Mancini Claudio M

Mala vita

Versta iš: Claudio M. Mancini

MALA VITA

Ein Mafia-Roman

Droemer

ISBN 978-9955-38-767-1

Title of the original German edition:

Mala Vita

© 2009 Droemersche Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf. GmbH & Co. KG, Munich

Fotografija © terekhov igor

© Vertimas į lietuvių kalbą, Valdemaras Kvietkauskas, 2010

© Leidykla „Alma littera“, 2010

Iš vokiečių kalbos vertė Valdemaras Kvietkauskas

Redagavo Loreta Paškevičienė

Korektorės Marijona Treigienė ir Raimonda Mailaitė

Viršelio dailininkas Edvardas Jazgevičius

Maketavo Valdas Bautrėnas

Dove c’è denari

no vale la vita di un uomo

Ten, kur pinigai,

žmogaus gyvybė nieko neverta

Il Canto Di Malavita

Iš dainos:

Muttetta pi nu carogna

Kai nupjautavamzdis šautuvas prabyla,

miršta tas, kuris pamynė omertà!

Tu esi provokatorius ir išdavikas.

Klaida kainuoja gyvybę.

Jau verčiau sėdėsiu kalėjime.

Ši burna neprabils.

Kaip nors ištversiu ilgus metus.

Mane parems garbingoji šeima.

Sicilijos mafijos giesmė –

suimtųjų patikinimas,

esą jie nekalti.

Vertėjo pastaba.

Knygos gale įdėtas autoriaus

pavartotų itališkų žodžių žodynėlis.

Tiberiada

Lučanas ir Liza, vėlyvo pavasario dieną grįžę iš Gšuro kibuco, esančio Golano aukštumose, susiruošė genėti pernai pasodintų obelų. Energinga ūkvedė šią žemę pavertė žydinčiu sodu. Kaimiškas jų namas stovėjo Jad Vašemo gatvėje. Pro plačiai atvertas terasos duris į lauką liejosi Donicečio arija Una furtiva lacrima^1 ilgesingas Pavaročio balsas skambėjo visame sode.

Topolina sėdėjo po žydinčiu migdolu, pynė juodus plaukus į kasas ir niūniavo naujausiąjį hitą, skambantį visais kanalais. Protarpiais ji mesdavo žvilgsnį į savo šuniuką Bruno, rudų vilnų kamuolėlį, nes šis baksnojo ją kviesdamas žaisti.

– Paskui, Bruno, – ramino Topolina, glostydama pūkuotas nulėpusias ausis.

Mergaitė neatsigynė sunkių minčių. Ji ilgėjosi draugių iš Sodelio gatvės, linksmo gyvenimo paplūdimyje palei Kopų bulvarą, kur jos žaisdavo tarp spalvotų persirengimo kabinų, bet užvis labiau – dėdės ir tetos, gyvenančių kaimiškoje troboje prie pat jūros. Ir, žinoma, močiutės, kurią be galo mylėjo, pas kurią bėgdavo pasiguosti vos tik kas ne taip. Bet tai jau praeitis. Vieną gražią dieną jos tėvai susidėjo daiktus ir iš Sicilijos iškeliavo į Izraelį. Negelbėjo nei užsispyrimas, nei ašaros. Tėtis žaibiškai nupirko tuščią sodybą Tiberiados kalvose, Golano aukštumų pašlaitėje. Tai buvo 1986-aisiais, lygiai prieš metus.

Kiek jau mergaitė kamantinėjo tėvus, kodėl jie sumanė kraustytis ir ji turinti taip staiga skirtis su viskuo, kas jai miela! Tėtis, būdavo, tik susičiaupia ir nieko neatsako, o mama, slėpdama ašaras ir kaltą žvilgsnį, nukreipia kalbą kitur. Dar sunkiau buvo suprasti Topolinai, kaip ją meiliai vadino tėtis, kodėl tėvai griežčiausiai uždraudė skambinti draugėms, močiutei ir dėdei.

Per tą begalinį ilgesį Topolina prarado visą linksmumą. Ją prablaškydavo tik laiškai, kuriuos paslapčia rašinėjo dėdei Džulijui ir, tarp eilučių pripaišiusi raudonų širdelių, kupina vilties siųsdavo Italijon. Bet atsakymo nė sykio nesulaukė. Pamatęs, kad ji vėl sprunka į slėptuvę pastogėje, tėtis kaip įmanydamas bandydavo išblaškyti niūrias mintis. Bet jam vis rečiau pasisekdavo. Veltui įtikinėjo, kad jie gyveną „pasaulio centre“ ir kad tai esantis gražiausias Žemės kampelis. „Praeis kiek laiko ir ji vėl juoksis“, – pusbalsiu kalbėjo jis mamai. Bet Topolina nugirdo. Pagalvojo, kad to niekada nebebus.

Tiesa, mokykloje ji susirado naujų draugių, jau ir svetimos kalbos pramoko, ir kitokioje aplinkoje tarsi apsiprato, bet susitaikyti su likimu nepavyko, ir gana. Pramogų kaip ir nebuvo. Namas stovėjo nuošalioj vietoj tarp kalvų, iki miesto – gera valanda kelio pėstute, o ir eiti tenai vienai nevalia. Tik kai mama susiruošdavo į Tiberiadą arba Haifą apsipirkti, mergaitės veidas nušvisdavo viltimi, nors jiedvi eis tik į prekybos centrus ir mažai laiko teliks pasivaikščioti arba kavinėje ledų suvalgyti.

Staiga Bruno sunerimęs nuskuodė per sodą ir kaip įbestas sustojo prie skalda grįsto kelio, kuris ilgais vingiais leidosi link Genezareto ežero.

Topolina pašoko ir plasnodama kasomis nubėgo jam iš paskos. „Nutilk, Bruno! Vieni qua^2!“ – šaukė ji ir rodė pirštu sau prie kojų, bet Bruno nė nemanė grįžti, tik blaškėsi kaip nesavas ir skalijo visu balsu. Pasistiebusi mergaitė praskleidė gyvatvorės šakeles. Ir pamatė automobilį. Didelė juoda mašina stovėjo medžio pavėsyje, vos per akmens svydį nuo kiemo vartų. Topolina stryktelėjo kiek begalėdama, kad pamatytų, kas ten atvažiavo.

Išlipo du vyrai ir nužingsniavo namo link. Abu vilkėjo šviesiais vasariniais kostiumais. Ko jiems čia reikia? Bruno lojo vis pasiučiau.

– Nutilk! – subarė šunelį mergaitė ir pasisuko. – Tėti, pas mus atvažiavo! – šūktelėjo susijaudinusi ir pasileido tekina prie vaismedžių. – Štai ta mašina... – pamojo į gyvatvorę. – Du vyriškiai, anksčiau nematyti.

Lučanas buvo ką tik pradėjęs kapoti nudžiūvusią šaką. Pakėlė galvą ir pažvelgė pro tankią buksmedžio lapiją. Jo veidas kaipmat apsiniaukė.

– Topolina, eik namo!

– Ar pažįsti tuos žmones? – pasmalsavo mergaitė.

– A casa, capisce^3– griežtai pakartojo Lučanas. – Subito!4

Išsigandusi ji dėbtelėjo į tėvą didelėmis juodomis akimis, bet jo veido išraiška neleido prieštarauti. Tėtis dar niekada nebuvo jos taip aprėkęs. Akis užplūdo ašaros. Juk tai neteisinga!

– Kodėl?

– Todėl, kad liepiu, – atkirto jis šiurkščiai.

Įsiutęs atsigręžė į mergaitės motiną. Liza metė darbą ir suglumusi nužvelgė vyrą.

– Che cosa sta succedendo?5

Lučanas mostelėjo smakru vartų link ir numetė sodininko žirkles.

– Tučtuojau drožk į savo kambarį – suriaumojo, žaibuodamas į dukterį.

Topolina nulėkė namo, nudundėjo laiptais į viršų, krito ant savo lovelės ir įsikniaubė į pagalvę. Kaip jai norėjosi susikrauti kuprinę ir sprukti! Namo, į Italiją, į Agridžentą, pas dėdę. Juk ji turi šiek tiek susitaupiusi – neprapultų.

Jos aimanas nutraukė sausas tarškesys. O tada širdį veriamu balsu sukliko mama. Mergaitė pašoko, pribėgo prie lango ir pažvelgė žemyn į sodą. Tėtis paslikas guli ant žemės, o mama klūpo šalia ir, regis, visas jos kūnas dreba iš skausmo; nuo jos dejonių Topolinai vos širdis neplyšo. Tačiau kodėl mamos rankos kruvinos, o tėtis guli ant žemės? Mergaitė lyg sapne regėjo tai, kas dėjosi sode. Tik dabar ji pamatė tuodu vyriškius iš automobilio. Jie stovėjo už kokių dešimties metrų nuo jos tėvo ir mamos. Jauni vyrai su tamsiais akiniais ir su automatais.

Vienas kažką šūktelėjo kitam, paskui pakėlė ginklą ir paleido papliūpą į mamą. Tarsi nublokšta galingo smūgio, moteris susmuko žolėje. Topolina suklykė, bet tuoj užsidengė burną ranka ir užsikosėjusi ėmė gaudyti orą. Ne, tai ne slogus sapnas. Ir ne filmas... Mama ir tėtė tylūs gulėjo ant žemės ir nejudėjo. Ant baltutėlės mamos palaidinukės atsirado sodri tamsiai raudona dėmė, kuri vis plėtėsi. Topolina stovėjo už užuolaidos it stabo ištikta ir stebeilijo į sodą.

Tuo tarpu vyrai persimetė keliais žodžiais ir ėmė dairytis po sklypą. Vienas jų pažvelgė į namą, ir mergaitė pasitraukė nuo lango. Ledinis šaltis perbėgo jos gyslomis, virpėjo visas kūnas – speigas kaustė ją iš vidaus. Netrukus vyrai įžengė į namą. Buvo girdėti, kaip vaikšto po svetainę ir naršo pirmą aukštą. Trinktelėjo durys. Jos mažasis Bruno nesiliovė įnirtingai lojęs. Pora šūvių – ir gailus jo inkštimas nuaidėjo laiptinėje.

– Grasai, – tarė vienas vyras, – čia, apačioj, žmonių nėra.

Dabar juodu ėmė artėti. Atsargiai šlepsėjo laiptais. Topolina nebeįstengė nei mąstyti, nei apskritai kažką jausti. Ją sukaustė siaubas, užėmė kvapą. Karštligiškai ieškojo išeities.

– Grasai, – vėl sududeno šaižus balsas. – Ar mergšė viršuje?

Grasas neatsakė, o jo žingsniai vis artėjo...

Pulkininkas Fesonis

Belmontės gatvė, restoranas „Balnakilpė“. Jo sode ant stalelio, užtiesto baltu damastu, šalia kavos puodelio ir tuščios lėkštės gulėjo krūvelė naujausių laikraščių. Dauguma jų atrodė lyg paskubom perversti ir vėl bet kaip sulankstyti. Tą ankstyvą priešpietę gurmanų pamėgtame restorane „Balnakilpė“, įsikūrusiame prie pat vandens, buvo nedaug svečių. Tie, kurie atėjo, matyt, bus nusprendę iki vidudienio kaitros pasėdėti čia, paplepėti gurkšnojant kamparį su gazuotu vandeniu arba ledinį aranciata, o gal nusiteikti nuostabiai, ramiai dienai.

Amforų su gėlėmis ir vešliai žydinčiais oleandrais apsupta terasa žvelgė į įlanką. Niekas neužstojo įspūdingo vaizdo į valčių prieplauką, kurioje nuo švelnaus vėjelio sūpavosi elegantiškos prabangios jachtos. Tolumoje stūksojo Monte Pellegrino^6 – status jo šlaitas šovė į giedrą dangų tarsi milžiniška vientisa uola.

Prašmatniu tamsiai mėlynu kostiumu vilkintis vyriškis atsainiai sukeitė kojas, atpalaidavo šilkinį kaklaraištį ir atsisegė viršutinę marškinių sagutę. Po margais skėčiais tebebuvo maloniai vėsu, bet netrukus užplūsianti kaitra išvarys žmones iš terasos. Elegantiškas kostiumas, pasiūtas pagal užsakymą, rankų darbo juodi pusbačiai iš ploniausios odos, firminiai marškiniai, iš po rankogalio švysčiojantis brangus šveicariškas laikrodis – visi tie aksesuarai, derantys įžymybei, liudijo rafinuotą skonį ir norą pasirodyti madingam. Galėjai pamanyti, kad čia pasimatymo laukia klestintis verslininkas, nestokojantis pinigo. Jis žiūrėjo į tolį, tenai, kur į plačią įlanką iš aukštybių it kokia Palermo valdovė žvelgė šviesiai rausva Castello Utveggio^7, tvirtovė dantytais kuorais.

Iš pažiūros nerūpestinga veido išraiška ir kariškai kruopštus sklastymas slėpė tikrą šio žmogaus prigimtį. Gilios raukšlės nuo nosies sparnelių iki lūpų kampučių įdėmiam stebėtojui pasakytų apie karčią jo gyvenimo patirtį: trisdešimt penkeri gyvenimo metai neprabėgo be pėdsako. Visa išvaizda, laikysena, o labiausiai akys spinduliavo arogantišku cinizmu, šis žmogus beatodairiškai troško valdžios, buvo pratęs įsakinėti ir nurodinėti.

Jis nekantriai žvilgtelėjo į rankinį laikrodį ir apsidairė. Tuščia. Išsitraukė iš švarko kišenės sumaigytą pakelį cigarečių „Camel“, vieną prisidegė ir nevalingai numetė dėžutę ant stalo. Nesitverdamas piktumu sugriebė pirmą pasitaikiusį laikraštį, peržvelgė antraštes, dar kiek pavartė ir nusviedė prie kitų, jau skaitytų. Ištiesė ranką į Sicilijos bulvarinės spaudos leidinuką, bet tuo metu pamatė spėriu žingsniu atžirgliojantį jauną išstypėlį.

– Salve, Fesoni, – pasisveikino tas šypsodamasis, klestelėjo ant kėdės priešais užkalbintąjį ir smalsiai nužvelgė laikraščių stirtą. – Na, kaip? Ar jau atgabeno?

– Ne, neatgabeno! – atšovė Fesonis. – O Kazagrandė, ne taip kaip jūs, grįžo ir prisistatė kaip dera. Jis sakė, kad naktį buvot dingęs be pėdsako. Ir vėluojat daugiau kaip dvylika valandų. Tiek pat laiko buvo išjungtas jūsų mobilusis. Niekas negalėjo jums prisiskambinti. Norėčiau žinoti, kur lindėjot visą tą laiką, tenente Montolijau! Pusė skyriaus užsimušdami ieško jūsų nuo pat ketvirtos valandos ryto. O jums užtenka įžūlumo lyg niekur nieko paskambinti man prieš pusvalandį ir išsikviesti čionai...

– Galima? – vyresnysis leitenantas akimis parodė į cigaretes, nėmaž nesisielodamas dėl piktų pašnekovo priekaištų. Siektelėjo per stalą pakelio, paėmė cigaretę ir užsirūkė.

– Aš kai ko jūsų klausiau, Montolijau. Ir malonėkite kreiptis į mane pavarde, nepamiršdamas karinio laipsnio! Nors mudu be uniformų, tai nereiškia, kad pramogaujam kaip civiliai.

Montolijaus veidu nuslinko šypsena. Bet staiga akys grėsmingai sublizgo.

– Girdėjau, girdėjau, – begėdiškai nusišiepė jis. – Mat aš neturėjau laiko, ne taip kaip jūs, signore colonnello. Buvau užsiėmęs svarbiais reikalais.

– Pavyzdžiui, kokiais?

– Pavyzdžiui... Mums nuolat koją kaišioja ponai iš civilinės slaptosios tarnybos SISDE^8. Neseniai jie jau net ir Palerme ėmė sekti kiekvieną mūsų žingsnį. Bet tegu kolegos žino: mes taip lengvai savo kortų neatskleisim.

– Na, ir kaip sekasi? Sunkiai, ar ne?

– Tai jau taip.

– Manote, tai pateisina jūsų savavališką pasitraukimą iš dalinio? Kas jau jums taip labai parūpo?

Sandras Montolijus išsyk tarsi nesumojo, ką atsakyti. Paskui ūmai pasilenkė per stalą ir sušnibždėjo:

– A štai... prisiminiau. Man labai rūpėjo išsiaiškinti, ką laisvalaikiu išdirbinėja mano žmonelė. – Jis įsistebeilijo į pulkininką, kuris it tarantulo įgeltas pašoko nuo krėslo.

– Kas man darbo, ką veikia jūsų žmona, tenente! – žaibus svaidančios Fesonio akys įsmigo į jaunąjį leitenantą. Bet šiam pašnekovo įniršis, regis, įspūdžio nepadarė.

– Verčiau sėskitės, – pusbalsiu paliepė Montolijus ir dėbtelėjo į lankytojus kitoje terasos pusėje. – Tikriausiai nenorit duoti peno smalsuoliams. Contenance! O tai žlugs jūsų taip rūpestingai puoselėjama reputacija.

– Už tai jūs dar atsakysit, tenente! Aš tuo pasirūpinsiu... – Suerzintas Montolijaus šypsnio pulkininkas stačiai pasiuto, bet vargais negalais susitvardė.

– Kalbant atvirai, colonnello, šią akimirką nesu nusiteikęs nei jūsų klausytis, nei atsakinėti.

– Gal išprotėjot? – išstenėjo pulkininkas ir priblokštas dribo atgal į krėslą. – Man rodos, jūs nelabai nutuokiat apie savo padėtį. Judu su Kazagrande gavot konkrečius nurodymus. Jums, kaip ir jam, buvo aišku, kokios užduotys skirtos.

Montolijus linktelėjo ir išsišiepė nuo ausies lig ausies.

– Kurgi ne, aišku kaip dieną...

– Porca miseria Tada nesuprantu, kaip šiąnakt galėjo įvykti tokia kiaulystė. Juk puikiai žinote, kad artėja rinkimai. Ir štai ką jums pasakysiu: mums ligi tikslo dabar kur kas toliau, negu jums ligi kito paaukštinimo.

Montolijus vėl susijuokė, bet ne per linksmiausiai.

– Šią naktį aš ir pats tuo įsitikinau. Kariškiui paskutinis paaukštinimas – bilietas į aną pasaulį. Ko man tenai veržtis?

– Regis, prarandat savitvardą, tenente. Mes dalyvaujame kare! Tikiuosi, jums aišku?

– Norėčiau patikslinti jūsų žodžius, colonnello: mes dalyvaujame politinėje kiaulystėje.

Fesonis atsilošė kėdėje ir įsmeigė į Sandrą Montolijų paniekos kupiną žvilgsnį.

– Jums derėtų atsargiau rinktis žodžius! Kaip karinės slaptosios tarnybos SISMI^9 karininkas, esate prisiekęs ištikimybę vėliavai. Prisiekėte būti absoliučiai paklusnus savo dalinio aukštesnio laipsnio karininkui. Mes nepakęsim išdavikų!

– Ar tai grasinimas?

Fesonis prisimerkė.

– Jums buvo pavesta nenuleidžiant akių stebėti subjektą, – atkirto nieko gero nežadančiu balsu. – O šis paprasčiausiai ėmė ir dingo iš keturių agentų akipločio. Ir už tai atsakysite jūs!

– Taigi. – Montolijus atrodė patenkintas savimi. – Palermo senamiestyje nestinga urvelių žiurkėms sulįsti.

– Ar bent nutuokiat, kokių pasekmių šios nakties elgesys turės ne tik jums, bet ir man? Kaip jūsų dingimas atsilieps politikai? Toji žiurkė, kaip vadinate sekamą subjektą, gali sukelti politinę laviną. Ar numanot, kur jis dabar galėtų būti?

Montolijus tylėjo ir iškalbingai šypsojosi.

– Po velnių, tenente, praverkite burną!

– Teikitės suprasti, kad politiniai padariniai nėra tai, kas mane labiausiai domintų šią valandą. Man svarbesnis klausimas: kada tai prasidėjo? Pasišnekėkim vyriškai. Juk dabar niekas mūsų negirdi.

– Malonėkite kalbėti aiškiau, Montolijau! – sušnypštė Fesonis, žvelgdamas į savo pavaldinį. – Kur link sukate?

– Kalbu apie jus ir savo žmoną. Nuo kada... – ramiai pradėjo vyresnysis leitenantas.

Ūmai stojo ledinė tyla. Fesonio veidas virto abejinga kauke.

– Ne visai jus suprantu...

– Ak, signore, jūs puikiausiai mane suprantat! Nors mudu buvome įpareigoti dirbti kartu, liepiat man vienam stebėti subjektą, o pats kuo ramiausiai krušatės. Klausiu be užuolankų: nuo kada miegat su mano žmona?

Fesonis akivaizdžiai stengėsi susiimti. Nervingai prisidegė cigaretę.

– Paklausykit, Montolijau... Visa tai – siaubinga klaida. Matyt, jus klaidingai inform...

– Užsičiaupkit, Fesoni! – šiurkščiai nutraukė viršininką jaunasis karininkas. – Aš viską žinau. Žmona man prisipažino. – Jo veidą iškreipė karti šypsena, o rankos drebėjo nuo tvardomo įniršio. Kyštelėjęs ranką į kelnių kišenę, išsitraukė auksinį Diupono žiebtuvėlį ir tėškė ant stalo priešais Fesonį. – Jūsų, argi ne? Išgraviruotas jūsų vardas...

Pulkininkas buvo besiekiąs žiebtuvėlio, bet Montolijus uždengė jį delnu.

– Kur jį radot?

– Kaip tyčia gulėjo miegamajame ant naktinio staliuko. – Montolijus sviedė daikčiuką pulkininkui. – Taip sakant, užsirūkėt ir palikot. Labai neatsargu, colonnello!

– Ššš... – ėmė tildyti jį Fesonis.

– Taigi, – pro dantis iškošė vyresnysis leitenantas, – noriu iš jūsų paties išgirsti, kada tai prasidėjo.

– Prieš tris mėnesius, – nebesigynė pulkininkas Fesonis. Nors jo veide vis dar atsispindėjo baimė ir nuoskauda, vėl grįžo išdidus pasitikėjimas savim, taip gerai pažįstamas Montolijui. – Nemanykit, kad tai buvo vien mano užgaida! Džulija pati pasisiūlė.

– Stronzo! – sušnypštė Montolijus ir taip sugniaužė kumščius, kad net krumpliai pabalo. – Kad nebegirdėčiau savo žmonos vardo iš tavo lūpų, o jei ne – išmalsiu tau dantis!

Fesonis susigūžė ir įsmeigė priešišką žvilgsnį į Montolijų.

– Kol kas aš dar jūsų viršininkas!

– Svarstau, ar patvarkai kiekvieną, kuri nespėja nuo tavęs pasprukti, ar tik savo pavaldinių žmonas. – Jaunojo karininko akyse pleveno grėsmingos liepsnelės. Jis staiga ėmė nepagarbiai tujinti viršininką ir atvirai rodė neapykantą, lūpos tik virpa.

– Valdykitės! O gal norit pakliūti į karo tribunolą?

– Taip ir žinojau, kad nesi vertas vadintis vyru! Tu – niekingas šūdo gabalas. Įžūli niekšinga kiaulė, prisidengianti aukštesniu kariniu laipsniu. Kaip tu apskritai jį užsitarnavai?

Fesonis pašoko ir kariškai išpūtė krūtinę.

– Teikitės išprausti kailį savo žmonelei Džulijai! Jei nemokate atskirti tarnybinių reikalų nuo privačių, mūsų dalinyje jums ne vieta – Pulkininkas prisiartino prie pavaldinio. – Malonėkite atsistoti, kai kalbu su jumis, tenente Montolijau!

Vyresnysis leitenantas demonstratyviai lėtai atitraukė kėdę per sprindį nuo stalo, atsilošė ir ėmė įžūliai sūpuotis.

– Reikalauju, kad nedelsdamas grąžintumėt man techninę įrangą, kurią esat gavęs užduočiai vykdyti.

– Čia tai jau jūsų stilius! – Montolijus nusikvatojo jam į akis. – Dar pasidžiaugsite savo žaisliukais, signore!

– Rytoj priešpiet prašom prisistatyti į generolo Pelodos priimamąjį ir pateikti raportą apie vakarykštį vakarą! Be to, įsakau iki to laiko perduoti man visą karinę įrangą, kurią turite. Jei paaiškėtų, kad ko nors neįvykdėte tiksliai pagal mano nurodymus, jūsų karjera slaptojoje karinėje tarnyboje būtų baigta. Ar supratot?

– Tikrai taip. – Sandras Montolijus dėbtelėjo į grindis, paskui tarsi sulėtintame filme pakėlė galvą ir bjaurėdamasis įsispitrėjo Fesoniui į akis. – Kokį raportą, jūsų nuomone, turėčiau pateikti? Ar apie tai, kaip praleidote vakarykštį vakarą su mano žmona?

– Kazagrandė patvirtins, kur aš buvau, – džiūgaudamas atkirto Fesonis. – Jis visuomet patvirtina tai, ką jam liepiu. Negi dar nesupratot?

Montolijus staigiai atsistojo, įsikišo žiebtuvėlį kišenėn ir brūkštelėjo ranka per apsiglamžiusias kelnes.

– Dar pažiūrėsim, – metė šaltai, sviedė nuorūką Fesoniui po kojų ir išėjo iš terasos.

Fesonis lydėjo akimis vyresnįjį leitenantą tol, kol šis dingo iš akiračio, paskui iš vidinės švarko kišenės išsitraukė mobilųjį telefoną ir surinko numerį.

– Kazagrandė? Čia aš, Fesonis, – tarė prislopintu balsu. – Privalai padaryti man paslaugą. Mūsų dalinyje yra pašvinkęs kiaušinis. Jis baisiai dvokia. – Pulkininkas kiek pasiklausė, ką jam atsako pašnekovas, bet tuoj jį nutraukė: – Ką tik mačiausi su Montolijum. Judu šiąnakt stebėjote mūsų sekamą subjektą, ar ne?

– Taip, – aiškiai nuskambėjo atsakymas. – Maždaug iki dešimtos trisdešimt. O tada iš kažkur atsirado nežinia koks tipelis ir Montolijus su juo labai draugiškai pasišnekėjo. Manyčiau, tai buvo įtartinas susitikimas, ko gero, su informatorium.

– Ar tu jį pažinai? Gal esi tą žmogų matęs anksčiau?

– Ne, – atsakė Kazagrandė. – Bet jis pasakė kažką svarbaus. Aiškiai mačiau. Po poros minučių abu dingo netarę man nė žodelio.

– Vienas iš mūsų varžovų?

– Nesąmonė! – atšovė Kazagrandė. – Juk tuos pažįstam, visus lig vieno! Kodėl klausi?

– Ne tavo reikalas. Stebėk akylai! Montolijus ką tik išėjo iš restorano. Turėtų tuoj tuoj praeiti pro tavo mašiną. Mink jam ant kulnų! Man reikia žinoti jo ketinimus.

– Kaip tai suprasti? – sušuko Kazagrandė į telefoną. – Ar negana to, kad turiu terliotis su tais vaikėzais iš SISDE? Jų čia gyvas velnias.

Fesonis įsiutęs sugniaužė kumštį.

– Teikis daryti, ką tau sakau! – riktelėjo vos tvardydamasis. – Atrodo, Montolijus bus perbėgęs pas anuos.

– Ką jis padarė?

– Perbėgo. Tikriausiai tapo kurmiu. Gali kelti pavojų mūsų akcijai. Dar, ko gero, susitiks su mūsų sekamuoju. Jei mano įtarimai teisingi, turėsime rūpesčio.

Pašnekovas suglumęs tylėjo.

– Ar supratai? – įsakmiai perklausė Fesonis.

– Matau jį, – atsiliepė Kazagrandė.

– Tada, dėl Dievo meilės, nepamesk jo iš akių! Montolijus – ne koks naujokas...

Flirtas Bolonijoje

Kardonė akimirkai pertraukė egzaltuotą savo žodžių laviną. Moteris, sėdinti prie jo staliuko ir kaitinanti jam kraują, tikrai ne iš prastųjų: pernelyg jau brangūs kvepalai, grandinėlė ant kaklo, išskirtinė suknelė. Kardonė susigriebė per daug atvirai į ją spoksąs. Sutrikęs ėmė ieškoti kišenėj cigarečių, šyptelėjo slėpdamas sumišimą. Staiga pajuto, kaip daužosi širdis, o tai reiškė, kad šiai moteriai lemta turėti įtakos jo gyvenimui. Gal net iš esmės jį pakeisti.

Jis žavėjosi tobulu grožiu, kurį matė priešais. Pailgas veidas, gaubiamas ilgų, juodų kaip anglis plaukų, kurie neklusniomis bangomis krito jai ant pečių, buvo mažumėlę rytietiškas, o žvilgsnis kaitino kraują. Prigludusi balta suknelė pabrėžė dailią figūrą – šitaip rafinuotai drabužius geba kurti tik aukštosios mados meistrai. Prisimerkęs jis nučiuožė jos kūno linijomis. Stamantrios krūtys, putlus dubuo ir grakščios kojos, apautos beprotiškus pinigus kainuojančiais bateliais, žadino slaptus jo troškimus. Sijono apačia plaikstėsi kiek žemiau kelių, o vienoj pusėj buvo praskiepas. Kai jis tarytum netyčia vis pasilenkdavo į šoną, išvysdavo pasakišką vaizdą.

Koks gražus gali būti gyvenimas, pagalvojo Kardonė, ir jam vėl dingtelėjo, kad nenorėtų gyventi niekur kitur, tik Bolonijoje. Čia skaniausias visoj Italijoj valgis, gražiausios moterys ir gausiausi kultūros lobiai. O išdidžiosios gražuolės migdolinės akys jį stačiai pakerėjo. Jose atsispindėjo ne tik aistra bei protas, bet ir subtiliai rodomas pasitikėjimas savimi, būdingas moteriai, kuri gali sugundyti ką tik panorėjusi ir tai puikiai žino.

Šią valandą į Didžiąją aikštę plūdo turistai, studentai ir praeiviai; iš čia jie pasklis po senamiesčio gatveles. Didingas miesto grožis, prašmatnūs rūmai ir bažnyčios, plytų raudonis ir smulkiais vandens nugludintais akmenukais grįstos aikštės nuo seno traukė ir atvykėlius, ir vietos gyventojus.

Kavinėse ir užkandinėse vargiai galėjai berasti laisvą kėdę. Čia visus valdė amžinas noras pamatyti kitus ir patiems pasirodyti. Vyrai puikavosi tamsiais saulės akiniais, plačiai prasegtais marškiniais ir tvirta savikliova. Moterys nesivaržydamos demonstravo kojas. Kardonė vadino Boloniją Silicio slėniu, nes moterys čia tokios tobulos, kad be piktosios dvasios pagalbos tikrai neapsieita. Bet jaunoji gražuolė, sėdinti priešais, švytėjo tokiu natūralumu, kokio niekaip nesufalsifikuotum. Jį stačiai dusino jos artumas.

Kardonė negalėjo nepastebėti, kokiais smalsiais žvilgsniais juos varsto prie aplinkinių staliukų sėdintys vyrai, kurie, kaip ir jis, pasirinko šią vietą netoli Baltųjų rūmų, gurkšnojo kapučino kavą ar aperityvą ir dabar nesislėpdami gėrėjosi dama, sėdinčia prie jo stalelio. Ji kuo puikiausiai tiko šiai aplinkai, kur kitados reikalus tvarkė turtingi bankininkai, o dabar telkėsi prašmatniausios miesto parduotuvės.

Operos teatre Zambonio gatvėje kalbėdamas apie savo kūrybą, jis iškart pastebėjo tą moterį. Ji sėdėjo pirmoje eilėje ir kerinčia šypsena taip sutrikdė Kardonę, kad šis bemaž pamiršo, ko čia atėjęs. Tik vargais negalais susikaupė ir ėmė šnekėti į temą. Ir štai dabar Rozana – taip ji prisistatė – sėdi priešais jį gatvės kavinės krėsle sukeitusi kojas, nepakartojamu gestu braukia plaukus nuo kaktos ir užsisako puodelį espreso. Jaudinantis gyvenimo pojūtis užplūdo Kardonę, jis nusišypsojo nesitverdamas palaima. Koks malonus oras tokį vasaros vakarą! Kokios spalvos! Tiršta ochra. Cinoberio raudonis. Gelsvu auksu žėri vakaro dangus. Pribloškiantis Bolonijos spindesys. Kardonė stebėjo, kaip Rozana vienu gurkšniu ištuština puodelį ir atsargiai pastato jį ant stalo. Ant puodelio šono liko raudonas lūpdažio pėdsakas.

– Tai kaip vis dėlto tampama rašytoju? – paklausė ji, slėpiningai šypsodamasi.

Šiltas balsas tarsi aksominė pirštinė glostė jo pojūčius. Jis ėmė pasakoti apie savo darbą ir geros literatūros privalumus, o akys karštligiškai spindėjo; kai priėjo prie savo sėkmių, entuziazmas tiesiog paplūdo per kraštus. O Rozana? Čia ji tarsi ne visai suprato, apie ką kalba, čia vėl žvelgė draugiškai. Sykiais net lūpą prikąsdama, kad nesusijuoktų. O jau tų lūpų nepastovumas! Tai jos patemptos, tai suapvalėja arba susiaurėja, išblykšta ir vėl patamsėja, sakytum plevenančios liepsnos apšviestos. Kardonė būtų galėjęs prikibti, kad jos ir nosis ne romėniška, ir smakras ne klasikinis, bet žavingiems lūpų kampučiams niekas nebūtų atsispyręs.

Atrodė, jai tikra pramoga klausytis, kaip jis šokinėja nuo vienos minties prie kitos, tai painiojasi pametęs siūlo galą, tai postringauja ir gražbyliauja, kol galiausiai grįžta prie to paties, nuo ko pradėjo.

