutano dydžio.

Nugara vis dar perbėga šiurpuliai, kai apie tai pagalvoju.

Vyšnios dydžio.

Ir tada jis išėjo į šviesą, baisus perlas iš žaliosios austrės širdies.

Žmogaus dantis.

Krūminis, tariant tiksliau. Paviršius išteptas žaliai ir dailiai išvarpytas skylučių.

Pamažu apėmė siaubas. Teko nuskinti kitus vaisius.

Kiekviename buvo po dantį.

Viena iltis.

Kitas kaplis.

Štai kandis.

Kitas krūminis.

Trisdešimt du dantys. Pilnas žmogaus rinkinys. Netrūko nė vieno danties.

Man smilktelėjo, kaip čia yra.

Neriktelėjau. Manau, tik filmuose siaubas išreiškiamas balsu. Paprasčiausiai krūptelėjau ir išlipau iš medžio.

Dieną praleidau maišatyje, sverdamas savo galimybes. Visos buvo ne kokios.

Tą naktį, lovoje savo įprastiniame medyje, pasvėriau savo išvadas. Paėmiau suriką tą ir numečiau nuo šakos.

Ji spygtelėjo skriedama oru. Vos pasiekusi žemę, puolė į medį.

Įprastai naiviai grįžo į vietelę čia pat, šalia manęs. Čia ji ėmė energingai laižytis pėdeles. Atrodė labai nesmagi. Sunkiai alsavo.

Galėjau taip ir palikti. Bet norėjau pats išsiaiškinti. Nulipau ir įsikabinau į virvę. Buvau primezgęs mazgų, kad būtų patogiau lipti į medį. Kai pasiekiau medžio papėdę, per colį nuleidau pėdas prie žemės. Dvejojau.

Nusileidau.

Iš pradžių nieko nejutau. Staiga pėdas užliejo deginantis skausmas. Suklikau. Maniau, pargriūsiu. Sugebėjau įsitverti virvės ir atsiplėšti nuo žemės. Paklaikęs tryniau padus į medžio kamieną. Kiek padėjo, bet nelabai. Užsikoriau ant savo šakos. Pamerkiau pėdas į vandens kibirą šalia lovos. Šluosčiau kojas lapais. Čiupau peilį, paskerdžiau dvi surikatas ir bandžiau jų krauju ir viduriais numalšinti skausmą. Pėdos vis dar degė. Degė jos visą naktį. Negalėjau užmigti dėl to, ir dar dėl nerimo.

Sala buvo mėsėdė. Tai paaiškina, kur dingo žuvis iš tvenkinio. Sala traukė sūriavandenę žuvį į savo požeminius tunelius — nežinau kaip; gal ir žuvys taip pat godžiai rijo dumblius, kaip ir aš. Taip jos patekdavo į spąstus. Gal pasiklysdavo? Gal ertmės į jūrą užsiverdavo? Gal vanduo taip subtiliai darėsi gėlas, kad kai žuvis pajusdavo, jau būdavo per vėlu? Kad ir kaip būtų buvę, jos pakliūdavo į gėlo vandens spąstus ir žūdavo. Kai kurios išplaukdavo į tvenkinių paviršių: išėdos, kuriomis mito surikatos. Naktį dėl kažkokių cheminių procesų, man nežinomų, bet, matyt, stabdomų saulės šviesos, plėšrūnai dumbliai tapdavo stipriai rūgštūs, o tvenkiniai pasidarydavo rūgšties kubilais, virškinusiais žuvį. Štai dėl ko Ričardas Parkeris kasnakt grįždavo į valtį. Štai kodėl surikatos nakvodavo medžiuose. Štai kodėl saloje nebuvo nieko, tik dumbliai...

Tada aišku ir dėl dantų. Kažkokia vargšė paklydusi siela buvo atkakusi į šiuos baisius krantus prieš mane. Kiek laiko jis — o gal ji? — praleido čia? Savaites? Mėnesius? Metusi Kiek beviltiškų valandų medžių mieste, vien surikatų kompanijoje? Kiek nuviltų laimingo gyvenimo svajonių? Kiek žlugusių vilčių? Kiek sukauptų pokalbių, taip ir neišsakytų? Kiek ištverta vienatvės? Kiek iškentėta nevilties? Ir galiausiai — kas iš to? Kokie rezultatai?

Nieko, tik trupiniai emalio, kaip smulkūs pinigėliai kišenėje. Tas žmogus turbūt numirė medyje. Ar nuo ligos? Sužeidimo? Depresijos? Kiek trunka palaužtai dvasiai pribaigti kūną, turintį maisto, vandens ir pastogę? Medžiai irgi buvo mėsėdžiai, tik ne tiek jau rūgštūs, pakankamai saugūs išbūti per naktį, kai visa sala kunkuliuoja. Bet kai žmogus numirė ir jau nebejudėjo, medis turbūt lėtai apsivijo aplink kūną ir suvirškino jį, ištirpino ir kaulus. Ilgainiui būtų sunykę ir dantys.

Apsidairiau po dumblius. Prasiveržė kartėlis. Spindinčią viltį, teikiamą dienos metu, mano širdyje užgožė klasta, vykdoma naktį.

Sumurmėjau:

— Nieko neliko, vien dantys! D a n t y s !!!

Kol atėjo rytas, priėmiau niūrų sprendimą. Jau geriau išplaukti ir kentėti ieškant savo gentainių, nei vienišam pusiau gyventi — fiziškai patogiai, bet su mirusia siela — šioje žudikiškoje saloje. Prisipildžiau vandens atsargas ir prisigėriau kaip kupranugaris. Kimšau dumblius visą dieną, kol nebetilpo į skrandį. Papjoviau ir nudyriau tiek surikatų, kiek tilpo į spintelę ir ant valties grindų. Nuėmiau žuvų derlių iš tvenkinių. Kirvuku atsikirtau didelį gabalą dumblių ir virve prisirišau prie valties.

Negalėjau palikti Ričardo Parkerio. Jį palikti, vadinasi — nužudyti. Jis nebūtų išgyvenęs jau pirmos nakties. Vienišas savo valtyje, saulei leidžiantis, žinočiau, kad jis dega gyvas. Arba kad metėsi jūron, kur nuskęs. Palaukiau, kol jis grįžo. Žinojau, kad jis nevėluos.

Kai jis įlipo į valtį, atsistūmiau. Kelias valandas srovės išlaikė mus palei salą. Man ramybę drumstė garsai jūroje. Ir jau buvau atpratęs nuo valties siūbavimo. Naktis slinko labai lėtai.

Rytą salos nebebuvo, kaip ir dumblių masės, kurią mes vilkome. Vos atslinko naktis, dumbliai savo rūgštimi ištirpdė virvę.

Jūra buvo sunki, dangus — pilkas. 93 skyrius

Nuvargau nuo savo padėties, betikslės kaip permainingas oras. Bet gyvybė manęs vis nepaliko. Likusi šios istorijos dalis — nieko daugiau, kaip širdgėla, skausmas ir ištvermė.

Aukšta krinta į žema, o žema kelia į tai, kas aukšta. Sakau jums, jei būtumėt pakliuvę į tokius kraštutinius sunkumus, tai jūsų mintys irgi būtų pakylėtos. Kuo žemiau esi, tuo aukščiau nori kilti tavo protas. Savaime suprantama, kad toks visko netekęs ir nusiminęs, koks buvau, nesiliaujančių kentėjimų ir skausmų kamuojamas, turėjau atsigręžti į Dievą. 94 skyrius

Kai pasiekėme žemę, o tai buvo Meksika, buvau toks silpnas, jog vargiai beturėjau jėgų tuo pasidžiaugti. Priplaukti prie žemės buvo labai sunku. Valtis vos neapvirto nuo bangų. Visiškai nuleisdavau inkarus — tai, kas iš jų buvo likę — kad išsilaikytume statmeni bangoms, ir vėl sukeldavau juos, vos tik atsidurdavom ant bangos keteros. Šitaip — leisdami ir keldami inkarus — bangomis keliavome į krantą. Tai buvo pavojinga. Bet vieną bangą pagavome labai gerame taške, ir ji mus panešė gražų atstumą pro aukštas griūvančias vandens sienas. Paskutinį kartą iškėliau inkarus, ir likusį kelio gabalą mus nustūmė. Šiugždėdama valtis sustojo smėlyje.

Lėtai išlipau per kraštą. Bijojau pasileisti, bijojau, kad nenuskęsčiau taip arti išsigelbėjimo, dviejų pėdų gylyje. Pažvelgiau pirmyn, kad žinočiau, kiek reiks eiti. Tai buvo vienas iš paskutiniųjų žvilgsnių, kai dar mačiau Ričardą Parkerį, būtent tuo momentu, kai jis šoko per mane. Mačiau jo kūną, tokį neišmatuojamai gyvybingą, išsitempusį ore virš manęs — pralekiančią kailiniuotą vaivorykštę. Jis nusileido į vandenį šleivom užpakalinėm kojom, iškelta uodega, ir iš čia, keliais šuoliais, pasiekė pakrantę. Pasuko kairėn, letenom kasdamas smėlį, bet paskui persigalvojo ir apsisuko. Praėjo tiesiai prieš mane į dešinę. Į mane nepažiūrėjo. Nubėgo apie šimtą jardų pakrante prieš pasukdamas gilyn. Bėgo sunkiai ir pakrikai. Kelis sykius pargriuvo. Džiunglių pakraštyje stabtelėjo. Buvau tikras, kad atsisuks į mane. Pasižiūrės į mane. Suskliaus ausis. Suurgs. Kažkaip panašiai užbaigs mūsų santykius. Nieko tokio jis nepadarė. Tik įdėmiai žiūrėjo į džiungles. Ir tada Ričardas Parkeris, mano kankynių kompanionas, baisus ir nuožmus padaras, palaikęs man gyvybę, žengė pirmyn ir amžiams pranyko iš mano gyvenimo.

Nusikapsčiau iki kranto ir pargriuvau ant smėlio. Apsidairiau. Buvau iš tiesų vienas, netekęs ne tik šeimos, bet dabar paliktas ir Ričardo Parkerio ir turbūt, kaip maniau, Dievo. Žinoma, taip nebuvo. Šis paplūdimys, toks minkštas, tvirtas ir platus, buvo lyg Dievo skruostas, o kažkur iš džiaugsmo žibėjo dvi akys ir šypsojosi lūpos, kad aš čia.