Padavėjas atnešė Kardonei dar vieną puodelį kapučino kavos ir pastatė ant ovalaus stalelio su juodo marmuro imitacijos viršum. Ant lėkštelės rašytojas rado sausainį. Atplėšęs pakelį ištraukė jį ir pasigardžiuodamas atsikando. Galvoje pajuto veriantį skausmą. Taip, kairėj pusėj, apačioj. Krūminis dantis! Žinoma, apsinuoginęs danties kaklelis, pamanė sau; derėjo eiti pas gydytoją, o ne flirtuoti su nauja pažįstama.

– Jums negera?

– Ne, nieko tokio... – atsakė išsiblaškęs ir pabandė liežuvio galiuku užčiuopti dantį.

– Tikriausiai jus persekioja gerbėjos, – nutraukė jo tyrimus Rozana, sugrąžindama į tikrovę.

– Sakyčiau, dar pakenčiamai, – atsiliepė Kardonė ir atlaidžiai nusišypsojo. Jis žinojo, kad turi pasisekimą tarp moterų. Ir kad vis dar atrodo patraukliai, nors jam jau keturiasdešimt penkeri. Bet į tokius dalykus per daug nesigilino ir neteikė jiems ypatingos reikšmės, nenorėjo nė sau pačiam prisipažinti, jog džiaugiasi kiekvienu susižavėjusių moterų žvilgsniu, ypač per literatūros vakarus ir viešus pasirodymus.

Manė šitiek dėmesio sulaukiąs dėl literatūrinio talento ir tuo džiaugėsi. Neneigė, kad tas įvertinimas smarkiai kelia jo savimonę. Bet pastebėjęs, kad juo domimasi ne kaip menininku, o kaip vyriškiu, nusivildavo. Jam patiko paslaptingoji rašytojo aureolė, jo egocentrišką asmenybę maloniai glostė damų rodomi pasigėrėjimo ženklai.

Ir vis dėlto bendraudamas su gražiomis moterimis kai kada beviltiškai sutrikdavo – tiesą sakant, nežinojo, kaip su jomis elgtis. Bet šiandien, matyt, pats nelabasis sugundė po paskaitos užkalbinti pirmoje eilėje sėdėjusią ponią ir pakviesti ją į kavinę. Juk iš tiesų jis skaitė tik jai vienai, stengėsi uždegti ją savo įkarščiu ir aistra, o dabar, sėdint priešais ir žiūrint jai į akis, žemė slydo iš po kojų vien nuo minties, kad ta moteris jam nepasiekiama. Tad labai nustebo, kai ji meilingai paėmė jam už rankos ir draugiškai spustelėjo.

– Ar galėčiau vadinti jus Robertu? – paklausė. Aksominis jos balsas visai išmušė iš vėžių.

– Žinoma! – Vyriškį kaipmat užplūdo sunkiai suvaldomas pergalės džiaugsmas. Uždėjo savo ranką ant josios: juk vyro geismas negali tapti įžeidimu, argi ne?

– Ar jūsų žmona niekuomet neateina į jūsų paskaitas? – paklausė Rozana, lyg ir netyčia atitraukė plaštaką ir perbraukė per vešlius savo plaukus.

Kardonė šyptelėjo sielos gilumoj. Norėdamos kažką sužinoti, visos moterys griebiasi tų pačių gudrybių! Jam regėjosi, kad Rozanos žvilgsnis meilus, o kūnas žada atsiduoti. Ir vis dėlto kiek apmaudu, kad jos balse – jokio smalsumo, o tik vos juntamas priekaištas. Tarsi perskaičiusi jo mintis, ji pridūrė:

– Jūs tikrai šauniai atrodot. Iš patirties žinau, kad tokie vyriškiai kaip jūs turi žmoną ar bent jau draugę. Kai kada – ir abi.

– Dio mio! Aš nevedęs, – pasipiktino Kardonė. – Ir draugės neturiu, – pridūrė energingai.

Rozana iš nuostabos suraukė tarpuakį.

– Vadinasi, gyvenat vienas?

Ji tiriamai nužvelgė Kardonę, pažiūrėjo į svajingas akis, kurios bemat patamsėja jam supykus, į putlias vyriškas lūpas, kurios moka vaikėziškai šypsotis, bet kietai susičiaupia, kai kas nors nepatinka. Pirštai ilgi ir grakštūs, plaštakos didelės ir minkštos; matyti gyslos, pulsuojančios po oda. Liemuo lieknas, rašytojui gal net kiek per atletiškas, oda įdegusi saulėje lyg žmogaus, ką tik atvykusio iš kaimo. Tamsūs, kone juodi plaukai savotiškai kontrastuoja su išraiškingomis mėlynomis akimis – Rozanai jis priminė nenaudėlį, kurį verta pamilti.

Kardonė bemaž fiziškai juto kritišką jos žvilgsnį ir atsisėdo tokia poza, kuri, jo nuomone, jam labiausiai pritiko. Atsakyti neskubėjo – laukė, kol ji nesivaržydama baigs jį apžiūrinėti.

– Ne. Gyvenu bute drauge su bičiuliu, senamiesčio centre, Šventosios Liucijos skersgatvyje, netoli Šventojo Dominyko bazilikos. Karlas – rašytojas, kaip ir aš. Mudviem stačiai pasisekė, kad susipažinom. Nuostabiai papildom vienas kitą, ypač darbe. Sakyčiau, sutampa mudviejų ritmas.

– Ak šit kaip, – Rozanos lūpos įtartinai krūptelėjo. – Vadinasi, jūs esat... – ji stabtelėjo, nerasdama reikiamo žodžio. – Vadinasi, jūs turit potraukį vyrams...

Nors imk ir vožk antausį sau pačiam! Juk pats aiškino taip, tarsi tyčia norėtų būti klaidingai suprastas. Kita vertus, jam patiko Rozanos atvirumas. Nevykusiai bandydamas ironizuoti, skubiai paaiškino:

– Ne, aš ne homoseksualus, o nuo vedybų iki šiol teko susilaikyti. Jūs gi pati žinot: padorus butas Bolonijoje kainuoja pasakiškus pinigus. Rašytojo profesija nekelia euforijos nė vienai moteriai, kad ir kaip linkusiai susisaistyti; visos žino, kad iš rašymo nepraturtėsi.

– Norit man akis apdumti, ką? Užtenka prisiminti Džoaną Rouling ir jos „Harį Poterį“...

– Bet aš esu Robertas Kardonė, rašau socialinius kritinius romanus ir rimtus probleminius kūrinius, o tai visai kas kita! Bandau lygiuotis į didžiuosius rašytojus, tokius kaip Stefanas d’Arigas, Antonijas Tabukis arba Umbertas Ekas.

– Oho, kaip rimta! Bet ką tai reiškia praktiškai? – neatlyžo Rozana. Tamsiose jos akyse blykstelėjo pašaipėlė.

Kardonė akimirką sutriko. Pokalbis krypo vis nemalonesne linkme; rodėsi, tarsi Rozana bandytų jį pašiepti. Jis vėl pažvelgė jai į akis. Jų žvilgsniai susitiko, ir Kardonės širdis staiga ėmė daužytis lyg pašėlusi. Tą plakimą jis suvokė kaip įsakymą išmesti iš galvos viską, išskyrus ją. Dieve mano, betgi ji išties graži! Nuo Rozanos nosies, plonos ir tiesios, iki putlių lūpų kampučių nusidriekė vos žymios juoko raukšlelės, vešlūs antakiai virš aksominių tamsiai rudų akių šoktelėjo viršun, lyg ją būtų nustebinęs netikėtas Kardonės patosas. O Kardonės neapleido įkyri mintis, kad jis priverstas be galo atsiprašinėti ir teisintis. Jam nesisekė užgniaužti ironijos, ir dėl to buvo apmaudu.

– Žinot, man ir devyniasdešimt aštuoniems procentams visų rašytojų galioja kiti dėsniai. Vos tik apsisprendi imtis kūrybos ir tampi rašytoju, šeima tave atstumia. Autoriaus duona neskalsi, ir kūrėjui bemaž neišvengiamai tenka skursti, misti daugiausia uogomis, šaknelėmis bei medžių žieve ir tik sekmadieniais pavyksta pasilepinti atšildytu sūrainiu. Arba kapučino kava, jei pasitaiko tokia moteris kaip jūs.

– Ak, pataikūne! – šnipštelėjo Rozana ir nušvito. – Vis dėlto negaliu įsivaizduoti, kad gyventumėt pusbadžiu.

Tik dabar Kardonė pastebėjo, kad jos viršutinis žandikaulis truputį atsikišęs į priekį, todėl tardama žodžius su dusliuoju s mažumėlę švepluoja, tačiau tai tik paryškina jos žavesį.

– Žinoma, mano skurdas kol kas pradinės stadijos, bet kai pagalvoji apie lyrikus... – Jis nutaisė mąslų veidą. – Štai mano bičiulis Karlas – geriausias pavyzdys.

– Ir ką jau tie lyrikai?

– Baisu, patikėkit! Jiems galioja taisyklė: kuo prašmatnesnės eilės, tuo liesesnis valgis. Tai dar viena priežastis, kodėl mudu susibūrėm į savišalpos bendrovę.

Rozana skardžiai susijuokė.

– Kitaip sakant, jūs alkani ir aš turėčiau abudu menininkus pakviesti pietų.

Jos žvilgsnis nučiuožė užskalbtais tamsiai mėlynais jo marškiniais iki pabrizgusių rankogalių, užgriebė nebemadingas kelnes ir sustojo ties nunešiotais mokasinais.

– Jums neprošal ir nauji batai... – konstatavo trumpai drūtai.

Kardonei dingtelėjo, kad jo ironiją Rozana galėjo suprasti kaip paslėptą kaulijimą.

– Aš ne tai turėjau omeny, – atšovė jis.

– O aš jums batų ir nepirksiu, – atsakė ji pašaipiai ir provokuojamai nužvelgė nukleiptas jo pakulnes.

Kardonė parietė kojas po stalu. Jis buvo sutrikęs, bet veltui bandė tai slėpti. Dar niekada jokia moteris nebuvo taip atvirai jam parodžiusi, ant kurios visuomenės pakopos regi jį stovintį. Nors atrodė išdidus ir stengėsi viską nuleisti juokais, širdies gilumoje pajuto nuoskaudą.

– Batus dar šiaip taip įperku, – tarė apsimestinai abejingai. – Regis, ne taip mane supratot. Mano prioritetai kitokie nei daugumos. Man nerūpi naujausios mados, galingi automobiliai ar vasarnamiai Rivjeroje, aš nesivaikau pinigų. Rašymas – štai mano gyvenimas! Jis teikia didžiausią laisvę, kokią tik galiu įsivaizduoti. Ar yra kas gražesnio už galimybę nusivesti žmones į kitus pasaulius, užkerėti juos savo apsakymais? Žinot, Rozana... – Jis palinko prie jos ir aistringai kalbėjo toliau: – Savo vaizduote galiu perkelti kalnus, suteikti skaitytojams laimės, nes padovanoju jiems keletą nuostabių valandėlių ir atitraukiu nuo slegiančios kasdienybės. Aš tuo įsitikinęs. Argi mano paskaita šį vakarą jums nepatiko?

– Jūsų istorijos mane sužavėjo, – atsakė ji, įsmeigdama pasigėrėjimo kupiną žvilgsnį.

O jis prisiminė graikų sofisto Lukiano žodžius: Erotas – tai smurtaujantis tironas. Taip ir yra, tarė sau Kardonė, pažvelgęs Rozanai į akis.

– Supraskit, – toliau kalbėjo jis, – kai matau, jog mano knygos žmonėms šį tą reiškia, jaučiuosi laimingas. Naujų batų pora arba dizainerio sukurtas kostiumas, palyginti su tuo, – niekis. Žinau, kad savo senais apdarais įspūdžio nepadarysiu. Bet kitaip nebus. Ne tik praktiškumo stoka pakiša koją svajotojams, tokiems kaip aš. Kai kam nepatinka ir mano drabužiai. Bet argi dėl to esu mažiau reikalingas visuomenei negu banko direktorius arba koncerno vadybininkas? Juk jau Leninas yra sakęs: „Kas nesvajoja, nesukurs nieko naujo.“

– Na ir? Ar gerai perkamos jūsų knygos?

Vienu vieninteliu taikliu klausimu, trumpai drūtai ir be jokių įmantrybių ši moteris paguldė jį ant menčių. Kardonei sukilo pyktis.

– Deja, ne.

Tas jo „ne“ nuskambėjo šiurkščiai. Rozanos klausimas privertė jį pajusti, koks yra pažeidžiamas, juolab kad pats buvo įsitikinęs, jog niekas, išskyrus bičiulį Karlą, deramai neįvertina jo gebėjimų.

– Jeigu atsidėjai literatūrai, neišvengiamai atsidursi tarp ryklių. Talento, vaizduotės, kūrybingumo ir net gyvos aistros nepakanka sėkmei.

Rozana iš nuostabos kilstelėjo kairįjį antakį ir vėl suraukė nosytę.

– Argi?

– Leidykla padarys didelę paslaugą menininkui, jei užtikrins visuomenę, kad jį augino lesbietė motina ir todėl jis jau daug metų serga bulimija, kad jo sesuo parsiduoda gatvėje, o tėvas už pedofilinius polinkius sėdi kalėjime. Tik su tokia biografija gali išgarsėti literatūros scenoje. O jau tikru bestseleriu tampa knyga, kurios autorė yra seksuali dvidešimt dvejų metų mergina, užsimojusi rašyti memuarus. Pernelyg daug yra neišmanėlių, nevertinančių geros literatūros.

Rozana kiek pakreipė galvelę ir pervėrė jį skvarbiu žvilgsniu.

– Čia jūs taip atsilyginat man už apgailėtinus batus? Ką gi, mielasis, suprantu jūsų nusivylimą.

– Aš nesu nusivylęs, – patikino jis, – tik sakau, kaip yra.

Ji šiltai pažvelgė į Robertą, lyg norėtų jį nuraminti.

– Šiaip ar taip, jūs, kaip rašytojas ir mąstytojas, galite mėgautis tuo, kad priklausote dvasiniam elitui, nors ir negaunate banko kredito. Bet galite tai pakeisti, argi ne? – Rozana pasitaisė sijono kraštą, kuris buvo pasislinkęs aukštyn ir atidengęs šlaunį. – Iš principo turit galimybę rinktis: arba rašyti knygas, atitinkančias laiko dvasią, ir tokiu būdu užsitikrinti pragyvenimą, arba gurgiančiu pilvu skelbti iškilias tiesas, nors atsiras mažai norinčių jas skaityti. Tokiu atveju jums reikėtų pasiryžti ir vesti turtingą moterį! Būtų idealus sprendimas.

Nuo tų žodžių Kardonė prarado žadą.

– Prašom atnešti man dar vieną kapučino kavos, – šūktelėjo pro šalį skubančiam padavėjui, stengdamasis užgniaužti irzlumą ir surinkti pakrikusias mintis. Nelengva kapotis su tokia aštrialiežuve!

– Rašymas yra nepagydoma liga, – tarė jis. – Nežinojot?

Ji skardžiai nusijuokė ir nepatikliai papurtė galvą.

Kardonė įsispitrėjo Rozanai į akis.

– Manot, galėčiau priglusti kokiai neskurstančiai mūzai prie vystančios krūtinės?

– Na, ką jūs! Negi taip ir neatversite širdies? Iš bado ir sausa duona gardu.

– Taip išduočiau pats save, – pasipiktino jis.

– Aš tik norėjau jus truputį paerzinti. – Rozana taikingai palietė jo alkūnę ir paguodė žvilgsniu. – Gyvenimas yra neteisingas, vargšeli mano poete! Net ir išdavikams.

– Ne tik gyvenimas, bet ir recenzentai. Tačiau ko aš čia purkštauju? Pagaliau juk kiekvienas rašytojas turi teisę pasirinkti kompetentingą savo kūrinio aiškintoją.

– Kaip galėčiau jus vėl nuraminti? – juokėsi Rozana.

Gailisi manęs, pagalvojo Robertas.

– Užvis mažiausiai trokštu jūsų užuojautos, – šiurkščiai atšovė jis ir įsižeidęs atitraukė ranką, bet tuoj ėmė graužtis taip stačiokiškai pasielgęs.

– O ko gi kito tikėjotės? Visuose jūsų žodžiuose skambėjo nusivylimas, sakytum skundėtės visu pasauliu. Jūs esat cinikas, Robertai, įžeistas individualistas.

– O aš maniau, kad jums patrauklus. Bent jau neatsisakėt, kai pakviečiau.

– Dio mio, Robertai! – Rozanos kaktoje įsirėžė dvi raukšlelės. – Matau, kad patinku. Laikot mane patrauklia, verta dėmesio ir kaip beįmanydamas stengiatės padaryti man įspūdį. Bet aš nė trupučio neabejoju, kad Bolonijoje nesu vienintelė jums patinkanti moteris. Toks vyras kaip jūs beregint susiras išvaizdžią damą. Supraskite mane teisingai: nesu šventoji, bet nedėkit į mane jokių vilčių. Mūsų vertybės, mūsų siekiai visiškai skirtingi. Gal jums ir jūsų aplinkos žmonėms tai pasirodys niekinga, bet aš mėgstu pinigus ir prabangą, nė neįsivaizduoju, kaip galėčiau jų atsisakyti, o ir nenoriu. Todėl jums galėčiau pajusti daugių daugiausia simpatiją ir primygtinai prašau gerbti tokį mano nusistatymą.

– O kaip iš anksto sužinojote, ką galėsim ar negalėsim vienas kitam pajusti? Neapykanta kartais netikėtai virsta meile, simpatija – antipatija, palankumas – priešiškumu. Niekas negali numatyti, ar jausmai dėl kokios nors dingsties nepasipriešins valiai. Be to, pažįstat mane vos tris valandas. Tad kodėl esat taip tvirtai įsitikinusi?

– Todėl, kad skurdas užkrečia labiau nei liga. Negirdėjot patarlės: vargšui – studijos, turtingam – diplomas?

Rozanos veidas tapo griežtas, ir Kardonė nebedrįso prieštarauti, nors ant liežuvio galo sukosi šimtai argumentų, kuriais gal būtų pavykę ją įtikinti. Atviri ir aiškūs jos žodžiai slopino jo kovingumą, bet kurstė pyktį.

– Patarlės... – metė jis paniekinamai.

– Tiẽsos! – atkirto ji rimtai. – Ir vadinsiu tiesomis tol, kol įrodysit man, kad yra kitaip.

Ir vėl Kardonė pasijuto įveiktas. Ranka parėmęs smakrą žvelgė į tolį. Gražioms moterims derėtų gimti be liežuvio, o protingoms – be veido, šovė į galvą mintis.

– Atrodot kaip primuštas šunelis, – išgirdo Rozanos žodžius. Jos balse aiškiai skambėjo priekaištas. – Liūdname jūsų žvilgsnyje, Robertai, slypi daug neįgyvendintų troškimų. Gal vertėtų pasvarstyti, kaip pakeisti savo gyvenimą? – Ji nukabino rankinę nuo kėdės atkaltės, pasirausė jos gelmėse ir pasidėjo ant stalo automobilio raktelius. – Žinote, Robertai, jūs šiek tiek primenate mano tėvą, – taikingai kalbėjo ji.

– Tas „primenate mano tėvą“ – kol kas delikačiausia mano girdėta moters užuomina, kad man jau metas į atsargą.

– Ir labai nusivylėt? – paklausė Rozana, žavingai šypsodamasi.

– Tiesiog nežinau. Na... gal šiek tiek, – atsakė Kardonė. – Pasijutau kaip romantiškas idiotas, bet gal mudviem tiesiog reikėtų daugiau laiko, kad geriau pažintume vienas kitą.

– Gal jau eikim? – pasiūlė ji, pamačiusi klausiamą Kardonės žvilgsnį. – Aš tik įmesiu į mašiną naują kvitą už stovėjimą. O paskui norėčiau jus pakviesti, jei niekur neskubat.

Kardonė nustebęs kilstelėjo antakius.

– Žinau šaunų restoranėlį visai čia pat, – toliau kalbėjo ji abejingu balsu. – Tenykštis virėjas gamina nuostabų avienos kepsnį. Tai bus mano mažytė padėka už puikų literatūrinį vakarą ir malonią jūsų draugiją. Ir jokių ne! Juk žinau, kad jūs alkanas.

Taip, jis buvo alkanas. Ir netikėtai pasijuto toks mažas ir menkas. Užvis labiau dabar troško tapti nematomas, o dar geriau – keliauti namo. Bet neįstengė pakilti ir eiti sau. Rozana turėjo kažką magiško, kažką tokio, nuo ko jis nepajėgė atitrūkti, o ir nenorėjo. Kurgi dingo jo savigarba, jo išdidumas? Jis tik linktelėjo ir pamojo padavėjui ketindamas susimokėti.

Ūmai Kardonės švarke suskambo Bethoveno „Elizai“. Jis įkišo ranką į vidinę kišenę ir išsitraukė mobilųjį telefoną.

– Pronto?

Rozana girdėjo, kaip susijaudinęs kalba kažkoks vyras. Kardonė mirtinai išblyško. Norėjo kažką pasakyti, bet gavo įsiterpti tik tada, kai pašnekovas stabtelėjo.

– Po dešimties minučių būsiu, – dusliai ištarė ir priblokštas padėjo telefoną ant stalo.

– Blogos naujienos? – paklausė jinai.

– Taip atrodo... – linktelėjo jis ir pasitrynė kaktą. – Karlas, mano draugas, tiksliau, buto kaimynas... – Jo veidas suakmenėjo. Norėjo dar kažką pasakyti, bet įstengė tik nervingai krustelėti. – Turiu tučtuojau lėkti, – ištarė paskubom. – Labai atsiprašau... – Apsidairė, bet padavėjo – niekur nė kvapo. – Ar galėtumėt atsiskaityt už mane? – paklausė Rozaną, nužvelgdamas tuščius kavos puodelius.

Rozana linktelėjo, vėl pasirausė rankinėje ir per stalą padavė jam vizitinę kortelę.

– Mes dar pavakarieniausim. Tik paskambinkit man!

– Ačiū, – kimiu balsu padėkojo Kardonė. – Būtinai jus susirasiu. Pažadu!

Jis įsidėjo kortelę į švarko kišenę ir pakilo taip skubėdamas, kad vos neapvertė kėdės.

– Arrivederci!

Kardonė galvotrūkčiais puolė į judrią gatvę, vargais negalais brovėsi pro vėžliojančius praeivius, reikalų genamus verslininkus ir slampinėjančius turistus. Tūžo ant savęs ir tuo pat metu baisiausiai nerimavo dėl Karlo skambučio. Nesuprato, kodėl draugas liepė jam įeiti į namus būtinai pro užpakalines duris. „Gink Dieve, nepasirodyk prie paradinių durų“, – perspėjo Karlas prieš padėdamas ragelį.

Kardonė įsuko į ramų skersgatvį ir paspartino žingsnį. Skubėjo siauromis, lyg išmirusiomis gatvelėmis, o galvoj blaškėsi neramios mintys. Susitikimą su Rozana užtemdė nelemtas šešėlis. Galbūt... Jei būtų veikęs veržliau, ko gero, būtų daugiau laimėjęs iš šito vakaro. Kuo arčiau namų, tuo labiau kraują kaitino Rozanos vaizdas. Sykiu augo ir nenusakoma baimė, kuri vis stiprėjo žingsniuojant po begalinėmis Bolonijos arkadomis. Robertas vėl prisiminė Karlo balsą. Niekuomet anksčiau nebuvo girdėjęs jo tokio susijaudinusio. Bet ir vėl vaizduotėje iškilo Rozanos paveikslas, o fantazija kurstė beviltišką geismą.

Po kelių minučių Kardonė jau drožė per Mingečio aikštę, tada pasuko į Kastiljonės gatvę ir priėjo siaurą gatvelę. Jis gyveno padrikai užstatytame Bolonijos senamiesčio kvartale, kurio namai švytėjo visais raudonų ir geltonų dažų atspalviais. Roberto butas buvo name Šventosios Liucijos skersgatvyje, bet giliau kieme.

Pamatęs minią žmonių, sustojo kaip įbestas. Kelios grupelės stoviniavo prie pat įėjimo į jo namą, kiti lakstė, šūkalojo ir skeryčiojosi lyg patrakę. Skersai gatvę tysojo visas pluoštas kabelių. Kelios kameros buvo nukreiptos į namą. Dviem galingais prožektoriais apšviesta reporterė kažką komentavo į mikrofoną, o paskui mostelėjo į viršutinius aukštus. Name buvo kažkas įvykę, ir tas įvykis, matyt, susijęs su Enriku, Roberto Kardonės broliu. Tik dabar Robertas atkreipė dėmesį į televizijos vagonėlį, kuris stovėjo užtvėręs gatvę. Ant jo matėsi mėlynas užrašas: RAI Uno Televisione.

Kardonė išgirdo garsiai šaukiant. Jaunas vyras skundėsi kolegoms žurnalistams, stovintiems anapus gatvės, kad kažkoks idiotas neįleidžiąs jo į butą. Jis be ceremonijų puolė prie vieno iš kaimynų, smalsiai sekančio įvykius, ir atkišo mikrofoną. Kardonei ėmė daužytis širdis. Karlas telefonu buvo sakęs, jog kažkas atsitiko Enrikui. Ir tas sambrūzdis prie namo nežadėjo nieko gero. Robertas griebėsi už kaklo: spazmai gniaužė gerklę, smilkiniuose tvinkčiojo gyslos. Užlindęs už dviejų stovinčių mašinų, nejudėdamas stebėjo, kas dabar bus. Vienas reporteris pasigavo šnekią auką – ponią Poliną iš pirmo aukšto. Ji kalbėjo į mikrofoną teatrališkai gestikuliuodama. Žioplių vis daugėjo.

Kardonė apsigręžė ir pabandė apeiti namą, kad prasibrautų iki užpakalinių durų. Sunkiai alsuodamas pasiekė praėjimą į kiemą. Ir pateko į visai kitą pasaulį: anapus šimtametės arkos žaliavo kadainykščio vienuolyno sodas, svaigiai kvepėjo prieskoniais ir žolelėmis. Tikra oazė, masinanti paviešėti kiekvieną, kas užklys į tą nuošalų kampelį.

Bet Kardonei dabar ne tas buvo galvoj. Jis skubėjo iš kiemo pusės įsmukti į namą, ko gero, šimtas metų neremontuotą. Šventojo Stepono bažnyčios varpai kvietė vakarinių mišparų; Kardonei tai skambėjo tarsi nelaimę lemiantis ženklas. Šokinėdamas per pakopas jis užlėkė į ketvirtą aukštą, vos gaudydamas kvapą iš kelnių kišenės išsitraukė buto raktus. Karlas jau laukė prie durų. Jo žvilgsnis buvo sutrikęs ir kupinas nerimo.

– Kas čia dedasi? – nesitverdamas nekantrumu sušnopavo Kardonė. – Kas, dėl Dievo meilės, atsitiko Enrikui? Ir ko reikia tiems reporteriams prie mūsų namo?

Karlas čiupo Kardonę už rankovės ir įtempė vidun.

– Greičiau eikš! Aš tuos pašlemėkus jau porą kartų iššveičiau pro duris. Ir telefoną teko išjungti. Tiesiog neatsiginu nuo žiniasklaidos teroro. Jie būtinai nori gauti tavo interviu. Pasakiau jiems, kad tavęs nėra mieste.

– Interviu iš manęs? Dėl ko?

Bičiulis mostelėjo į svetainę.

– Jie kaip tik dabar transliuoja per televiziją. Žvilgtelėk pats, aš jau nebegaliu...

Į prieškambarį skverbėsi pakilus diktoriaus balsas: šitokia sensacija! Nuskambėjo Enriko Kardonės vardas. Robertas puolė į svetainę ir kaip įbestas sustojo priešais televizorių. Enrikas stambiu planu! Kardonė ne išsyk suvokė ką matąs. Jo pirštai susmigo į kėdės atlošą, skrandį susuko spazmai. Tik tada baisioji naujiena užgriuvo jį tarsi ugnies banga ir neleido atsikvėpti. Iš akių paplūdo ašaros.

Karlas stovėjo šalia, bet kuo jis galėjo padėti? Tik uždėjo ranką draugui ant peties, lyg norėtų apginti. Gretimame bute ėmė loti šuo, bet jį kaipmat nutildė spigus šeimininkės balsas. Gyvenimas name plaukė sava vaga, vaikai juokėsi, kaimynai šūkalojo, o per televizorių rodė, kaip žudomas Enrikas. Siaubo sukaustytas Kardonė stebėjo, kaip jo brolis purvinais drabužiais paknopstom išnyra iš tamsos ir suklumpa priešais objektyvą. Bando atsitiesti, sudarkyta plaštaka griebia sau už gerklės, mėgina nuplėšti vielos kilpą, kuri veržia jam kaklą. Raudonas skystis srovena per pirštus. Į prožektoriaus nušviestą lauką įžengia lieknas vyriškis su madinga juoda skrybėle, iš po kurios kyšo į arklio uodegą surišti plaukai. Ant nosies – saulės akiniai, po kaklu – stora aukso grandinė, blizga juodas odinis švarkas. Jaunatvišką veidą iškreipia ryžtinga grimasa. Žmogus abiem rankomis sugriebia už vielinės kilpos galų ir brutaliai užveržia. Iš Enriko gerklės išsiveržia pratisas garsas, visai nebepanašus į žmogaus balsą.

Atviroje Palermo piktžaizdėje, tarp apvirtusių šiukšliadėžių ir atliekų kalnų, tarp griuvėsių, apleistų pastatų ir dvokiančių atmatų, ten, kur tarpsta skurdas ir įniršis, kriokdamas krito jo brolis. Tai buvo klastingas žudiko spektaklis: iš pradžių jis pašaipiai triumfuodamas dėbteli į mirštantįjį, paskui meta žvilgsnį į kamerą ir akimirksniu dingsta tarp namų, skendinčių nakties tamsoje.

Per trumpą pertraukėlę prieš tiesioginį reportažą iš nusikaltimo vietos žurnalistų grupė kamantinėjo pasipiktinusius piliečius ir praeivius: ką jie maną apie tą šlykščią piktadarybę.

– Argi tai žmonės? – nesitverdamas pykčiu murmėjo Karlas. – Tai ne reporteriai, tai cirkininkai koprofilai, kurie sutrūnijusios visuomenės išmatomis tenkina vojeristinius žiūrovų polinkius. Tie televizijos niekšeliai nė kiek ne geresni už žudikus! – Jis susirūpinęs pažvelgė į bičiulį. – Geriau nežiūrėk to jovalo, Robertai!

– Atstok! – nesileido į kalbas Kardonė.

Komentatorius aiškino, kad lavonas buvo surastas tik po dviejų dienų, o iki tol gulėjo mėšlyne. Kamera iš pradžių rodė aplinkinius šiukšlynus, perpildytus atliekų konteinerius, sudaužytus butelius ir nulupinėtus automobilio griaučius, paskui stambiu planu užgriebė nebeatpažįstamai sudarkytą aukos kūną. Lavoną jau buvo spėjusios patvarkyti žiurkės, pasidarbavo ir kaitra. Liepsna, išplitusi Roberto kūne, nugramzdino jį į gilų letargą.

Kamera vedžiojo žiūrovus galukiemiais. Tiesioginiame reportaže operatorius rodė šlykščius buities vaizdus, skurdžiausius Palermo kvartalus, narkotikų ir ginklų liūną, mažametes mamas ir vargingus būstus su plačiaekraniais televizoriais – rajoną, kurio gyventojai pūva gyvi. Net pats tos vietovės pavadinimas skambėjo tarsi niūri pranašystė, kėlė ir pasibjaurėjimą, ir užuojautą. Kankinamo brolio kriokimas netildamas aidėjo Kardonės ausyse.

Nelaimė prislėgė Kardonę tarsi antkapio akmuo, ir Karlas nesugalvojo, ką pasakyti bičiuliui. Tik stovėjo uždėjęs ranką ant peties, tylus ir priblokštas. Staigi tyla apgaubė Robertą kaip šarvas, gniuždantis sielą. Regis, aklina beorė erdvė atskyrė jų butą nuo gyvųjų pasaulio.

Ūmai Kardonę nupurtė netikėta mintis.

– Kodėl žudikas nusikvatojo į kamerą? – sumurmėjo nevalingai. – Gal tai naujas humoro šou? Kaip manai, Karlai? Gal aš nesupratau sąmojo?

Karlas išsigando. Be nebus jo draugas išprotėjęs?

– Ką čia šneki, Robertai! – Sunerimęs pažvelgė į Kardonę. – Sėskis. – Ir švelniai, bet ryžtingai stumtelėjo bičiulį, įrėmusį buką žvilgsnį į televizorių.

Kardonės keliai sulinko ir jis bejėgiškai susmuko ant sofos.

– Įpilsiu tau grapos, – tarė Karlas ir nuėjo virtuvėn.

Kardonė delnais užsidengė veidą, tarsi nieko nenorėtų matyti. Negirdėjo, kaip jo draugas, su kuriuo daug metų gyveno viename bute, brazda virtuvėje, traukia iš šaldytuvo butelį, kliukina gėrimo į stiklinę. Negirdėjo nė kaip Karlas sugrįžo ir energingai kalbėdamas padavė jam stiklą. Brolio mirtis pribloškė kaip kūjo smūgis į galvą. Jo sąmonė, vis dar kupina įspūdžių iš romantiško susitikimo su gražia moterim, kuri pavergė jį žėrinčiomis akimis ir gyvu žavesiu, negalėjo susitaikyti su žiauria dabartimi. Jis nukreipė akis į langą ir įsispoksojo į tamsą. Tūkstančiai paveikslų lėkė kaip pagreitintame filme. Vaikystės vaizdai, sutilpę į kelias akimirkas, be smulkmenų ir netikroviški. Juodu, Enrikas ir jis, žaidžia futbolą, siaučia mokyklos kieme, kartu patarnauja mišioms...

Tolumoj nuaidėjo sirena.

Žiniasklaida griebė negyvėlį kaip apsiputojusi šunų gauja. „Advokatas nužudytas priešais kamerą“, – visai šaliai skelbė specialiosios žinių laidos. „Nufilmuota egzekucija“, – skambėjo per visų televizijos kanalų vakarines naujienas. Kardonei dar tik bandant suvokti ką tik matytus vaizdus ir abejingai leidžiant pro ausis karštus komentarus apie jį patį, dešimtys reporterių grūdosi prie jo namo durų, grūmėsi dėl geresnės vietos.

Visų partijų politikai pasmerkė šlykštųjį nusikaltimą ir piktinosi begėdiška scena. Ir vis dėlto Kardonei dingojosi, kad oficialiais pranešimais buvo siekiama tik pakelti kai kurių institucijų reitingus ir vadinamiesiems viešosios nuomonės formuotojams įteigti tam tikrą požiūrį. Nusprendęs, kad viso to gana, Karlas ryžtingai priėjęs išjungė televizorių, bet šiurpūs vaizdai visam gyvenimui įsirėžė Robertui į smegenis.

– Turiu kažko imtis, – sudejavo jis. – Kažko... – bejėgiškai skėstelėjo rankomis.

– Dabar nieko negali imtis, Robertai, – atsiliepė bičiulis. – Jeigu tau nuo to palengvės, galėtume pasišnekėti arba... – Karlas nebaigė sakinio, nes kažkas paskambino į duris – iš pradžių vienąsyk, paskui keliskart iš eilės. – Negi tie purvini laikraštininkai visiškai neturi sąžinės? – užputojo jis. – Na, aš jiems įkrėsiu proto! – šūktelėjo ir prišokęs atlapojo buto duris.

Prieškambarį užplūdo garsų erzelynė. Kardonė lyg per tirštą rūką girdėjo, kaip Karlas įtikinėja reporterius, esą draugo nėra namie, ir primygtinai reikalauja palikti juos ramybėje. Kažkas veržte veržėsi fotografuoti buto, skvarbus moters balsas reikalavo komentaro. Jie buvo pasiryžę laukti, kol signore Kardonė pareis namo, o tuo tarpu jis, Karlas, galėtų atsakyti į vieną kitą klausimą. Po akimirkos Kardonė išgirdo, kaip jo bičiulis triukšmingai užtrenkė duris.

– Tie žiniasklaidos pašlemėkai nė kiek nesivaržo, vos tik pakvimpa sensacija. – Karlas netvėrė savo kailyje. Paskui kiek pasikrapštė prieškambaryje ir sugrįžo į kambarį su atsuktuvu rankoj. – Išjungiau skambutį. Vargu ar iš to bus daug naudos, bet nors valandėlę niekas mūsų netrukdys.

Kardonė išsiblaškęs linktelėjo.

– O kaip man reikės prasibrauti pro žmones, kai norėsiu išeiti? – sumurmėjo.

– To betrūko! – Karlas įsisprendė kumščiais į šonus, atsistojo priešais bičiulį ir priekaištingai pažvelgė į jį. – Dabar tu niekur neisi! Laikraštininkai tuoj apipultų kaip vilkai. Apipiltų maždaug tokiais klausimais: „Ką jūs žinote apie mafijos žudynes? Už ką buvo nukankintas jūsų brolis? Kaip jaučiatės matydamas tokius vaizdus per televiziją?“ Net ir mane jie taip kamantinėjo. Juk pats matai, kur link suka visi reportažai!

– Man sunkiausia dėl to, kad nieko negaliu pakeisti. Bet sėdėti čia rankas susidėjęs irgi negaliu. – Kardonės akys žvelgė į tuštumą. – Privalau keliauti į Palermą, į questura! – ūmai ištarė tyliai, bet niūraus ryžto kupinu balsu. – Noriu žinoti, kas atsakingas už tą bjaurią žiniasklaidos kampaniją. Kažkas iš karabinierių bus perdavęs reporteriams žinias, juodinančias mano brolį. Spauda tokių dalykų iš piršto nelaužia.

– Kol kas tu, Robertai, nieko neprivalai. Pirmiausia ramiai apmąstyk, nuo ko derėtų pradėti.

– Turbūt nuo Enriko pargabenimo į Premeną. Juk reikia jį palaidoti. Kas pasirūpins laidotuvėmis, jei ne aš? Vadinasi, turiu išrūpinti kapavietę Premene. – Kardonės veidą iškreipė pyktis ir sielvartas. Jis pagavo susirūpinusį Karlo žvilgsnį. – O gal vis dėlto pirmiau į Palermą? – pridūrė.

Karlas papurtė galvą ir atsisėdo šalia draugo.

– Dabar tu nieko negali imtis. Ar į Premeną, ar į Palermą, nuspręsi rytoj. Nenoriu tavęs gąsdinti, bet pažvelk tiesai į akis. Enriko palaikams bus daromas skrodimas. Kol tu juos atgausi, praeis kelios dienos, jei ne savaitės. Turėtum susitaikyti su mintimi, kad Enrikas bus palaidotas Sicilijoje. Šioje situacijoje tai būtų gal net ir protingiausia.

Valandėlę abu sėdėjo susimąstę, paskui tylą nutraukė Karlas:

– Ar bent pagalvojai, kiek kainuotų pargabenti palaikus?

– Ne, – atšovė Kardonė. Buvo matyti, kad jis nė neketina apie tai galvoti. – Pinigų tam tikslui kaip nors susiveiksiu. Bent jau tiek privalau padaryti dėl Enriko, na ir, žinoma, pasirūpinti, kad spauda liautųsi teršusi jo vardą!

– Per sunkus uždavinys. Suprask mane teisingai, – Karlas kalbėjo įtaigiai, kaip geras draugas, – aš tavęs neatkalbinėju! Tačiau laikraštis žaibiškai sensta, viens du – ir tualete. O paremti tave finansiškai... Turiu omeny laidotuvių išlaidas. Pats gi žinai, aš ne turtuolis, bet mielai atiduosiu tau visus atliekamus...

Kardonė skausmingai nusišypsojo.

– Ačiū. Gal ir neprireiks. Enrikas... – Jis patylėjo ir delnais suspaudė smilkinius. – Brolis tikriausiai kiek nors paliko. Be to, dar yra mūsų tėvų namas...

Karlas apkabino Kardonę per pečius.

– Tau pasiseks, matysi, – sumurmėjo. – Nė neabejoju.

– Negi manęs neprireiks Palerme, kad patvirtinčiau brolio tapatybę? Juk tai, regis, įprasta?

Karlas gūžtelėjo pečiais.

– Iki šiol niekas tavęs nekvietė. Bet nenustebčiau, jei netrukus čia pasirodytų carabinieri.

– Jie man rūpi mažiausiai. Niekada neįsivaizdavau, kad šitaip turėsiu atsisveikinti su broliu. Šiaip ar taip, privalau jį dar sykį pamatyti, nesvarbu, kokiomis aplinkybėmis. – Jis valandėlę mąstė. – Rytoj nusipirksiu lėktuvo bilietą į Palermą. Ar nuveši mane į oro uostą?

Suspaudęs lūpas Karlas žvelgė į bičiulį. Roberto veidas atrodė pilkas ir išsekęs.

– Manyčiau, tau derėtų dar kiek palūkėti.

Robertas energingai papurtė galvą.

– Man reikia pamatyti tą vietą, kur buvo nužudytas Enrikas. Noriu žinoti, kaip jis mirė. Ir šito man niekas neuždraus.

– Kažin, ar tai geras sumanymas, – suabejojo Karlas. – Gal viskas tik dar labiau susijauktų. Ką tu tikiesi rasti Palerme? Tiesą? Ji svarbi tik tol, kol kas nors ja tiki.

– Bent jau aš vis dar puikiai skiriu tiesą nuo netiesos.

– Svajotojau! Būna šimtai to paties dalyko tiesų, ir dauguma iš jų prieštarauja viena kitai. Kokia iš tos painiavos nauda? – Karlas nepritariamai papurtė galvą – matė, kad jo žodžiai draugo neįtikino. – Be to, manau, kad atpažinti lavoną prireikia tik tada, kai dėl jo tapatybės kyla abejonių. Kol vyksta tyrimas, niekas tavęs prie brolio greičiausiai neprileis.

– Nesvarbu. Turiu sužinoti, kodėl su Enriku šitaip pasielgta. Reikalausiu, kad man vietoj būtų suteikta informacija.

– Mudu galėtume kartu nueiti į čionykštę policijos prefektūrą, – pasiūlė Karlas. – Kiek žinau, tokiomis bylomis užsiima karabinierių kriminalinis skyrius Pratelio gatvėje. Jo pareigūnai gali tiesiogiai susisiekti su Palermo įstaigomis. Ko gero, ten sužinosi visa, kas tau rūpi. Be to, galimas daiktas, kad ir jie turės tau klausimų.

– Aš galiu paklausinėti, o klausinėjamas patylėti. – Kardonė atsistojo ir nuėjo prie savo darbo stalo. – Žinau tik tiek, – kalbėjo toliau kimiu balsu, – kad Sicilijoj Enriko nepaliksiu. Jis turi ilsėtis Premene, nors dar neišmanau, kaip tai padaryti. – Jis įjungė kompiuterį. – Gal surastum man policijos prefektūros telefoną? – paprašė Karlą. – O aš per tą laiką pabandysiu užsisakyti Premene viešbučio kambarį. Apsilankysiu brolio kontoroje.

– O kam? – nustebo Karlas.

– Norėdamas suprasti dabartį, privalau pasirausti praeity. Brolio partneriai turės man pasakyti, kas iš tikrųjų buvo Enrikas.

Livijus d’Aventūra

Pačioje Palermo širdyje, Agostino Katalano gatvėje, įsikūrusi policijos prefektūra duso nuo nepakeliamo karščio, nors nuo saulėlydžio buvo praėjusi jau gera valanda. Specialioji kovos su organizuotu nusikalstamumu valdyba buvo įsikūrusi pastate šalia Albergerijos lūšnynų kvartalo. Ketvirtame aukšte buvo tylu, tačiau galėjai justi įtampą. Koridoriai skendėjo sterilioje šviesoje, kurią skleidė neono vamzdeliai palubėje. Dvi valytojos blizgino granitines koridoriaus grindis, o keli uniformuoti pareigūnai nuobodžiaudami ramstė sienas šalia vieno kabineto ir rūkė, nors tai buvo draudžiama. Ant durų koridoriaus gale buvo pritvirtinta aliuminiu aprėminta lentelė su užrašu: Mafijos nusikaltimų tyrimų valdyba – Komisaras – Sandras Minetis.

Pro duris veržėsi neramūs balsai. Buvo girdėti, kaip du vyrai garsiai ginčijasi, o trečias vis bando įsiterpti.

– Užsičiaupk, Emilijau! – savo padėjėjui riktelėjo d’Aventūra ir vėl kreipėsi į pašnekovą. Augalotasis comandante vilkėjo suglamžytu vasariniu kostiumu. Jis karingai stovėjo priešais rašomąjį stalą ir piktai žvelgė į viršininką Minetį, abiem kumščiais remdamasis į poliruotą jo rašomojo stalo viršų; galėjai pamanyti, kad tuoj griebs kabineto šeimininką už gerklės.

Komisaras, questore Minetis, vos prieš kelias minutes buvo baigęs vesti vadovybės posėdį, kuriame kalė bendradarbiams į galvą, jog būtina labiau motyvuotai dirbti ir siekti rezultato, o turint galvoje įžūlų Kardonės nužudymą, reikia ypač pasistengti. Po posėdžio comandante d’Aventūra su savo padėjėju commissario Emilijum Venaru pasiliko – esą kad išsiaiškintų kai kuriuos nesutarimus su naujuoju viršininku. Dabar d’Aventūra jau siuste siuto.

– Pulkininkas Palardas delegavo mane į ypatingąją komisiją kaip vyriausiąjį kvotėją, – pareiškė kategoriškai, – ir tam reikalui suteikė visus įgaliojimus. Tik aš vienas sprendžiu, kada, ką ir kodėl suimsiu, ištardysiu, o gal tik pakviesiu pasikalbėti. – Jis žvelgė Minečiui į akis ir buvo akivaizdu, kad nė neketina nusileisti.

– Kurgi ne! Mes tiksliai identifikavom nusikaltėlį, bet jūs vietoj jo čiupot didžiausią Sicilijos statybų rangovą ir įtakingą partijos veikėją...

– Ir Agosto grupės tarybos pirmininką, – niūriai pertraukė komisarą d’Aventūra.

– Neišsisukinėkit! – suriaumojo Minetis; jo Adomo obuolys kilojosi iš susijaudinimo. – Šiaip ar taip, Masimas yra Jungtinių dešiniųjų partijos šefas. Ir malonėkit leisti man pasakyti iki galo!

Specialiosios valdybos viršininkas Minetis pašoko nuo kėdės, delnu palygino apsiglamžiusį mėlyną uniforminį švarką, išsitempė kaip žvakė ir pasistiebė, lyg norėtų galva pasiekti lubas. Tai buvo nedidukas liesas rusvaveidis žmogelis; jo kaktoje švietė plikė, o skysti plaukučiai šonuose, glotniai sušukuoti atgal, blausioje šviesoje blizgėjo lyg ištepti lašiniais. Dygios akys, juodos kaip anglis, regis, gręžte gręžė viską, kas tik atsiduria jo akiplotyje. Patarlė „Nykštuku gimęs garbėtroška tampa tuštybe“ komisarui tiko idealiai. Juodi, akinamai nublizginti jo batai su neįprastai aukšta pakulne ir storais padais jį aukštino keliais centimetrais, bet greta d’Aventūros jis vis tiek atrodė kaip patrumpintas Napoleonas. Nutaisęs rimtą veidą, Minetis neskubiais žingsniais išdidžiai suko ratus vidury kambario. Ūmai sustojo ir grakščiai pasisuko ant kulno atsigręždamas į d’Aventūrą; šis tebestovėjo atsišliejęs rašomojo stalo ir piktai dėbčiojo į vyriausiąjį kvotėją.

Akimirką priešiški jųdviejų žvilgsniai susidūrė, paskui Minetis giliai įkvėpęs prabilo:

– Jūs neturėjot teisės taip imti ir kelioms valandoms sulaikyti partijos vadovybės narį ir vieną svarbiausių salos darbdavių, – šnypštė jis. – Tąsėte gerbiamus signori kaip eilinius nusikaltėlius. Jie visai nesusiję su Kardonės nužudymu. Prašom tai įsidėmėti!

– Aš pasikviečiau tuos ponus todėl, kad iš slaptosios tarnybos gavom žinių, jog jie palaikė glaudžius ryšius su nužudytuoju. Ir mes anaiptol jų netąsėme, kaip jūs sakote. Aš elgiausi su jais kaip ir su kiekvienu, kurio negaliu pakęsti. Normaliai.

Commissario Venaras, sėdintis lankytojo kėdėje ir sekantis ginčą, sukikeno. Questore Minetis bedė į jį piktą žvilgsnį ir vėl ėmėsi d’Aventūros, kuris tebestovėjo prie rašomojo stalo tvirtas kaip uola.

– Jūs atvesdinot nepriekaištingos reputacijos piliečius. Liepėt atvežti juos policijos mašina, karabinierių saugomus! Pažeminot garbingus žmones... Be to, signore Santorinis yra Pricio meras, kurio negalima taip paprastai grūsti į policijos mašiną. Man skambino pasipiktinęs gynybos ministras, nes jam teko tų signori atsiprašinėti. Jis buvo įsiutęs, ar girdit? Įsiutęs!

– Viskas buvo iš anksto suderinta su pulkininku Palardu, – atkirto d’Aventūra.

– Nekvaršinkit man galvos tuo Palardu! Jis yra vidaus slaptosios žvalgybos SISDE tarnautojas, vadinasi, pavaldus Vidaus reikalų ministerijai. Jo darbas – aprūpinti mus informacija. Duoti man nurodymus jis turi teisę tik išimtiniais atvejais, vien tokiais. Bet ir tai tik gavęs ministro sprendimą. Ar dabar tokį turėjo?

– Ką aš žinau, – piktai metė d’Aventūra.

– Aha, matot! Leiskite jums priminti, gerbiamas comandante, kad čia yra mafijos nusikaltimų tyrimų valdyba, kad mūsų darbas – aktyviai kovoti su teroristų grupuotėmis ir mafijos struktūromis. Taigi jūs, malonusis pone d’Aventūra, teikitės laikytis mūsų tvarkos!

– Mi scusate, signore questore!10 – atsakė d’Aventūra ir ceremoningai nusilenkė, grakščiai žengtelėjęs viena koja, o ranka nubrėždamas lanką, lyg laikytų joje plunksnotą d’Artanjano skrybėlę. – Molto grazie už išaiškinimą! Aš dirbu šį darbą jau penkiolika metų, ne taip kaip jūs. O dėl kovos su mafija tarsi sklinda šnekos, jog čia galiojančios ypatingos sąlygos. Tai turėtų būti aišku net ir pačiam gynybos ministrui. Neketinu mautis aksominių pirštinių vien todėl, kad negadinčiau nuotaikos ponui ministrui. Kita vertus, visiškai ne jo reikalas, ką aš suimu, o ko ne. Vyriausias šios žinybos šeimininkas, kaip jūs ir pats pabrėžėt, yra Vidaus reikalų ministerija. Basta!

– Bet juk tai tas pats galas Sinjoro Masimo advokatas, dottore Sirmionė, apsilankęs pas vidaus reikalų ministrą asmeniškai teiravosi apie mane. Ar suprantat, d’Aventūra, ką tai reiškia? Teiravosi! – Minečiui kaktoje iššoko tamsiai mėlyna gysla. Atstatęs krūtinę ir sunėręs rankas už nugaros, jis žengė link komendanto ir, siūbuodamas ant pirštų galų, užvertęs galvą aukštyn, pažvelgė į milžiną. – Dėl jūsų, d’Aventūra, nerizikuosiu savo karjera. Dėl jūsų – tikrai ne!

– Jei taip, tai jums čia, Palerme, išvis nereikėjo imtis šio darbo, – trumpai drūtai atrėžė d’Aventūra.

Kupeta juodų it varno sparnas plaukų, neklusnių ir nesuvaldomų kaip šeimininko temperamentas, ir dviejų metrų ūgis – štai toks buvo comandante Livijus d’Aventūra, kuris dabar atrodė grėsmingai. Trumpas drūtas jo kaklas, išvagotas įspūdingų raumenų virvių, laikė kampuotą kiaušą. Tvirtas apatinis žandikaulis ir ryškus smakras rodė jį esant nekantrų, bet užsispyrusį ir valingą. Kitados šis vyras buvo dešimtkovininkas ir dusyk laimėjo stipruolių varžybas, o ir dabar jautėsi stiprus it bulius. Pirmąsyk jį išvydęs, tūlas pilietis galėjo palaikyti besmegeniu, netašytu raumenų kalnu, tačiau tai būtų buvęs skubotas sprendimas. Gebėjimas aprėpti ir įvertinti visus sąryšius, įsigilinti į situacijas ir įsijausti į žmones buvo svarbiausias jo turtas, apie kurį, kaip ir apie atvirai stačiokišką būdą, valdyboje sklandė legendos.

D’Aventūra išsitraukė iš kelnių kišenės sumaigytą cigarečių pakelį, pasidėjo priešais ir ieškodamas žiebtuvėlio kalbėjo toliau:

– Aš jau keliolika metų pažįstu tuos šlykščius nusikaltėlius, smaugikų užsakovus: Betiną Santorinį, kuris vaidina atlapaširdį merą, Ličą Masimą, abejotinos moralės partinį funkcionierių, ginklų spekulianto Romano Graso konsultantą, ir ministrą Džakomą Džeką, buvusį ministrą, pašalintą įtarus korupcija.

– Ar turite suminėtųjų signori kaltės įrodymų, objektyvių duomenų tokiems kaltinimams pagrįsti?

– Ne! Jei turėčiau, jie jau sėdėtų už grotų. Bet mes esam gavę daugybę signalų apie nusikalstamą pinigų plovimą, turim įtarimų dėl užsakomųjų žmogžudysčių ir svarių, nors netiesioginių, korupcijos ir kyšininkavimo įrodymų.

– Signalai, įtarimai, netiesioginiai įrodymai... Ir tai viskas, ką jūs galite pakloti man ant stalo? Madonna mia, d’Aventūra, nekiškit man po nosim to mėšlo! Net patsai procuratore Pontis iki šiol nesiryžo pasiremti jūsų argumentais.

– Ko gero, jam nebuvo leista, o tai jau šioks toks skirtumas! – Comandante nesivaržydamas užsirūkė. – Be to, prokuroras Pontis dar nežino kai kurių faktų. Tačiau netrukus sužinos.

D’Aventūra atsisėdo ant stalo kraštelio ir ėmė sūpuoti koją. Jo akys, nukreiptos į sieną, užkliuvo už meniškų akvarelių, vaizduojančių Toskanos peizažus. Kabinetui jos teikė solidumo, asocijavosi veikiau su pasaulio grožiu, o ne su šlykščiais nusikaltimais.

Šalia d’Aventūros žalvariniame stove buvo įstatyti du sukryžiuoti vėliavų kotai: kairysis – su Italijos trispalve, dešinysis – su mėlyna Europos Sąjungos vėliava. Sykiais Livijų apnikdavo juodos mintys: jam rodėsi, kad Italijos garbę gali suteršti nepagrįstai vilkinamas mafiozų nusikaltimų tyrimas. Jis pabandė susikaupti ir pažvelgė Minečiui į akis.

– Italijos parlamento Kovos su mafija komisija pernai kovą apkaltino vieną Gynybos ministerijos valstybės sekretoriaus pavaduotoją palaikius glaudžius ryšius su mafija ir iš jos per rinkimus gavus paramą savo partijai. Tada šis pagrasino demaskuosiąs vieną ministrą, kuris, pasak jo, taip pat bendravo su mafija.

– Visa tai labai gražu, – vėl užsiplieskė Minetis. Iš žvilgsnių, kuriais varstė savo tiesioginį pavaldinį, buvo matyti, kad jo kantrybė baigia išsekti. – Bet teikitės nenukrypti nuo reikalo!

– Tik apie jį ir kalbu, – atkirto comandante, o jo veidas paraudo iš pykčio. – Minėtasis ministras, kurį grasinta apskųsti, buvo įsivėlęs į abejotinus ginkluotės užsakymus už milijardines sumas. Už tų kontraktų paskirstymą buvo atsakingas ministras Džakomas Džekas.

– Na ir kas? – irzliai suamsėjo Minetis. – Tokį postą užimančiam žmogui pavyduolių netrūksta. Kiek žinau, Džekas nebuvo nuteistas.

– Nieko nuostabaus, – karčiai nusijuokė d’Aventūra, – nes kai kas jį spėjo nužudyti. Ir vis dėlto leiskit man pasakyti iki galo. – D’Aventūra giliai atsikvėpė. – Įtartinai daug užsakymų gavo Agosto grupės ginklininkai. Gal dar nepamiršot, kad laikraščiai ištisas savaites laikėsi įsitvėrę tos temos? Imta kalbėti apie didžiules kyšių sumas. Kai atsirado konkretesnių įkalčių, buvo sudaryta tyrimo komisija. – D’Aventūra padarė retorinę pauzę ir užgesino cigaretę į peleninę. – Kelios dienos prieš tos aferos svarstymą tyrimo komisijoje nežinomas piktadarys nušovė Džeką ir jo žmoną – prie pat jų namų.

– Tai jau pamiršta istorija, – sumurmėjo Minetis ir numojo ranka. – Negi jūs ketinat vėl atversti tą bylą?

– Ką reiškia vėl? – nė kiek nesutrikęs atšovė d’Aventūra. – Nusikaltimas vis dar neatskleistas, žudikas ar žudikai nesučiupti.

– Bet tai dar neįrodo, kad signori Masimas ir Santorinis yra nusikaltėliai!

D’Aventūra rūsčiai pažvelgė Minečiui į akis.

– Viskam ateis eilė, gerbiamasis questore Mineti. Kaip tik ir noriu pakalbėti apie ypatingą savo draugą Ličą Masimą. Jis yra ne tik Italijos jungtinės dešiniųjų partijos pirmininkas, bet ir Agosto grupės tarybos narys, taigi susijęs su antruoju pagal didumą ginkluotės koncernu.

– Ak, štai kas! – nusišaipė Minetis. – Tiesa, vis dar nenutuokiu, kur link jūs kreipiate, bet tikiuosi, kad paaiškinsit.

D’Aventūra linktelėjo.

– Ginklų užsakymai, kuriuos gavo Agosto grupė, jos iš duobės neištraukė, nes, kaip žinote, jau dešimt metų išlaidos įprastinei ginkluotei visame pasaulyje mažėja. Norėdamas apsaugoti Agosto grupę nuo finansinio kracho, Masimas pasinaudojo savo politiniais ryšiais ir Romano Graso padedamas gabeno ginklus į konfliktų rajonus.

Minetis suirzęs apsisuko.

– Negi jums galvoj susimaišė? Ką bendro Romanas Grasas turi su nužudytuoju? Man jūsų užsipuolimų jau per akis!

– Aš tik mėginu atskleisti tarpusavio ryšius, – atsakė d’Aventūra, nenusileisdamas nė per nago juodymą. – Mūsų įsitikinimu, don Grasas yra didysis capo dei capi, visų krikštatėvių galva. Įtariame, kad ten vyko neįsivaizduojamo masto mainai.

Minetis vožė delnu per rašomojo stalo viršų, o jo veidas tapo tamsiai raudonas.

– Jūs įtariat... jūsų įsitikinimu... jūsų nuomone... jums atrodo... Prabilkit pagaliau konkrečiai, d’Aventūra! Kas, po velnių, keičia ginklus į siūlus, bananus, riešutus ar dar nežinia ką?

– Ginklus keičia į narkotikus, – paaiškino komendantas. – Ginklų gavėjai neturi pakankamai grynųjų. Beje, tokie atsiskaitymo sandėriai – ne naujiena. JAV jie veikia daugiau nei dvidešimt metų, jų valdžia mainikauja, pavyzdžiui, su Bolivija ir Nikaragvos chunta.

– Jeigu jūs viską taip gerai žinot, turėjot seniai kreiptis į mano pirmtaką, – irzliai metė Minetis.

– Aš taip ir padariau, – atšovė d’Aventūra. – Įteikiau jam – ir ne tik jam – oficialų pranešimą. O jis surašė raportą ir nusiuntė gynybos ministrui. Po kelių dienų į savo pirmtako kėdę atsisėdot jūs!

Minečio kabinete stojo mirtina tyla. Tik po valandėlės questore atgavo savitvardą.

– Jo perkėlimas visai nesusijęs su tuo raportu, – iškošė pro dantis. – Taip pat ir mano paaukštinimas. Sakau tai norėdamas išvengti nesusipratimų.

– To aš ir netvirtinu, – nerūpestingai mestelėjo comandante, nors jo šypsnys bylojo ką kita. – Ar norit išgirsti tęsinį? Minėtu atveju narkotikai atgabenami į Italiją, Palerme ir jo apylinkėse išgryninami ir paskui pardavinėjami visoj Europoj. O uždarbis iš narkotikų prekybos lagaminais vežamas į mokesčių rojaus zonas.

Minetis sutrikęs žiūrėjo į d’Aventūrą.

– Jūs jau visai nusišnekat! Dabar turbūt išklosit man, kas – tikriausiai, galbūt, jūsų nuomone – išgabena tuos narkopinigus iš šalies. Teisybė?

D’Aventūra nelinksmai susijuokė.

– Kurjeriai, kas gi dar! Užtat žinau, kas visa tai organizuoja. Grasas, Santorinis ir Masimas. Jie suka milžinišką smagratį.

Minetis nervingai nusikvatojo.

– O kaipgi Agosto grupė atgauna savo pinigėlius, jeigu jie nusėda ne jos sąskaitoj, o kur nors mokesčių rojuje? – pasiteiravo pašaipiai.

– Pagaliau sulaukiau taiklaus jūsų klausimo, questore! – piktai sududeno d’Aventūra. – Nes nuo šios vietos žaidimas vyksta kaip „Monopolyje“. SISDE užsienio skyrius mus informavo, kad Vanuatu Respublikoje įsteigta firma „Rizzolo Venture Capital“. Iš turimų duomenų galima daryti išvadą, kad tarpininkas buvo Enrikas Kardonė. Bet įrodymų nėra. Kurjeriai pasikeisdami gabena į Vanuatu grynuosius pinigus Graso nuosavu reaktyviniu lėktuvu.

– Tai neįrodyta! – riktelėjo Minetis.

– Bet tik todėl, kad Finansų policija Italijos oro uostuose kažkodėl niekuomet netikrina to lėktuvo. Atrodo, kažkas suinteresuotas, kad Graso banknotai saugiai iškeliautų iš Italijos.

– Aha! Ir koks, jūsų nuomone, tos pasakėlės tęsinys?

– Vanuatu Respublikoje ta gausybė dolerių padedama į firmos sąskaitą solidžiame banke, – ramiai dėstė d’Aventūra. – Turim pagrindo manyti, jog tai – arba „Western Union“, arba „Westpac Bank“.

Minetis atlaidžiai nusišiepė.

– Ir vėl – turim pagrindo manyti...

– Būtent – sugriaudėjo d’Aventūra. – Tikiuosi, apsidžiaugsit išgirdęs laimingą šios istorijos pabaigą?

– Na žinoma, prašom pasakoti toliau! Aš stačiai degu nekantrumu. Labai mėgstu istorijas, ypač tokias išradingas, kaip apie Pinokį ir Džepetą.

D’Aventūra niekinamai žvilgtelėjo į Minetį, bet nesiliovė kalbėjęs:

– Agosto grupei reikėjo daug pinigų, kad išliktų. Ir žinot kodėl?

– Nė nenutuokiu! Bet tai nieko, juk vis tiek paaiškinsit man viską iš eilės, – pasišaipė Minetis.

– Mielai! Pateiksiu pavyzdį, kad suprastumėt. Įmonė parduoda eksportuojamą gaminį – tarkim, greitašaudį automatą – lengvatinių mokesčių zonoje esančiai bendrovei, kuri priklauso Romanui Grasui ir jo bendrininkams, gal net kai kuriems politikams; parduoda sumažinta kaina – už penkis eurus. O Grasas ir jo kompanija perparduoda tą šautuvą tarptautine rinkos kaina – už penkis šimtus eurų. Pelnas lieka lengvatinių mokesčių zonoje esančioje bendrovėje, o mūsų finansų organai atlygina Agostui nuostolius. Dviguba nauda. Ar aišku?

Minečiui atvipo žandikaulis.

– Bet įdomiausia tai, kokiu būdu šitiek pinigų, išplautų iki sniego baltumo, grįžta į legalią Italijos pinigų apyvartą, – suniurnėjo d’Aventūra, o jo akys karingai žybtelėjo. – Vienoje iš tų pasakiškų salų įsteigiama realizavimo bendrovė. Agosto grupė sudarinėja su ja tiekimo sutartis, kuriose numatomos konkrečios tiekimo datos ir didelės baudos už vėlavimą. Savaime aišku, realizavimo bendrovė sutartais terminais prekių tiekti negali. – Skvarbus D’Aventūros žvilgsnis įsmigo į priešišką Minečio veidą.

– Na, ir kas toliau? – apmaudžiai paklausė questore.

– Agosto grupė apskundžia bendrovę dėl vėluojančio tiekimo, reikalauja atlyginti nuostolius ir, be abejo, bylą laimi. Realizavimo bendrovė Karibų salose moka netesybas. Pinigai visiškai legaliai pervedami ten, kur reikia.

Komisaras nepatikliai papurtė galvą.

– Ar tai reiškia, kad tyčia piktnaudžiaujama mūsų teismais?

D’Aventūra linktelėjo ir kalbėjo toliau:

– Yra daug būdų plauti pinigus. Grasas čia labai išradingas. Bet ne tik jis. Neseniai buvo aptikta eksportuojamų prekių, kurių kaina – melaginga. Deklaruota, kad buldozeris kainuoja penkis šimtus dvidešimt dolerių, o automatiniai krautuvai – tris šimtus aštuoniasdešimt dolerių kiekvienas! Čia tas pats metodas, apie kurį jums jau kalbėjau. Italijos iždas vien muito mokesčio prarado dvidešimt milijardų dolerių. Tačiau grįžkim prie Agosto grupės Jos sistema gerai veikė tol, kol iš nuolatinių rinkų plaukė nuolatinis pelnas. Bet netikėtai visame pasaulyje įprastinės ginkluotės rinka susitraukė ir grupė patyrė milžiniškų nuostolių, jau ritosi bankroto link. Ir štai – stebuklas: Agostas tarsi dangaus malonę gauna šimto milijonų kreditą iš „Banco di Roma“!

– Nesąmonė! – papurtė galvą Minetis. – Joks pasaulio bankas neduos paskolų be garantijų. Juo labiau – šimto milijonų.

– Būtent! – išsišiepė d’Aventūra. – Dėl tos priežasties „Western Union“ arba „Westpac“ laidavo Romos bankui, kad šis galėtų suteikti Agosto grupei dosnią paskolą.

– Ir kodėl koks nors pasaulyje žinomas bankas apskritai turėtų tai daryti?

D’Aventūra užvertė akis į lubas.

– Todėl, kad kai „Western Union“, o gal „Westpac“ sutiko tapti laiduotoju, atsakomybę prisiėmė „Rizzolo Venture Capital“, kuri tuose bankuose pasidėjo pinigus, gautus už narkotikus. Juk žinote: Pecunia non olet!

– Labai painu, aš nebesuprantu, – sumurmėjo Minetis. – Negi manot, kad mūsų finansininkai – visiški apuokai ir tokių sąryšių nepastebi?

– O kaip jie pastebės? Agosto grupės ataskaitose figūruoja tik „Banco di Roma“ kreditas. Nematyti jokių ryšių nei su „Rizzolo“, nei su „Westpac“ ar „Western Union“.

– Tos jūsų fantazijos neturi pamato. Agosto grupė anksčiau ar vėliau turės paskolą grąžinti. Ir kaip ji tai padarys? Juk įsiskolinusi bankui.