Po kelių valandų mane rado mano rūšies atstovas. Jis nuėjo ir grįžo su grupe. Jų buvo šešetas ar septynetas. Jie priėjo prie manęs, rankomis užsiėmę nosis ir burnas. Stebėjausi, kas čia jiems yra. Jie kalbėjo su manim keista kalba. Ištraukė ant smėlio gelbėjimosi valtį. Nusinešė mane. Išplėšė man iš rankos vėžlienos gabalą, kurį buvau atsinešęs iš valties, ir numetė šalin.

Verkiau kaip vaikas. Ne dėl to, kad nusilpau, bet ištvėriau kančias, nors taip ir buvo. Nei kad buvau jau su savo broliais ir seserimis, nors tai labai jaudino. Verkiau, nes Ričardas Parkeris nuėjo taip paprastai, be ceremonijų. Kaip baisu, kai sugadinamas atsisveikinimo momentas. Aš toks žmogus, kuris laikosi formos, tiki tvarkos harmonija. Kur galime, turime suteikti daiktams prasmingą formą. Pavyzdžiui — man įdomu — ar galėtumėte išdėstyti painią mano istoriją lygiai į šimtą skyrių, nei vienu daugiau, nei vienu mažiau? Sakau jums, vieno dalyko dėl savo trumpojo vardo nekenčiu — kad tas skaičius begalinis. Svarbu gyvenime tinkamai viską užbaigti. Tik tada gali ramiai eiti toliau. Kitaip lieki su žodžiais, kuriuos turėjai pasakyti, bet taip ir nepasakei, o širdį slegia savigrauža. Nuo to nevykusio atsisveikinimo man skaudu ligi šiol. O, kad būčiau pažiūrėjęs į jį paskutinį sykį dar valtyje, kad būčiau jį trupučiuką paprovokavęs ir taip atkreipęs jo dėmesį. O tada pasakęs jam — žinau, kad tigrui, bet vis tiek — kad būčiau ištaręs:

— Baigta, Ričardai Parkeri. Mes išgyvenom. Ar gali patikėti? Aš tau taip dėkingas, kad negaliu apsakyti. Be tavęs nebūčiau to padaręs. Norėčiau pasakyti oficialiai: Ričardai Parkeri, ačiū tau. Ačiū, kad išgelbėjai man gyvybę. O dabar eik, kur tau reikia. Didžiumą savo gyvenimo pažinojai suvaržytą zoologijos sodo laisvę; dabar sužinosi laisvuosius džiunglių suvaržymus. Linkiu tau geriausios kloties tenai. Saugokis Žmogaus. Jis nėra tavo draugas. Bet tikiuosi, kad mane prisiminsi kaip draugą. Tavęs aš niekad nepamiršiu — tai jau tikrai. Visada būsi su manimi, mano širdyje. Kas čia šnara? A, tai valtis įsirėžė į smėlį. Tai sudie, Ričardai Parkeri, sudie. Dievas su tavim.

Mane radę žmonės nusinešė į savo kaimą, ir čia kelios moterys mane maudė ir taip smarkiai trynė, jog stebėjausi, gal jos nesupranta, kad aš iš prigimties tamsiaodis berniukas, o ne baisiai nešvarus baltasis. Mėginau paaiškinti. Jos linksėjo, šypsojosi ir toliau taip mane šiūravo, lyg būčiau laivo denis. Maniau, kad man gyvam nudirs odą. Bet jos man davė valgyti. Skaniai valgyti. Vos pradėjęs kramtyti, nebegalėjau sustot. Maniau, jau niekad nepraeis alkio pojūtis.

Kitą dieną atvažiavo policijos automobilis ir nugabeno mane į ligoninę, kur baigiasi mano pasakojimas.

Aš jaučiausi sukrėstas mane išgelbėjusių žmonių dosnumu. Vargingi žmogeliai nešė man drabužius ir maistą. Daktarai ir seselės rūpinosi manimi, lyg būčiau neišnešiotas kūdikis. Meksikos ir Kanados valdininkai atvėrė man visas duris, ir nuo pakrantės Meksikoje iki mano įmotės namų, iki Toronto universiteto auditorijos man teliko eiti tartum vienu ilgu laisvu koridoriumi. Visiems šiems žmonėms norėčiau pareikšti kuo širdingiausią padėką.

TREČIA DALIS Benito Chuarezo ligoninė, Tomatianas, Meksika

95 skyrius

Ponas Tomohiro Okamoto iš japonų transporto ministerijos Laivybos departamento, dabar jau pensininkas, papasakojo man, kad kai jis su savo tuometiniu jaunesniuoju kolega, ponu Acuro Čiba, buvo Long Byče, Kalifornijoje — pagrindiniame vakarinės Amerikos pakrantės uoste netoli Los Andzelo — visai kitais reikalais, jie buvo informuoti, kad netoli mažo Tomatlano miestelio Meksikos pakrantėje išsilaipino vienintelis išsigelbėjusysis iš japonų laivo Cimcumas, kuris be pėdsako dingo tarptautiniuose Ramiojo vandenyno vandenyse prieš keletą mėnesių. Iš savo departamento jie gavo nurodymus susisiekti su išsigelbėjusiuoju ir išsiaiškinti, ar tas negalėtų bent kiek paaiškinti, kas nutiko laivui. Jie nusipirko Meksikos žemėlapį ir ieškojo, kur tas Tomatlanas. Jų nelaimei, žemėlapio lenkimas kirto Bacha Kaliforniją per mažą pakrantės miestelį, kurio pavadinimas Tomatanas buvo atspausdintas mažytėmis raidelėmis. Ponas Okamoto buvo įsitikinęs, kad ten parašyta Tomatanas. Kadangi tai arčiau nei pusiaukelė per Bacha Kaliforniją, jis nusprendė, kad greičiausia bus nuvairuoti ten patiems.

Jie išvyko išsinuomotu automobiliu. Kai nusigavo į Tomataną, už aštuonių šimtų kilometrų į pietus nuo Long Byčo, ir pamatė, kad tai ne Tomatlanas, ponas Okamoto nusprendė, kad keliaus toliau į Santa Rozaliją už dviejų šimtų kilometrų į pietus ir sės į keltą per Kalifornijos įlanką į Guajamą. Keltas vėlavo ir plaukė labai lėtai. O nuo Guajamo iki Tomatlano buvo dar tūkstantis trys šimtai kilometrų. Ir prasti keliai. Nuleido padangą. Automobilis sugedo, o jį taisęs mechanikas nudžiovė variklio detales ir vietoj jų sukišo senas, už kurių pakeitimą paskui teko mokėti automobilį išnuomojusiai firmai ir dėl kurių mašina sugedo antrą kartą, jau grįžtant atgal. Antrasis mechanikas užsiprašė per didelio užmokesčio. Ponas Okamoto pripažino, kad jie buvo labai pavargę, kai pasiekė Benito Chuarezo ligoninę Tomatlane, kuris buvo visai ne Bacha Kalifornijoje, bet už kelių šimtų kilometrų į pietus nuo Puerto Valartos, Chaliskn valstijoje, kone Meksiko platumose. Jie buvo be perstojo važiavę keturiasdešimt vieną valandą. „Mes dirbame sunkiai “, — rašė ponas Okamoto.

Jis ir ponas Čiba angliškai kalbėjosi su Pisinu Molitoriu Patelu beveik tris valandas, įrašinėdami pokalbį juostom Toliau bus pažodinės ištraukos iš įrašo. Esu dėkingas ponui Okamoto už galimybę persirašyti juostą ir už jo galutinę ataskaitą. Kad būtų aiškiau, papildomai pažymėsiu, kas kalba, kai tai nėra visiškai aišku. Tai, kas atspausdinta kitokiu šriftu, buvo pasakyta japoniškai, ir aš tai išverčiau. 96 skyrius

— Laba diena, ponas Pateki. Mano vardas Tomohiro Okamoto. Aš esu iš Laivybos skyriaus Japonijos transporto ministerijoje. Tai mano padėjėjas — Acuro Čiba. Mes atvykome pas jus dėl nuskendusio laivo Cimcumas, kuriuo jūs keliavote. Ar būtų galima dabar su jumis pasikalbėti?

— Taip, žinoma.

— Ačiū. Labai malonu iš jūsų pusės. Taigi, Acuro kun, tau tai nauja, todėl susikaupk ir stenkis pasimokyti.

— Taip, Okamoto san.

— Ar diktofonas įjungtas?

— Taip, įjungtas.

— Gerai. Oi, koks aš pavargęs! Protokolui: šiandien 1978 metų vasario 19-oji. Bylos numeris 250663, dėl prekybinio laivo Cimcumas dingimo. Ar jums patogu, ponas Patelai?

— Taip, taip. Ačiū. O jums?

— Mums labai patogu.

— Jūs tiesiai iš Tokijo?

— Mes buvome Long Byče, Kalifornijoje. Atvažiavome automobiliu.

— Ar patiko kelionė?

— Nuostabi kelionė. Puikiai atvairavome.

— Mano kelionė buvo baisi.

— Taip, mes kalbėjomės su policija prieš atvažiuodami čia ir matėme gelbėjimosi valtį.

— Aš šiek tiek alkanas.

— Norėtumėt sausainio?

— O, taip!

— Prašom.

— Ačiū!

— Nėra už ką. Tai tik sausainis. Taigi, ponas Patelai, norėtume paklausti, ar galėtumėte papasakoti mums, kas jums atsitiko, ir — kuo daugiau detalių.

— Taip. Man bus malonu. 97 skyrius

Istorija. 98 skyrius

Ponas Okamoto:

— Labai įdomu.

Ponas Čiba:

— Kokia istorija!

— Jis mus laiko kvailiais. Ponas Patelai, padarysime trumpą pertraukėlę ir paskui sugrįšime, taip?

— Puiku. Prašyčiau dar vieno sausainio.

— Žinoma, prašau.

Ponas Čiba:

— Jis jau pasiėmė daug jų ir didžiumos dar net nesuvalgė, jie čia pat, po paklode. — Duok dar vieną. Turime prie jo prisigerinti. Po kelių minučių grįšime. 99 skyrius

Ponas Okamoto:

— Ponas Patelai, mes netikime jūsų pasakojimu.