– Aš ką tik jums paaiškinau, gerbiamasis questore. Bylinėsis dėl laiku nepristatytų prekių ir dėl to patirtų nuostolių. Vis dėlto Agosto grupės atveju viskas vyko kiek kitaip. Jos valdyba kitados padarė didelę klaidą. Prieš dvejus metus „Banco di Roma“ nei iš šio, nei iš to atsisakė teikti dideles paskolas. Esą banko valdyba sanacijos tikslais nutarė palengvinti kreditų grąžinimo sąlygas. O kadangi mūsų valstybei priklauso apie trisdešimt procentų Agosto grupės akcijų, tai jos taryboje, savaime aišku, yra ir Italijos vyriausybės atstovų. Be abejo, tie patys džentelmenai sykiu yra ir „Rizzolo“ akcininkai.

– Juk nenorit pasakyti, kad mūsų vyriausybės ministrai...

– Kaip tik ir noriu! – pertraukė Minetį d’Aventūra. – Kad visiems, kurie prie to prisidėjo, šis tas nubyra. Negana to, kad ginklų prekybos sandėriai yra finansuojami pinigais, gautais už narkotikus ir iš neteisėtų subvencijų, gautas pelnas nusėda užsienio sąskaitose, šitaip išvengiant mokesčių. Labai keista, bet ta istorija šičia ir baigiasi, toliau tirta nebuvo. Anuomet Finansų ministerija argumentavo, esą Agosto grupė svarbi nacionaliniams interesams, ir byla buvo numarinta.

Minetis suglumęs spoksojo į d’Aventūrą. Jis vėl atsisėdo prie savo stalo, parėmė kaktą ranka ir atsiduso.

– Man rodos, jūs per daug gilinatės į ekonomiką ir taikotės ne į tuos žmones. – Jis pakėlė akis ir minutėlę stebėjo, kaip d’Aventūra prisidega dar vieną cigaretę. – Ir baikit dūmyti, prismirdinsit man visą kambarį. Juk tai šlykštu!

D’Aventūra piktai išsiviepė, įžūliai išpūtė į orą dūmų žiedą ir kalbėjo toliau:

– Verčiau dar šio to paklausykit, gerbiamasis questore!

– Visą laiką tik tai ir darau. Na, tuomet užbaikit – sumurmėjo Minetis ir piktai mostelėjo ranka, lyg baidytų šunį.

– Negi taip ir neužčiuopėt sąsajų? – vėl susierzino d’Aventūra.

– Aš tik užčiuopiau, kad minėtieji asmenys galbūt puoselėja asmenines draugystes.

– Tada man teks kalbėti aiškiau. Labai tikėtina, kad Romanas Grasas, Santorinis ir Masimas yra svarbiausi asmenys, atsakingi už „Rizzolo Venture Capital“ veiklą. O kas, jūsų nuomone, buvo tų ponų konsultantas?

– Ar žaisim viktoriną?

D’Aventūra papurtė galvą.

– Avvocato Enrikas Kardonė! Tai jis – tos pinigų karuselės konstruktorius. Vanuatu salose veikiausiai guli šimtai milijonų eurų, pelnytų iš narkotikų ir ginklų prekybos.

Minetis nepatenkintas pakraipė galvą.

– Kur apskritai yra tos Vanuatu salos? Niekada nesu apie jas girdėjęs.

– Ramiajame vandenyne. Anksčiau jos vadinosi Naujieji Hebridai, – paaiškino d’Aventūra. – Deja, prie Vanuatu valstybės sienos baigiasi tarptautinės bankų kontrolės kompetencija. Aš jau ne pirmi metai palaikau ryšį su FATF^11, kuri yra aštuonių galingiausių pramoninių valstybių įkurta institucija. Ji kasmet skelbia nebendradarbiaujančių valstybių ir sričių sąrašą, tai yra tų, kurios nepadeda kovoti su pinigų plovimu ir organizuotuoju nusikalstamumu.

– Liaukitės, d’Aventūra! Mane jau ima pykinti nuo jūsų išvedžiojimų. Ką visa tai turi bendro su Kardonės nužudymu?

– Ištyrus Kardonės nužudymą pavyktų atskleisti vieną finansinį skandalą. – D’Aventūra vėl pasirausė kelnių kišenėje ir išsitraukė kažkokį popieriuką. – Jeigu jums, gerbiamasis questore, dar pakaktų kantrybės šiek tiek paklausyti, iškločiau savo paslaptį.

– Gerai jau, – įsižeidęs metė Minetis. – Varykit iki galo!

– Ačiū, – sumurmėjo comandante ir ėmė skaityti: „Šiuo metu prie vadinamojo mokesčių rojaus priskiriami Egiptas, Kuko salos, Dominikos Respublika, Vanuatu, Gvatemala, Indonezija, Izraelis, Libanas, Maršalo salos, Sent Vinsentas ir Grenadinai, ir tai – tik svarbiausios zonos. JTO mano, kad vien Vanuatu kasmet išplaunami du trys milijardai JAV dolerių, o kitose mokesčių rojaus šalyse – daugiau kaip šimtas milijardų dolerių. Kitaip sakant, Vanuatu Respublikoje vienam kvadratiniam metrui tenka daugiau eurų, negu Italijoje – gyventojų.“

Minetis sužaibavo į d’Aventūrą.

– Ir kas iš to?

– „Rizzolo“ struktūros galvos yra arba buvo – kaip mes žinom, bet įrodyti, deja, negalim – Enrikas Kardonė, Ličas Masimas, Betinas Santorinis ir donas Romanas Grasas. Pasak SISDE, tas ketvertas reguliariai susitikinėjo tiek Palerme, tiek prie Madžorės ežero, Strezos viešbutyje „Des Îles Borromées“.

– Nesuprantu, kodėl jūs, d’Aventūra, taip laikotės to scenarijaus. Manęs jis neįtikina. Teikitės visą dėmesį skirti Kardonės žudikui, o ne gerbiamų piliečių verslo reikalams! Gal tie signori tiesiog mėgsta kartu leisti atostogas.

– Kokios atostogos? – kandžiai atšovė d’Aventūra. – Jie tariasi dėl didelių sandėrių, ne kitaip.

– Gal sėdėjot prie gretimo stalelio? Ir girdėjot, apie ką tie ponai kalbasi? O gal pats dalyvavot jų susitikime? Labai abejoju!

– Leiskit man pasakyti iki galo, gerbiamasis signore questore. SISDE agentai dvejetą metų sekė Kardonę. Mums žinoma, kad prieš pat iškylant ginkluotės skandalui jis paviešino nemalonią istoriją, į kurią dėl moters buvo įsipainiojęs tyrimo komisijos pirmininkas. Šiam tai ilgam sugadino reputaciją – pirmininkui teko atsistatydinti. Tuo pat metu iškilo aikštėn įtartini jo ryšiai su mafija. Netrukus nuo tos bylos tyrimo buvo nušalinti du advokatai. Dabar jie dirba kažkur provincijos užkampyje, kur nebegali iškrėsti jokių eibių. Praėjus vos savaitei po neparankiųjų signori perkėlimo, buvo nušautas ministras Džekas.

Minetis vėl pašoko nuo kėdės ir drebėdamas iš susijaudinimo įsistebeilijo į d’Aventūrą.

– Tai kodėl Kardonė nužudytas Palerme, nors jį nuolat stebėjo slaptoji tarnyba? Ir dar pribaigtas šitokiu būdu? Madonna! Jūs be reikalo karščiuojatės, comandante! Iki šiol dėstėte vien tik spėjimus, prielaidas, drąsias versijas ir prasimanymus. Pasakysiu trumpai drūtai: įsakau jums visą dėmesį skirti savo darbui, o tuos žmones palikti ramybėj! Ir žinot kodėl? – Minečio veide plykstelėjo valdingumas ir ryžtas. – Nes aš esu šios žinybos šefas, ir pulkininkas Palardas, kaip Kovos su mafija direkcijos Sicilijoje komisaras, gali mane...

– Nukryžiuoti? – pertarė Minetį d’Aventūra ir patenkintas nusišiepė, bet tą pat akimirką jo veidas apsiniaukė. – Kodėl man vis rodosi, kad jūs tik ir kaišiojat man pagalius į ratus?

Minečio veide pražydo maloninga šypsena.

– D’Aventūra, visi aplinkui tik ir kalba, koks jūs nuostabus kriminalistas. Protingas, sąmojingas, prityręs ir atkaklus.

– Jis ne atkaklus, jis užsispyręs! Ir gerai smūgiuoja kaire, – iš kambario gilumos atsiliepė Venaras ir išsišiepė nuo ausies lig ausies.

– Užsičiaupk, Emilijau! – sudraudė padėjėją d’Aventūra ir vėl kreipėsi į Minetį: – Niekas man neįrodys, kad išsigalvoju.

– Nors ir gavot vyresnybės leidimą atvirai drėbti viską, ką manot apie šią sensacingą – to nepaneigsi – žmogžudystę, tai dar nereiškia, jog turite veikti kaip buldozeris. Juk mudu abu žinom, kaip čia viskas vyksta.

– Aš – taip! – rūsčiai suniurzgė d’Aventūra. Juodos jo akys žaibavo, jis nesitvėrė pykčiu. – Bet man ne visai aišku, ar tai žinot jūs. Vienas Dievas supaisys, kas jus, Mineti, pasodino į šį krėslą. Spėju, koks nors bičiulis ministras.

– Man jau gana jūsų įžūlumo! Už tokius prasimanymus turit tučtuojau atsiprašyti arba teks atsakyti už pasekmes!

– Atsiprašyti? Nė nemanau. Jūs gerai žinot, kad prieš metus šis krėslas, – d’Aventūra mostelėjo į Minečio kėdę, – buvo tvirtai pažadėtas man.

– Jums teks priprasti prie minties, kad šitame kabinete sėdžiu aš.

– Nemanau, kad priprasiu, – atkirto d’Aventūra. – Kita vertus, jau ne pirmąsyk matau, kaip šiame kambaryje dėl neišmanymo sparčiai žlunga karjeros. Jūsų pirmtakas šitam krėsle išsilaikė vos metus. – D’Aventūra atsistojo, išsitiesė visu ūgiu ir iš viršaus pažvelgė į praplikusią viršininko kaktą, rasotą iš susijaudinimo.

– Labai prašau, valdykitės, d’Aventūra! – sušnypštė Minetis.

– O jeigu nesusivaldys, tada pažinsit Livijų iš blogosios pusės, signore Mineti! – sukrizeno Venaras, kuris kėpsojo lankytojo kėdėje ir žaidė su pelenine.

Venaro plaukai švietė svidinto vario spalva, visai nebūdinga siciliečiams, ir neklusniomis garbanomis krito ant sprando. Blyškus jo veidas buvo sėte nusėtas strazdanų, bet dar ypatingiau atrodė šviesios skaidrios akys. Jos be atvangos judėjo ir, regis, matė viską. Vaikinas šnekėjo nedaug, bet kai prabildavo, tai su įžūlia energija, visiškai nederančia prie geraširdiškos išvaizdos. Sunku buvo atitraukti žvilgsnį nuo neįprasto jo veido. Tas besišypsantis žmogus atrodė toks Dievo avinėlis, kad vargu ar įtartum, jog gali būti pavojingas. Questore Minetis buvo išsiteiravęs apie artimiausius bendradarbius ir jų sugebėjimus, bet žiūrėdamas į jaunatvišką ir naivoką Venaro veidą niekaip negalėjo patikėti, kad tas vaikinas – sumanus ir geras kriminalistas.

– Užčiaupkit marmūzę, Venarai! – įsakmiai riktelėjo Minetis. – Ir įsidėmėkit: jums aš esu questore Minetis! – Jis niekinamai pažvelgė į jaunąjį commissario.

D’Aventūra irgi pasipiktino savo padėjėju.

– Jis teisus! Verčiau patylėk, Emilijau!

Venaras akivaizdžiai mėgavosi dviejų varžovų ginču; atrodė, kad jam smalsu, katras laimės dvikovą. Įtampą Minečio kabinete dar labiau sustiprino troškus oras ir kaitra. Kondicionierius vėl buvo sugedęs.

D’Aventūros akyse, žvelgiančiose į viršininką Minetį, atsispindėjo nusivylimas, kartėlis, gal net įžeista tuštybė. Pasitraukus ankstesniajam įstaigos vadovui, šį postą tikėjosi gauti Livijus. Bet išėjo kitaip: jam nosį nušluostė žmogus iš Milano, iki tol dirbęs administracinį darbą policijoje, neturįs nė menkiausios patirties, kaip kovoti su organizuotuoju nusikalstamumu, juoba nieko nenutuokiąs apie Siciliją.

D’Aventūra vėl kreipėsi į komisarą:

– O tą leidimą atvirai drėbti viską, ką manau, kaip jūs, gerbiamasis signore, teikėtės pareikšti, aš pavadinčiau įgaliojimu veikti. Bet pasakysiu trumpiau: visa ši byla guli ant mano stalo todėl, kad vidaus reikalų ministras įpareigojo Finansų policiją perduoti ją man. Enrikas Kardonė buvo ne šiaip sau žmogelis, jo advokatų biure artimiausiomis dienomis bus atlikta krata – dėl įtarimo pinigų plovimu. Slaptoji tarnyba turi informacijos, kad Kardonė vaidino pagrindinį vaidmenį permetant milžiniškas sumas, nors ir dėjosi nežymiu advokatėliu, dirbančiu kažkur kalnuose prie Madžorės ežero. Siaubinga žinia apie tą atvirą žmogžudystę įvarė žmonėms tiek baimės, kad man pavesta išaiškinti šį nusikaltimą. Vyriausybė įsitikinusi, jog problemos rakto dera ieškoti ne vien Sicilijoje.

– Ir kas? – irzliai burbtelėjo Minetis. – Ministras nesuteikė jums įgaliojimų savo nuožiūra prisikviesti valdininkų iš visos Italijos. Elgiatės kaip koks Toskanos bulius.

– Ar tik jūs nesupainiojot mūsų grupės su karabinierių postu, tiriančiu eilines žmogžudystes? Ar skaitėt SISDE ataskaitą?

– Aš tik vakar grįžau iš Romos, – nuo tiesaus atsakymo išsisuko Minetis. – Kai tik apsitvarkysiu, imsiuosi slaptųjų tarnybų surinktos informacijos. – Jis išsitraukė iš kišenės popieriaus lapą ir ėmė balsu skaityti: – Du pareigūnai iš Genujos, keturi iš Florencijos, trys iš Romos, vienas iš Bergamo ir trys iš Neapolio. Ar bent nutuokiat, kiek tai atsieis? Kiek kainuos vien apgyvendinimas?! Kaip turėsiu pasiaiškinti ministerijai?

D’Aventūra nepritariamai papurtė galvą.

– Galėtume įkurdinti juos jaunimo turistų bazėje, – pasiūlė. – Nagi, pakalbėkit su jos vedėju, gerbiamasis questore. Juk su juo gerai sutariat. Nuolaidą išsiderėtumėt.

– Gana tų begėdiškų kalbų! Paskutinį kartą reikalauju tvarkos, comandante! Jūsų štabe – daugiau kaip dvidešimt du žmonės, neskaitant jūsų padėjėjo Venaro. Aš liepiau palikti valdininkus ramybėj. Mūsų skyriuose dirba puikūs žmonės, tad pagalbininkų iš šalies mums nereikia.

– Taigi kad reikia! – paprieštaravo d’Aventūra. – Aš pareikalavau tų specialistų, nes jie labai daug žino apie tarptautinius kapitalo srautus ir pinigų plovimą. Turi tarptautinių ryšių, ir kaip tik su tais bankais, kurie Europoje ir JAV įrašyti į juoduosius sąrašus.

Užuot atsakęs, Minetis tik metė nepritariamą žvilgsnį ir stačiokiškai nusigręžė. Bet po akimirkos, matyt, apsigalvojęs, atkirto:

– Šiandien priešpiet sutariau su pulkininku Palardu: pinigų plovimas – ne mūsų reikalas. Mūsų reikalas – žmogžudystė, kurią įvykdė mafijos narys. Ar supratot pagaliau?

D’Aventūra išblyško. Sukandęs dantis stovėjo priešais rašomąjį stalą kaip stulpas.

– Palardas, o tikriau sakant Vidaus reikalų ministerija, savo sprendimo atšaukti nebegali. Bent jau kol kas, kol spaudžia viešoji nuomonė. Gal nuskambės ciniškai, bet tas šiurpus nusikaltimas suteikė man unikalią progą apvalyti gerbiamą visuomenę nuo kai kurių jos narių. Ir patikėkite, signore, tokios progos aš nepraleisiu.

Minetis net pašoko. Kraujas mušė jam į galvą, lūpos virpėjo.

– Jūs laikysitės mano nurodymų! Kiekvieną žingsnį, kiekvieną dėl šios bylos planuojamą akciją derinsit su manim! Jeigu jums, d’Aventūra, tarnybos reikalais reikės keliauti toliau kaip du šimtus kilometrų, įforminsit komandiruotę kaip dera. O jei prireiks tartis su pulkininku Palardu, tuo užsiimsiu aš, bet ne jūs! Kol negausit mano parašo, nepriimsit jokių sprendimų, net ir dėl menkniekių! Ar jums aišku?

– Įsikaliau į galvą, – atrėžė d’Aventūra. – Taigi kokius veiksmus siūlot?

– Kas mums žinoma apie tą Bruną, kaip jį ten...

– Sforcaną. – D’Aventūra ištraukė iš segtuvo spalvotą nuotrauką ir sviedė ant stalo. – Brunas Sforcanas, gimęs 1978 metų sausio 12 dieną Pricyje. Teistas. Smulkūs teisėtvarkos pažeidimai, ginkluotas užpuolimas, teisybė, kaltė neįrodyta. Iki pastarojo meto gyveno arba pas seserį Kaltabelotoje, arba pas draugą Fikudzyje.

– Visuotinė paieška! Sukelkit ant kojų karabinierius kareivinėse. Tą tipą užspeisim kalnuose. Jei tik viską organizuosim kaip reikiant, sučiupsim jį bematant.

– Kaip norit, questore.

D’Aventūra šaltai šyptelėjo, pamojo padėjėjui ir abu išėjo iš kabineto.

Paieška

Kukliame Kaltabelotos karabinierių posto kambarėlyje comandante d’Aventūra ir commissario Venaras gilinosi į atšiauraus, nesvetingo kalnų krašto žemėlapius ir gyvenviečių planus. Aplink didelį stalą, lyg kokiame generaliniam štabe nuklotą žemėlapiais, kuriuose ovalai žymėjo naršytinus rajonus, buvo susibūrę kelių policijos karininkai. Patalpa, šiaip jau skirta srities policijos pareigūnų pasitarimams, virto centrine vadaviete. Ant stalų buvo pristatyta telefonų, telefaksų, kompiuterių su spausdintuvais, gulėjo radiotelefonas. Viešpatavo darbingas sambrūzdis.

D’Aventūra neklydo: bendrauti vietos kelių policijai, karabinieriams ir rinktiniams specialistams iš Palermo kovos su mafija grupės trukdė tarpusavio nepasitikėjimas, kurio net jis neįstengė išsklaidyti. Vietos policijos žmonės nė neslėpė, kad jį ir jo bendradarbius laiko įsibrovėliais, ne saviškiais. Jiems jis buvo vienas iš tų nekenčiamų karabinierių karininkų iš didmiesčio, pasišovusių šiurkščiai komanduoti sprendžiant klausimus, už kuriuos atsako vietiniai.

Jau trys dienos vyko visuotinė Bruno Sforcano paieška, bet nesėkmingai: visas grupės laimikis tebuvo du smulkūs vagišiai ir vienas narkotikų prekeivis. Daugiau kaip du šimtai karabinierių buvo atitvėrę Kaltabelotos miestelį. Keliolika valdininkų kaupė visą gaunamą informaciją, o specialistai ir vietiniai kolegos analizavo operacijos rezultatus. Dar viena grupė planavo atitinkamus veiksmus ir informavo apie juos d’Aventūros vadavietę. Tuo pat metu šimtai policininkų vykdė akcijas gretimose vietovėse – Kampofeličėje, Pricyje, Kastronove ir Džuljanoje; tai vis nuošalūs kaimeliai didžiulio Rokos Busambros uolų masyvo papėdėje.

D’Aventūra ir commissario Venaras nė nesitikėjo, kad pavyks sučiupti Sforcaną. Sunkiai prieinamuose kalnų kaimeliuose, kuriuose galėjo slėptis Kardonės žudikas, nesunkiai rastum tūkstančius slėptuvių. O iš vietos gyventojų vargu ar sulauktum pagalbos – dėl to juodu neturėjo iliuzijų.

Niekas neišduotų Bruno Sforcano jau vien dėl to, kad jo dėdė – įtakingasis Pricio meras. Ir apskritai d’Aventūra abejojo, ar ieškomasis slapstytųsi gimtinėje. Livijus ir Venaras per pastarąsias dvi dienas papurtė bene keturias dešimtis liudytojų, ir vis tuščiai. Šio krašto gyventojai buvo nebylūs kaip neperžvelgiamas šaltas žiemos rūkas, gaubiantis kalnų tarpeklius.

– Ši prakeikta paieškų operacija yra gryna komedija, – niurzgė commissario Venaras, susipažinęs su naujausiais raportais. – Galėčiau lažintis, kad Sforcanas tūno kur nors Palerme.

D’Aventūra linktelėjo ir susimąstęs pažiūrėjo pro langą. Rūkas užklojo visą apylinkę ir ji atrodė tokia pat niūri, kaip ir sėkmės perspektyva. Dar kelios valandos – ir stos naktis, teks stabdyti žudiko paieškas. Argi ne absurdas: suvoki, kokia beprasmiška toji akcija, ir vis tiek ją vykdai.

– Velniava! – d’Aventūra taip plojo delnu per rašomąjį stalą, kad valdininkai net krūptelėjo.

Lauke sustojo du automobiliai. Iš mašinų išvirto būrys žmonių su filmavimo kameromis, mikrofonais ir prožektoriais.

– Ką tai reiškia, po perkūnais? – sušnypštė comandante.

– Spauda! – šūktelėjo kažkas iš koridoriaus.

Kai atvykėliai mikliai, kaip įpratę, puolė krauti priešais namą kabelių rites ir montuoti siųstuvus, D’Aventūra griebėsi už galvos.

– To man tetrūko! – riktelėjo uniformuotam pareigūnui, kuris jau spėjo atlapoti duris ir įleisti du žmones.

– Kas čia dedasi? – iš kambario gilumos atsiliepė Venaras ir nusiėmė kompiuterio ausines.

D’Aventūrai dar nespėjus atsakyti, priešais jį išdygo madingai apsirengęs vyriškis.

– Sandolas iš Televisione RAI Uno, – sušuko ir mostelėjo į kolegas, stovinčius už jo. – O čia mano laidos technikai. – Už Sandolo trypčiojo būrelis televizininkų su lagaminais ir kabelių ritėmis, tarsi be jų vadavietėje būtų maža sumaišties. – Ar jūs – šio renginio viršininkas? – paklausė reporteris ir ištiesė ranką d’Aventūrai. Šis nutylėjo.

– Mums reikia šviesos! – riktelėjo vienas iš nekviestų svečių ir kreipėsi į comandante: – Kur čia kištukinis lizdas?

– Lauk! – suriaumojo d’Aventūra. Jo veidas buvo tamsiai raudonas. – Jei tučtuojau neišsinešdinsit iš šio kabineto, – grėsmingai palinko prie televizijos reporterio, – aš išmesiu jus pats ir sugrūsiu į tuos jūsų mėšlavežius!

Tačiau vyrukas nesileido išmušamas iš vėžių.

– Pricio meras, signore Santorinis, informavo mus apie paiešką. Pasak jo, questura persistengė gaudydama televizijos parodytą žudiką. Be jokio teisėto pagrindo kratomi namai ir butai, masiškai pažeidinėjamas niekuo dėtų piliečių privatumas, akivaizdžiai nepaisant žmogaus teisių. Ką jūs į tai atsakysit?

– Aha! – d’Aventūros žvilgsnis įsmigo į RAI Televisione reporterį. – Taip kalba signore Betinas Santorinis?

Veržlusis žiniasklaidos atstovas madingu kostiumu maloningai išsišiepė.

– Mūsų žiūrovai turi teisę žinoti apie šiurkščius karabinierių veiksmus Sicilijoje. Beje, signore Santorinis labai giria jūsų veiklą, nors ir nepateisina, kad šiame rajone gyvenantys piliečiai urmu traktuojami kaip nusikaltėliai.

D’Aventūra apstulbęs spoksojo į reporterį.

– Santorinis? Jis nori mus apmulkinti?

– Kaip tai suprasti? – paklausė reporteris su ironijos gaidele balse.

– Nesvarbu!

– Signore Santorinis mūsų kanalui pasiskundė, kad jūs su daugiau kaip penkių šimtų karabinierių daliniu neleidžiate atsikvėpti šešioms šio rajono bendruomenėms, – irzliai pareiškė Sandolas.

D’Aventūra tulžingai nusikvatojo.

– Signore Santorinis apeliuoja ne į jūsų kanalą, jis apeliuoja į doną Romaną Grasą. O šis savo ruožtu šaukiasi mūsų visų gerai pažįstamo ir mylimo žiniasklaidos karaliuko ir vyriausybės atstovo.

– Įdomi minčių eiga! Ar tą sakinį pakartotumėt ir tiesioginėje laidoje?

– Pasakyčiau taip: jūs, savo maitintojo paakinti, mūsų darbą čia, kalnuose, pavertėt muilo opera. Spėju, kad jūsų užduotis – ir sensacingi pakartojimai visais televizijos kanalais, – bjaurėdamasis atkirto d’Aventūra.

Sandolas praleido užuominą pro ausis.

– Mes jau šį tą matėme. Savo operacijoje jau panaudojot įspūdingas pajėgas ir daug sunkiosios ginkluotės, argi ne? Bet turbūt siekiate dar daugiau? Tikriausiai galėsite mūsų žiūrovams atskleisti, kas slypi už tos neregėtos akcijos. Gal tai susiję su mafijos vidaus kovomis dėl įtakos? Gal rengiamas stiprus kirtis krikštatėviams? Mūsų tyrimų duomenimis, nužudytasis Kardonė juk buvo...

– Neveskit manęs iš kantrybės, po šimts velnių! – pertraukė reporterį d’Aventūra. Jo balsas tapo kietas ir aštrus. – Pirmiausia, jūs trukdote paieškai. Antra, savo pranešimais žlugdote kriminalinę bylą. Ir trečia, jūs mane nervinat.

– Tik jau nereikia taip labai susireikšminti, didysis, tvirtasis comandante! O gal ketinate kapotis su spauda?

D’Aventūra niekinamai nužvelgė išsipusčiusį Sandolą.

– Ar atmintis manęs neapgauna? Ar tik ne jūs ir esat tas veidmainis niurzga, kuris per televiziją taip tikroviškai, kone taškydamasis krauju, komentuoja žmogžudystes?

– Bandomasis filmavimas! – šūktelėjo technikams Sandolas, o jo veide švytėjo begėdiškas pasipūtimas. – Mūsų žiūrovams visada įdomu, kaip carabinieri elgiasi su žiniasklaidos atstovais. O aš... taip, esu tas tipas, kuris mūsų žiūrovams iš arti parodo, kaip žiauriai žudo mafija. – Reporterio akys net spindėjo iš pasididžiavimo.

– Kokia, sakėt, jūsų pavardė? – Grėsmingas d’Aventūros balsas reiškė, kad audra gali pratrūkti bet kurią akimirką.

– Rodolfas Sandolas, – atsakė puošeiva ir plačiai išskleidė įsivaizduojamą povo uodegą.

– Tad klausykit, Rodolfai! – sugriaudėjo d’Aventūra taip garsiai, kad televizininkai instinktyviai susigūžė. – Jūs tikriausiai manot, kad televizijos žiūrovai trokšta kuo ryškiau išgyventi žmogžudystę. Jeigu iš tiesų siekiate kuo tikroviškesnio vaizdo, kodėl nesileidžiate nužudomas pats? Galėtumėt perteikti labai autentiškus žudomojo įspūdžius.

– Džiaugiuosi, kad mūsų piliečiams demonstruojate valdingai įsakmų savo toną. Visa Italija taps unikalaus jūsų darbo stiliaus liudytoja.

– Signore Sandolai... – d’Aventūra rūsčiai žengė prie madingai apsirengusio televizijos reporterio. – O jūs dabar tapsite savo skrydžio pro duris liudytoju. Ir jei ta žiurkė, kuri stovi už jūsų, paspaus paleidimo mygtuką, aš suimsiu jus ir jūsų šutvę, o visą aparatūrą konfiskuosiu. Jums ir jūsų kanalui bus iškelta byla, dėl kurios ilgai graušit nagus.

– Nemanau, – paprieštaravo Sandolas. – Palermo teismas ir prokuratūra reportažui pritarė. Su tuo sutiko ir questore Minetis. Netrukus galėsite pats paklausti jį ir procuratore Pontį – jie jau vyksta čionai.

D’Aventūra geležiniais gniaužtais sugriebė reporterį už atlapų ir prisitraukė dabitą taip, kad jų nosys vos nesusidūrė. Tyliai, bet grėsmingai nuskambėjo komendanto žodžiai:

– Kol man nepateiktas oficialus leidimas, užsičiaupkit ir dinkit iš čia! Capisce?

Tuo metu priėjo Venaras ir truktelėjo šefą į šalį.

– Valdykis, Livijau! Kam jį pykinti? Tegul verčiau Minetis apsijuokia prieš tuos idiotus!

– Teisybę sakai, – akimirką pamąstęs atsakė d’Aventūra, paleido apsimestinai besišypsantį reporterį ir nusigręžė.

– Minetis ir Pontis tuoj bus čia, ką tik skambino, – pakuždėjo Venaras.

D’Aventūra atsiduso. Tai buvo viena iš tų dienų, kai norėjosi viską mesti velniop.

– Sforcano byla jau vis tiek įsibėgėjusi. Bet jei Santoriniui taip labai rūpi pataisyti savo, kaip mero, reputaciją, aš jam padėsiu. Surenkim jam ir jo sūnėnui nedidelę propagandinę kampaniją šiame krašte!

Commissario Venaras patenkintas susijuokė.

– Beje, tą Sandolą prisimenu iš anksčiau, – tyliai pasakė. – Jei neklystu, prieš keletą metų Milane jis buvo įsipainiojęs į nešvarią prostitucijos bylą.

– Į tokį jis ir panašus, – kandžiai pritarė d’Aventūra, tada atsisuko į Sandolą: – Paėjėkime į šalį. – Jis mostelėjo dešinėn ir nužingsniavo, o televizininkai nusekė įkandin.

– Iš kur jūs dabar atvykot? – paklausė d’Aventūra laidos vedėją, kuris, regis, nepastebėjo jo klastingo žvilgsnio.

– Iš Milano, – atsakė Sandolas ir entuziastingai prašneko į savo mikrofoną:

– Testas... testas... viens... du... trys... – Pažvelgė į garso techniką. – Ar viskas aišku?

Šis pakėlė nykštį.

Sandolo akys net žibėjo iš stropumo. Jis pradėjo:

– Enriko Kardonės nužudymas pašiurpino visą šalį. Mes esame nuošaliame Sicilijos kalnų rajone, kur laikas, regis, sustojo prieš šimtus metų. Žudiko paieška vyksta visu tempu. Ketiname parodyti užkulisius ir piliečių apstulbimą, visai Italijai priminti tas vietas, kur viešpatauja smurtas ir nusikaltimai. Comandante d’Aventūra... – Ir kyštelėjo mikrofoną komendantui po nosim.

D’Aventūra išvertė akis ir susiraukė, lyg būtų prarijęs žiurkių nuodų.

– Komentarų nebus! Išjunkit tą daiktą! Aišku?

Nieko nesuprasdamas Sandolas krestelėjo galvą. Tuo metu jo palydovai baigė montuoti apšvietimą ir nukreipė kamerą į tam tyčia surikiuotas kėdes kambario kampe.

– Jūs, atrodo, nesuprantate, kas čia vyksta. Bus geriausia, jei atsistosit tenai... – Reporteris mostelėjo į kėdes, priėjo prie komisaro Venaro ir stumtelėjo jį į kadro vidurį.

– Teikitės palikti ramybėj mano bendradarbį! – suriaumojo d’Aventūra.

Sandolas pamojo prieiti keliems kabelių montuotojams ir pastatė juos priešais kamerą vietoj karabinierių karininko. D’Aventūra bjaurėdamasis stebėjo visų galų meistrą, kuris lakstė po kambarį kaip į uodegą įkirptas, nurodinėjo, kur statyti kamerą ir apšvietimą, ir pats bandė pozuoti.

– Ar atkreipėte dėmesį, signore d’Aventūra, – toliau šmaikštavo reporteris, – kad iš esmės keičiasi televizijos raidos kryptis? Jei laidų reitingai ir statistika nemeluoja, nebetoli tas metas, kai pačioje televizijoje bus daugiau asilų nei priešais televizorius. Tada televizija pirmąsyk taps realistiškesnė už patį gyvenimą. Ir jūs dalyvaujate tame procese!

– Ir taip kalbate jūs, Sandolai? Tas, kuris nesibodi išryškinti ekrane didžiausias šlykštynes? Man jau seniai neduoda ramybės klausimas, kodėl turim pasitikėti tokiu laidų vedėju kaip jūs, kuris savo moralinę orientaciją grindžia pinigais ir rusų prostitutėmis?

– Ar girdit? – nusijuokė Sandolas. – Comandante irgi nepėsčias!

Tai buvo ištarta žaismingai, bet d’Aventūra pajuto reporterio balse nerimo gaidelę. Matyt, bus pataikęs į jautrią vietą.

Ir vėl iš koridoriaus ataidėjo balsas:

– Il capo!..

Po kelių sekundžių į vadavietę triukšmingai įvirto Pontis su Minečiu. Abu buvo nutaisę reikšmingus veidus. Jie lipo per kabelius, gūžėsi po kilnojamaisiais šviestuvais.

– Ak, štai kur jis! – šūktelėjo pasipūtėlis Minetis, atsigręžęs į komendantą.