— Atleiskite — šitie sausainiai skanūs, bet labai trupa. Nuostabu. Kodėl gi?

— Negali išsilaikyti.

— Ką turite omenyje?

— Bananai negali plaukti.

— Atleiskit?

— Sakėte, kad orangutangas atplaukė ant bananų salos.

— Teisingai.

— Bananai neplaukia.

— Ne, plaukia.

— Jie per sunkūs.

— Ne, ne per sunkūs. Štai, pabandykit patys. Turiu čia pat du bananus.

Ponas Čiba:

— Iš kur jie čia dabar? Ką dar jis laiko po paklode?

Ponas Okamoto:

— Velniop. Ne, nieko tokio.

— O ten kriauklė.

— Puiku.

— Primygtinai prašau. Pripilkite tą kriauklę vandens, įmeskite bananus ir matysite, kas teisus.

— Norėtume tęsti.

— Aš primygtinai reikalauju.

[Tyla]

Ponas Čiba:

— Ką darysim?

Ponas Okamoto:

— Jaučiu, bus dar viena sunki diena.

[Atitraukiamos kėdės garsas. Tolumoje pasigirsta, kaip iš krano bėga vanduo]

Pi Patelas:

— Na, ir kaip? Nematau iš čia.

Ponas Okamoto [tolumoje]:

— Pripilu kriauklę.

— Ar dar neįmetėt bananų?

— [Tolumoje] Ne.

— O dabar?

— [Tolumoje] Jau įmečiau.

— Na ir?

[Tyla]

Ponas Čiba:

— Ar jie plaukia?

— [Tolumoje] Plaukia.

— Tai jie plaukia?

— [Tolumoje] Jie plaukia.

— Ką aš jums sakiau?

Ponas Okamoto:

— Taip, taip. Bet reikėtų labai daug bananų, kad išlaikytų orangutangą.

— Jų ir buvo labai daug. Beveik tona. Man vis dar bloga prisiminti, kaip visi tie bananai pasklido ir pražuvo, kai tereikėjo juos pasiimti.

— Gaila. O dabar apie...

— Ar galėtumėte atiduoti mano bananus?

Ponas Čiba:

— Tuoj juos paimsiu.

[Atitraukiamos kėdės garsas]

— [Tolumoje] Pažiūrėkit. Jie tikrai plaukia.

Ponas Okamoto:

— O kaip ta dumblių sala, į kurią sakotės atplaukęs?

Ponas Čiba:

— Štai jūsų bananai.

Pi Pateks:

— Ačiū. Taip?

— Atsiprašau, kad pasakysiu taip stačiokiškai, mes visai nenorim jūsų įžeisti, bet negi tikrai manote, kad mes patikėsime, a? Medžiai mėsėdžiai? Žuvim mintantys dumbliai, gaminantys gėlą vandenį? Medžiuose gyvenantys vandens graužikai? Tokių dalykų nesama.

— Tik todėl, kad jūs jų niekad nematėte.

— Teisingai. Tikime tuo, ką matome.

— Kaip ir Kolumbas. Ką darote, kai esat tamsoje?

— Jūsų sala botaniškai neįmanoma.

— Pasakė uodas, prieš pat nusileisdamas ant saulašarės.

— Kodėl niekas daugiau nebuvo jos radęs?

— Juk tai didelis vandenynas, vagojamas nenustygstančių laivų. Aš keliavau lėtai, daug stebėdamas.

— Joks mokslininkas jumis nepatikės.

— Tai tokie mokslininkai, kurie atmetė Koperniką ir Darviną. Ar mokslininkai jau nebeatranda naujų augalų? Pavyzdžiui, Amazonės baseine?

— Tik ne augalų, prieštaraujančių gamtos dėsniams.

— Kuriuos jūs išnagrinėję skersai išilgai?

— Pakankamai gerai, kad skirtume įmanoma nuo neįmanoma. Ponas Čiba:

— Turiu dėdę, kuris labai nusimano apie botaniką. Jis gyvena netoli Hitą Guno. Jis — bonsų meistras.

Pi Patelas:

— Kas toks?

— Bonsų meistras. Žinote, bonsai — nykštukiniai medeliai.

— Turite omeny — krūmai?

— Ne, medžiai. Bonsai — maži medžiai. Jie žemesni nei dvi pėdos. Juos galima pakelti ant rankų. Jie gali būti labai seni. Mano dėdė turi vieną tokį, kuriam — per tris šimtus metų.

— Trijų šimtų metų amžiaus medžiai, dviejų pėdų aukščio ir dar paimami ant rankų?

— Taip. Jie labai subtilūs. Jiems reikia labai daug dėmesio.

— Kas girdėjo apie tokius medžius? Jie botaniškai neįmanomi.

— Bet aš jums laiduoju, kad tokie egzistuoja, ponas Patelai. Mano dėdė...

— Tikiu tuo, ką matau.

Ponas Okamoto:

— Minutėlę. Acuro, kad ir kaip gerbiu tavo dėdę, kuris gyvena netoli Hitą Guno, mes čia ne tam, kad tuščiai aptarinėtume botaniką.

— Aš tik stengiuosi padėti.

— Ar tavo dėdės bonsai ėda mėsą?

— Nemanau.

— Ar tau kada nors įkando koks nors jo bonsas?

— Ne.

— Tokiu atveju tavo dėdės bonsai mums nepadės. Kur mes sustojome?

Pi Patelas:

— Ties aukštais normalaus dydžio medžiais, tvirtai įsišaknijusiais žemėje, apie kuriuos pasakojau jums.

— Kol kas atidėkim juos.

— Gali būti sunkoka. Niekad nebandžiau jų išrauti ir atidėt.

— Jūs linksmas žmogus, ponas Patelai. Cha! Cha! Cha!

Pi Patelas:

— Cha! Cha! Cha!

Ponas Čiba:

— Cha! Cha! Cha! Visai nejuokinga.

Ponas Okamoto:

— Vis tiek juokis. Cha! Cha! Cha!

Ponas Čiba:

— Cha! Cha! Cha!

Ponas Okamoto:

— O dabar apie tigrą, dėl kurio mes irgi nesame labai tikri.

— Ką norite pasakyti?

— Mums sunku tuo patikėti.

— Tai neįtikėtina istorija.

— Būtent.

— Nežinau, kaip likau gyvas.

— Aišku, tai buvo sunku.

— Paimsiu dar vieną sausainį.

— Neliko nė vieno.

— Kas tame krepšyje?

— Nieko.

— Galiu pažiūrėti?

Ponas Čiba:

— Čia mūsų pietūs.

Ponas Okamoto:

— Grįžtant prie tigro...

Pi Pateks:

— Baisus reikalas. Skanūs sumuštiniai.

Ponas Okamoto:

— Taip, jie gerai atrodo.

Ponas Čiba:

— Aš alkanas.

— Jo nerasta nė pėdsako. Tuo sunkoka patikėti, ar ne? Nei Šiaurės, nei Pietų Amerikoje nėra tigrų. Jei čia būtų laukinis tigras, tai ar nemanote, kad policija jau būtų gavusi apie tai pranešimų?

— Turėčiau jums papasakoti apie juodąją panterą, pabėgusią iš Ciuricho zoologijos sodo viduržiemį.

— Ponas Patelai, tigras — itin pavojingas laukinis gyvūnas. Kaip jūs su tokiu galėjote išgyventi vienoje valtyje? Tai juk...

— Jūs nesuprantate, kad mes laukiniams gyvūnams — keista ir grėsminga rūšis. Mes juos pripildome baimės. Jie vengia mūsų kaip išmanydami. Prireikė šimtmečių, kad kai kuriems lankstesniems gyvūnams ta baimė apsloptų — tai vadinama prijaukinimu — bet dauguma negali atsikratyti baimės, ir abejoju, ar kada galės. Jei laukinis žvėris ir užpuls mus, tai tik iš visiškos nevilties. Jie kaunasi, kai jau nemato kitos išeities. Tai pati paskutinė išeitis.

— Gelbėjimosi valtyje? Nagi, ponas Patelai, tiesiog sunku tuo patikėti!

— Sunku patikėti? Ką jūs žinote apie tai, kuo sunku patikėti? Norite išgirsti, kuo sunku patikėti? Tuoj jums papasakosiu, kuo sunku patikėti. Tai itin saugoma Indijos zoologijos sodų šeimininkų paslaptis, kad 1971-aisiais iš Kalkutos žvėryno pabėgo Bara, baltoji lokė. Po to apie ją niekas nebegirdėjo, nei policija, nei medžiotojai, nei brakonieriai, nei niekas daugiau. Įtariame, kad ji laisvai gyvena Hagli upės pakrantėse. Pasisaugokite, jei keliausit į Kalkutą, ponai mano mielieji: jei kvepėsite suši, galite skaudžiai sumokėti! Jei paimtumėte Tokijo miestą, apverstumėte ir pakratytumėte, nustebtumėte, kokių tik gyvūnų nepribyrėtų: nenusakomi kiekiai barsukų, vilkų, boa smauglių, Komodo drakonų, krokodilų, stručių, babuinų, kapibarų, šernų, leopardų, lamantinų, atrajotojų. Pats sau nė neabejoju, kad Tokijuje gyvena jau kartų kartos sulaukėjusių žirafų ir begemotų, kurių neregėjo nė viena siela. Turėtumėte vieną dieną palyginti tai, kas limpa jums prie padų einant gatve, su tuo, kas guli ant grindų narvuose Tokijo zoologijos sode — tada žiūrėkit, kas tupi narve! Ir dar tikitės rasti tigrą Meksikos džiunglėse! Juokinga, tiesiog juokinga. Cha! Cha! Cha!

— Visai gali būti, kad Tokijuje gyvena sulaukėję žirafos ir begemotai, o Kalkutoje — laisvas šiaurės lokys. Tiesiog mes netikime, kad jūsų gelbėjimosi valtyje gyveno tigras.

— Didmiesčių gyventojų arogancija! Sutinkate, kad jūsų metropolijose gali gyventi visi Edeno gyvūnai, bet neigiate paprasčiausią Bengalijos tigrą mano kaimelyje!

— Ponas Patelai, prašom nusiraminti.

— Jei jums paprasčiausiai kliūva tai, kas tikėtina, — tai dėl ko jūs gyvenate? Ar sunku patikėti meile?

— Ponas Patelai...

— Nebauginkite manęs savo mandagumu! Meile sunku patikėti — paklauskite bet kurio meilužio. Gyvybe sunku patikėti — paklauskite bet kurio mokslininko. Dievu sunku patikėti — paklauskite bet kurio tikinčiojo. Kokių jums kyla sunkumų dėl to, kuo sunku patikėti?

— Mes tik protaujame.

— Aš taip pat! Kiekvieną akimirką rėmiausi protu. Protas puikiai padeda, kai reikia rasti maisto, drabužių ir pastogę. Protas — puikiausias priemonių rinkinys. Niekas jo nenurungs, kai reikia saugotis tigrų. Bet tik tapkite itin protaujantys — ir iškart rizikuojate išpilti visatą su visa gelda.

— Nusiraminkite, ponas Patelai, nusiraminkite.

Ponas Čiba:

— Gelda? Kodėl jis kalba apie geldą?

— Kaip aš galiu nurimti? Jums reikėtų pamatyti Ričardą Parkerį!

— Taip, taip.

— Milžiniškas. Štai tokie dantys! Nagai — lyg simiterai43!

Ponas Čiba:

— Kas tie simiterai?

Ponas Okamoto:

— Čiba san, užuot klausinėje kvailų dalykų iš žodyno, verčiau pasistengtum būti naudingas. Šis berniukas — kietas riešutėlis. Daryk ką nors!

Ponas Čiba:

— Žiūrėkit! Šokoladas!

Pi Patelas:

— Puiku!

[Ilga tyla]

Ponas Okamoto:

— Lyg nebūtų nugvelbęs jau visų pietų. Greitai pareikalaus tempuros44.

[Ilga tyla]

Ponas Okamoto:

— Nukrypome nuo šių tyrimų prasmės. Mes čia dėl to, kad nuskendo krovininis laivas. Jūs vienintelis likote gyvas. Ir jūs buvote tik keleivis. Jūs visiškai neatsakote už tai, kas atsitiko. Mes...

— Toks skanus šokoladas!

— Mes ne dėl to aiškinamės, kad apkaltintume baudžiamąja atsakomybe. Jūs — nekalta jūros tragedijos auka. Mes tik bandome nustatyti, kodėl ir kaip nuskendo Cimcumas. Manėme, gal jūs mums padėsite, ponas Pateki.

[Tyla]

— Ponas Pateki?

[Tyla]

Pi Pateks:

— Egzistuoja tigrai, egzistuoja gelbėjimosi valtys, egzistuoja vandenynai. Kadangi šie trys dalykai niekada nebuvo susiėję per visą jūsų siaurą, ribotą patirtį, jūs atsisakote tuo patikėti. Tačiau paprastas faktas, kad Cimcumas suvedė juos visus draugėn ir tada nuskendo.

[Tyla]

Ponas Okamoto:

— O kaip dėl to prancūzo?

— O kas dėl jo?

— Du aklieji dviejose skirtingose gelbėjimosi valtyse susitinka Ramiajame vandenyne — sutapimas lyg ir tempte pritemptas, ar ne?

— Žinoma.

— Mums tai nepanašu į tiesą.

— Kaip ir laimėjimas loterijoje, bet kažkas juk laimi.

— Mums itin sunku tuo patikėti.

— Man irgi taip buvo.

— Taip ir žinojau, kad verčiau jau būtume pasiėmę laisvą dieną. Kalbėjotės apie maistą?

— Taip.

— Jis žinojo daug patiekalų.

— Jei tai galima vadinti patiekalais.

— Cimcumo kokas buvo prancūzas.

— Pasaulyje pilna prancūzų.

— Gal jūsų sutiktas prancūzas buvo tas kokas.

— Galbūt. Iš kur man žinoti? Niekad jo nemačiau. Buvau apakęs. Tada Ričardas Parkeris surijo jį gyvą.

— Kaip patogu.

— Visai ne. Buvo siaubinga ir smirdėjo. Beje, kaip jūs paaiškintumėt surikatų kaulus gelbėjimosi valtyje?

— Taip, tie smulkaus gyvūnėlio kaulai...

— Ne vieno!

— ... kelių smulkių gyvūnėlių kaulai tikrai buvo rasti valtyje. Jie turbūt iš laivo.

— Zoologijos sode surikatų neturėjome.

— Neturime įrodymų, kad tai surikatų kaulai.

Ponas Čiba:

— Gal ten bananų kaulai! Cha! Cha! Cha! Cha! Cha!

— Acuro, užsičiaupk!

— Labai atsiprašau, Okamoto san Jai nuovargis.

— Užtraukiate prastą reputaciją mūsų tarnybai!

— Labai atsiprašau, Okamoto san.

Ponas Okamoto:

— Tai gali būti kito smulkaus gyvūnėlio kaulai.

— Tai surikatų kaulai.

— Gali būti mangustų.

— Mangustos iš zoologijos sodo nebuvo parduotos. Jos liko Indijoje.

— Jos galėjo būti laivo parazitai kaip žiurkės. Mangustos paplitę Indijoje.

— Mangustos — laivo parazitai?

— Kodėl gi ne?

— Kas per štormą Ramiajame vandenyne būtų atplukdys jas į valtį, keletą jų? Sunkoka tuo patikėti, ar taip nemanytumėt?

— Ne taip jau sunku, kaip tuo, ką girdėjome per pastarąsias dvi valandas. Gal mangustos jau buvo gelbėjimosi valtyje, kaip ta jūsų minėtoji žiurkė.

— Tiesiog stulbinanti gyvūnų gausa toje valtyje.

— Tiesiog stulbinanti.

— Tikros džiunglės.

— Taip.

— Tie kaulai — surikatų. Duokite patikrinti specialistui.

— Jų ne tiek jau daug buvo likę. Ir nebuvo galvų.

— Sunaudojau jas jaukui.

— Abejotina, ar specialistas galės pasakyti, ar tai surikatų, ar mangustų kaulai.

— Susiraskite teismo zoologą.

— Gerai, ponas Patelai! Jūs laimėjot. Negalime paaiškinti, iš kur gelbėjimosi valtyje surikatų kaulai, jei tai tikrai surikatų. Bet ne tai mums svarbiausia. Mes čia todėl, kad Ramiajame vandenyne nuskendo japonų krovininis laivas, Oika laivybos kompanijos nuosavybė, plaukęs su Panamos vėliava.

— To neužmirštu nė minutę. Netekau visos šeimos.

— Mums labai gaila dėl to.

— Man labiau.

[Ilga tyla]

Ponas Čiba:

— Ką dabar darysime?

Ponas Okamoto:

— Nežinau.

[Ilga tyla]

Pi Pateks:

— Gal norėtumėt sausainio?

Ponas Okamoto:

— Taip, būtų malonu. Ačiū jums.

Ponas Čiba:

— Ačiū.

[Ilga tyla]

Ponas Okamoto:

— Šiandien graži diena.

Pi Pateks:

— Taip. Saulėta.

[Ilga tyla]

Pi Pateks:

— Ar jūs pirmąkart Meksikoje?

Ponas Okamoto:

— Taip, pirmą kartą.

— Aš irgi.

[Ilga tyla]

Pi Pateks:

— Tai jums nepatiko mano istorija?

Ponas Okamoto:

— Ne, mums ji labai patiko. Ar ne, Acuro? Mes jos ilgai ilgai nepamiršim.

Ponas Čiba:

— Nepamiršim.

[Tyla]

Ponas Okamoto:

— Bet siekdami ištirti šį reikalą norėtume sužinoti, kas iš tiesų atsitiko.

— Kas iš tiesų atsitiko?

— Taip.

— Tai jūs norėtumėt kitokios istorijos?

— Mmm... ne. Norėtume sužinoti, kas iš tiesų atsitiko.

— Ar būtinai ką nors pasakojant išeina istorija?

— Mmm... gal jūsų kalba. Japoniškai istorija būtinai turės prasimanymo elementą. Mums nereikia jokių prasimanymų. Mums reikia „tiesioginių faktų“, kaip sakoma jūsų kalba.

— Argi ką nors pasakoti — vartojant žodžius, mano kalbos ar japonų — tai nėra jau savaime šiek tiek prasimanymas? Argi jau vien žvelgti į šį pasaulį — šiek tiek ne prasimanymas?

— Mmm...

— Pasaulis nėra tiesiog tai, kas yra. Tai yra tai, kaip mes tai suprantame, ar ne? Ir bet ką suprasdami, juk suteikiame kai ką sava, ar ne? Argi ne taip gyvenimas ir virsta istorija?

— Cha! Cha! Cha! Jūs labai protingas, ponas Patelai!

Ponas Čiba:

— Ką jis kalba?

— Neturiu supratimo.

Pi Patelas:

— Jums reikia žodžių, kurie išreikštų tikrovę?

— Taip.

— Žodžių, kurie neprieštarautų tikrovei?

— Tikrai taip.

— Betgi tigrai neprieštarauja tikrovei.

— Oi, prašyčiau nebeminėti tigrų.

— Žinau, ko jūs norite. Norite istorijos, kuri jūsų nenustebintų. Kuri patvirtintų tai, ką jūs jau žinote. Kuri neparodytų jums nieko, kas siektų aukščiau, toliau ar būtų visai kas kita. Norit nuobodžios istorijos. Nejudančios. Sauso, be raugo faktiškumo.

— Mmm...

— Norit istorijos be gyvūnų.

— Taip!

— Be tigrų ar orangutangų.

— Teisingai.

— Be hienų ar zebrų.

— Be jų.

— Be surikatų ar mangustų.

— Nereikia jų.

— Be žirafų ar begemotų.

— Užsikimšime pirštais ausis!

— Taigi aš teisus. Jums reikia pasakojimo be gyvūnų.

— Mums reikia pasakojimo be gyvūnų, kuris paaiškintų Cimcumo nuskendimą.

— Prašom duoti man minutėlę.

— Žinoma. Manau, galiausiai kažkas bus. Tikėkimės, pasakys ką nors prasminga.

[Ilga tyla]

— Štai dar viena istorija.