Įėję į kambarį, prokuroras ir komisaras rado d’Aventūrą ką tik atsisėdusį į krėslą. Minetis pirmiausia griebėsi abiem rankomis lyginti uniformą, pasitikrino, ar nesusiglamžiusios kelnės ir ar tebespindi juodi pusbačiai, o procuratore Pontis atsistojo šalia d’Aventūros.

– Suprantu, šis renginys jus erzina. Ir vis dėlto padarykit man paslaugą, elkitės lyg niekur nieko ir pasistenkit nutaisyti malonų veidą! Bent jau per interviu. Ir, prašyčiau... – prokuroras griežtai nužvelgė d’Aventūrą ir tyliai pridūrė: – Tik bendrais žodžiais! Jokių policijos vidaus taktikos detalių, jokios slaptos informacijos! – Jis padrąsinamai nusišypsojo ir globėjiškai paplekšnojo d’Aventūrai per petį. – Pats žinot!

– Kuo mane laikot? – pasipiktino d’Aventūra.

Tarp jųdviejų įsispraudė Sandolas.

– Taigi, comandante, dabar išgarsėsit, – prabilo jis. – Prieš interviu norėčiau išdėstyti jo eigą. Jūs trumpai nušviečiate situaciją Sicilijoje ir išryškinate esminius savo darbo aspektus. Tada aš užduodu jums keletą klausimų, o paskui dar sykį pakomentuoju jūsų atsakymus. Visa tai mes transliuosim rytoj vakare. Ar viską supratot?

– O dabar jūs, Rodolfai Milanieti, atidžiai paklausykit manęs! – D’Aventūra reikšmingai patylėjo ir grėsmingai atsistojo priešais televizijos laidų vedėją. – Jūsų reportažų veidmainiškumas pranoksta bet kokį siaubo filmą – ir tai daroma neva vykdant žurnalisto pareigą. Mane varo į neviltį tiek jūsiškiai laidų vedėjai, tiek ir neva kultūringi, o iš tiesų nemąstantys televizijos vartotojai.

Prokuroras Pontis dviem šuoliais atsidūrė prie d’Aventūros ir patraukė jį už rankovės.

– Madonna mia, d’Aventūra! Susiimkit! Papasakokit ką nors gražaus apie Siciliją!

– Jis gaus iš manęs pamoką – už dyką – apie tai, kas jo laukia čia, Palerme, arba, tikriau, Sicilijoje.

– Ką gi, man jau darosi įdomu! – pareiškė Sandolas, spėjęs nepastebimai prisiartinti. Jis išdidžiai šypsojosi. Sunėręs rankas tarsi kokios svarbios laidos žvaigždė, grįžtelėjo į savo bendradarbius. – Laukiu, ko mane pamokysit, comandante!

Globėjiška jo mina visai išvedė d’Aventūrą iš kantrybės. Jis sunkiai nužingsniavo ligi krėslo ir dribo į jį visu svoriu. Galėjai matyti, kaip stengiasi užgniaužti įniršį. Pagrabaliojo švarko kišenėje, išsitraukė pakelį „Lucky Strike“ ir prisidegė cigaretę. Godžiai užsitraukęs dūmą, į lubas išpūtė ilgą debesėlį.

– Ar jums yra tekę anksčiau lankytis kuriame nors iš šių kaimelių kalnuose? – pagaliau prabilo netikėtai švelniai. – Ar apskritai žinote, kur dabar esate? Ar jums girdėti vardai Pricis, Bisakvinas, Vikaris? Ar kada nors klaidžiojot po tokius lizdus kaip Korleonė, Kamporealė arba Kačomas? Jeigu ne, tai skubėkit užpildyti tą spragą.

– Kas jau tokio ypatingo šiose vietovėse? – pasmalsavo Sandolas.

– Nieko. Pilki beveidžiai kalnų kaimeliai tarp šiukšlinų šlaitų, apsupti betoninių karkasų – daugybės pradėtų, bet niekaip neužbaigiamų nelegalių statybų. Kulkų prakiurdyti kelio ženklai, kaimų aikštėse – šuliniai, iš kurių gyventojai semia geriamąjį vandenį ir pila į kanistrus ar butelius. Nuobodžiaujantys jaunuoliai, valandų valandas sukantys ratus mopedais.

– Aha, – tarė Sandolas, lyg būtų supratęs, ką nori pasakyti d’Aventūra.

– Čia, kalnuose, po senovei viską valdo vietiniai krikštatėviai. Čia gimsta klanų karai, paskui jie persikelia į Europą ir JAV, o ten jais užsikrečia ištisos šeimos. Prisiminkit nesenas žudynes Vokietijoj. Vienos šeimos capo pasiunčia du tokius vaikinus ir šie surengia skerdynes Duisburgo picerijoje. Tas jaunimas – puikiausi mafijos parankiniai.

– Gal yra ir daugiau pavyzdžių? – ragino patenkintas Sandolas, pakišęs mikrofoną d’Aventūrai po nosim.

– Ir Pricyje, ir kitur esu tai patyręs savo kailiu, – kalbėjo d’Aventūra. – Mačiau pradinukų su neperšaunamomis liemenėmis, stovinčių sargyboje, ir greitosios pagalbos gydytojų, kurie nesiryžo paimti iš gatvės pašautųjų – juk žudikai gali grįžti. Mafija valdo ištisas sritis. Ji pasirūpina vandentiekiu ir elektra, ji sprendžia, kas laimės artimiausius savivaldybių rinkimus. Mokestis už apsaugą – įprastas dalykas, kasdienybė. Pasakykit tai savo žiūrovams!

– Argi nieko negalima pakeisti?

D’Aventūra niekinamai pažvelgė į Sandolą.

– Jūs – iš Milano! Jau vien todėl niekada nesuprasit mūsų, siciliečių. Mes mąstom ir jaučiam ne taip, kaip jūs, pasipūtėliai šiauriečiai. Mes kitokie. Mes – žemės druska.

– Atsiprašau, dabar stabtelėkit! – įsiterpė komisaras. – Sicilija yra Italijoj!

– Ir vis dėlto... – vėl prabilo Sandolas ir pašnairavo į commissario Venarą. – Iš kur, tiesą sakant, kilęs jūsų bendradarbis? Su šitokiais rudais plaukais jis toks pat sicilietis kaip ir aš.

– Tegu jūsų neklaidina mano plaukų spalva! Aš kilęs iš Agridžento, – atkirto jaunasis commissario nė nemirktelėjęs.

– Galit laikyti tai sentimentais, signore Sandolai, – toliau šnekėjo d’Aventūra, – bet ta pati deginanti saulė, kuri išdžiovina nuošalias plynaukštes, paverčia jas bevaisėmis ir nesvetingomis, ne tik užgrūdina tiek geltonplaukius, tiek juodaplaukius, bet ir nugiedrina sielą, todėl Palermo gatvėse pilna linksmų žmonių – visa tai atspindi mūsų būdą. Bet dėl to paties kai kas tampa žiaurus savo artimui.

– Ką norite tuo pasakyti? Ar nenukrypstate nuo temos?

– Noriu, kad jūsų laida būtų turiningesnė už kitas, – suniurzgė d’Aventūra. – Tik tai supratę galėsit savo žiūrovams atskleisti, kokie prieštaringi aitvarai sunešė krikštatėviams nesuskaitomus turtus. – D’Aventūros akyse suspindo karšta tėviškės meilė; akimirką atrodė, kad ji paveikė net ir Minetį. Sandolui nespėjus dorai susigaudyti, comandante vėl prabilo: – Nors čia, kalnuose, ieškom Kardonės žudiko, mums labiausiai rūpi visai ne jis. Mums svarbiausia išsiaiškinti, kas užsakė tą nusikaltimą.

– Įdomu. Nagi atsakykit mūsų žiūrovams: koks tipas tasai Sforcanas?

– Daug sykių teistas, iki šiol – tik menki nusižengimai, neskaitant neatskleisto apiplėšimo prieš dvejetą metų. Sforcanas buvo išteisintas, nes kai kurie svarbūs liudytojai patvirtino jo alibi. Pavyzdžiui, meras Santorinis...

Sandolas sužaibavo akimis.

– Nejaugi pats meras?..

– Signore Santorinis čia niekuo dėtas! – skubiai pertraukė reporterį Minetis. – Tai garbingas žmogus! Pricio meras yra partijos pirmininkas ir vienas svarbiausių salos darbdavių.

– Tai jis jau seniai žino, – d’Aventūra mostelėjo į televizijos laidų vedėją ir pašaipiai kalbėjo toliau: – Santorinis yra sąžiningas žmogus, o jungtinėje dešiniųjų partijoje, savaime aišku, korupcijos nėra ir niekada nebuvo. Man ir į galvą nešautų, kad meras gali pasielgti nedorai. Todėl visiškai normalu ir tai, jog don Santorinis paperka bemaž milijoną rinkėjų, kad tie balsuotų už jungtinius dešiniuosius. O iš kur tie pinigai, tai jau ne mūsų, policininkų, reikalas.

– Vadinasi, čia kvepia skandalu su politine potekste?

– Niekuo čia nekvepia! – suriko Minetis, kone kunkuliuodamas iš piktumo. – Visai ne vietoj rodote savo besaikį cinizmą, – metė d’Aventūrai, o Sandolui sušnypštė: – To jūs netransliuosite. – Paskui vėl rūsčiai užsipuolė d’Aventūrą: – Galgi signore Santorinis rodė jums kvitą? Ar jūs pakvaišot, kad tvirtinat tokius dalykus? – Ir darsyk kreipėsi į Sandolą: – Comandante d’Aventūra kartais pašneka kiek storžieviškai. Iš didelio uolumo ima ir nepataiko į toną. Nesmerkit jo už tai! Šiaip jau jis – puikus kriminalistas. O Pricio mero signore Santorinio padorumas – tai aš ypač pabrėžiu – nekelia jokių abejonių.

– Kurgi ne! – susijuokė d’Aventūra. – Jei tik įmanytų, sumą, už kurią pirko balsus, jis įtrauktų į mokesčių deklaraciją. Ar norite nuneigti, jog ši partija išpureno dirvą mafijai, kad toji galėtų įsisavinti naujas verslo sritis? Juk garbieji signori sėkmingai veikia ne tik tarptautinėje ginklų rinkoje, bet dar ir narkotikais prekiauja, ir grobsto Europos Sąjungos paramą.

– Madonna mia, – sudejavo Minetis ir demonstratyviai nukreipė akis į dangų, lyg iš ten lauktų pagalbos. – Dėl Dievo meilės, tik netransliuokit šito, – meldė Sandolą, o d’Aventūrai sušnypštė: – Jūs smarkiai perdedat! Partija nekalta, kad yra tokių tipų kaip Kardonė ar Sforcanas!

Prokuroras Pontis, iki šiol tūnojęs šešėlyje, neįstengė suturėti pritarimo grimasos, bet slapčia mostelėjo d’Aventūrai, ragindamas šį elgtis kiek apdairiau.

Komendantas piktai dėbtelėjo į Pontį ir vėl nusitaikė į Sandolą.

– Jūs klausėt, koks tipas tasai Sforcanas. Tai štai: be galo nuobodus ir bukas. Kilęs, kaip minėjau, iš šio rajono, čia užaugęs. O šičia, kaip tikriausiai jau pastebėjot, nėra namų, stovinčių ant žemės, – vien kregždžių lizdai, pakibę ant uolų. Tūkstančio metrų aukštyje jie laikosi įsitvėrę stataus šlaito, ir tik turistams šauna į galvą tuos apgailėtinus būstus pavadinti tapybiškais. Ogi nuvykit į Pricį, Džulianą arba Kampofeličę, pašniukštinėkit tenai ir pasiteiraukit žudiko Sforcano. Jūs pašiurpsit pamatęs, kokie uždari tenykščiai žmonės, nebylūs kaip žemė.

– Nesvarbu, iš kur kilęs Sforcanas, – atšovė Minetis. – Greit jis bus mūsų rankose, signore Sandolai. O toliau – viskas aišku. Kvota, parodymai, prisipažinimas, kalėjimas. Kitaip nebūna.

D’Aventūra nevalingai suraukė antakius. Jį erzino mažasis pasipūtėlis, diktatoriškas jo tonas. Aiškiai galėjai matyti, kaip sunku komendantui susitvardyti, išlikti ramiam.

– Kaip jūs, gerbiamasis questore, priėjot prie tokios išvados? Juk žinot, kas yra Sforcano dėdė.

– O man tai, atvirai sakant, nerūpi. Žudiko asmenybė aiški. Jo paieška vyksta visu tempu, argi ne?

– Dėdės pavardė Santorinis. Sforcanas kaip paskutinis mulkis sulaužė geležines mafijos taisykles. Leidosi filmuojamas, kai smaugė Kardonę. Tai turėjo reikšti, kad mes jo nerasim, bent jau gyvo. Dėdė Santorinis tikriausiai asmeniškai imsis to reikalo.

Sandolas apstulbęs spoksojo į d’Aventūrą. Atrodo, komendanto žodžiai jam pirmąsyk padarė įspūdį.

– Nejaugi?

– Tik jau neapsimeskit naiviu! – sunkiai atsidūsėjo d’Aventūra ir įspaudė nuorūką į peleninę.

– Bet aš juk negaliu to šitaip paleisti į eterį, signore d’Aventūra!

– Ir nereikia! – šiurkščiai atrėžė comandante. – Vietoj to puikiausiai galit perduoti gerbiamai publikai mano nuomonę apie visą tą reikalą. Mažasis šiknius nugalabijo žmogų, kuris tvarkė garbiosios kompanijos finansus ir, ko gero, galėjo tapti svarbiu liudytoju. Jo padedami būtume galėję skaudžiai smogti mafijai. Neįsivaizduoju, kas kirbėjo paikoje Sforcano smegeninėje, kai jis leidosi filmuojamas. Gal tikėjosi tokiu būdu tapti ryškia televizijos žvaigžde, gal manė: štai aš pradedu naują realybės šou. Italija ieško aistringiausio superžudiko! Argi ne tai šiuo metu labiausiai pakeltų jūsų kanalo reitingą?

– Išprotėjot, d’Aventūra, – sukuždėjo Minetis.

– Anaiptol! – tūžmingai atšovė d’Aventūra. – Jūs tik pažiūrėkit mūsų pramogines laidas! Kai kurie televizijos kanalai politikams pritarus priverstinai mulkina tautą. Iš pradžių jie ignoruoja žmogiškąjį potencialą, o galiausiai ima žlugdyti žmogiškąjį kapitalą linksmindami mus laidomis, kurių lygis nesiekia šimpanzių nuovokumo. – Jo žvilgsnis nukrypo į žado netekusį viršininką, bet kad jau įsibėgėjo, tai ir nebeslėpė nusivylimo. – Tikriausiai vėl man priekaištausit, kad perdedu. Bet juk sakoma: iliuzijas praradęs žmogus nuo nevilties ginasi piktu cinizmu. Kitaip sykiais imčiau nekęsti žmonijos. – D’Aventūra giliai atsikvėpė. Pasakė, ką privalėjo pasakyti. Jei ne, būtų uždusęs. Dabar jis rausėsi popierėliuose, kuriuos išsitraukė iš kišenės, – ieškojo vieno užrašo. – Pažiūrėkim, koks yra tikėtinas motyvas. Nužudžius Kardonę, finansų policijai buvo sutrukdyta įrodyti ekonominį nusikaltimą. Bijau, kad dabar gali būti sunaikinti visi įkalčiai. Žmogžudystė, šiaip ar taip, be pasekmių neliks. Santorinio žmonės anksčiau ar vėliau įbetonuos Bruną Sforcaną į kokio nors būsimo statinio pamatą, žinoma, jeigu mes jo nesučiupsim anksčiau.

Sandolas entuziastingai pažvelgė į operatorių.

– Ar šitą įrašei?

Užkalbintasis tik linktelėjo ir patenkintas išsišiepė, o Minetis įkvėpė ir triukšmingai išpūtė orą.

– To jau per daug! – pašoko policijos komisaras.

Pasikėlė ir Pontis. Šypsodamasis priėjo prie Sandolo.

– Interviu baigtas, ponai. Patarčiau nufilmuoti dar keletą vaizdelių kalnuose. Visa kita sužinosite mūsų spaudos skyriuje.

RAI žmonės nusivylę susikrovė mantą, ir po kelių minučių Venaras, Minetis, Pontis ir d’Aventūra vėl liko vieni. Komisaro Minečio veidas atrodė lyg raudonas balionas, galintis bet kurią akimirką sprogti. Tačiau Pončio akivaizdoje jis stengėsi tvardytis.

– Žinokit, comandante, – suniurnėjo nedraugiškai, – kad prognozės – nepatikimas dalykas. Beje, jūsų spėjamas motyvas yra visai nepagrįstas. Aš jau esu sakęs, kad remiatės vien prielaidomis. Būtų, galėtų, turėtų! Tiek ir težinot. Gal manot, kad tie veikėjai iš televizijos šito nesupranta?

D’Aventūra atrodė suirzęs. Jis atsisuko į Venarą, kuris iki šiol tylėjo.

– Emilijau, jis nesuvokia! Paaiškink gerbiamam questore, kur slypi didžiausia mūsų problema!

– Taigi... – atsargiai prabilo Venaras. – Nė nežinau, nuo ko pradėti. Yra du esminiai požiūriai. Mes atsiliekam per žingsnį, o veikiau net per du. Italijoj mafija įsiskverbusi į valdžios institucijas, žiniasklaidą ir partijas, užvaldžiusi ne tik dešiniuosius, bet ir dalį kairiųjų. Ji daro įtaką ne tik eiliniams žmogeliams, kaip linkstama manyti, – ji sėdi ir valdžioj. Papirkti politikai labai suinteresuoti, kad viskas liktų kaip buvę, nes yra priklausomi ir pažeidžiami, šantažuojami. Todėl esam įsitikinę: krikštatėviai buvo įspėti, kad Premene bus kratomi verslininkų biurai. Tą patį galiu pasakyti apie čionykštę paiešką. Sforcanas buvo įspėtas gerokai anksčiau, negu mes atvykom čionai, į Kaltabelotą.

– Perdedat, Venarai, – įsiterpė Minetis.

– Nė trupučio. Ant kortos pastatyti didžiuliai pinigai, reputacijos, karjeros ir įtakos. Turimas turtas ginamas visomis priemonėmis. Negalėčiau tvirtinti, kad nebėra drąsių valdininkų, politikų, žurnalistų ir verslininkų, bet riba neryški. Mafija jau prieš keletą metų tapo nematoma. Tai faktas, kurį linkę pripažinti tik nedaugelis atsakingųjų.

– Girdit, d’Aventūra? – sušnypštė Minetis kaip maža gyvačiukė. – Venaras „negalėtų tvirtinti“! Ką jūs išperėjot savo užantyje? Tas vaikinas šneka visai kaip jūs! – Questore išsitempė kaip per paradą ir žingsniais išmatavo kambarį. Staigiai apsisukęs nevalingai, kaip kitados dučė, atkišo į priekį smakrą. Paskui skvarbiu žvilgsniu ėmė gręžti komendantą.

Venaras nusikvatojo.

– Mamytė d’Aventūra, – suprunkštė ir iš to smagumo pliaukštelėjo sau per šlaunį.

– Chi presto decide talvolta più presto si pente!12 – pasišaipė d’Aventūra ir pakuždėjo Venarui: – Betrūksta sudaužimo kulnais ir fašistų sveikinimo.

– Norėčiau paprašyti... – įsiterpė prokuroras Pontis. – Nereikia įžeidinėti, d’Aventūra! Labai gerai suprantu jūsų nusivylimą, bet kas jau per daug, tai per daug.

Questore tarsi neišgirdo d’Aventūros pastabos.

– Man nereikia jūsų patarimų, kada, ką ir kaip vertinti. – Jis atsisuko į Venarą, kuris kaipmat surimtėjo – Jūs perdedat lygiai kaip mūsų mielasis d’Aventūra. Ką norit įrodyti savo samprotavimais? Bandot įmantriais žodžiais įsiūlyti man esamos visuomeninės santvarkos kritiką? Lažinuosi, kad dabar imsit kaip ir jūsų šefas pasakoti man graudžią istoriją apie kalnus.

– Istorija bus ne tokia graudi, kaip gali pasirodyti. Tačiau tokia pat įdomi, nes yra dar ir kita medalio pusė.

– Jūs mane kankinat, gerbiamasis Venarai. Padėkit man sugaudyti jūsų minčių eigą!

– Tirti nusikaltimus, tokius kaip Kardonės nužudymas, labai trukdo moterys. Jos saugo mafijos paslaptis. Gina savo sūnelius ir tyli. Jos sprendžia, laikas ar ne baigti vendetą. Mūsų dienomis motinos labiau nei bet kada lemia įvykių eigą. Jos veikiau mirs, negu išduos vyrą ar sūnų. Dėl tokio veikėjo kaip Kardonė, kuris galbūt keltų grėsmę daugeliui, moterys, tegu liūdėdamos ir kentėdamos, susitaikytų net su tuo, kad bus suimti jų sūnūs. Jos uždegs bažnyčioje žvakutę, jeigu išdavikas laiku paliks šį pasaulį, bet iš jų nieko neiškvosit. Ir tai viena iš priežasčių, kodėl mes iš čia pasitrauksim nieko nepešę.

– Pamėginsiu kalbėti ne taip mokslingai, – jaunąjį savo padėjėją pertraukė d’Aventūra ir kreipėsi į šefą:

– Čia, kalnuose, mums nėra ko veikti. Jei ir egzistuoja kokia nesantaika, mes jos vis tiek nepamatysim. Niekas nekvies policijos. Dar mažiau tikėtina, kad ginčo pusės kreipsis į teismą, nes kol jis išspręs bylą, gali praeiti ir dešimt metų, ir dvidešimt. O vietinis bosas sutvarkys reikalą per vieną dieną. Viskas susipynę. Įsivaizduokite, Mineti, kad viename mokyklos suole sėdi du mokiniai. Paskui vienas iš jų tampa policininku, o kitas – mafiozu. Kaip manot, kas bus, kai vienas iš jų paklius į bėdą? – D’Aventūra reikšmingai patylėjo. – Antrasis jam padės. Ir todėl net menkiausi įvykiai kalnuose glaudžiai siejasi su duoklėmis, prostitucija, narkotikų prekyba, taip pat su korupcija ir pinigų plovimu.

– Aš ir pats žinau, kad situacija kebli, – nekantriai atsiliepė Minetis. – Tačiau reikia atremti iššūkius, sugalvoti sprendimus ir imtis darbo. O dabar iššūkis mums yra toks: suimti tą Sforcaną ir priversti jį duoti parodymus, nors viskas ir taip aišku. Jeigu vien tuo apsiribosit, jums pasiseks.

Comandante karčiai susijuokė.

– Tą maldelę girdžiu nuo tada, kai pradėjau dirbti policijoj. Pasakysiu jums, kaip atrodo tokie sprendimai. Jie paprastai esti išperėti kabinetuose, tokiuose kaip šis.

Minetis susiraukė it citriną kandęs, o Pontis stovėjo atokiau, tylomis sekė ginčą ir kažką sau mąstė.

– Imkim dabartinį atvejį, – toliau plėtojo mintį d’Aventūra. – Vieša advokato egzekucija sukėlė pasipiktinimų bangą ir per kelias minutes virto politinės reikšmės įvykiu. Ir kaip tik tie politikai, kuriems svyla padai, dabar kartoja minėtas televizijai pritinkančias maldeles, nors patys įklimpę korupcijos liūne. Gal matėt? Mūsų vidaus reikalų ministras per televiziją atrodė tikras angelas.

– Jūs elgiatės įžūliai ir arogantiškai, d’Aventūra Kai pradedat įtarinėti, kad net mūsų gerbiamas ponas ministras... – Minetis susijaudinęs griebėsi už galvos. – Visai išprotėjot, d’Aventūra. Už tai jums gali ir galva nulėkti.

– Na ir kas! Nuo tada, kai ėmiau mąstyti, esu tos nuomonės, kad besaikis egoistas eina arba į politiką, arba į sceną. Ogi pažiūrėkit į garbinguosius signori, tapusius politikais!

– Neperženkit ribų! – riktelėjo Minetis. – O jei ne, čia pat nušalinsiu nuo pareigų!

– Nieko geresnio nesugalvojat? Būkit toks malonus, leiskit man dirbti savo darbą ir nenukrypkim nuo temos! Ką mes matom: sudarinėjamos darbo grupės ir ypatingosios komisijos, politikai giria puikų bendradarbiavimą tardymo skyriuje. O vietiniai karabinieriai, ieškantys nusikaltėlių, skundžiasi prastu regėjimu ir kažkodėl vos bepaeina. Kai netyčia paaiškėja, kad žmogžudystė yra tik ledkalnio viršūnė, mūsų aukščiausiajam prokurorui Romoje staiga nušvinta protas, esą bausmė galinti labiau pakenkti nei pats nusikaltimas, ir jis atšaukia kratą mafijos advokatūroje.

– Kalbėkit atsargiau, – dabar Minetis jau kriokė, – nes prisišnekėsit!

D’Aventūra prisidegė dar vieną cigaretę ir abejingai pažvelgė viršininkui į akis, o jo veide atsispindėjo pyktis ir tvirta valia.

– Labai negerai, kad televizijos kanalas transliuoja anonimiškai pakištą vaizdo įrašą ir dar pagardina dramą tendencingais komentarais, – ramiu balsu kalbėjo jis. – Ko tik nesigriebiama dėl reitingo! Argi ne nuostabu, kad informacijos geidžiančiai tautai suteikiama galimybė namie, nuosavų televizorių ekranuose, pamatyti, kaip išdidus, ryžtingas reporteris atlieka savo pareigą – informuoja tautą? Ar žinot, ką patiriu įsivaizdavęs, jog perpildytuose restoranuose nešiojami spaghetti alle vongole, o tuo metu plaukus pasišviesinusi komentatorė, nutaisiusi sensacijai deramą balsą, pagardina pomidorų padažą krauju ir mirtimi? Iš nusikaltimo padaryta pramoginė laida – tai šlykštu! Ypač kai taip atitraukiamas dėmesys nuo tikrų problemų.

– Nesąmonės! Tikiuosi, jau baigėt savo paskaitą etikos klausimais, – ironiškai įgnybo Minetis. – O gal pasiūlysit sprendimą? Nesivaržykit, aš klausau kuo įdėmiausiai.

– Viskas savo laiku, – pro dantis iškošė d’Aventūra. – Po tos sensacingos egzekucijos mūsų politikai, norėdami parodyti ypatingą veiklumą, pasiuntė į Kaltabelotą du naujutėlius policijos automobilius – prieš tai painformavę televizijos kanalus. Juk rinkėjai turi sužinoti, kas daroma; tai paskatins juos paremti saugumo pajėgas, gaudančias žmogžudį. Deja, yra pagrindo baimintis, kad čionykščiai pareigūnai nepersistengs ieškodami Bruno Sforcano – net sėdėdami naujuose policijos automobiliuose. Mat visada esama pavojaus, kad suimtasis išduos užsakovą. O dabar, gerbiamasis, aš jau pats ieškosiu praktiškų sprendimų.

Milžinas d’Aventūra sunkiai atsikėlė nuo krėslo ir pamojo padėjėjui.

– Važiuojam namo! – sumurmėjo ir abu žengė iš patalpos.

Nepraslinkus nė valandai d’Aventūra ir Venaras jau buvo Palerme, prie Kovos su mafija komisijos būstinės. Tylėdami įėjo vidun.

– Užeisi? – paklausė comandante, kai abu atsidūrė prie komisariato durų.

– Tuoj, – pusbalsiu pratarė Venaras, – tik nusišlapinsiu.

D’Aventūra linktelėjo ir įžengė į prieškambarį. Čia buvo tuščia – visi jau baigė darbą. Suirzęs jis užtrenkė paskui save duris, nusviedė švarką ant krėslo atkaltės, priėjo prie lango ir plačiai jį atlapojo. Persisvėrė per palangę ir pažvelgė žemyn į gatvę. Kaip ir numanė, ta paieška – šnipštas, ji veikiau pakenkė nei davė naudos.

Automobilių žibintų virtinė, žėrinti kaip perlų karoliai, spraudėsi į Kamporealės Kunigaikščio aikštę, vieną svarbiausių Palermo magistralių. Jaunuolių balsus gožė birbiantys mopedai ir kaukiantys varikliai. Tamsiai palšo dangaus fone juodavo stogai, lyg būtų iškarpyti žirklėmis, o šviečiantys namų langai liūdnai žvelgė į gatvę. Nuo tų vaizdų d’Aventūrą apėmė karti melancholija, jis ūmai pasijuto nežmoniškai pavargęs ir bejėgis. Geriausia būtų patraukti namo. Bet ten jo niekas nelaukia.

Žmona jį paliko prieš keletą metų – ne tik bijodama mafijos, bet ir dėl jo profesinės garbėtroškos. Svajonė kada nors laimėti kovą prieš gerbiamą visuomenę pavertė jį nedraugišku vienišium, įniršusiu kietaširdžiu. Perspektyva sėdėti tuščiame bežadžiame bute ir spoksoti į lubas jo neviliojo. Pagalvojus, kad Kardonės byloje nė kiek nepasistūmėta, jam labiausiai panūdo išgerti.

Premenas

Porca miseria! Gal tas avigalvis nemoka vairuoti?

Kardonė užgulė stabdžio paminą, sustojo prie pat kelkraščio ir užtraukė rankinį stabdį.

Stačiausioje įkalnėje pakeliui į Premeną jam iš priekio lyg tyčia išniro sunkiai pakrautas krovininis automobilis ir užtvėrė siaurą kelią. Sudvejintos to griozdo padangos centimetras po centimetro klimpo į minkštą kelkraščio gruntą ir pavojingai artėjo prie prarajos krašto.

– Jeigu nesiliaus, slėnio dugne atsidurs greičiau nei norėtų, – sumurmėjo Kardonė ir papurtė galvą.

Sušnypštė pneumatiniai sunkvežimio stabdžiai, vairuotojas iššoko iš kabinos ir apėjo mašiną, kad pamatytų, kiek dar galima pavažiuoti atbulam. Ant jo tamsiai raudono kombinezono nugaros švietė firmos užrašas: Distruggi documenti professionali.13

– Įdomu, kokius dokumentus jam prireikė naikinti čia, kalnuose? – pagalvojo Kardonė, pirštų galais nervingai barbendamas į vairaratį. Pagaliau vairuotojas vėl įsikorė į savo mašiną ir pavažiavo metrą atbulom. Atsivėrė siauras plyšys. Kardonė staigiai atleido sankabą ir jo senukas fiatas kaukdamas prasmuko pro kliūtį. Ligi kaimo plynaukštėje teliko trys ar keturi staigūs posūkiai.

Netrukus jis jau artėjo prie paskutinės viršukalnės, kur kelias, regis, baigiasi vasaros dangaus žydrynėje. Kardonė staigiai nukėlė koją nuo greičio pedalo. Premenas! Skubiai kirto centrinę aikštę, net padangos sucypė, ir sustabdė automobilį tarp dviejų platanų, tiesiai priešais žemą akmeninę tvorą.

Trumpą valandėlę parymojęs apšiurusiame savo mašinos krėsle, išlipo. Jautėsi ir nuskriaustas, ir nusikaltęs. Enriko mirtis kėlė sielvartą ir įniršį, bet pro juos vis prasimušdavo Rozanos paveikslas. Prisiminęs tą jaudinamą valandą Bolonijoje, Didžiojoje aikštėje, jis tartum pamiršdavo visa kita.

Prieš užrakindamas mašiną Kardonė atidžiai apsidairė, lyg jį kas sektų. Žvilgsnis užkliuvo už būrelio senyvų vyriškių, kurie sėdėjo ant suolelio kaimo skverelyje, medžių pavėsyje, ir gyvai šnekučiavosi. Tačiau atvykėlis jiems rūpėjo tiek, kiek gauruotas kiemsargis šuva, snūduriuojantis saulėkaitoje vidury aikštės. Kitapus Madžorės ežero, kur padūmavusiame tolyje stūksojo kalnų grandinė, po naktinės darganos likę paskutiniai debesų skutai traukėsi nuo smailių uolų. Per ežerą driekėsi platus saulės takas. Laukė karšta vasaros diena.

Kardonė sparčiai nužingsniavo prie viduramžiškų akmeninių Premeno trobesių. Centro storico^14 – skelbė užrašas ant kelio rodyklės. Vyrą savotiškai jaudino didingas vietovaizdis – miškingi skardžiai ir sodriai žalios pievos paežerėj. Jo mintyse susipynė dabartis ir tolima praeitis, vaikystė. Kiekvienas namas, kiekvienas medis tebebuvo artimas, bet sykiu ir svetimas. Net ir mažoji kavinukė prie įvažiavimo į kaimą, plačiai atvėrusi duris.

Jo ausis pasiekė lankytojų klegesys. Kardonė smuko į ankštą gatvelę tarp namų, kurių šiurkštūs akmeniniai fasadai beveik užstojo dangaus žydrynę. Žinoma, šiuolaikinės technikos stebuklai jau ir čia buvo nebe naujiena, bet vos pažvelgus rodėsi, jog laikas sustojęs prieš gerą šimtmetį.

Anapus atvirų vartų šaižiai zirzė juostinis pjūklas, o iš radijo imtuvo tarškėjo įsikarščiavęs diktorius. Gatvelės prieblandoje ant kėdutės priešais savo dirbtuvę kiurksojo sulinkęs senis. Eidamas pro šalį Kardonė žvilgtelėjo vidun. Ir vėl jam prieš akis stojo jaunystės vaizdai. Nuo to laiko beveik niekas nepasikeitė. Kaip ir prieš trisdešimt metų, kurpiaus dirbtuvė tebebuvo tamsus urvas, iš kurio trenkė raugintomis odomis, batų klijais ir pelėsiais.

Linktelėjęs Kardonė pasveikino senolį ir įsuko į Šventosios Magdalenos gatvę. Jam virš galvos suplazdėjo drėgni skalbiniai. Šyptelėjo pažvelgęs pro apmūsojusį stiklą į krautuvėlę, kurioje nuo neatmenamų laikų prekiavo vis ta pati signora Petreli. Atrodė, kad nuo pat parduotuvės įkūrimo viduj niekas nepasikeitė. Dar ir dabar čia galėjai nusipirkti vazų gėlėms pamerkti, plaukų suktukų, naktinių marškinių, konservavimo dangtelių, liemenėlių ir tokių pravarčių daikčiukų kaip varžtai su šešiakampe galvute arba kišeniniai žibintuvėliai. Visai greta buvo įsitaisiusi Pudzano kepykla, o priešpriešiais – Silvijaus Galetos mėsinė. Abu prekiautojai stovėjo gatvelėje priešais savo krautuvėlių duris ir patenkinti šnekučiavo. Jau du dešimtmečius niekas nepraeidavo pro juos nepastebėtas, net ir lyjant.

– Salve, Robertai! – sumurmėjo Pudzanas, išvydęs aukštaūgį tamsiaplaukį. Apkūnaus kepėjo balse buvo justi vojeristinė smalsa. – Užjaučiu! Tai baisu! Užvakar mačiau per televiziją. Tikras siaubas! Tau, žinia, sunkus smūgis.

Dailus Kardonės veidas įsitempė.

– Taip, baisu, – trumpai atsakė ir pagreitino žingsnį.

– Galvoj netelpa toks žiaurumas, – užjaučiamai tarė Galeta.

Kardonė tik mostelėjo ir nudrožė tolyn nelėtindamas žingsnio, kietai sučiaupęs lūpas. Jis nieku būdu nenorėjo leistis į pokalbį, juoba gatvėje, kur akimoju prisirinktų smalsuolių.

– Liūdna! Po daugybės metų susitinkam arba laidotuvėse, arba vestuvėse, – kaimynui pasakė Pudzanas. – Nenorėčiau atsidurti jo kailyje.

– Kas tiesa, tai tiesa, – pritarė jam Galeta ir pasisuko į pirkėją, išeinančią iš parduotuvės su pilnu krepšiu pirkinių. – Grazie e arrivederci, signora.15

Štai ir baigėsi akmenukais grįsta gatvelė. Pakvipo rozmarinais bei levandomis, ir atvykėlis atsikvėpė pilna krūtine. Ėmė žingsniuoti lėčiau ir pagaliau sustojo prie kitados prašmatnaus namo. Tas būstas tarsi mažas rūmas stovėjo aukštumėlėje, apsuptas erdvaus parko. Vešli senų visterijų lapija driekėsi palei fasadą, gožė atbrailas bei lietvamzdžius ir teikė pastatui žavesio, būdingo šalims prie Viduržemio jūros. Per daugybę metų pilkas sienų tinkas nuo saulės kiek išakijo, o kai kur visai nutrupėjo ir atidengė netašytus akmenis, iš kurių sumūryta siena.

Kardonei nedažnai teko lankytis brolio biure. Paprastai juodu susitikdavo kavinukėje prie Šventojo Andriejaus Apaštalo koplyčios. Jis prisiminė paskutinį pasimatymą su Enriku. Tai buvo prieš daugelį metų. Robertas tąsyk labai nustebo, kai Enrikas paprašė neiti į jo biurą ir net neužsukti į Premeną. Kodėl – neaiškino, o Robertas ir neklausė. Kas iš to! Brolis tokiu tonu paprašė ir pasiūlė ateity susitikinėti prie ežero, Bavene arba Strezoje, kad jis suprato: į Enriko reikalus verčiau nesigilinti. Brolis leido suprasti, kad gėdijasi jo, Roberto, skurdžiaus rašytojėlio, kaip vienąsyk prasitarė. Bet tą kartą ne gėda kalbėjo jo lūpomis, o nerimas, kažkokia neapčiuopiama baimė, nesuvokiama Robertui. Ir vis dėlto jį skaudžiai įžeidė tokie Enriko žodžiai. Nors Robertas jam niekada už tai neatleido, vyresniojo brolio norui pakluso. O dabar kankinosi, kad nespėjo dar sykį pasimatyti prieš mirtį. Net Palerme jam nebuvo leista oriai atsisveikinti su Enriku.

Ten juo paprasčiausiai nusikratė. Policijos pareigūnai ir pats prokuroras Pontis juo nepasitikėjo, ir tai jį žemino. Una faccia, una razza – vienas veidas, viena rasė – sakoma Italijoje, kai visi tos pačios šeimos nariai matuojami vienu matu. Todėl ir su juo, kaip su įtartinu tipu, buvo elgiamasi priešiškai ir paskubėta jį išprašyti. Net į teismo medicinos institutą jam neleido įkelti kojos. Esą galės pamatyti brolį, kai palaikus oficialiai atiduos valdžia, o kada tai bus – nežinia. Net ir aukštas karabinierių pareigūnas policijos prefektūroje nesiteikė plačiau painformuoti apie nužudymą. Girdi, dabar pats tyrimo įkarštis ir ką nors komentuoti griežtai draudžiama. Palermas tapo aklina siena, į kurią atsimušė visi jo klausimai ir sielvartas.

Negailestingai priblokštas, Albergerijos gatvėje, ties karabinierių vis dar aptverta žmogžudystės vieta, Robertas padėjo kraujo raudonumo rožę, nupirktą Balaro turgavietėje. Tiek ir tegalėjo Palerme pasitarnauti Enrikui. Įniršęs ir nusivylęs parskrido į Boloniją. O išlipęs iš lėktuvo ūmai nusprendė sėsti į mašiną ir važiuoti į Premeną. Tikėjosi bent jau brolio biure ką nors sužinoti.

Niekas jo nebesiejo su gimtuoju kaimu. Premene praslinko be galo nuobodi vaikystė, jis, kaip ir dera Italijos aukštuomenės atžalai, buvo lavinamas vienuolyno mokykloje, griežtai muštruojamas asketiškoje aplinkoje. Vis dėlto niekuomet nepakluso rūsčiam mokytojų diktatui, todėl buvo laikomas balta varna, net ir šeimoje. Baigęs gimnaziją ir gavęs brandos atestatą jautėsi lyg ištrūkęs iš kalėjimo. Studijavo literatūrą Bolonijos universitete, išlaikęs egzaminus keletą metų padirbėjo leidykloje, paskui tapo profesionaliu rašytoju. Jo tėvai ir visi giminaičiai manė jį išprotėjus, kai pareiškė norįs ateityje rašyti knygas. Nė vienas iš jo draugų ir pažįstamų negalėjo suprasti, kad rašymas jam – sielos atgaiva. Kai savo ketinimą įvykdė ir amžinai stokojo pinigų, nuo jo nusigręžė net šeima.

Jam patiko gyventi Bolonijoje – ne vien dėl to, kad norėjo čia dirbti. Bolonijos universitetas nuo seno traukė įvairiausių tautų studentus, čia yra gyvenę popiežiai ir valdovai, tokios garsenybės kaip Tomas Beketas, Dantė, Bokačas, Petrarka ir Kopernikas, negalėję atsispirti miesto atmosferai ir grožiui. Begalinės alėjos ir pergolės, harmoningos renesansinės ir barokinės arkados pynėsi į nuostabų scenovaizdį, kurio jis nė už ką nenorėjo prarasti. Taip, jis gyveno virpulį keliančiame mieste, pačiame jo senoviniame branduolyje, ten, kur jau per tūkstantį metų susieina menas, mokslas ir turtas. Tegu ne kažin kiek uždirbdamas iš reportažų ir straipsnių, spausdinamų laikraščiuose, jis buvo laimingas ir jautėsi gan nepriklausomas, nors sykiais vos sudurdavo galą su galu.

Kardonė giliai įkvėpė ir pastūmė sunkias ąžuolines duris, kurios šaižiai girgždėdamos atsidarė. Laiptinėje buvo maloniai vėsu. Platūs išriesti marmuriniai laiptai su kalstytais turėklais, meniškos sienų mozaikos, žaismingos lubų freskos priminė seniai praėjusius gerus laikus. O slegianti nuotaika ir kažkoks sudvisęs oras – nuosmukį ir ligą; ūmai prieš akis iškilo ir televizijos vaizdai iš Palermo. Blausi žalvario lentelė antrame aukšte trumpai drūtai informavo lankytojus, kas čia įsikūręs: Sena, Kardonė ir Pantrinis. Advokatų biuras.

Kardonė buvo besiekiąs skambučio, bet išgirdo žingsnius, ir kontoros durys atsivėrė. Priešais stovėjo ir nedraugiškai žvelgė Paolas Sena.

– Buon giorno, Robertai. Nelaukiau tavęs, – pasisveikino raumeningas šeimininkas ir taupiu mostu pakvietė vidun. – Užjaučiu. Pasibaisėtinas įvykis! Įsivaizduoju, ką tu išgyveni...

Kardonė linktelėjo ir tylomis įėjo į vidų. Akimirką abu stovėjo vienas priešais kitą, lyg nežinotų, ką pasakyti. Kardonė smalsiai apsižvalgė. Jį persmelkė kažkokia nedraugiška atmosfera, sukrėtė nelauktas santūrumas.

– Seniai bebuvai čia, – prabilo Sena, ir Kardonei pasirodė, jog advokatas bando užmegzti pokalbį.

– Ir dabar nelengvai pavyko, – atsakė Robertas. – Tik per vargus ištrūkau iš namų. Manęs tykojo dešimtys fotografų. Vos praaušus išsmukau pro kiemą ir porą tarpstočių važiavau autobusu. Paskui draugas atvairavo mano mašiną. Viliuosi, kad nė vienas reporteris nesuuodė, jog aš čia.

– Tie kraugeriai ir be tavęs greitai pasirodys, gali neabejoti, – sumurmėjo Sena. – Eime į mano kabinetą!

Jis apsigręžė ir pro krūvas dėžių ir išardytų kompiuterių ėmė spraustis į kabinetą koridoriaus gale. Kardonė sekė jam iš paskos. Iš skurdaus interjero ir blausaus apšvietimo galėjai suprasti, kad biuras nėra iš tų klestinčiųjų, kurių duris varsto minios klientų. Kardonė niekada taip ir nesuprato, kodėl jo brolis ryžosi uždaryti plačiai žinomą kabinetą Romoje ir kraustytis ne kur kitur, o į gimtinę prie Madžorės ežero.

Į Premeną, kalnų kaimelį su pusaštunto šimto gyventojų, vasarą užklysdavo nebent turistai, pavaikštinėdavo senovinėmis gatvelėmis arba paklajodavo po nuošalias romantiškas apylinkes. Kardonė vis suko galvą, kurių velnių trys žinomi advokatai nusitrenkė į tokį užkampį. Šiaip ar taip, jo brolis, baigęs universitetą, jau po kelerių metų buvo laikomas vienu kompetentingiausių Italijos advokatų ekonomistų. Milanas, Bolonija, Florencija – Italijoje tikrai nestigo patrauklių miestų, kuriuose ir mokių klientų gausu, ir verslas būtų klestėjęs.

– Bene kraustytis ruošiatės? – nustebęs paklausė Kardonė ir žengė į Senos darbo kambarį.

Įdėmiai apsidairė. Pro geltonas užuolaidas šviesa skverbėsi tarsi išfiltruota. Lentynos – kaip iššluotos, spintos – tuščios. Ant posėdžių stalo ir Senos darbo vietoje – ryšuliai popierių. Net ant kėdžių, skirtų lankytojams, prikrauta korespondencijos ir juridinių dokumentų. Kardonės galvą žaibiškai užplūdo klausimai, prieš akis iškilo spaudos antraštės, vadinančios jo brolį „neaiškia mafijos aplinkos figūra“.

– Mielai pasiūlyčiau tau sėstis, – užbėgo už akių Sena, – betgi pats matai. Ir su laiku striuka: tuoj turi atvažiuoti kraustytojų mašina, išveš likusius daiktus.

– Taip staiga?

– Ką reiškia staiga? – aiškiai įsitempęs atšovė advokatas. – Biuras uždaromas. Kadangi jau esi čia, gali pasiimti Enriko asmeninius daiktus, kol juose nesikniso karabinieriai arba prokuroras. Viskas sudėta į dėžę jo kabinete.

Kardonė jautė, kaip sielvartą ir sąmyšį ima stelbti nevalingas pyktis. Nusprendė nedelsdamas griebti jautį už ragų.

– Ką apie tai rašo laikraščiai? Tikiuosi, skaitei priekaištus, reiškiamus spaudoje.

– Tai, ką reporteriai laužia iš piršto, yra tik pamąstymai. Manęs nė trupučio nestebina šmeižikiški straipsniai. Toks šiurpus realybės spektaklis visada skatina spėliones. Tenka su tuo susitaikyti.

– Kaip tu gali gintis tik tokiais beaistriais argumentais? Kodėl nebandot duoti atkirčio tam vienašališkam informacijos srautui? Juk jūs – advokatai! Negi tik abejingai stebėsit, kaip Enrikas drabstomas purvais, o visas pasaulis rausiasi mėšlyne, nes geidžia sensacijų?

– Klausimas į klausimą! – irzliai puolė Sena. – Ar pats neketini susikauti su spauda? Galiu tik patarti: neprasidėk! Kuo mažiau reaguosi, tuo greičiau aprims publika. Poryt skaitytojas užvakarykščiu laikraščiu nusišluostys užpakalį.

Neatrodė, kad Sena labai jaudintųsi dėl partnerio mirties. Raumeningas įdegęs vyras, kaip ir dera šilto ir šalto mačiusiam teisininkui, be sentimentų ir nekreipdamas dėmesio į Kardonę toliau rūšiavo laiškus bei bylų dokumentus. Robertas menkai pažinojo brolio partnerį, bet sykiais čia apsilankęs būdavo sutinkamas draugiškai ir kone atlapaširdiškai. O dabar laikysena visai kitokia – atžari. Kardonė turėjo valdytis, kad neparodytų apmaudo.

– Beje, ko prokurorui gali reikėti Premene, jeigu Enrikas buvo nužudytas Palerme?

– Tiriant rezonansinį nusikaltimą šniukštinėjama visur. Juo labiau kai byla tokia sensacinga. Žiūrėk, tuoj čia knibždėte knibždės policininkų ir žurnalistų. – Sena nutilo ir įsmeigė akis į pašnekovą.

– Kaip tu gali taip kalbėti apie mano brolio nužudymą? Negi jo mirtis tau – tiesiog dar viena byla?

– To aš nesakiau, – šaltai atkirto Sena.

Kardonė jautė, kaip mėšlungiškai susitraukia skrandis.

– Mane stebina neslepiamas tavo abejingumas.

– O ko tu norėtum? Kad sėdėčiau prie stalo ir verkčiau? Kaip matai, turiu ką veikti. Ir mano laikas labai ribotas, beje, tą jau sakiau.

– Tavo ašaros nepadėtų, Sena!

Kardonės skruostai trūkčiojo. Jam vis sunkiau buvo valdytis matant, kaip advokatas lyg niekur nieko toliau rūšiuoja dokumentus.

– Visas pasaulis regi, kaip pasmaugiamas Enrikas, o jūs po poros dienų jau dedat į padus. Turėtum man paaiškinti! – Kardonė įniršęs kyštelėjo ranką kišenėn ir išsitraukė cigarečių pakelį. Bet prisidegti nespėjo.

– Gal galėtum pakentėti? – mestelėjo Sena. – Čia nerūkoma!

Kardonė įkišo cigaretę atgal į pakelį.

– Kuo ilgiau į tave žiūriu, tuo labiau įtariu, kad Enrikas tikrai buvo, anot laikraščių, neaiški figūra. Ką visa tai reiškia?

Sena pašnairavo į svečią.

– Mūsų klientai nenori, kad pašaliniai kaišiotų nosį į dokumentus, kurie jų neliečia. Klientai įsitikinę, kad tuoj atlėks prokuroras ir mūsų biurą apvers aukštyn kojom. Beveik visi, kurie mumis pasitikėjo, paniškai sureagavo į sensacingas laikraščių antraštes, į televizijos reportažus ir įgaliojo mus sunaikinti slaptus dokumentus arba grąžinti jiems. Tokio smūgio reputacijai neatlaikytų jokia kontora. Jau vien dėl to verčiau laiku užsklęsti langines. Net jeigu tie patrakę purvasklaidos šunys netrukus liautųsi amsėję, klientūros pasitikėjimui atgauti prireiktų ne vienų metų. Ar tau užtenka tokio paaiškinimo?

– Supratau, – pašaipiai atsiliepė Kardonė. – Kitaip sakant, jūs padėjot savo klientams apgaudinėti finansų organus, o dabar visi bijot, kad tai gali iškilti aikštėn. Argi ne? Juk visi straipsniai skelbė, kad gabenat pinigus į užsienį.

– Tu iš galvos išsikraustei! – Sena pabaksnojo į smilkinį ir papurtė galvą. – Pirmiausia, mes netąsom pinigų lagaminais, antra, nevedam jokios buhalterijos. Ir trečia, šiame biure tvarkomi tik firmų steigimo reikalai ir svarstomos to darbo strategijos. Procesai, kuriais čia užsiimam, yra ganėtinai delikatūs. Tau neaišku? Mes dirbam nepažeisdami įstatymų. Bet poetai nenutuokia, kad ekonomikoje esama dalykų, neskirtų viešai svarstyti. Toji vieša žmogžudystė reiškia krachą mūsų biurui, man ir Pantriniui.

– Aš tik ir girdžiu: biuras, klientai, krachas. Gal ir klystu, bet negi tas šlykštus nusikaltimas, kurio auka tapo mano brolis, nejaudina tavęs asmeniškai? Argi egzistuoja tik verslas? Šiaip ar taip, jūs kartu dirbot keliolika metų. Negi per tiek laiko tarp jūsų neužsimezgė kas nors panašaus į draugystę?

– Draugystė, sakai? – Senos akys piktai sublizgo. – Draugystė yra nuostabus dalykas, bet tik ne tarp šių sienų, jei supranti, apie ką šneku. Man skaudu taip atvirai apie tai kalbėti, bet manau, kad turiu kai ką paaiškinti. Tavo brolis buvo despotas, karštakošis, bjaurus, klastingas vergvaldys, o mes – tik jo parankiniai. Juk turėtum jį pažinoti geriau nei kas kitas! Apie mirusiuosius blogai nekalbama, tas tiesa, bet tau padarysiu išimtį.

Kardonė iš paskutiniųjų stengėsi valdytis, kad negriebtų advokatui už gerklės.

– Ar todėl paknopstom nešdinatės iš šios trobos, kad jums kažkas grasina?

– Nesąmonė! Kas, dėl Dievo meilės, galėtų mums grasinti? Mes – tik menka advokatų kontora, – kreivai šyptelėjo Sena. – Juk sakiau: surašom sutartis, profesionaliai konsultuojam firmų steigėjus. Nesam nei įtakingi, nei svarbūs, nei labai suinteresuoti. Na, o kaipgi tu? Ar karabinieriai tavęs dar neapklausė? Juk įtariami visi, kurie turi laiko. Tarkim, tu iš neturėjimo ką veikti rašai knygas, ar ne?

Sena pirmąsyk atvirai pažvelgė Kardonei į akis. Jo lūpas iškreipė pasipūtėliškas šypsnys. Robertas tylomis atlaikė tą žvilgsnį, svilinusį jį kelias sekundes. Ko siekia šis įžūlus advokatėlis?

– Tavo agresyvumas, Sena, panašus į atsitraukimo manevrą, – nejaukią tylą nutraukė Kardonė. – Kitą dieną po žmogžudystės bičiulis nuvežė mane į policijos prefektūrą. Pats vairuoti neįstengiau. Bet ten neradau nė vieno atsakingo darbuotojo, niekas nenorėjo suteikti man informacijos. Užtat jie domėjosi, gal aš ką nors žinau apie jus ir apie tai, ką Enrikas galėjo veikti Palerme. Klausinėjo, ar mano brolis nebuvo susitaręs tenai su kuo nors susitikti, ar mes neturim Sicilijoj draugų ar kokių nors dalykinių ryšių su tenykščiais.

– Taigi, taigi... tokie jau tie karabinieriai! Gal tu tiesiog ne taip paklausei.

– Vienas policijos pareigūnas kažką tauzijo apie informacijos slaptumą. Jis nepatarė man skristi į Siciliją, bet neuždraudė atkakti čionai. – Kardonė piktai nusišypsojo.

– Na ir?.. – pasalūniškai pažvelgė Sena. Jo lūpos vos vos krūptelėjo ir sustingo perkrypusios.

– Kas „na ir“?

– Kaip buvo paskui? – neatlyžo Sena. – Ar nulėkei į Palermą?

– Aišku, nulėkiau. Bet užuot atsakę į mano klausimus, jie stengėsi kuo daugiau išpešti iš manęs. O ką aš galėjau pasakyti? Enrikas vengė su manim kalbėti apie darbą. Patariau kvotėjams kreiptis į jus.

– Mes irgi niekuo negalėsim padėti karabinieriams, – šiurkščiai atšovė Sena ir įbruko į dokumentų naikiklį pluoštą sąskaitų išrašų.

Kardonė dėbtelėjo į prietaisą.

– Jei kitam duobę kasi, nepamiršk gerai paslėpti kastuvo.

– Nekalbėk mįslėmis, – atšovė Sena.

– Neapsimesk! Puikiai supranti, apie ką šneku.

Kardonė ėmė neramiai žingsniuoti po Senos kabinetą. Ūmai sustojo.

– Ko Enrikas vyko į Palermą? Neabejoju, kad tau buvo žinomas kiekvienas jo žingsnis. Su kuo jis ten susitiko? Ar buvo kieno nors įgaliotas? Gal turėjo šaukimą į teismą ar pas tardytoją? Tik nesek man pasakėlių!

Kardonė pažvelgė į šaltas Senos akis, glotniame oponento veide bandė išskaityti mintis. Tačiau suktojo advokato mina nieko neišdavė. Jis stovėjo prieš Kardonę kaip uola.

– Neturiu žalio supratimo, ko tenai vyko tavo brolis. – Sena paskubom išrūšiavo keletą raštų, sudėjo ant rašomojo stalo į krūvelę ir pastūmė prie kitų dokumentų, kuriuos be perstojo grūdo į smulkintuvą. – Jis pats pirkdavosi lėktuvo bilietus. Kodėl, kam, kokiu tikslu... Gal pateiktum lengvesnių klausimų? Jis man neatsiskaitinėjo. Aš rūpinuosi tik savo reikalais, Pantrinis – irgi. Mes kiauras dienas užsiėmę administraciniu darbu ir klientų bylomis. Tavo brolis vis kur nors važinėja... hm... važinėjo. Tik darbas, darbas ir nieko kito...

– Ar Enriko darbotvarkė buvo kur nors surašoma?

– Klausk Bruskelą! – irzliai atšovė Sena. – Dienotvarkę jam surašydavo sekretorė. Jos vizitinę kortelę su adresu ir telefonu rasi prismeigtą prie skelbimų lentos ties jos stalu. – Mostelėjo į prieškambarį ir pridūrė: – Paklausyk mano patarimo: palik tuos reikalus policijai!

– Ačiū už rūpestį, – nesivaldydamas metė Kardonė. – Turbūt supranti, kad aš tavo patarimais nepasinaudosiu. Jie nė per žingsnį nepriartins manęs prie tikslo. Jei negali man pasakyti, ko Enrikui prireikė Palerme, bent pasidalyk savo spėjimais!

– Mano galva, tavo brolį nužudė beprotis.

– Netikiu nei bepročio versija, nei tuo, kad būsi man atviras. Nesuprantu, kodėl nepadedi man išsiaiškinti tiesos apie brolį.

– Todėl, kad negaliu, – atkirto Sena.

Kardonė vėl ėmė neramiais žingsniais matuoti kambarį. Papurtė galvą ir stabtelėjo.

– Esu įsitikinęs, kad Enriko nužudymas susijęs su jo darbu.

– Nesąmonė! – suniurzgė advokatas, nusisuko nuo Roberto ir ėmė raustis šiukšliadėžėje ieškodamas dokumento, kurį ką tik buvo ten įmetęs.

– Labai išaugo aureolių paklausa. Ar jau apsirūpinai? Jei turi, nušveisk kuo rūpestingiausiai. Kad kas nors užmetęs akį nepamatytų dėmių.

Senai besirausiant šiukšlėse, Kardonės akis užkliuvo už popierėlio ant rašomojo stalo. Jis greitai priėjo ir paėmė dokumentą. Viršuje juodavo antraštė „Tryliktuko sąskaitos“. Žemiau buvo surašyti vardai, o šalia kiekvieno – devynženklis skaičius. Robertas mašinaliai suskaičiavo vardus.

– Kuo paskutiniu metu buvo užsiėmęs Enrikas? – paklausė ir kyštelėjo sąrašą Senai po nosim. – Ką reiškia: tryliktuko sąskaitos? Čia tik vienuolika vardų.

– Ne tavo reikalas! – sustaugė Sena. – Aišku? Tu ne prokuroras!

Jis išplėšė popierių Kardonei iš rankų ir įbruko į smulkintuvą.

Priblokštas Kardonė dėbtelėjo Senai į akis.

– Žinoma. Aš tik rašytojėlis. Bet ir rašytojėlis geba mąstyti. Gal nežinojai? Ir jam neduoda ramybės mintis: kodėl jo brolio partneris vis išsisukinėja ir kaišioja į tą velnio mašiną sąskaitų išrašus ir nežinia kokius sąrašus.

– Nes partneriui viso to nebereikia, – pasišaipė Sena.

– Laikai mane idiotu, nesuprantančiu, kiek bus dukart du? Jeigu jūs negrąžinat viso to mėšlo įgaliotojams, vadinasi, ten figūruoja kažkokie skaičiai, kurių niekas neturi matyti. O tavo, po velniais, pareiga – mane apšviesti.

– Galvok, ką nori! – maloningai leido Sena. – Žinai, mirtis panaikina visas pareigas. Ypač – tuščiai pliaukšti su naivuoliais.

– Tavo sarkazmas ne vietoj, Sena!

– Mano sarkazmas skirtas dalykams, kurių tu aiškiai neįstengi suvokti. Mes išeinam į pensiją!

– Kadangi Enrikas nužudytas, jūs uždarot kontorą ir dedat į padus?

– O kas gi čia bendro?

– Nežinau, tai tu man pasakyk! Bankrotas judviem tikrai negresia.

– Robertai, nuoširdžiai tau patariu: dink iš čia! Dink iš Premeno! Važiuok namo ir rūpinkis savo reikalais! Šiame biure atsakymų negausi. Ir nebandyk spėlioti! Enriko daiktus mes sukrovėm į dėžę, apie kurią jau minėjau. Ji stovi jo kabinete. Pasiimk, ką nori, ir dink!

Kardonė pakėlė galvą ir įsmeigė akis į advokatą, lyg jam būtų šovusi į galvą mintis, kurios reikšmės dar nė pats nesuvokė.

– Matyt, jūs nutarėt pasirūpinti, kad neliktų nieko, kas paskatintų kvailai spėlioti apie Enriko kelionę.

Bet Sena neužkibo ant kabliuko, tik mandagiai šyptelėjo.

– Pasiimk, ką imi, ir išeik!

– Jau sakei. Ta biuro likvidacija iš tolo dvokia.

– Gerai! Vadinas, aiškinu darsyk – taip, kad net toks romantiškas poetas kaip tu suvoktų: mūsų įgaliojimai yra atšaukti. Todėl išeinam į pensiją. Mudu su Pantriniu nusprendėm pasitraukti. Suprask gi pagaliau!

– Sena, tai paikiausias atsikalbinėjimas iš visų, kuriuos esu girdėjęs. Tu meluoji, iš akių matau, – perpykęs vožė Kardonė. – Jūs naikinat įkalčius. Susipakuojat daiktus ir dingstat. – Jis žengė prie stalo ir provokuojamai pažvelgė advokatui į akis. – Kur jis?

– Kas? – sutriko Sena.

– Nagi Pantrinis, dorasis tavo partneris. Kas gi dar!

Sena gūžtelėjo pečiais.

– Išvykęs, – iškošė pro dantis.

– Jūs bijot, kad policija užduos nemalonių klausimų.

Sena pakėlė galvą ir susikišo rankas į kelnių kišenes. Jo akys svaidė žaibus.

– Tikiuosi, nemanai, kad ir mes turim su tuo ką nors bendra?

– O kodėl gi ne? Atvirai šnekant, man ta mintis visai neatrodo absurdiška. Kur jūsų darbuotojai? Atostogauja? Ar visi kaip vienas susirgo?

– Išsiuntėm namo. Jie tik trukdytų, – irzliai atsakė Sena.

– Madonna mia! Kam trukdytų? Nejaugi pakuotis?

– Man rodos, mielasis, turėtum susitaikyti su paprastu, kad ir skaudžiu, faktu. Kiek žinau, tavo brolelis šlaistėsi po vieną iš tų neaiškių Palermo kvartalų. Velniai žino, ko jam ten reikėjo. Gal ieškojo prostitutės, kad smagiai praleistų vakarą. Bet išėjo kitaip: jį užpuolė gobšus suteneris, pakvaišęs dėl pinigų, apiplėšė ir nužudė. Manau, kaip tik taip ir buvo.

– Paklausyk manęs, Sena! Tas pakvaišėlis, regis, buvo toks nuovokus, kad pasamdė operatorių ir liepė nufilmuoti žvėrišką žmogžudystę. Ir tai dar ne viskas! Matydamas ir girdėdamas, kaip tu čia rangaisi, išsisukinėji nuo tiesaus atsakymo, kaip mano akyse naikini pavojingus dokumentus, suprantu, kad tu man meluoji. – Kardonė nutraukė ugningą savo kalbą ir pliaukštelėjo delnu per kaktą. – Prisiminiau! Prieš pat atvažiuodamas čionai susitikau sunkvežimį. Jei teisingai spėju, jis buvo prikrautas aktų ir dokumentų. Ir be lakios vaizduotės galima numanyti, kokie popieriai nukeliavo į slėnį, kad būtų sunaikinti...

Senos veidas suakmenėjo, o akys pavojingai žybčiojo.

– Per visą gyvenimą esu sutikęs daugybę pasipūtėlių. Ir visi man priminė trupmenos vardiklį. Kuo labiau jis didėja, tuo mažesnis rezultatas. Klausausi tavęs ir girdžiu lygiai tą patį. Būk atidus, kad netyčia nevirstum nuliu.

Kardonė sukando dantis. Kaip jam norėjosi vožti Senai į snukį!

– Tavo įžūlumas neprilygstamas! Nors mudviejų su Enriku santykiai nebuvo labai geri, patikėk: jeigu įsitikinsiu, kad tu ir Pantrinis stovėjote to nusikaltimo užkulisyje, abu pasisaugokit! Aš nenurimsiu, kol to neišsiaiškinsiu. Gali neabejoti!

– Mėgdžioji didįjį keršytoją iš prasto vesterno, – nusišypsojo Sena ir pašaipiai pridūrė: – Tik pataikei ne į tą filmą. Enrikas niekada tavęs rimtai nevertino. Jam buvai nevykėlis, tikriau sakant, užsisvajojęs vargšelis. Keliauk namo ir rašyk eilėraščius Užsiimk tik tuo, ką sugebi.

Kardonė stebeilijo į Seną, bet po akimirkos susiėmė.

– Gal čia kur nors mėtosi Enriko namų raktai?

– Atsarginiai raktai yra jo kabinete, kabo ant vinies šalia durų. Pasiimk ir nešdinkis!

– Žinai, Sena, kas dar mane stebina? – Kelnių kišenėse Kardonė sugniaužė kumščius. Jis stovėjo priešais buvusį Enriko partnerį, kuris tik raukė kaktą ir piktai dirsčiojo. – Atrodo, tavęs nė trupučio nedomina Enriko laidotuvės. Nei kada, nei kur – apskritai niekas.

– O kodėl turėčiau domėtis? – atšovė Sena ir gaižiai šyptelėjo.

Kardonė apsigręžė ant kulno, nuėjo į Enriko darbo kambarį ir pasiėmė jo namų raktus. Jis nematė, kad Sena įbedė jam į nugarą begalinės paniekos kupiną žvilgsnį. Nematė ir kad advokatas stebi jį dundantį koridorium ir užtrenkiantį paskui save duris.

Išėjęs laukan, Kardonė stabtelėjo ir giliai atsikvėpė. Saulė, pakilusi į zenitą, spirgino be gailesčio. Atgalia plaštaka nusišluostęs prakaituotą kaktą, jis dar sykį atsigręžė. Už lango tartum sušmėžavo šešėlis. Ir užuolaida krustelėjo, lyg kažkieno praskleista.

Sena nepaleidžia manęs iš akių, patenkintas pagalvojo Kardonė. Ko gero, ne šiaip sau. Jis energingai patraukė į automobilių stovėjimo aikštelę, visą laiką pakaušiu jausdamas įdėmų Senos žvilgsnį. Įsukęs į siaurą pavėsingą senojo kvartalo gatvelę, užuodė šviežio kepsnio kvapą. Skrandis kaipmat atsiliepė. Robertas buvo valgęs tik pusryčius. Jo akys nukrypo į golfo aikštę, plytinčią kiek aukščiau Premeno. Kitados juodu su broliu pietaudavo kaimiškame tenykščio klubo pastate. Išlepę gurmanai vertino ne tik restoranėlio virtuvę, bet ir patalpos patrauklumą. Ristorante ne visai atitiko Kardonės piniginės turinį, bet šiuo dienos metu ten jis bent galės netrukdomas ramiai viską apmąstyti.

Jis tikėjosi nepastebėtas prasmukti pro Premeno centrą. Nenorėjo kiekvienam sutiktajam atsakinėti į klausimus apie brolio mirtį. Šioj nuošalioj vietovėj tebebuvo įprasta viešai rodyti sielvartą, bet Robertui tai dingojosi lyg koks ekshibicionistinis iškrypimas; atvirai sielodamasis gal ir galėjai porą dienų dominti gatvės kaimynus, bet paskui vėl būtum nugramzdintas į buką užmarštį.