— Gerai. Pi Pateks: „Laivas nuskendo. Jis išleido garsą, lyg būtų atsiriaugėjusi kokia metalinė pabaisa. Viskas suburbuliavo paviršiuj ir po to pradingo. Atsidūriau besitaškantis Ramiajame vandenyne. Nuplaukiau prie gelbėjimosi valties. Taip sunkiai dar niekad nebuvau plaukęs. Neatrodė, kad būčiau judėjęs pirmyn. Vis rijau vandenį. Buvo labai šalta. Man greitai seko jėgos. Nebūčiau įveikęs atstumo, jei kokas nebūtų numetęs man gelbėjimosi rato ir įtraukęs valtin. Įlipau ir susmukau.

Išsigelbėjome keturiese. Mama įsikabino į kažkokius bananus ir nusikapstė iki valties. Joje jau buvo kokas ir dar vienas jūreivis.

Jis rijo muses. Ta prasme, kokas. Dar nebuvom išbuvę valtyje visos dienos; maisto turėjome savaitėms; turėjome žūklės įrankių ir saulės distiliatorių; nebuvo priežasties netikėti, kad mūsų greit neišgelbės. O jis vis dėlto mojavo rankomis, gaudė muses ir godžiai kimšosi į burną. Jį jau buvo apėmusi didžioji bado panika. Vadino mus idiotais ir kvailiais, kad neįsitraukiame į jo puotą. Mus tai žeidė ir kėlė pasišlykštėjimą, bet to neparodėme. Laikėmės labai mandagiai. Jis buvo keistuolis užsienietis. Mama šypsojosi, purtė galvą ir atsisakydama kėlė ranką. Jis buvo šlykštus žmogus. Jo burna tebuvo išranki tiek, kaip atliekų krūva. Jis sutraškino ir žiurkę. Papjovė ją ir išsidžiovino saulėje. Aš — būsiu atviras — aš irgi suvalgiau mažytį gabaliuką mamai nematant. Buvau toks alkanas. Jis buvo toks grubus, tas kokas, irzlus ir veidmainys.

Jūreivis buvo jaunas. Tiesą sakant, jis buvo vyresnis už mane, gal pradėjęs dvidešimtuosius, bet šokdamas iš laivo susilaužė koją, ir nuo tos kančios pasidarė it vaikas. Jis buvo gražus. Ant veido visai neaugo plaukai, jis buvo šviesus ir švytintis. Jo bruožai — platus veidas, plokščia nosis, siauros, lyg plyšeliai tarp klosčių akys — buvo tokie elegantiški. Maniau, kad jis atrodo lyg kinų imperatorius. Jis baisiai kentėjo. Angliškai nekalbėjo, nė žodžio, nė „taip“ ar „ne“, „labas“ ar „ačiū“. Kalbėjo tik kiniškai. Negalėjom suprasti nė žodžio. Jis turbūt jautėsi labai vienišas. Kai verkdavo, mama pasidėdavo jam galvą ant kelių, o aš laikydavau jį už rankos. Buvo labai labai liūdna. Jis kankinosi, o mes nieko negalėjome padaryti.

Jo dešinė koja buvo žiauriai lūžusi per šlaunį. Iš mėsos kyšojo kaulas. Jis klykdavo iš skausmo. Kuo patogiau įtaisėme jam koją ir rūpinomės, kad būtų pavalgęs ir atsigėręs. Bet koja užsikrėtė. Nors kasdien valėme pūlius, jam vis blogėjo. Pėda pajuodo ir išpurto.

Tai buvo koko idėja. Jis buvo grubus. Jis mus reguliavo. Jis šnabždėjo, kad juodumas išplis ir kad vaikinas išgyvens tik tuomet, jei amputuosim koją. Kadangi kaulas lūžęs per šlaunį, tereiks tik nupjauti mėsą ir uždėti turniketą. Vis dar girdžiu jo piktą šnabždesį. Jis padarysiąs visa tai, kad išgelbėtų jūreiviui gyvybę, bet mums teksią jį palaikyti. Vieninteliai nuskausminamieji bus netikėtumas. Užgriuvome jį. Mama ir aš laikėme rankas, o kokas atsisėdo ant gerosios kojos. Jūreivis rangėsi ir rėkė. Jo krūtinė kilnojosi. Kokas mikliai brūkštelėjo peiliu. Koja nukrito. Mes su mama tučtuojau paleidome ir pasitraukėm. Manėme, kad pasibaigus varžymui jis nebesidraskys. Manėme, gulės ramiai. Jis negulėjo. Tuoj pat atsisėdo. Nuo riksmų buvo juo blogiau, nes jie buvo nesuprantami. Jis klykė, o mes spoksojome sustingę. Visur pritaškyta kraujo. Dar blogiau — labai jau skyrėsi paklaikęs vargšo jūreivio aktyvumas ir ramiai gulinti ant valties dugno jo koja. Jis vis žiūrėjo į savo galūnę, lyg maldaudamas sugrįžti. Galiausiai griuvo ant nugaros. Mes sukrutome. Virėjas užlenkė odos ant kaulo. Apvyniojome bigę gabalu audinio ir virš žaizdos užrišome virvę, kad sustabdytume kraujavimą. Kuo patogiau jį paguldėme ant čiužinio iš gelbėjimosi liemenių ir rūpinomės, kad jam būtų šilta. Nemaniau, kad tai ką padės. Negalėjau patikėti, kad žmogus gali ištverti tiek skausmo, tiek skerdynių. Jis dejavo visą vakarą ir naktį kvėpuodamas šaižiai ir nevienodai. Jam užeidavo neramių klejonių priepuolių. Maniau, kad naktį numirs. Jis kabinosi į gyvenimą. Paryčiui buvo dar gyvas. Sąmonė tai dingdavo, tai atsirasdavo. Mama davė jam vandens. Man žvilgsnis užkliuvo už amputuotosios kojos. Man užėmė kvapą. Per sąmyšį ji buvo nustumta šalin ir užmiršta tamsoje. Iš jos sunkėsi skystis, ji lyg paplonėjo. Paėmiau gelbėjimosi liemenę lyg pirštinę ir su ja pakėliau koją.

— Ką darai? — paklausė kokas.

— Išmesiu už borto, — atsakiau.

— Nebūk idiotas. Panaudosim ją masalui. Juk viskas dėl to ir buvo.

Rodės, jis pasigailėjo savo paskutiniųjų žodžių, dar jiems nebaigus skambėti, nes staiga nutilo. Nusisuko.

— Viskas dėl to?— paklausė mama. — Ką norite pasakyti?

Jis apsimetė kažkuo užsiėmęs.

Mama pakėlė balsą:

— Norite pasakyti, kad nupjovėme koją vargšui berniukui ne tam, kad išgelbėtume jam gyvybę, bet kad turėtume masalo žuviai?

Iš to gyvulio — tyla.

— Atsakykit! — šaukė mama.

Jis pakėlė akis lyg į kampą užspeistas žvėris ir žvilgtelėjo į ją:

— Mūsų ištekliai baigiasi, — suurzgė jis. — Mums reikia daugiau maisto arba mirsime.

Mama atlaikė jo žvilgsnį:

— Mūsų ištekliai nesibaigtai Turime daug maisto ir vandens. Turime visą krūvą paketų, kad išsiverstume, kol mus išgelbės.

Ji paėmė plastmasinę dėžutę, kurion dėdavome praimtus davinio paketus. Toji buvo nelauktai lengva. Joje šiugždėjo keli trupiniai.

— Ką? — ji atidarė dėžutę. — Kur sausainiai? Praeitą naktį dėžė buvo pilna!

Kokas žiūrėjo pro šalį. Aš irgi.

— Savanaudi pabaisa! — suriko mama. — Mums tik dėl to baigiasi ištekliai, kad tu juos punti!

— Jis irgi ėmė, — ištarė jis linkteldamas į mane.

Mamos žvilgsnis nukrypo į mane. Širdis man nulėkė į kulnus.

— Pisinai, tai tiesa?

— Buvo naktis, mama. Buvau apsnūdęs ir taip norėjau valgyti. Jis man davė sausainį. Suvalgiau nesusimąstęs...

— Tik vieną, ar ne? — pasityčiojo kokas.

Dabar jau mama nukreipė žvilgsnį. Pyktis tiesiog liejosi iš jos. Netarusi nė žodžio, ji grįžo slaugyti jūreivio.

Troškau jos pykčio. Norėjau, kad nubaustų mane. Tik ne tyla. Ėmiau tvarkyti gelbėjimosi liemenes, kad patogiau paguldyčiau jūreivį tuo tesiekdamas vien būti kuo arčiau jos. Sušnabždėjau:

— Atsiprašau, mama, atsiprašau.

Man akys plūdo ašarom. Kai jas pakėliau, pamačiau, kad ir jai. Bet ji nežiūrėjo į mane. Jos akys buvo įsmeigtos į kažkokį prisiminimą tiesiog ore.

„Mes visai vieni, Pisinai, visiškai vieni“, — ištarė ji tokiu tonu, nuo kurio man žlugo paskutinė viltis. Niekada savo gyvenime nesijaučiau toks vienišas kaip tą akimirką. Valtyje mes jau buvom dvi savaites ir tai jau ėmė mums atsiliepti. Darėsi vis sunkiau tikėti, kad tėtis ir Ravis išsigelbėjo.

Kai atsisukome, kokas laikė koją už kulkšnies, pamerkęs į vandenį. Mama uždengė ranka jūreiviui akis.

Jis mirė ramiai, gyvybė ištekėjo iš jo, kaip skystis iš jo kojos. Kokas nedelsdamas jį išdarinėjo. Iš kojos padarė šiokį tokį jauką. Ši mėsa buvo per daug suirusi, kad laikytųsi ant kabliuko; ji paprasčiausiai nutirpdavo vandenyje. Šiam pabaisai atliekų nebuvo. Jis viską supjaustė, taip pat ir jūreivio odą bei kiekvieną žarnų colį. Paruošė net ir genitalijas. Susidorojęs su juosmeniu, perėjo prie rankų, pečių ir kojų. Mes su mama drebėjom iš skausmo ir siaubo. Mama sukliko kokui:

— Kaip tu taip gali, pabaisa tu? Kur tavo žmogiškumas? Ar nebeturi padorumo? Ką tau padarė tas vargšas berniukas? Pabaisa tu! Pabaisa!

Kokas atsakė neįtikėtinom vulgarybėm.

— Bent pridenk jo veidą, dėl Dievo meilės! — sušuko mama. Nepakenčiama buvo matyti tą gražų veidą, tokį kilnų ir ramų, sujungtą su šitokiu vaizdu žemiau. Kokas puolė prie jūreivio galvos ir mums prieš akis jį nuskalpavo ir nudyrė veidą. Mes su mama apsivėmėm.

Baigęs jis išvertė išdarinėtą karkasą už borto. Netrukus mėsos rėželiai ir organų gabalėliai gulėjo padžiauti saulėje po visą valtį. Mes traukėmės iš siaubo. Stengėmės į juos nežiūrėti. Kvapas vis nedingo.

Kitą sykį, kokui priartėjus, mama trenkė jam per veidą — atsivedėjusi, čaižiai. Iš mamos sklido kažkas sukrečiančio. Ir didvyriško. Tai buvo pykčio ir apgailestavimo, širdgėlos ir narsos gestas. Tai ji padarė tam vargšui jūrininkui atminti. Jo orumui išgelbėti.

Aš buvau pritrenktas. Kaip ir kokas. Jis stovėjo nė nekrutėdamas ir be žodžio, kai mama žiūrėjo jam tiesiai į veidą. Pastebėjau, kaip jis vengia jos akių.

Pasitraukėme į savo asmenines valdas. Laikiausi šalia jos. Buvau kupinas sumišusio pasigėrėtino susižavėjimo ir apgailėtinos baimės.

Mama nenuleido nuo jo akių. Po dviejų dienų ji pastebėjo jį tai darant. Jis stengėsi likti nepastebėtas, bet ji pamatė, kaip jis kelia ranką prie burnos. Ji sušuko:

— Aš mačiau! Ką tik suvalgei gabalėlį! Sakei, kad tai jaukui! Taip ir žinojau. Tu išgama! Žvėris! Kaip tu gali! Jis žmogus! Jis gi tavo rūšies!

Jei ji tikėjosi jį pažeminti, kad jis išspjautų, pultų ant kelių ir atsiprašytų, tai labai klydo. Jis sau kramtė. Iš tikrųjų net pakėlė galvą ir atvirai susikišo burnon likusį gabalą.

— Skonis kaip kiaulienos, — sumurmėjo. Mama išreiškė pasipiktinimą ir pasišlykštėjimą staigiai nusigręždama. Jis suvalgė dar vieną rėželį: — Man jau stipriau, — sumurmėjo. Ėmėsi žvejoti.

Kiekvienas turėjome savo valties galą. Net stebėtina, kokias sienas gali iškelti valia. Ištisas dienas praeidavom pro šalį, lyg jo nė nebūtų.

Bet negalėjom ištisai jo ignoruoti. Jis buvo gyvulys, bet praktiškas gyvulys. Turėjo geras rankas ir gerai nusimanė apie jūrą. Turėjo daugybę gerų idėjų. Būtent jis sumąstė suręsti plaustą, kad būtų lengviau žvejoti. Jei iš vis kurį laiką išgyvenom, tai tik jo dėka. Padėdavau jam, kaip tik sugebėdamas. Jis buvo labai ūmus, nuolat šaukė ant manęs ir įžeidinėjo.

Mes su mama nesuvalgėm nė kąsnelio jūreivio kūno, nė mažiausio gabalėlio, nepaisant savo silpnumo, bet ėmėm valgyti, ką tik kokas sužvejodavo. Mano mama, visą gyvenimą vegetarė, prisivertė valgyti žalią žuvį ir vėžlieną. Jai buvo labai sunku. Ji taip niekad ir neįveikė pasibjaurėjimo. Man buvo lengviau. Man alkis pataisė visa ko skonį.

Jei tau atidedamas mirties nuosprendis, neįmanoma nepajusti lašelio šilumos tam, kam esi skolingas už tai. Labai jaudindavo, kai kokas užtraukdavo valtin vėžlį arba sugaudavo puikią didelę doradą. Mes plačiai šypsodavomės ir mūsų skruostai valandų valandas šviesdavo iš džiaugsmo. Mama ir kokas mandagiai šnekėdavosi, net juokaudavo. Būdavo tokių vaizdingų saulėlydžių, kai gyvenimas valtyje atrodydavo kone geras. Tokiais momentais žvelgdavau į jį — taip — su švelnumu. Su meile. Įsivaizduodavau, kad mes — tvirti draugai. Jis būdavo šiurkštus net geros nuotaikos, bet apsimesdavome, kad nepastebime, net tarpusavyje su mama. Jis sakydavo, kad priplauksime salą. Tai buvo mūsų pagrindinė viltis. Nuvargdavo akys, stebint horizontą ir ieškant salos, kuri taip ir nepasirodė. Tada jis ir pavogė maistą bei vandenį.

Lygus ir begalinis Ramusis vandenynas iškilo aplink mus didžiulėm sienom. Tikrai nemaniau, kad išplauksime.

Jis ją nužudė. Kokas nužudė mano mamą. Mes badavome. Aš buvau silpnas. Neišlaikiau vėžlio. Per mane mes jį praradom. Kokas man trenkė. Mama trenkė jam. Ji pasisuko į mane ir pasakė: „Eik!“, stumdama į plaustą. Šokau ten. Maniau, ji ateis pas mane. Įkritau į vandenį. Užsikabarojau ant plausto. Jie kovėsi. Aš nieko daugiau nedariau, tik stebėjau. Mama kovojo su suaugusiu vyru. Jis buvo piktas ir raumeningas. Jis griebė jai už riešo ir pasuko. Ji šūktelėjo ir parkrito. Jis puolė ant jos. Pasirodė peilis. Jis iškėlė jį aukštyn. Peilis nusileido. Kai vėl pakėlė, jis buvo raudonas. Jis taip smaigstė ne sykį. Nemačiau jos. Ji buvo valties dugne. Mačiau tik jį. Jis liovėsi. Pakėlė galvą ir pažvelgė į mane. Kažką metė į mane. Man per veidą nusidriekė kraujo juosta. Nė rimbas nebūtų smarkiau supliekęs. Rankose laikiau mamos galvą. Paleidau. Ji nuskendo kraujo debesy, kasai driekiantis lyg uodegai. Prie jos sukdamosi ėmė plaukti žuvys, kol galvos kelią perkirto ilgas pilkas ryklio šešėlis, ir ji pradingo. Pažvelgiau aukštyn. Jo nemačiau. Jis slėpėsi valties dugne. Pasirodė, kad išmestų mamos kūną už borto. Raudona burna. Vanduo užvirė nuo žuvų.

Likusią tos dienos dalį ir naktį praleidau plauste žiūrėdamas į jį. Nepratarėme nė žodžio. Jis galėjo atkirsti plaustą. Bet to nepadarė. Pasiliko mane lyg sąžinės priekaištą.

Rytą, jam aiškiai matant, prisitraukiau su virve ir įlipau į valtį. Buvau labai nusilpęs. Jis nieko nepasakė. Ir aš laikiausi ramiai. Jis sugavo vėžlį. Davė jo kraujo. Paskerdė jį ir geriausius gabalus padėjo man ant vidurinio suolo. Suvalgiau.

Tada mes susikovėme, ir aš jį nudobiau. Jo veidas buvo be išraiškos — nei nevilties ar pykčio, nei baimės ar skausmo. Jis pasidavė. Leidosi nužudomas, nors vis tiek tai buvo kova. Žinojo nuėjęs per toli, net pagal savo žvėriškus standartus. Buvo nuėjęs per toli ir jau nebenorėjo gyventi. Bet taip ir nepasakė Atleisk. Kodėl mes taip laikomės savo blogybių?

Peilis buvo labai akivaizdžiai ant suolo. Abu tai žinojom. Jis iš pat pradžių galėjo jį paimti. Bet tai jis jį ten padėjo. Aš paėmiau. Smogiau jam į pilvą. Jis susiraukė, bet liko stovėti. Ištraukiau peilį ir vėl smogiau. Pasipylė kraujas. Vis tiek jis nekrito. Žiūrėdamas man į akis truputėlį kilstelėjo galvą. Gal norėjo kažką tuo pasakyti? Aš bent taip supratau. Smogiau jam į gerklę, prie pat Adomo obuolio. Jis krito kaip akmuo. Ir numirė. Nieko nepasakė. Jokių paskutiniųjų žodžių. Tik kosėjo kraujais. Peilis turi baisią dinaminę galią: sykį pakeltas, jis sunkiai sustabdomas. Aš vis jį badžiau. Sutrūkinėjusias mano rankas užliejo jo kraujas. Priešinosi jo širdis — visos tos gyslos, su ja sujungtos. Šiaip taip išplėšiau ją. Ji buvo skani, daug skanesnė, nei vėžliena. Suvalgiau jo kepenis. Pjoviausi didžiulius gabalus jo mėsos.

Jis buvo toks blogas žmogus. Dar blogiau — jis rado manąjį blogį: savanaudiškumą, pyktį, kietaširdiškumą. Turiu su tuo gyventi.

Prasidėjo vienatvė. Atsigręžiau į Dievą. Išgyvenau.

[Ilga tyla]

— Ar taip geriau? Ar kuo nors sunku patikėti? Norėtumėte, kad ką nors pakeisčiau?

Ponas Čiba:

— Kokia siaubinga istorija.

[Ilga tyla]

Ponas Okamoto:

— Ir zebras, ir taivanietis jūreivis— abu susilaužė koją, ar atkreipei dėmesį?

— Ne, neatkreipiau.

— O hiena nukando zebrui koja, visai kaip kokas nupjovė jūreiviui.

— Oooo, Okamoto san, jūs tiek pastebite.

— Aklasis prancūzas, kurį jie sutiko kitoje valtyje— argi jis neprisipažino nužudęs vyrą ir moterį?

— Taip, tikrai.

— Kokas nužudė jūreivį ir motiną.

— Labai įspūdinga.

— Jo pasakojimai atitinka vienas kitą.

— Tai taivanietis jūreivis — zebras, jo motina — orangutangas, kokas — ...hiena; vadinasi, jis — tigras!

— Taip. tigras papjovė hieną— ir akląjį prancūzą, kaip jis — koką.

Pi Patelas:

— Gal turite dar šokolado?

Ponas Čiba:

— Tuojau!

— Ačiū.

Ponas Čiba:

— Bet ką tai reiškia, Okamoto san?

— Neturiu supratimo.