Kardonė praėjo pro Bernokio vilą, stūksančią tarp gėlynų, ir įžengė į automobilių stovėjimo aikštelę. Iš karto pastebėjo tamsiai mėlyną BMW limuziną tamsintais stiklais, stovintį šalia jo fiato. Priėjęs arčiau pamatė Milano numerius ir juodaplaukę, sėdinčią vairuotojo vietoj. Moteris kišeniniame veidrodėlyje pasitikrino makiažą, paskui lūpdažiu paryškino lūpų kontūrus. Tiek ir tegalima buvo įžvelgti pro tamsintus stiklus.

Susimąstęs Robertas įkėlė dėžę į bagažinę, įsmuko į mašiną ir, kelissyk bergždžiai pabirbinęs starterį, paleido variklį.

Aukštyn į Pian di Sole^16 teko važiuoti pro turtingų milaniečių užmiesčio vilas ir prašmatnias sodybas, pro tarpias pievas ir kuplių kaštonų miškus. Unikalus kraštovaizdis – ežeras pakalnėje, ant jo krantų įsikūrę Kanero, Odžebijo ir Gifos miesteliai – nepajėgė numalšinti skausmo ir išblaškyti sielvarto. Buvo lyg ir pikta, lyg apmaudu.

Dar kelios minutės – ir Kardonė pasiekė prabangųjį golfo klubą, kuriame savaitgaliais lankydavosi Milano turčiai ir gražuolės. Kaip ir tikėjosi, priešais pastatą stovėjo tik viena kita mašina. Terasoje po stogeliu stalai buvo padengti, bet tušti.

Robertas pasistatė automobilį po didžiuliu ūksmingu platanu ir įėjo vidun. Restorane irgi buvo tuščia. Tik prie baro liesas vyriškis gyvai kalbėjosi su padavėju – pusiausėda įsitaisęs ant aukštos taburetės, jis buvo atsigręžęs į pašnekovą, o rankoje laikė espreso kavos puodelį. Nors matė tik nugarą, Kardonė iš karto pažino vyruką: tai buvo Senos kolega Pantrinis.

Išgirdęs žingsnius, advokatas pasuko galvą ir klausiamai pažvelgė į Kardonę. Akimirką lyg ir stengėsi prisiminti, paskui susigaudė. Nerūpestingą veido išraišką sakytum vėjas nupūtė, veidą perkreipė siaubas. Jo akys už stiklų nikeliuotais rėmeliais nervingai mirksėjo, bet vyras tuoj susiėmė. Pantrinio plaukai buvo reti, pusiau juodi, pusiau pražilę, rūpestingai sušukuoti taip, kad dengtų kuo daugiau plikės. Tai buvo bespalvis žmogelis, vienas iš tų, kurių gali sutikti kiekvienoje Italijos finansų įstaigoje.

– Robertai!.. – ištrūko jam. Pantrinis pastatė puodelį ant baro ir, plačiai išskėtęs rankas kaip Išganytojas, žengė prie Kardonės. – Kas tau pasakė, kad rasi mane čia?

– Buon giorno, Matėjau, – sausai atsakė Robertas ir spustelėjo ištiestą ranką – šaltą, suglebusią, nemalonią kaip numirėlio. Paskui nė nešyptelėjęs kreipėsi į padavėją: – Un Espresso, prego.17

Jis nusigręžė nuo baro ir nugara atsirėmė į prekystalį, kad advokatas nepultų glėbesčiuotis. Kardonė žinojo: tas žmogutis ne tik nekvailas, bet dar ir aštrialiežuvis, tad verčiau nesileisti į kalbas, kitaip gausi per nosį. Nepasitikėti Pantriniu nebuvo pagrindo, bet Kardonė dabar visai netroško su juo ginčytis. Todėl bandė nuslėpti prastą savijautą ir stengėsi elgtis kuo laisviau. Mažasis advokatas su apvaliu pilvuku pasitaisė nikeliuotus akinius ir ėmė šaudyti akimis į visas puses lyg speičiamas į kampą. Kažkas keisto buvo jo žvilgsnyje, bet Robertas negalėjo suprasti kas.

– Užsukau čia atsitiktinai, – tarė jis. – Norėjau užkąsti ir nė nemaniau tave rasiąs. Beje, aš ką tik iš jūsų biuro ir, atvirai kalbant, esu pasipiktinęs.

Pantrinis linktelėjo ir nutaisė gedulingą veidą.

– Reiškiu nuoširdžią užuojautą. Tai siaubingas nuostolis ir tau, ir mums visiems! Man trūksta žodžių. Toji šiurpi televizijos laida mane pribaigė. Jos vaizdai persekioja sapnuose. Naktį negalėjau bluosto sudėti, taip mane sukrėtė tas įvykis. Dio mio, įsivaizduoju, kaip tau baisu!

– Teisybę sakant, – prislėgtu balsu atsiliepė Kardonė, – mielai šokčiau nuo tilto, kad tik nusikratyčiau tų vaizdų.

– Na na, nereikia kvailioti! – pareiškė Pantrinis. – Ne veltui sakoma: laikas gydo žaizdas. Eime į terasą, turiu tau pasakyti šį tą svarbaus.

– Labai gerai, mat ir man rūpi kai ko paklausti, – pritarė Kardonė ir vienu gurkšniu ištuštino puodelį.

Du labai skirtingi vyriškiai įsitaisė terasoj prie tolimiausio stalelio. Ilgokai sėdėjo priešpriešiais tylėdami, tarsi ir vienas, ir kitas lauktų antrojo prabylant. Staiga Robertas įžvelgė Pantrinio akyse tai, ko lig tol negalėjo perprasti: baimę. Siaubingą, stingdančią baimę.

Pantrinis prabilo pirmas – tyliai, bet griežtai:

– Tu dabar tiesiai iš mūsų biuro, ar ne?

– Taip, juk sakiau.

– Matai, senstu, – kaltai šyptelėjo advokatas. – Vadinas, žinai, kad mes likviduojam bendrovę.

Kardonė nutarė verčiau nutylėti. Jo nekantrumas augo, bet jis laukė, kada Pantrinis vėl prabils. O šis, matyt, ieškojo tinkamų žodžių.

– Mudu su Sena visiškai atsisakom advokatūros. Baigta.

Kardonei tai nebebuvo naujiena, bet iš Pantrinio žodžių galėjai suprasti, kad biurą jie uždaro ne savo noru.

– Bet kodėl? Aš vis dar nesuvokiu. Sena kuo ramiausiai sėdi savo kabinete, kiša į dokumentų naikiklį kilogramus sąskaitų ir bankinių dokumentų, o man seka pasakas apie pensiją. Paklausiau jį, kodėl jūs taip elgiatės, o jis tik pliauškė niekus. Negi mano, kad aš jau visai kvanktelėjęs?

– Neketinu komentuoti tavo priekaištų ir nenorėčiau, kad darytum skubotas išvadas. Ir prašyčiau apie tai neklausinėti. Lygiai tą patį pasakytų tavo brolis. Beje, Enriko kabinete stovi dėžė, į kurią sukrovėm jo asmeninius daiktus. Be to, ten radau antspauduotą voką, skirtą tau. Jis guli neatplėštas toj dėžėj. Sena nežino, kad aš jį ten įdėjau. Bet apie tai niekam nesakyk, aš nenoriu, kad...

– Tą dėžę aš pasiėmiau, – advokato šneką nutraukė Kardonė. – Ji jau mano mašinoj. Bet žinok, tu man burnos neužriši, Matėjau! Todėl klausiu tave: kam ištisais glėbiais naikinat dokumentus?

Pantrinio akys susiaurėjo iki plyšelių. Jis nusiėmė akinius, iš viršutinės švarko kišenės išsitraukė nosinaitę ir ėmė ja blizginti stiklus. Paskui vėl tvarkingai užsidėjo akinius ir lediniu balsu pareiškė:

– Mes nieko nenuslepiam. Išmetam tik šiukšles, senus laiškus, nebegaliojančius teismo dokumentus.

Kardonė susijuokė.

– Pilną sunkvežimį?

– Nesąmonė! Makulatūros rinkėjai važinėja įprastiniu maršrutu, pakeliui paėmė ir mūsų atliekas.

– Taigi taigi... atliekas. O kas tie trylika?

Pantrinis net išsižiojo.

– Nesuprantu. Palūkėk... apie ką tu kalbi?

– Nagi prieš valandą perskaičiau lapelyje, kuris gulėjo ant Senos rašomojo stalo. Ką reiškia tie sąskaitų numeriai?

Pantrinis iš kelnių kišenės išsitraukė nosinę ir prisidėjo prie kaktos.

– Apie tai aš nieko nežinau. Reikėjo klausti Seną.

Kardonė ir vėl nutylėjo. Jis netikėjo nė vienu to advokatėlio žodžiu. Bet kaip kitaip išgausi iš jo ką nors svarbaus?

– Ką tu dabar ketini daryti? – išgirdo Pantrinį klausiant.

– Dar pagalvosiu, – miglotai atsakė Robertas. – Ir vis dėlto man smalsu, kodėl tu nepasitiki Sena. Tikiuosi, tame voke, kurį tu paslapčiom įdėjai, kalbama apie mano brolio palikimą. Kas žino, gal ten yra ir kas nors jums nemalonaus?

Pantrinis visai sugniužo. Ūmai griebė Kardonę už alkūnės su tokia jėga, kokios negalėjai iš jo tikėtis.

– Gal yra, gal nėra. Toj kontoroj visi vienas kitu nepasitikėjo. Per tą darbą praradom nekaltybę. – Jis panarino galvą ir vos girdimai pakartojo: – Praradom nekaltybę...

– Kalbi mįslėm, – irzliai atšovė Kardonė, atsilošė krėsle ir sunėrė rankas, kad ištrūktų iš Pantrinio gniaužtų. – Ką nori tuo pasakyti?

– Dio mio! Gerų advokatų reikia todėl, kad yra blogų žmonių.

Kardonė nenorom šyptelėjo.

– Kokia ciniška logika! Juk jūs atstovaujat teisingumui...

– Advokatai atstovauja ne teisingumui, o savo klientams, – pataisė Pantrinis su kartėlio gaidele balse. – Ir vis dėlto... Kartais padarom tai, ko daryti nederėtų. Skaudžiausia tada, kai vieną klaidą bandom pridengti kita. Staiga suvoki pats virtęs didžiule lemtinga klaida. Bet gana tos filosofijos! Pasirūpink, kad palikimo byloje tavęs neapmautų! Enrikas nebuvo skurdžius. To, ką jis tau paliko, užteks ateičiai užsitikrinti...

– Aš ne dėl palikimo atvažiavau į Premeną, Matėjau! Mane domina vienintelis dalykas: kodėl buvo nužudytas mano brolis.

– Madonna! – išstenėjo Pantrinis ir vėl griebė Kardonę už alkūnės. – Nebūk toks kietakaktis! Enriko vis tiek neprikelsi. Be to, klausinėji ne tame Italijos gale.

Įsakmūs Pantrinio žodžiai nuskambėjo kaip įspėjimas.

– Aš lankiausi pas karabinierius Bolonijoje ir Palerme, nors man buvo patarta į Siciliją nevykti. O ten išgirdau, kad tai politinė byla. Informacija neskelbiama. Jau kelios dienos jaučiuosi taip, lyg galva daužyčiau sieną!

– Palermą tau derėjo aplenkti iš tolo, kuo didžiausiu lankstu, – niūriai pabrėžė Pantrinis. – Kol vyksta tyrimas, nė vienas teisėjas neduos tau leidimo pamatyti Enriką.

Kardonė piktai dėbtelėjo.

– Dar pažiūrėsim! Aš nenusileisiu, gali neabejoti. Nė vienas pasaulio teismas nesutrukdys man atsisveikinti su broliu. Nors jis dabar ir guli Palermo teismo medicinos institute.

– Nusiramink! – nuolaidžiai šyptelėjo Pantrinis. – Būti teisiam kartais esti pražūtinga.

– Ką nori tuo pasakyti?

– Nieko. Beje...

– Kas „beje“?

– Ką bendro Enriko nužudymas gali turėti su politika? Koks idiotas tau pakuždėjo tokią nesąmonę? Kas antras žmogus yra bent kartą gyvenime pagalvojęs apie žmogžudystę. Paklausk kad ir sutuoktinių. Ir žinok: kai tau sakiau, kad ne tame Italijos gale klausinėji, turėjau omeny ne karabinierius, – pridūrė jis ir papurtė galvą.

– O ką gi?

– Mesk tą iš galvos! – šiurkščiai rėžė Pantrinis. Lyg ir buvo beapsigalvojąs, paskui susimąstęs pridūrė: – Aš tik šiaip pasakiau. Pamiršk.

– Niekas nieko nesako šiaip sau. Ir tu, Pantrini. Man lenda į galvą mintis, kad judu su Sena norit žūtbūt kažką nuslėpti. Ne veltui žmonės sako: niekur nemeluojama tiek daug kaip teisme ir per laidotuves. Bet kai jau judu abudu mane kvailinat...

Pantrinio akys vėl susiaurėjo.

– Kodėl tu nesiimi kokio normalaus darbo ir nevedi? Išsirink žmoną, sukurk šeimą, įtaisyk jai porą sūnelių ir būsi padaręs bent šį tą prasmingo. Juk galėtum šauniai gyventi. Enrikas paliko tau gražaus turto, užteks visam gyvenimui.

– Kitaip sakant, turėčiau tylom sutikti su viskuo, ką man pasakoji?

– Jei matai, kad išmintingiau yra patylėti, tai ir patylėk. Tačiau tu, matyt, nei tylėti sugebi, nei esi išmintingas.

Kardonė prisiminė Rozaną ir tuos žodžius, kuriuos ji jam be užuolankų sviedė Bolonijoje, kavinėje prie Didžiosios aikštės. Jos akyse jis tebuvo vargšas eiliakalys, beturtis ir be ateities perspektyvų. Tačiau dabar vienu kirčiu viskas gali apvirsti aukštyn kojom. Jeigu jis parduos paveldėtąją biuro dalį ir tėvų namą, iš karto dings visos egzistencinės baimės. Tada ir Rozana pažvelgs į jį kitomis akimis, pasikeis jos nuomonė. Bet ir vėl sąžinė ėmė jam priekaištauti. Kaip galima būti tokiam cinikui ir šią valandą galvoti apie palikimą? Kaip jis gali taip staiga paniekinti visas vertybes, kurios dar užvakar buvo jam tokios svarbios?

Pantrinis sakytum skaitė Kardonės mintis ir pritariamai linktelėjo.

– Parduok visą nekilnojamąjį turtą Spėju, kad neketini apsigyventi čia, Premene.

– Iš kur taip gerai žinai, Matėjau, kur ir kaip ketinu toliau gyventi? Rašytojui visai vis tiek, kur dirbti. Be to, negi tau rūpi, kaip klostysis mano gyvenimas?

– Noriu tau priminti, mielas Robertai, – tyliai pasakė Pantrinis, skvarbiomis akimis žiūrėdamas į Kardonę, – kad kiaulės ir menininkai įvertinami tik po mirties. Negi tu ketini laukti, kol parašysi porą šio to vertų knygų ir koks nors kritikas priskirs tave prie nemirtingųjų? Keliauk į Palancą pas teisėją, pareikšk, kad priimi palikimą, ir dumk į Boloniją! Tikriausiai ir Enrikas tau šitaip patartų! Paprasčiausiai nešdinkis!

Dar prieš porą dienų Kardonė buvo tvirtai įsitikinęs, kad niekada nebenorės grįžti į Premeną. Tačiau pamatęs, kaip begėdiškai Pantrinis ir Sena stengiasi juo nusikratyti, susidūręs su tokiu įžūlumu, jis ryžosi atsakyti jiems tuo pačiu. Jie mat varys jį lauk iš tėviškės! Leistis išvaromam – tai visai kas kita, negu išeiti savo noru arba pačiam atsisakyti teisės į ką nors.

Kardonė pasijuto taip, tarsi kas būtų kumščiu vožęs jam į krūtinę, ir panoro šaukti visu balsu. Jam užvirė kraujas. Ūmai jį užliejo įniršis, nusivylimas ir bejėgė neviltis. Pantrinio „draugiški patarimai“ tapo paskutiniu lašu, perpildžiusiu taurę. Jis pašoko išraudęs kaip vėžys ir atstūmė kėdę su tokia jėga, kad ši nuskriejo per visą terasą ir triukšmingai atsitrenkė į sieną. Pasilenkęs atsirėmė kumščiais į stalą, o advokatą pervėrė ugningu žvilgsniu.

– Velnias jus abu išperėjo, tokius klastingus melagius! – plyšavo jis. – Norit manim nusikratyti, ką? Manot sutikę idiotą? Bailų berniūkštį, kurį galima nuginti kaip šunį? Negi judu iš tiesų tikit, kad galėsit mane apmauti?

– Nurimk! – bandė jį apmalšinti Pantrinis ir tarsi gindamasis iškėlė rankas. – Nėr čia ko per daug šakotis.

– Mielai talžyčiau tau snukį tol, kol išgaučiau, ką judu nuo manęs slepiat. – Kardonė net drebėjo iš pykčio. – Džiaukis, kad esi toks pelų maišas, kitaip sutrinčiau tave į miltus!

Nelaukdamas Pantrinio atsakymo jis apsigręžė ir išbildėjo iš restorano. Atbėgęs į aikštelę abiem rankom atsirėmė į automobilio stogą ir giliai atsiduso. Nė kiek neabejojo, kad Sena ir Pantrinis žino, dėl ko buvo nužudytas jo brolis. Bet dabar reikia nusiraminti, kad galėtum blaiviai mąstyti, pažvelgti iš šalies. Tik taip įstengs išsiaiškinti, kas iš tiesų įvyko.

Traukdamas iš kišenės mašinos raktelius, kitoje aikštelės pusėje Robertas pastebėjo tamsiai mėlyną BMW. Susimąstęs įlipo į savo mašinytę ir paleido variklį. Vos įjungė pavarą, pajudėjo ir tamsusis limuzinas, įsukęs į plentą padidino greitį ir dingo už artimiausio posūkio. „Staigmenų ir mįslių diena“, – sumurmėjo Kardonė ir pabandė pasivyti limuziną, bet tai buvo tuščios pastangos. Tolumoje, kelio vingyje, BMW mirktelėjo stabdžių žibintais ir dingo iš akiračio. „Turbūt man vaidenasi, – pamanė Kardonė. – Turiu prasiblaškyti, kitaip išprotėsiu.“

Jis sumažino greitį ir pabandė surikiuoti mintis. Jo laukė daugybė reikalų, prieš akis šmėkštelėjo įsivaizduojamas darbų sąrašas. Pirmiausia reikia aplankyti Premeno kleboną tėvą Ernestą, paskui užsukti į rotušę mirties liudijimo, tada į Strezos teismo rūmus. O kur dar bankas ir kelionių biuras! Per vieną dieną visko neatliksi. Pamažu riedėdamas vingiuotu keliu Premeno link, Robertas svarstė, ar nevertėtų pernakvoti Enriko name. Paskutinį sykį jis ten lankėsi prieš penkiolika metų, paskui apsipyko su broliu ir daugiau pas jį nebekėlė kojos.

Automobilis pamažu riedėjo link brolio namo vartų. Senoji triaukštė vila, apsupta aukštomis grotomis ir skaldytų akmenų mūru, per pastaruosius keletą metų labai pasikeitė. Namą ir visą sklypą stebėjo daugybė kamerų, registruojančių kiekvieną judesį. Niekam nepavyktų prisiartinti nepastebėtam. Robertas smalsiai žiūrėjo į milžiniškus kalstytos geležies vartus, kurių sparnai valdomi per nuotolį. Tėvų sodybą Enrikas buvo pavertęs akylai saugoma tvirtove. Vis dėlto net ir modernios apsaugos priemonės nesutrukdė jo nužudyti.

Mintis čia pernakvoti Robertui buvo nemaloni. Įžengti į Enriko bastioną – na jau ne! Verčiau apsistos viešbutyje apačioj, prie ežero, ir iš ten įspės Karlą kelionėj užtruksiąs ilgiau, nei buvo numatęs. Jis įjungė variklį ir nuvažiavo. Paskutiniame staigiame vingyje prieš pat Gifą, kur kelias įsuka į plentą, besidriekiantį palei Madžorės ežerą, priešais išniro mėlynasis BMW ir akimirksniu dingo už posūkio. Kardonė vos spėjo atpažinti vairuotoją – tą pačią moterį su didžiuliais saulės akiniais. Robertui pasirodė, kad prasilenkdama moteris metė į jį įdėmų žvilgsnį.

Omertà, onuri e sangu

Ant d’Aventūros rašomojo stalo pūpsojo nesutvarkyti popieriai, kurie varė jį į neviltį. Jis nekentė oficialių raštų, formuliarų ir statistikos, iš kurių jokios naudos, jie tik atitraukiantys nuo tikro darbo. Tačiau per keliolika tarnybos metų įsitikino, kad tai hidra, kurios įveikti neįmanoma. Jos buvimas akivaizdus, ji slegia miestą kaip niūrus šešėlis, bet nugalėti ją – tuščia svajonė. Trūksta darbuotojų, trūksta pinigų, trūksta pritarimo. Vyriausybės išmiñčiai nesiliauja populistinėmis kalbomis ir parodomąja vienybe triuškinę organizuotojo nusikalstamumo, tos pūliuojančios piktžaizdės, kurią esą būtina išdeginti ugnimi ir išrauti su šaknimis, bet valstybės pasyvumas byloja ką kita. Net ir teisingumas nepajėgia išsikovoti deramos pagarbos.

Žinoma, komendantas yra laimėjęs daug pergalių. Tiesa, nestigo ir nusivylimų. Mat gana dažnai po sensacingo arešto paaiškėdavo, kad suimtasis – tik antraeilis veikėjas, o visa operacija skirta akims apdumti, kad ji vyko su galingųjų krikštatėvių klano žinia ir buvo aukščiausiųjų valdžios sluoksnių išreklamuota. Aukomis tapdavo kvailiai ir tie mafiozai, kuriais prireikė nusikratyti, nes jie ėmė kelti pavojų patiems krikštatėviams.

D’Aventūra žiūrėjo nematančiomis akimis ir iki skausmo kandžiojo apatinę lūpą. Gniaužė kumščius, tarsi ketindamas ką nors sutalžyti. Gal kovojo su savo paties pykčiu? Mafija – seniai nebe vien Sicilijos problema, jos įtaka apėmė visą Italiją. Ir ne tik žiniasklaidą. Dėl jos kaltės daugėja bedarbių, jaunimas nebemato perspektyvų, silpnėja šalies ūkis. Visiškai sužlugdyta sveikatos apsauga dvokia per visą šalį kaip pūliuojanti votis.

– Tikrai, – murmėjo d’Aventūra, – gėda ir tiek

Italijos specialieji kovos su mafija daliniai turėjo puikiai parengtų kadrų, bet jiems vadovavo technokratas, apie kurį niekas nežinojo, nei kokių jis turi gebėjimų, reikalingų tam darbui, nei kodėl paskirtas į tą postą. Geriausias tokios nekompetencijos pavyzdys buvo Minetis, surengęs paieškos operaciją Kaltabelotoje ir leidęs televizijai imti interviu.

D’Aventūra uždarė langą ir įjungė ventiliatorių, įtaisytą palubėj virš stalo. Sparneliai ėmė suktis ir tyliai šniokšdami sukėlė švelnų vėjelį. Comandante dribo į fotelį ir kiek sumažino stalinės lempos šviesą. Blausiame jos apšviestame rate gulėjo stirta aplankų, o ant viršutinio, raudonos spalvos, buvo užrašyta: Enrikas Kardonė.

D’Aventūros apmąstymus nutraukė beldimas į duris. Nespėjęs tarstelėti „Prašom“, jis išvydo ilgšį Venarą.

– Tu vis dar čia? – plačiai nusišypsojo šis.

– O kurgi dar? – trumpai drūtai atsiliepė d’Aventūra ir pasilenkė prie raportų, gulinčių ant stalo. – Kaip visada, aukoju laisvalaikį tėvynės labui.

– Nežinau, kaip tau, bet man regis, kad laisvė – tai ne malonumas, o darbas, nepaliaujamas kultūros lygio kėlimas šiuolaikinėje valstybėje.

Commissario Venaras valiūkiškai šlumštelėjo į minkštą krėslą šalia rašomojo stalo, vieną iš tų, kuriuose sėdi pasitarimų dalyviai, ir patenkintas žiūrėjo į šefą.

Nors dar jaunas, Venaras buvo patyręs ir itin protingas kriminalistas, be to, gebantis įsijausti. Jis meistriškai naudojosi visais apklausos metodais, rengė neįtikėtinai veiksmingas įtariamųjų akistatas, išmanė visus klastingus triukus ir niekad nepraleisdavo progos sučiupti kaltininką meluojant. Jau penketą metų jis buvo ištikimas d’Aventūros pagalbininkas ir artimiausias patikėtinis. Nors kovos su mafija tarnyboje dirbo neilgai, jau buvo susidūręs su bjauriausiais nusikaltimais: prisižiūrėjęs nušautų, nudurtų, pasmaugtų mafijos aukų, žiauriai sumuštų žmonių ir skenduolių. Ir vis dėlto jam dar nebuvo tekę matyti nieko šiurpesnio už Enriko Kardonės nužudymą.

Abu karininkai buvo ne tik vienodai atsidavę kovai su organizuotuoju nusikalstamumu, bet ir suprato vienas kitą be žodžių. Venaras garsėjo kaip ypač nuovokus intelektualas, o d’Aventūra buvo veikiau pragmatikas, pasižymintis neklystama nuojauta. Jei tik juodu aptikdavo pėdsaką, tai tirdavo be galo ištvermingai ir dėl to kėlė pagarbią baimę nusikaltėliams.

– O tu ignoruok tą questore. Jei pyksi, pats ir kentėsi dėl jo kvailumo.

– Arba dėl apsimestinio jo nenuovokumo, – irzliai pridūrė d’Aventūra. – Skrandžio opos aš visai netrokštu. Ką visuomet sakau? Kas turi tvirtą išankstinę nuomonę, tas tinka aukščiausiam postui. Kartais susimąstau, ar gyvenimą iki pensijos apskritai galima vadinti gyvenimu.

Comandante pakilo nuo stalo, karčiai šypsodamasis atsisėdo greta Venaro ir įspraudė nuorūką į peleninę.

– Minetis neatsitiktinai buvo paskirtas komisaru. Jis nepavojingas aukštesniesiems ir trukdo žemesniesiems, štai kodėl. Ir jį galima įjungti mygtuku.

– Bet juk paskutinį žodį taria Palardas. Ko tau dar reikia? – kuo rimčiausiai atšovė Venaras. – Šiaip ar taip, jis tiesiogiai pavaldus Vidaus reikalų ministerijai. Aš irgi neturiu aiškios nuomonės apie tą tipą, bet jei su juo gerai sutarsi, gausi, ko norėsi.

– Teko girdėti, kad cukraus kiekis pulkininko kūne, išmatuotas per išangę, yra didžiausias visoj žinyboj, – kandžiai metė d’Aventūra.

– Na, tada nusipirk maišą cukraus pudros – jis ją mėgsta – ir pergudrausi Minetį.

– Galiu tik viltis, – juokėsi d’Aventūra, – kad nuo tokios masės palaižūnų jo subinė ilgainiui netaps išrankesnė. Bet pasakysiu rimtai: žinai, kas mane varo į neviltį? Sunku supaisyti jėgų santykį ministerijose. Tik vakar pulkininkas Palardas perdavė mano atsakomybėn Kardonės bylą. O šiandien? Tu gi pats matei. Nepraėjo nė dvi dienos, ir tas uniformuotas nykštukas jau kiša mums koją.

– Minetis negali sustabdyti tavo įgaliojimų. Bent jau kol neišnagrinėta byla. Na, o procuratore Pontis dar netarė savo žodžio.

D’Aventūra karčiai susijuokė.

– Nebūk naivuolis! Juk nė nežinai, ką galiausiai remia signore prokuroras. Aš, tarkim, nesuprantu, kodėl jis drąsino Minetį prieš tuos televizijos pajacus. Niekuo negali pasikliauti – nei Palardo užtikrinimais, nei mūsų gerbiamo prokuroro paspirtim. Pasipūtėliškos instrukcijos virsta tuščiais žodžiais, vos tik mes prisikasam ligi dinamito, jei ne anksčiau. Kai tik kyla keblumų, visiems staiga sutrinka atmintis.

– Kartais tai net labai sveika, – pasišaipė Venaras.

– Mesk tuos savo juokelius! Prieš stojant į kovą su mafija, pirmiausia reikėtų apsišluoti savo pačių sistemoje. Juk čia visi kovoja su visais. Viena žinyba smogia kitai visa neįžvelgiama savo kompetencijos galybe. Man ne sykį buvo: jau, žiūrėk, prisikasiau iki labai aukštų personų, jau noriu pateikti kaltinimus – o tada ima ir išjungia srovę.

– Aš juk visuomet sakiau, kad mūsų politikams labiausiai rūpi pakrantės sklypai, – piktai mestelėjo Venaras.

– Jie bent jau žino, į ką kreiptis norint pigiau gauti tai, ko ieškai. Bet gana pliaukšti – turiu tau darbo, – prisiminė d’Aventūra ir sviedė Venarui šūsnį popierių. – Tai vis tavo dokumentai. Gulėjo ant mano stalo.

– O aš ieškojau jų užsimušdamas, – prisipažino Venaras ir apmaudžiai susiraukė. – Žiūrėk, kokį įdomų dalyką atkasiau, – pasakė ir ištraukė vieną dokumentą iš neaprėpiamos popierių krūvos. – Visa eilė namų abipus žmogžudystės vietos priklauso Santoriniui. Daugiau kaip devyniasdešimt butų

– Ak, – atsiduso d’Aventūra, – kaip jam gerai! O mums kas iš to? Ar byla pajudės į priekį? Nors Santorinio bizniukas su griautinais namais ir nekaip kvepia, bet įstatymų nepažeidžia. Galėčiau lažintis, kad jis jau dešimtį metų nėra buvęs tame Albergerijos kvartale. Ir prikirpk jį, kad gudrus!

– Aš tik šiaip prisiminiau, – prisipažino Venaras. – Ir vis dėlto ketinu įsidėmėti tą aplinkybę. Kas žino, gal ji kada nors užves mus ant kelio.

– Rytoj turėsi vietoj manęs vadovauti posėdžiui ir paskirstyti užduotis bendradarbiams, – pareiškė d’Aventūra, nutraukdamas daugiabučių namų temą. – Man ypač rūpi nustatyti žmogžudystės užsakovą. Nepaleisk iš akių Masimo ir Santorinio! Pričiupti Romaną Grasą vis tiek ne mūsų nosiai. Ir visą dėmesį skirk Bruno Sforcano aplinkai.

– Kodėl aš? – nusistebėjo jaunasis commissario. – Mano žmonės tai atliktų geriau. Beje, turiu gerą naujieną. Mūsų būrį papildė naujokas. Kilęs iš Korleonės apylinkių. Bandysim infiltruoti jį Pricyje. Tenykščiais karabinieriais aš nepasitikiu, bet gal per tą žmogų sužinosim daugiau apie Sforcaną.

– Gera mintis. Bet būkit atsargūs! Jeigu demaskuos, jam galas. Ir šiukštu niekam iš mūsiškių neprasitark apie jo misiją. Ryšys tik su mudviem!

Venaras pritariamai linktelėjo.

– O tu pats ką planuoji?

– Rytoj rytą pirmu lėktuvu skrendu į Boloniją.

– Ir ką ten veiksi?

– Nužudytasis turi brolį, – susimąstęs tarė d’Aventūra. – Kol kas mes apie jį beveik nieko nežinom. O ką, jei Kardonės brolis Robertas buvo įpainiotas į advokatų sandėrius? Gal mums pasiseks iš jo išpešti ką nors apie nužudymo motyvą.

Iš Venaro veido buvo matyti, kad jis nieko gero nesitiki.

– Ir kiek ten užtruksi?

– Dar nežinau. Paskui ketinu su dviem kolegom iš Verbanijos nuvažiuoti į Premeną. Aš jau daviau nurodymą apklausti Kardonės partnerius. Noriu ir pats pakamantinėti tuodu... – d’Aventūra pavartė slaptosios tarnybos dosjė. – Štai čia jie minimi... Taigi, Seną ir Pantrinį. Tikiuosi, jie prabils. SISDE turi duomenų, kad Enrikas Kardonė reguliariai, kas du mėnesiai, keliaudavo į Vanuatu salą. Daug sykių lankėsi ir Antigvoj. Kodėl SISDE agentai žino, kaip dažnai Kardonė skraidė į Karibų salas ir Hebridus, bet nematė, kas lankosi jo biure?

– Viename raporte skaičiau, kad Masimas ir Santorinis niekada nebuvo pastebėti Premene. Susitikimai dažniausiai buvo rengiami Strezoje, kartais ir Milane.

– Žinau, – atšovė d’Aventūra. – Negi nesupranti, kur link taikau?

Venaras nesusigaudydamas papurtė galvą.

– Į advokatų biurą klientai nevaikščiojo, nes užsakovas buvo tik vienas. Man tai neabejotinai reiškia, kad Kardonė dirbo tiktai mafijai. Iš ko gi daugiau jis būtų galėjęs gyventi? Esu pasirengęs suvalgyti savo batą, jeigu jis nebuvo Romano Graso dešinioji ranka. Va šito dalyko įrodymų aš ir noriu surasti.

– Ir kaipgi ketini tai padaryti? – suabejojo Venaras.

D’Aventūra prisidegė naują cigaretę ir pastūmė padėjėjui visą šūsnį dokumentų.

– Gerai įsižiūrėk į dėlionės fragmentus! Yra žinoma, kad Grasas užsiima ginklų prekyba. Masimas palaiko ryšius su ginkluotės ir finansų ministerijomis, o Santorinis – stambiausias Europoje narkotikų prekeivis.

– Žinoma, bet neįrodyta, Livijau! – atšovė Venaras. – Minetis jau į tai pabaksnojo pirštu.