— O kaip sala? Kas tos surikatos?

— Nežinau.

— O tie dantys? Kieno tie dantys medyje?

— Nežinau. Negaliu įlįsti šitam berniukui galvon.

[Ilga tyla]

Ponas Okamoto:

— Atleiskite, kad klausiu, bet ar kokas nieko nesakė apie Cimcumo paskendimą?

— Šitoj antroj istorijoj?

— Taip.

— Nieko nesakė.

— Jis nieko neužsiminė, kas galėjo įvykti iki to ankstaus liepos antrosios ryto, kas paaiškintų, dėl ko taip atsitiko?

— Ne.

— Nieko apie mechaniką ar konstrukciją?

— Ne.

— Nieko apie kitus laivus ar objektus jūroje?

— Ne.

— Jis visai negalėjo paaiškinti, kodėl nuskendo Cimcumasi

— Ne.

— Jis nepaaiškino, kodėl nebuvo pasiųstas nelaimės signalas?

— O jei ir būtų pasiųstas? Kaip esu patyręs, jei skęsta nušiuręs, surūdijęs trečios klasės kibiras, nebent jam būtų nuskilę gabenti naftą, didelį jos kiekį, kurio užtektų visai ekosistemai pražudyti, tai niekas juo nesirūpins ir nenorės nė girdėti. Esi paliktas likimo valiai.

— Kai Oika suprato, kad kažkas blogai, buvo jau per vėlu. Jūs buvote per toli, kad būtų buvę galima gelbėti iš oro. Toje zonoje esantiems laivams buvo liepta stebėti. Jie raportavo, kad nieko nemato.

— Ir kol dar kalbame šia tema, tai ne vien pats laivas buvo trečios klasės. Įgula buvo paniurusi, nedraugiška, neva sunkiai dirbanti stebint karininkams, bet nieko neveikianti, kai jų šalia nėra. Jie nė žodžio nekalbėjo angliškai ir niekuo mums nepadėdavo. Kai kurie dvokdavo degtine dar neįdienojus. Kas galėtų pasakyti, ko tie idiotai pridarė? Karininkai...

— Ką norite tuo pasakyti?

— Kuo?

— „Kas galėtų pasakyti, ko tie idiotai pridarė?“

— Turiu galvoje, kad gal kvaištelėję nuo girtumo kurie nors paleido gyvūnus.

Ponas Čiba:

— Kas turėjo raktus nuo narvų?

— Tėvas.

Ponas Čiba:

— Tai kaip įgula būtų galėjusi atidaryti narvus, jei neturėjo raktų?

— Nežinau. Tikriausiai jie ėmėsi laužtuvų.

Ponas Čiba:

— Kam jiems to reikėjo? Kam užeitų noras paleisti iš narvo pavojingą laukinį gyvūną?

— Nežinau. Kas besuvoks girto žmogaus proto klystkelius? Galiu jums tik pasakyti, kas atsitiko. Gyvūnai buvo paleisti.

Ponas Okamoto:

— Atleiskite. Turite abejonių dėl įgulos tinkamumo?

— Rimtų abejonių. Mirtinų.

— Ar matėte nors vieną karininką, paveiktą alkoholio?

— Ne.

— Bet matėte keletą alkoholio paveiktų įgulos narių?

— Taip.

— Ar karininkai, jūsų požiūriu, dirbo kompetentingai ir profesionaliai?

— Jie su mumis mažai bendravo. Prie gyvūnų niekad nebuvo priėję.

— Noriu pasakyti — valdydami laivą.

— Iš kur man žinoti? Manote, mes kasdien gerdavom su jais arbatėlę? Jie kalbėjo angliškai, bet buvo ne ką geresni negu įgula. Taip elgėsi, kad bendrajame kambaryje su jais jausdavomės tikrai nelaukiami, o per pietus retai temesdavo kokį žodį. Jie toliau šnekėdavosi japoniškai, lyg mūsų nė nebūtų. Mes tebuvome kukli indų šeima su vargą keliančiu kroviniu. Baigėsi tuo, kad valgydavom patys tėvo ir mamos kajutėse. „Nuotykis šaukia!“ — sakydavo Ravis. Būtent šitai padėjo su viskuo susitaikyti — nuotykių pojūtis. Didžiumą laiko praleisdavome šluodami išmatas, plaudami narvus ir šerdami, o tėvas tuo metu atlikdavo veterinaro vaidmenį. Kol gerai klojosi gyvūnams — ir mums buvo gerai. Nežinau, ar karininkai buvo kompetentingi.

— Sakėte, kad laivas krypo ant šono?

— Taip.

— Ir dar buvo nuolydis nuo pirmagalio link laivo galo?

— Taip.

— Tai laivas nuskendo laivagaliu žemyn?

— Taip.

— Ne pirmagaliu?

— Ne.

— Ar esate tikras? Nuolydis buvo nuo laivo priekio į galą?

— Taip.

— Ar laivas nesusidūrė su kitu laivu?

— Nemačiau kito laivo.

— Nesusidūrė su kokiu kitu objektu?

— To nemačiau.

— Ar neužplaukė ant seklumos?

— Ne, nuskendo ir dingo iš akių.

— Nieko nežinojote apie mechanines problemas, kai išplaukėte iš Manilos?

— Ne.

— Ar, jūsų pažiūriu, laivas buvo tinkamai pakrautas?

— Pirmąsyk buvau laive. Nežinau, kaip turi atrodyti tinkamai pakrautas laivas.

— Manote girdėjęs sprogimą?

— Taip.

— Dar kokių nors triukšmų?

— Tukstančius.

— Turiu omeny, kas paaiškintų skendimą.

— Ne.

— Sakėte, laivas nuskendo greitai.

— Taip.

— Ar galėtumėte įvertinti, kiek laiko tai truko?

— Sunku pasakyti. Labai greitai. Manyčiau, trumpiau nei dvidešimt minučių.

— Ir buvo daug nuolaužų?

— Taip.

— Laivo neparbloškė nenormaliai stipri banga?

— Nemanau.

— Bet buvo štormas?

— Man jūra atrodė pasišiaušusi. Pūtė vėjas ir lijo.

— Kokio aukščio buvo bangos?

— Aukštos. Dvidešimt penkių trisdešimt pėdų.

— Tiesą sakant, gan vidutinės.

— Anaiptol, kai esi gelbėjimosi valtyje.

— Taip, žinoma. Tačiau krovininiam laivui?

— Gal jos buvo ir aukštesnės. Nežinau. Oras buvo toks blogas, kad siaubingai mane išgąsdino, tik tiek tegaliu tvirtai pasakyti.

— Sakėte, oras greitai pasitaisė. Laivas nuskendo, o tuoj po to stojo graži diena, ar ne taip sakėte?

— Taip.

— Panašu, kad nieko daugiau kaip pralekiantis škvalas.

— Nuskandinęs laivą.

— Dėl to mes ir stebimės.

— Žuvo visa mano šeima.

— Mums labai dėl to gaila.

— Ne tiek, kiek man.

— Tai kas nutiko, ponas Pateki? Mums tai galvosūkis. Viskas buvo normalu ir tada...

— Tada normaliai nuskendo.

— Kodėl?

— Nežinau. Tai jūs turėtumėt man pasakyti. Jūs specialistai. Pritaikykit savo mokslus.

— Mes nesuprantame.

[Ilga tyla]

Ponas Čiba:

— Taikų dabar?

Ponas Okamoto:

— Pasiduodam. Paaiškinimas, kodėl nuskendo Cimcumas — Ramiojo vandenyno dugne.

[Ilga tyla]

Ponas Okamoto:

— Taip, tai tiek. Eime. Taigi, ponas Pateki, manau, turime viską, ko reikia. Labai jums dėkojame už bendradarbiavimą. Jūs mums labai labai padėjote.

— Prašom. Bet prieš jums išeinant, norėčiau kai ko paklausti.

— Taip?

— Cimcumas nuskendo 1977 metų liepos 2-ąją dieną.

— Taip.

— Aš pasiekiau Meksikos pakrantę kaip vienintelis iš žmonių, išsigelbėjęs nuskendus Cimcumui, 1978-ųjų vasario 14-ąją.

— Teisingai.

— Papasakojau jums dvi istorijas apie tas 227 dienas tarp tų dviejų datų.

— Taip, papasakojote.

— Nė viena nepaaiškina, kodėl nuskendo Cimcumas.

— Teisingai.

— Jūsų nedomina nė vienos iš jų faktiškumas.

— Tiesa.

— Negalite įrodyti, kuri istorija teisinga ir kuri ne. Jums tenka pasikliauti mano žodžiu.

— Spėju, kad taip.

— Abiejose istorijose laivas nuskęsta, visa mano šeima žūsta, ir aš kenčiu.

— Taip, tiesa.

— Tai pasakykit, kadangi jums nėra faktiško skirtumo ir neturite kaip visko įrodyti, kuri istorija jums labiau tinka? Kuris istorijos variantas geresnis: pasakojimas su gyvūnais ar pasakojimas be gyvūnų?

Ponas Okamoto:

— Tai įdomus klausimas...

Ponas Čiba:

— Istorija su gyvūnais.

Ponas Okamoto:

— Taip. Pasakojimas su gyvūnais — geresnis istorijos variantas.

Pi Pateks:

— Ačiū. Taip ir yra su Dievu.

[Tyla]

Ponas Čiba:

— Ką jis čia pasakė?

Ponas Okamoto:

— Nežinau.

Ponas Čiba:

— Oi, žiūrėkit — jis verkia.

[Ilga tyla]

Ponas Okamoto:

— Važiuodami vairuosim labai atsargiai. Nenorėtume suvažinėti Ričardo Parkerio.

Pi Pateks:

— Nesijaudinkit, nesuvažinėsit. Jis slepiasi ten, kur jo niekad nesurasit.

Ponas Okamoto:

— Ačiū jums, kad skyrėte laiko pasikalbėti su mumis, ponas Pateki. Esame dėkingi. Ir mums tikrai labai gaila dėl to, kas jums atsitiko.

— Ačiū.

— Ko imsitės dabar?

— Manau, vyksiu į Kanadą.

— Negrįšite Indijon?

— Ne. Dabar ten nieko nebeturiu. Tik liūdnus prisiminimus.

— Be abejo, žinote, kad gausite pinigų iš draudimo.

— O.

— Taip. Oika su jumis susisieks.

[Tyla]

Ponas Okamoto:

— Mums reikia eiti. Linkime jums kuo geriausios kloties, ponas Pateki.

Ponas Čiba:

— Taip, geros kloties.

— Ačiū jums.

Ponas Okamoto:

— Sudieu.

Ponas Čiba:

— Sudieu.

Pi Patelas:

— Gal norėtumėt sausainių į kelionę?

Ponas Okamoto:

— Būtų puiku.

— Prašom, paimkit kiekvienas po tris.

— Ačiū.

Ponas Čiba:

— Ačiū.

— Prašom. Viso gero. Dievas su jumis, mano broliai.

— Ačiū. Ir su jumis, ponas Pateki.

Ponas Čiba:

— Likit sveikas.

Ponas Okamoto:

— Aš išbadėjęs. Einam pavalgyti. Gali išjungti. 100 skyrius

Savajame laiške ponas Okamoto pavadino apklausą „sunkia ir įsimintina“. Jis prisiminė Pisiną Molitorį Patelą buvus „labai liesą, labai kietą, labai ryškų“.

Štai jo ataskaitos esminė dalis:

Vienintelis išsigelbėjusysis negalėjo bent kiek paaiškinti, dėl ko nuskendo Cimcumas. Laivas, atrodytų, nuskendo labai greitai, o tai byloja buvus rimtai pažeistą korpusą. Nemenkas nuolaužų kiekis galėtų paremti šią prielaidą. Tačiau neįmanoma nustatyti tikslios pažeidimo priežasties. Nepranešama apie jokius rimtesnius oro sutrikimus tą dieną kvadrante. Išsigelbėjusiojo oro vertinimas — impresionistinis ir nepatikimas. Didžiąja dalimi oras irgi prisidėjo. Matyt, priežastis buvo laivo viduje. Išsigelbėjusysis mano girdėjęs sprogimą, leidžiantį numanyti problemą su pagrindiniu varikliu, galimas atvejis — boilerio sprogimas, bet tai tik spėliojimai. Laivas dvidešimt devynerių metų senumo („Erlandson ir Skank“ laivų statyklos, Malmė, 1948 m.), suremontuotas 1970 m. Tikėtina — oro sąlygų ir konstrukcijos nuovargio derinys, bet tik spėjama. Daugiau jokio nelaimingo atsitikimo su laivais nepranešta tą dieną iš to rajono, todėl į laivų susidūrimą nepanašu. Tikėtinas susidūrimas su nuolaužom, bet tai nepatvirtinta. Susidūrimas su plaukiojančia mina paaiškintų sprogimą, bet atrodo nerealu, be to, labai mažai tikėtina, nes skęsti pradėjo laivagalis, ir todėl didžiausia tikimybė, kad ir korpusas buvo pažeistas laivagalyje. Išsigelbėjęs asmuo abejoja įgulos tinkamumu, bet dėl karininkų neturi ką pasakyti. Oika laivybos kompanija mano krovinį esant visiškai leistiną ir nežinojusi jokių problemų dėl karininkų ar įgulos.

Iš turimų liudijimų neįmanoma nustatyti nuskendimo priežasties. Oika prisiima standartinio draudimo procedūras. Tolimesni veiksmai nereikalingi. Rekomenduojama bylą nutraukti.

Kaip šalutinė tema., vienintelio išsigelbėjusiojo pono Pisino Molitorio Patelo, Indijos piliečio, istorija yra stulbinantis pasakojimas apie drąsą ir ištvermę itin sunkių ir tragiškų aplinkybių akivaizdoje. Šio tyrėjo žiniomis, jo pasakojimas neprilygintinas jokiam kitam visoje laivų dužimo istorijoje. Labai mažai išsigelbėjusiųjų gali pasakyti išgyvenę šitiek laiko jūroje, kaip ponas Patelas, ir nė vienas — subrendusio Bengalijos tigro draugėje.

Išnašos

Atsimink, kad mirsi (lot.).

Piscine angl. - žuvų, žuvinis. Vert.

Taip, pasak Biblijos Senojo Testamento, Dievas atsakęs Mozei, kai šis paklausė Jo vardo. Vert.

Pisinas angliškai skamba labai panašiai kaip pissing— myžantis, myžimas. Vert.

Žodžių žaismas: berniuko vardas Pi angliškai tariamas pai, kaip ir citrinų pyragas Lemon Pie angl. - lemon pai. Vert.

Tako - meksikietiškas kukurūzų paplotėlis su įdaru. Vert.

Murti iš hinduizmo — meditacijos priemonė, statulėlė ar koks daiktas, naudojamas mintims sutelkti. Vert.

Hindų kalba Samskara reiškia pagerinti, apvalyti ar išgryninti. Hinduizme ir budizme tai susiję su amžinu gimimo, mirimo ir atgimimo ratu. Samskarą galima apibrėžti ir kaip „įspūdžių visumą, likusią mintyse nuo buvusių veiksmų“. Vert.

Nadasvaramas hind. — medinis pučiamasis instrumentas. Vert.

Patys musulmonai nedėvi skrybėlių ir kitokių kepurių su bryliais, nes jie meldžiantis trukdytų kaktomis paliesti žemę ir tai būtų išpuikimas prieš Dievą. Vert.

Ramajana — antrasis iš dviejų didžiausių hinduizmo epų, parašytas sanskritu. Jame aprašomas nesibaigiančio kosminio dievų ir demonų konflikto žemiškasis epizodas. Vert.

Avatarai, išvertus iš sanskrito — „nuleistieji“ — hinduizmo dievų inkarnacijos, įsikūnijimai. Vert.

Naanas — neraugintos tešlos paplotėlis. Vert.

Musulmonai muedzinu vadina asmenį, penkiskart per dieną šaukiantį tikinčiuosius maldai. Vert.

Pagal islamą, tiek teisiškai, tiek ir teologiškai imamu vadinamas kalifas — Mahometo įpėdinis — aukščiausiasis islamo bendruomenės vadovas. Vert.

Panditas — brahmano mokinys ar mokytas žmogus. Šiuo terminu Indijoje pagarbiai vadinami mokyti žmonės. Vert.

Taip trumpinama „tebūnie jam ramybė“. Vert.

Hadžas — piligriminė kelionė į Meką, privali musulmonams. Vert.

Dažnai musulmonų vartojamas posakis — nuo sveikinimosi iki stiprių sentimentų, tiksliausiai reiškiantis „Dievas didesnis“, tačiau verstinas ir kaip „Dievas didis“. Vert.

Metuzala — seniausias Biblijoje minimas žmogus, miręs 969 metų. Vert

Cimcum — Izaoko Lurijos, šešiolikto amžiaus kabalisto, pirmąkart pasiūlyta sąvoka, simbolizuojanti Išėjimą: pirmąjį pasaulio sukūrimo aktą, per kurį Dievas, pagal Savo planą, pasitraukia, išeina iš savo Paties dalies, kad sudarytų erdvę pasauliui kurti. Vert.

Divali — Indijoje ir hinduistų visame pasaulyje kasmet spalio lapkričio mėnesiais švenčiamas festivalis, simbolizuojantis tamsumo ir neišmanymo, slėgusio žmoniją, pabaigą. Vert.

Masala dosai — ryžių lietiniai, įdaryti aštriomis bulvėmis su padažu. Vert.

Ūtopemas — storas sklindis iš ryžių ir lęšių su svogūnais ir pomidorais. Vert.

Idli — ryžių paplotėliai, paprastai valgomi per pusryčius Vert.

Katakali — tradicinis Pietų Indijos šokio teatras, kurio atlikėjai specialiai rengiami nuo vaikystės. Katakali pasižymi prašmatniais apdarais ir įmantriu makiažu, kuriam prireikia ištisų valandų. Vert.

Pagal legendą, šv. Sebastianas buvo pasmerktas sušaudyti strėlėmis. Jis laikomas lankininkų ir karių globėju. Vert.

Hanumanas — neribotos fizinės jėgos hinduistų dievas beždžionė, kuris, pavyzdžiui, panorėjus jo šeimininkui Ramai, gali vienu šuoliu peršokti jūrą tarp Indijos ir Ceilono arba per Himalajus. Vert.

Ardžuna — hinduistų kunigaikštis ir karys, uždavęs Krišnai daugybę klausimų apie moralę. Jo istorija randama Bhagavadgytoje — vienoje iš didžiojo hinduistų epo — Mahabharatos — dalių. Ji ir parašyta kaip Krišnos ir Ardžunos dialogas. Vert.

Daršanas — privatus arba tūkstančiams žmonių prieinamas dvasinio mokytojo pamokslas. Vert.

Pudža (hinduistams) — tai dievybės garbinimo aktas, reiškiamas maldomis, giesmėmis ir ritualais. Vert.

Lasis — indiškasis „pieno kokteilis“ iš šalto jogurto, vandens ar ledo ir pagardintas saldžiai arba sūriai: mėtomis, kmynais, kardamonu, pistacijomis, vaisiais arba jų sultimis. Vert.

Pajasamas — saldi pieniška košė, patiekiama su džiovintais vaisiais arba riešutais. Vert.

Karis — troškinys su aštriais prieskoniais. Vert.

Matsija — Višnus, pasivertęs žuvimi. Vert.

Džagernautas — indų mitologijoje vienas iš Višnaus įsikūnijimų. Bendrinėje kalboje — griaunamoji, nenumaldoma jėga, naikinanti viską savo kelyje arba didžiulė krovininė mašina, sukelianti kitiems pavojų. Vert.

Popadomas — aliejuje keptas paplotėlis, valgomas su aštriais prieskoniais.

Parata — keptuvėje kepama minkšta sluoksniuota kviečių ir lydyto sviesto bandelė.

Puris — kepta užkandinė duonelė.

Džageris — stambus rudasis indiškas cukrus.

Burfis — indiškas saldusis patiekalas iš kokosų, pieno, cukraus, lydyto sviesto ir prieskonių. Vert.

Loto medis Korane — tai medis, už kurio negalima nueiti, Dievo manifestacija. Vert.

Simiteras — riestas rytietiškas kardas. Vert.

Tempura — japoniškas patiekalas iš jūros gėrybių ar daržovių, pamirkytų tešloje ir gerai apkepintų. Vert.

Content

Мартел Янн Pi gyvenimas