– Kurgi ne! Pala, o kieno gi pusę tu palaikai? – suniurzgė comandante. – Nagi, žvilgtelėk į Italijos ginklų pramonės struktūrą. Didžiojoje Britanijoje ir Vokietijoje visas ginkluotės verslas atiduotas į privačias rankas, o Prancūzijoj, Italijoj ir Ispanijoj kai kurių ginkluotės firmų dalininkė yra valstybė.

– Iš kur žinai? – nustebo Venaras.

– Apie tai skelbiama viešai. Italija turi nemažai akcijų firmose, kurios gamina moderniausius ginklus. Todėl gynybos ministras ne tik gyvybiškai suinteresuotas, kad Agosto grupė įveiktų sunkumus, juoba kad į tyrimo ir konstravimo darbus ten sukišti milijardai. Kai tokiam kromeliui kyla bėdų, tai jau tampa ir Gynybos ministerijos problema. Vis dėlto Agostą ištiko finansinė griūtis ir reikaliukai labai pašlijo dėl staigaus apyvartos sumažėjimo. Agosto nuostoliai skaičiuojami šimtais milijonų eurų.

– Ką gi, kol kas viskas gerai, – atsiliepė Venaras ir užgesino nuorūką peleninėje. – Blogiausiu atveju vėl bus mažumėlę pamėtėta iš gynybos biudžeto. Žinoma, neatsiklausus manęs, kaip mokesčių mokėtojo.

– Taip ir yra! Ginkluotės biudžeto niekas nepadidino, ir vis tiek Agosto grupė po metų vėl klestėjo. Vadovai paskelbė tokį balansą, nuo kurio kiekvienam bankininkui smarkiau suplaktų širdis. Grasas tapo didžiuoju užkulisiniu gelbėtoju, o Kardonė – jo finansiniu parankiniu.

– Jeigu taip, Sena su Pantriniu irgi turi žinoti apie tuos reikalus. O mes ką nors įrodyti galim tik prispyrę Kardonės partnerius, – ryžtingai kalbėjo Venaras. – Jie vieninteliai žino faktus.

– Taip, – pritarė d’Aventūra. – Kaip tik tą aš ir darysiu. Stačiai neįtikėtina, su kokiomis kliūtimis susiduri norėdamas bent ką sužinoti apie Kardonę. Kaip advokatėlis, turintis apgailėtiną kontorą kažkur kalnų kaimelyje, įsitaisė milijonus kainuojančią vilą Karibuose? Kodėl mūsų turimuose dokumentuose nėra nė žodžio apie tai, kokie buvo jo asmeniniai ryšiai Palerme, nors jis nuolat tenai lankėsi? Tokiai slaptajai tarnybai kaip SISDE lyg ir daugoka neatsakytų klausimų. Tau taip neatrodo?

– Pritariu, – atsakė Venaras. – Manai, SISDE nuslėpė nuo mūsų svarbias žinias?

– O ar tau nesukėlė įtarimo jų raportų spragos?

– Sukėlė! Bet man sunku patikėti, kad jie praleidžia ištisus skirsnius, nors yra įpareigoti dalytis su mumis viskuo, ką sužino.

D’Aventūra nelinksmai susijuokė.

– Šioj kompanijoj jie verda sau atskirą sriubytę. Mums pasako tik tai, ką yra priversti pasakyti.

– Gal iš Kardonės žmonos išgautume ką nors vertingo?

Comandante nustebęs pažvelgė į padėjėją.

– Kaip matau, tu dar neskaitei naujausio SISDE raporto.

– Tik pavarčiau, bet juk gavom jį vos užvakar, – irzliai gynėsi Venaras. – Ar bent įsivaizduoji, kiek popierių jau susikaupę ant mano stalo? Ne tu vienas čia pluši išsijuosęs. Turėtum iš tolo aplenkti mano biurą, kitaip rizikuosi, kad mano žmonės nudės tave iš pasalų.

– Scusi, – taikingai suniurnėjo d’Aventūra. – Bet grįžkim prie Kardonės. Turėjo žmoną, bet ja nesinaudojo, – ištarė ciniškai. – Prieš pusmetį ji pasikorė. Tad apklausti negalėsim. – Livijus ėmė vartyti bylas, lyg ko ieškotų. – Ar tau pavyko dar ką nors sužinoti apie Kardonę? Aš iki šiol taip ir nespėjau išnagrinėti tavo medžiagos.

Venaras pasikrapštė pakaušį.

– Augo Premene, ten ir mokėsi. Brandos atestatą gavo Bavene, paskui Milane studijavo teisę. Bet to jam, matyt, buvo negana, todėl ėmėsi dar ir įmonių ekonomikos. Išlaikęs egzaminus stojo dirbti į vieną garsiausių Milano advokatų biurų. Pas Basą ir Voltrį, jeigu tau tai ką nors sako. Jau po dvejų metų Kardonė padarė karjerą – tapo jaunesniuoju partneriu. Esu šnekėjęs su pačiu signore Basu, ir jis man pasakė, kad jo biure, gyvuojančiame jau keturiasdešimt metų, tai vienintelis toks atvejis.

– Dio cane! – pagarbiai šūktelėjo d’Aventūra.

– Taip, jis buvo gudrus vaikinas, – pridūrė Venaras. – Labai greit išgarsėjo kaip ekonominių reikalų žinovas. Vos po šešeto metų įsteigė savo paties biurą ir netrukus susikivirčijo su buvusiu darbdaviu. Kalbama, jog persiviliojo kai kuriuos svarbius klientus. Kad atstovavo didelių koncernų vadovams – patikrintas faktas. Prieš dešimtmetį visiškai netikėtai likvidavo savo biurą Milane ir įsteigė bendrovę gimtajame Premene. Partnerių nuomonės neklausė. Juk jis buvo bosas.

– O kur tuos partnerius susirado?

– Sena ir Pantrinis prieš tai vadovavo ekspedicinių prekybos firmų juridiniams skyriams.

D’Aventūrai šios žinios aiškiai padarė įspūdį. Jis nepatikliai pakraipė galvą.

– Ir kaip toks žmogus susipainiojo su mafija?

Venaro lūpų kampučiai nulinko žemyn.

– Pffff, – išpūtė orą, o tai reiškė, kad nežino.

– Kardonė keletą metų draugavo su viena dama, – nužudytojo biografiją papildė comandante. – Apie tai rašoma slaptosios tarnybos raporte. Deja, toji Karibų gėlelė mums nepasiekiama. Ji gyvena Sent Džonse, tiksliau, – Kardonės valdose.

– Kur, kur?

– Sent Džonse, Antigvos sostinėje. Kardonės rūmai stovi prie Pusmėnulio įlankos. Jis juos įsigijo bene prieš aštuonerius metus. Stulbinamai neišsami ta slaptoji dosjė, joje labai stinga neoficialios informacijos! Prie kadastro įrašų ar panašių dokumentų irgi neprieisi, pagaliau jų duomenys nieko ir neįrodytų. Oficialiai Kardonės vila priklauso sinjorinai Silvijai Alvares. Taip vadinasi ta daili dama. Beje, turim net jos nuotrauką.

– Ar ji graži?

D’Aventūra pasklaidė vieną aplanką, ištraukė fotografiją iš plastiko aptaiso ir padavė savo padėjėjui.

Commissario Venaras su neslepiamu malonumu apžiūrinėjo blizgančią nuotrauką.

– Madonna! Una bellezza sconvolgente – koks grožis! Primink, kiek metų buvo Kardonei?

– Keturiasdešimt septyneri.

– O jai juk ne daugiau kaip dvidešimt aštuoneri!

– Paskaityk raportą, ten nurodyta. Širdžių ėdikės amžius – trisdešimt dveji, – atsakė d’Aventūra.

Venaras tyliai švilptelėjo pro dantis.

– Penkiolika metų už jį jaunesnė Madonna! Visur tas pat: pinigai atsveria bet kokį amžiaus skirtumą. Kodėl gi šitokia moteris neišsirenka jauno išvaizdaus vyriškio?

– Kad ir tokio kaip tu?

– O kodėl ir ne? – išsišiepė Venaras.

– Tavo ir kraujo grupė, ir svorio kategorija – ne ta. Be to, nenutuoki, ko trokšta tokio kalibro moterys. Turbūt žinai patarlę: ožys senyn – ragai kietyn?

– Madonna!.. Esi solidaus amžiaus, o laidai tokius kvailus juokelius! – nusikvatojo Venaras. – O gal ruošiesi pats pasireklamuoti?

– Man nereikia. Pažvelk į veidrodį ir pats pamatysi, koks tu nupiepęs! O dar rudaplaukis! Nenuostabu, kad iki šiol dar nė vienos nepakabinai.

Žiūrėdamas į dailiosios Silvijos Alvares nuotrauką, Venaras mintyse smagiai nusijuokė.

– Ji man lyg ir matyta! – sumurmėjo. – Tik nesuprantu, ką primena. Ar yra kriminologinių duomenų apie šitą karibietę, visų vyrų svajonę?

D’Aventūra papurtė galvą.

– Gaila, kad nežinom to, kas nesurašyta byloje, – pliauškė Venaras. – Mane visada siutina, kad informacija mums vis kaišiojama po trupinėlį, idant niekada nesusidarytume viso vaizdo.

– Taigi, – ironiškai iškošė d’Aventūra. – Taip jau yra. Slaptųjų tarnybų paslaptys dažniausiai būna tokios slaptos, kad įslaptinamas net pats paslapčių turėtojas, ir nė vienas žmogus nesužino, kas yra tas paslaptingasis paslapčių autorius. Esu įsitikinęs, kad slaptieji mūsų kolegos tiksliai žino, kokių aukštos prabos klientų turėjo Kardonė ir jo kompanionai, su kuo jis bendravo ir kokius nuskurdėlius vėl pastatė ant kojų. Bet šįsyk, Emilijau, prisiekiu tau, šįsyk turim šansų pačiupti tikrai riebų kąsnį. Ne tas vaikinas buvo nužudytas, ne tokiu būdu ir ne toj vietoj. O RAI Uno pasirūpino, kad kai kam imtų svilti užpakalis. Už tai šitam televizijos kanaliūkščiui išties galim padėkoti.

– Vadinasi, komisarui turim perduoti tik tiek informacijos, kad jis ja nepaspringtų!

– Esu tikras, kad Minetis man primelavo, – piktai urzgė d’Aventūra. – Jis vedžioja mus už nosies. Mintinai žino, kas yra byloje, kitaip nebūtų mėginęs reikalauti, kad derinčiau su juo kiekvieną pirstelėjimą tiriant bylą. Tačiau imkimės darbo...

Venaras pasiruošė popieriaus lapelį ir tušinuką.

– Ogi surašykim, ką pirmiausia reikia padaryti.

– Ecco lo, kaip tik tai aš ir ketinau pasiūlyti. Reikia iššifruoti, kas yra Kardonės mobiliajame telefone. Nustatyk, ar jis turėjo kitų giminaičių, o jei taip, kur jie gyvena. Aš pabandysiu sužinoti, kokias bylas vedė velionis. Gal šįsyk man pavyks įrodyti, kad svarbiausias jo klientas buvo Romanas Grasas. Kardonė buvo advokatas. Tokie žmonės paprastai susižymi darbotvarkę. O tu tuo tarpu pabandyk išrūpinti prokuroro Pončio nurodymą, leidžiantį mums susipažinti su visomis Kardonės biuro sąskaitomis.

– Nė nesvajok, kad gausim tokį nurodymą, – paprieštaravo Venaras. – Prokuroras sakys, jog visą dėmesį privalom skirti žudikui.

– Išaiškink jam, kad mums reikalinga informacija apie įplaukas, kitaip nepajudėsim iš vietos. Noriu žinoti viską apie pervedimus, apyvartą, kompensacijas – viską, kas susiję su pinigais. Tai sužinojus man taps aiški ir privati jo aplinka – draugai, pažįstami, moterys...

– Iš tavo lūpų Dievui į ausį, – atsakė Venaras. – Bet tokiu atveju galėtum tenykščiame teisme pasidomėti ir tuo, kam tenka visas palikimas. Gal yra koks testamentas.

– D’accordo! – pritariamai linktelėjo d’Aventūra.

– O mes dar sykelį dėl visa ko paklausinėsim Albergerijos mikrorajone, kaip televizininkai sugebėjo anksčiau už mus atsirasti nusikaltimo vietoj. Manyčiau, kažkas juos ten nukreipė arba kyštelėjo užuominą.

– Neįtikėtina, – papurtė galvą d’Aventūra. – SISDE raporte pasakyta, kad agentai nuo Kardonės akių nenuleido. Bet byloj – nė žodžio apie tai, ką jis veikė Palerme. Atvyko devintą valandą ryto, o nužudytas vakare apie aštuonias. Nuojauta man sako, kad mus norima apmulkinti. Redaktoriai tvirtina, esą vaizdo įrašą be jokių komentarų gavo elektroniniu paštu. Ar patikrinot to elektroninio pašto adresą?

– Negi manai, kad esam avigalviai? – pyktelėjo Venaras. – Žinoma, patikrinom. Laiškas išsiųstas iš Albergerijos gatvės, keturiasdešimtojo numerio, iš buto ketvirtame aukšte. Butas apstatytas baldais, bet negyvenamas.

– Kaip praktiška, – suniurnėjo d’Aventūra. – Iš įrašo vargu ar įmanoma suprasti, kur įvykdyta žmogžudystė. Tiesa, matyti gretimas gyvenamasis namas, bet negi nustatysi, kur jis stovi? Tad kas Rai Uno reporteriams pasakė, kur guli lavonas? Aš noriu žinoti, iš kur jie gavo informacijos apie nusikaltimo vietą. Dar sykį iškamantinėkit tuos veidmainius komentatorius! Galimas daiktas, kad jie mus tiesiog begėdiškai mulkina, kad yra dar vienas elektroninis laiškas, apie kurį mes nieko nežinom. Kartais man baisiai knieti padaryti galą tų sensacijų skelbėjų niekšybėms.

– Būk atlaidesnis, Livijau! – nusijuokė Venaras. – Žurnalistams labai sunku. Juk jie visą gyvenimą graužia nagus, kad ne tą profesiją pasirinko.

– Niekai! Jie žmoguje vis ieško blogio, nes linkę spręsti pagal save. Kaip atsitiko, kad lavonas dvi dienas gulėjo vidaus kieme ir niekas jo nematė? Juk ten per dienas žaidžia vaikai, vaikšto žmonės, atvežamos ir išvežamos prekės. Mums būtina rasti siūlo galą! Peržiūrėkit mokėjimus kredito kortelėmis! Išnaršykit restoranus, iškamantinėkit taksistus prie oro uosto! Man reikia kuo tiksliau žinoti visą aukos maršrutą. Ar aišku?

– Securo!

D’Aventūra atsidarė rašomojo stalo stalčių, sugrabaliojo kišeninį žibintuvėlį ir įsikišo į švarko kišenę. Venaras sekė šefo veiksmus.

– Dar sykį važiuoju į nusikaltimo vietą ir pasidairysiu po aplinkinius namus, – pajutęs nustebusį Venaro žvilgsnį sumurmėjo comandante ir užsimetė švarką ant pečių.

– Mano nuomone, tai kvailystė.

– O tavo nuomonės, Emilijau, niekas neklausia, – atžariai metė d’Aventūra. – Jau nesyk buvo, kad vis pražiopsom kokį mažmožį, detalę, kuri mums rodosi nereikšminga arba į kurią niekas neatkreipė dėmesio.

– Mūsų žmonės tenai iššukavo kiekvieną centimetrą penkių šimtų metrų spinduliu. Nieko naujo neberasi, – niurnėjo Venaras.

– Vis dėlto noriu savo akimis įsitikinti, jei neprieštarausi.

– Gal žudikas pats atvežė auką, bet mes to nežinom. Nėra jokių pėdsakų nei užuominos, kad Kardonė būtų gynęsis, jokių padangų atspaudų. Ničnieko. Nei kas matė, nei girdėjo. Kaimynai tyli kaip žemė.

– Ir vis tiek man reikia dar sykį pačiam pamatyti įvykio vietą ir įvertinti situaciją.

Venaro veide šmėstelėjo nerimas.

– Man tavo sumanymas paslampinėti vienam neatrodo protingas. Gal man eiti kartu?

D’Aventūra papurtė galvą.

Jaunasis commissario dėbtelėjo į šefą.

– Po galais, nebūk toks užsispyręs!

– Matau, tu nesupranti. – D’Aventūra priėjo prie lango ir pažvelgė žemyn į gatvę. – Kardonė buvo nužudytas tokį pat vakarą kaip šis. Aš noriu įsijausti į tą situaciją. Savo kailiu patirti tos vietos poveikį. Toks įspūdis man be galo svarbus.

– Bent jau pistoletą pasiimk! – šūktelėjo Venaras ir pakilo nuo kėdės. – Kad kokios, šaukis manęs! – Ir išėjo iš kabineto.

D’Aventūra sukišo dokumentus į spintą ir užrakino. Paskui pakėlė telefono ragelį ir išsiregistravo centriniame poste – įprastinė saugumo procedūra. Dar sykį dėbtelėjo pro langą. Gatvė vis dar ūžė nuo mašinų. Gal pirma išgėrus puodelį kapučino kavinukėj apačioj? Juk šiuo metu vis tiek tektų maltis gerą pusvalandį, kol rasi vietą mašinai. Jis užsimetė švarką ant rankos, užgesino stalinę lempą ir išėjo.

Priešais kavinukę trejetas vyrų grojo gitara, okarina ir būgneliu. Kimiais balsais traukė šiurpinančią sakmę apie mirtį ir klastą, apie kraują, atpildą ir kerštą. Chi vive di speranza muore cantando, – d’Aventūros ausyse skambėjo priedainis: „Kas gyvena viltimi, miršta dainuodamas.“

Nors malavita giesmės Italijoje buvo griežtai draudžiamos, Sicilijoje niekas to nepaisė. Vos suskambus būgnelio žvangučiams ir ėmus lietis okarinos skundui, karabinieriai apsimesdavo nieko negirdį arba dingdavo. D’Aventūra nustebęs stabtelėjo ir kurį laiką klausėsi muzikantų. Ūmai vienas jų pragydo aistringos melancholijos kupinu balsu, jam ritmiškai pritarė dambrelis. Omertà, onuri e sangu^18... Šis priedainis tarsi ragino komendantą rodyti pagarbą prakilniajai draugijai. Niūri daina – neišvengiamos mirties metafora – priminė, kad gyvenimas labai trumpas. D’Aventūra kone fiziškai pajuto smurtą, glūdintį toj „Canto di mala vita“19, smurtą, kuris gerą šimtą metų valdo siciliečių gyvenimą. Baimė ir nepasitikėjimas tapo kasdienybe, kaip koks fantomas pleveno virš visų gyvenimo principų ir buvo viešpataujančios sistemos įrankis. Smurtas tapo Sicilijos istorijos pribuvėja.

Netikėtai nuo kapelos atsiskyrė vyriškis su plačiakrašte skrybėle ir gitara ir ėmė šokti priešais comandante, lyg norėtų įspėti: pasisaugok! D’Aventūrai per nugarą nubėgo šiurpuliukai. Jis apsisuko ir nuėjo tarsi niūktelėtas neregimos jėgos.

Pricis

Kalnų miestuko Pricio, įsikūrusio aukščiau nei tūkstantis metrų, centrinė gatvė, judrusis Umberto prospektas, tebealsavo vidurvasario kaitra. Saulė jau taikėsi pasislėpti už Kavalio kalno, vadinasi, oras netrukus atvės. Klaidžios gatvelės, susiraičiusios ant stataus šlaito, pamažu atgijo. Neišvažiuojamų skersgatvių labirinte sunkiai gaudėsi net ir vietiniai, ką jau kalbėti apie atvykėlius. Pilki namai buvo sustatyti kaip kam patogiau, nuo vieno ligi kito – vien laiptai, pakopos, aikštelės. Tykiose gatvelėse ilgai netildavo žingsnių aidas. Dulkinuose užkampiuose ir nuošaliuose skvereliuose girdėjai tik tankų savo paties alsavimą. Siauručiai praėjimai ir susisiekiantys kiemai, kvapą gniaužiančios terasos ir įnoringi priestatai, susipynę išvien, pavertė miestelį neįžengiama tvirtove, kurios gyventojams einant iš vieno galo į kitą tekdavo įveikti aukščių skirtumą, didesnį nei du šimtai metrų.

Du vyriškiai, iš pažiūros – gyvos priešingybės, žingsniavo judriąja centrine gatve Šventojo Pranciškaus bažnyčios link. Vienas – aukštas ir apkūnus. Jo kiaušą su siauru plaukų vainikėliu laikė tvirtas kaip buliaus sprandas, toks pat įspūdingas buvo ir stuomuo. Melsvai juodi ašarų maišeliai teikė žvilgsniui melancholijos, o geraširdišką veidą niaukė begalinis liūdesys. Kai jis tarytum sunkiasvoris žąsinas krypavo gatve, mėsingi jo sėdmenys kilojosi lyg laivo stūmokliai.

Antrasis buvo visai kitoks – liesas ir mažas. Veikiau panašus į Don Kichotą, Liūdnojo Vaizdo riterį, – išsekęs, susitraukęs, raukšlėtu veidu. Aukšti vešlūs antakiai ir didžiulė kumpa nosis priminė plėšrų paukštį. Bet ypač krito į akis liguistai pilka veido spalva, rodanti, kad šis nebejaunas vyras nevengė gyvenimo malonumų. Jis rūkė kaip kaminas, ir nedaug terastum žmonių, bent sykį mačiusių jį be cigaretės lūpų kamputyje. Štai ir dabar nuorūka stirkso tarp sudžiūvusių lūpų.

Iš drabužių tuodu senyvi ponai neatrodė būsią kaimiečiai; iš kostiumų, gero meistro pasiūtų, ir brangios avalynės galėjai spėti, jog tai klestintys verslininkai, gyvenimo saulėlydyje besimėgaujantys pelnytu poilsiu. Atrodė, kad Pricyje juos visi pažįsta, mat praeiviai susitikę pagarbiai sveikinosi.

Donas Ličas Masimas ir mažylis donas Betinas Santorinis į sveikinimus atsakinėjo vos pastebimu linktelėjimu, vienu kitu žodeliu persimesdavo su atsitiktinai sutiktais pažįstamais, bet šiaip mažai tesidomėjo tuo, kas dedasi judrioje gatvėje. Protarpiais jie vis sustodavo, įnirtingai skeryčiodamiesi padiskutuodavo ir po valandėlės vėl neskubėdami traukė toliau.

Don Massimo ir don Santo, kaip juos vadino vietiniai, buvo Sicilijos valdovai ir naudojosi tokia pagarba, kurios geistų dažnas politikas, nors jos ir nenusipelnęs. Visi žinojo, iš kur tokia jų galia. Santorinis, Pricio meras ir didžiausias salos statybų rangovas, ne tik davė darbo daugybei žmonių, bet ir galėjo pasigirti puikiais ryšiais su aukščiausio rango Romos politikais. Jo šeimos klanas buvo puikiai organizuotas – už tai žmonės ir gerbė šeimos galvą. Kiekvienas, kuriam kilo sunkumų arba problemų, galėjo į jį kreiptis ir tikėtis pagalbos be biurokratinio vilkinimo.

Tą patį galėjai pasakyti ir apie Ličą Masimą. Jį, kaip buvusį deputatą ir jungtinės dešiniųjų partijos pirmininką, šio krašto žmonės gerbė ir vadino geradariu. Dažnas dirbo (ir iš to gyveno) vienoje iš daugybės firmų, kurioms jis vadovavo kaip valdybos narys arba komercijos direktorius.

Be abejo, padariniai, vertinant iš šalies, badė akis visiems. Sicilijoj tai nebuvo paslaptis. Krikštatėviams neegzistavo nei profsąjungos, protestuojančios dėl viršvalandžių, nei įmonių tarybos, nesutinkančios su darbininkų atleidimais, nei kontrolės taryba, reikalaujanti ataskaitų už investicijas. Ko nebuvo galima sutvarkyti teisėtai, kas nesusiklostydavo savaime arba neišsispręsdavo automatiškai, tą buvo galima nupirkti. Ir tokiais atvejais donai nesismulkindavo. Pasišiaušdavo tik tada, kai pasijusdavo maustomi. Bet apie tai niekas garsiai nekalbėjo.

Donas Masimas ir donas Santas atėjo ligi mažos picerijos, įsikūrusios siauroj šoninėj gatvelėj už Šventojo Pranciškaus bažnyčios. Nesidairydami įžengė į ristorante „Maloni viešnagė“, kuriam, beje, nelabai tiko toks prašmatnus pavadinimas. Jo salikė atrodė nepatraukli ir nejauki, gal dėl neono vamzdelių palubėj ir neskoningos įrangos. Interjero nepuošė ir grindys, išklotos blyškiomis pilkšvai žaliomis plytelėmis. Tiesiai priešais duris tarsi koks rūstus barjeras stovėjo bufetas, laminuotas tamsiai ruda medienos imitacija, ir gėrimų baras, pristatytas kokakolos ir limonado skardinių. Paprasčiausi mediniai stalai ir nuzulintos kėdės, praradusios spalvą, – štai ir visa picerijos ištaiga.

Salėje buvo tik du lankytojai – kvailiojanti ir kikenanti jauna porelė. Žilagalviai ponai tylomis susėdo prie tolimiausio staliuko. Vos pamatę, kas tokie įžengė į salę, jaunuoliai tarsi pabaidyti pašoko, padėjo porą eurų ant stalo ir skubiai išsinešdino. Kuklioje picerijoje, atsiduodančioje pomidorų padažu, maltinukais ir bazilikais, krikštatėviai atrodė kaip iš dangaus nukritę. Ir vis dėlto buvo matyti, kad jiems ši vieta įprasta.

Virtuvę nuo salono skyrė marga, grindis siekianti karoliukų užuolaida. Ją praskleidė jaunas vyriškis, neaukštas, kresnas, iš pažiūros nerangus ir lėtas, trumpai kirptais anglies juodumo plaukais. Jo kiaurai veriantis žvilgsnis buvo kažkoks bejausmis, nedraugiškas, nors ir kupinas baimingo atsidavimo šitokiems svečiams. Vaikinas stenėdamas atsiklaupė, iš apatinės lentynos ištraukė apdulkėjusį butelį tamsiai raudono vyno Nero d’Avola ir pastatė jį ant stalo kartu su dviem stiklais.

– Buona sera, don Masimai, – tarė ir pagarbiai pabučiavo jam atkištas rankas. Nuolankus uolumas liudijo vergišką atsidavimą krikštatėviui. Paskui atsigręžė į antrąjį lankytoją.

Donas Santas teikėsi patapšnoti jaunajam šeimininkui per petį, lyg sakytų: šaunu, tu juk žinai, ko mums reikia. O balsu ištarė:

– Salve, Luidži. Tutto bene? – Jis kalbėjo gergždžiančiu dusulingu balsu, lyg gaudytų paskutinį kvapą.

Vaikinas, pavadintas Luidžiu, dėkingai linktelėjo ir drėgnu skuduru nušluostė stalą.

– Palik mus vienus! – kimiai sušvargždė donas Santas ir baisingai užsikosėjo. – Ir pastatyk ką nors prie durų! Norim ramiai pasišnekėti. – Donas mostelėjo sunkia plaštaka, lyg baidytų šunį.

– Naturalmente, – paskubėjo užtikrinti picerijos šeimininkas, linktelėjo, energingai nužingsniavo prie įėjimo, apvertė kita puse kartono lakštą su negrabiu užrašu: „Chiuso“20 ir pakabino ant durų stiklo. Paskui dingo virtuvėj – taip pat nepastebimai, kaip buvo atėjęs.

Donas Masimas atkimšo vyną ir pripylė abu stiklus.

– Salute, amico – pasveikino doną Santą ir gurkštelėjo iš savojo.

– Veramente! Un buono saggio di vino!21 – su pasigėrėjimu pripažino Santorinis ir atgalia ranka nusišluostė lūpas. – Reikės progai pasitaikius nusipirkti porą dėžių.

Donas Masimas atrodė atsipalaidavęs, tačiau Santorinis per daug gerai jį pažinojo, kad neįžvelgtų bjaurios storaodžio krikštatėvio nuotaikos. Vis labiau nerimaudamas Pricio meras stebėjo, kaip sunkiasvoris jo pašnekovas barbena į stalą storais kairės rankos pirštais.

– Tu šiandien nervingas, – pasakė jam.

– Būta ko stebėtis! – kandžiai atšovė Masimas. – Kai esi minimas kartu su Brunu, jautiesi lyg į šūdą įmurdytas. Ta paieška čia, kalnuose, buvo ganėtinai bjauri.

– Ir kas? – išsiviepė Santorinis. – Iš visos tos akcijos išėjo šnipštas.

– Tikėkimės, jog taip mano ir donas Grasas!

– Sakyčiau, šiuo metu yra rimtesnių dalykų, apie kuriuos mums reikėtų pašnekėti. O tu per daug imi į galvą.

Raukšlių išvagotas Masimo veidas dar labiau suruko.

– Kaip tik dabar mano žmonės braukia iš biurų paskutines dulkeles. Kol nebūsiu tikras, kad visus verslo popierius surijo dokumentų naikiklis, o visi kompiuterių standieji diskai sutraiškyti, tol teks ir pasijaudinti. – Ūmai donas Masimas palinko į priekį. – Mane nervina, kai tokios akcijos kaip ši vykdomos paskutinę akimirką. Juk jei nebūtume sulaukę iš ministerijos signalo apie planuojamą biuro patikrinimą, gautume dešimtį metelių pasėdėti vienutėse.

– Ar seniai stebimas Enriko biuras? – pasiteiravo Santorinis.

– Donas Grasas yra man sakęs, kad jau gal dveji metai. Nesuprantu, kaip Enrikas galėjo nieko nepastebėti? – sumurmėjo Masimas. – Andrė Filonis, operatyvinės stebėjimo grupės vadas, surašė ataskaitą ir pasiuntė į Romą centrinei vadovybei. Donui Grasui buvo apie tai pranešta – vienas bičiulis taip atsilygino už seną paslaugą. Tik įsivaizduok! Kad operacija prasidėtų, tetrūko ministerijos sutikimo. Jei būtų davusi jį pora dienų anksčiau, Romą būtų sukrėtęs nemenkas žemės drebėjimas. Akmens ant akmens nebūtų likę.

– Ar gali būti, kad Enrikas apie tai žinojo, bet mums nepranešė? Iš baimės. – Santorinis nuo nuorūkos prisidegė naują cigaretę, o senąją užgesino peleninėj.

Masimas balsiai atsiduso.

– Galimas daiktas, kad pridėjo į kelnes. Juo dėtas, gal ir aš neišlaikyčiau! – Jis be balso susijuokė ir suvirpėjo visu galingu kūnu. – Šiaip ar taip, per jį vos nepakliuvom į bėdą.

– Na, taip jau labai nebūtume nukentėję, – kimiu balsu atsiliepė donas Santas. – Už grotų galima gauti visko: gėjų, narkotikų, ginklų, šnapso, o ryšių tinklas ten kur kas geresnis už tą, kurį siūlo mūsų telefonų bendrovė.

– Pavydžiu tau humoro jausmo, – gaižiai pratarė Masimas. – Visa laimė, kad donas Grasas mane perspėjo. Juk Kardonė, Sena ir Pantrinis būtų buvę suimti, dar nespėjus mums paimti jų į nagą. Gali neabejoti, jog jie būtų pragydę kaip lakštingalos, kad tik sveiką kailį išneštų.

Santorinis susiraukė it musę kandęs.

– Tai bent skandaliuko būtume susilaukę!

– O ką nuolat kartoja donas Grasas? Skandalai kyla tik tuomet, kai karabinieriams leidžiama juos užbaigti. Bet mums kol kas pavyko to išvengti. Sena ir Pantrinis buvo paimti iš namų ir nugabenti į Genują. Žinoma, tai gan nemalonu, užtat saugu. – Masimas žvilgtelėjo į laikrodį. – Kaip tik šią valandą jie ir jų bagažas išplukdomi jūron.

Santorinio akys pašaipiai blykstelėjo.

– Šiaip ar taip, jiems pasisekė – vietoj Madžorės ežero dugno atsidurs Rivjeros vandenyse.

– Tačiau mūsų problema Palerme vis dar neišspręsta, – piktdžiugiškai priminė Masimas. – Reikalas keblus. Tavo sūnėnas privalo dingti iš akiračio. Supranti, ką turiu omeny?

Santorinis prislėgtas linktelėjo.

– Aš iš tiesų nenutuokiu, kas jam užėjo. Kaip jis galėjo ištaisyti man tokį akibrokštą? – Jo akyse atsispindėjo skausmas. – Ta kvailyste jis mane labai įžeidė.

– Sugadino visą reikalą! – niršo Masimas ir susimąstęs pasikrapštė pakaušį. – Jis turi dingti iš akiračio!

– Apie kurį tu galvoji? – paklausė Santas. Jo žvilgsnyje akimirksniu neliko jokio gailesčio.

– Tik ne apie kurį nors iš mūsiškių, – atšovė donas Masimas. – Vienas Gynybos ministerijos valstybės sekretorius perdavė man, kad kai kuriems ponams valdžios viršūnėse tas reikalas yra nemalonus. Todėl iš mūsų tikimasi, kad veiksime greitai ir be triukšmo. Manau, turėtume paprašyti doną Grasą, kad jis tą darbą pavestų Perlakvalei. Reikėtų apie tai pasišnekėti.

Santas nutaisė skeptišką miną.

– Jis, ko gero, irzliai reaguotų į tokį mano pasiūlymą.

– Žinau, – atsiduso donas Masimas, gurkštelėjo vyno ir pažvelgė į lubas. – Bet reikalas skubus, – pridūrė. – Netrokštu likti kvailio vietoj, kai donas Grasas apie tai manęs pasiteiraus.

– Gal mums patiems derėtų imtis to reikalo? Manau, dabar ne laikas įtraukti į žaidimą Perlakvalę.

Santorinis sunkiai atsiduso ir taip pat suvilgė lūpas.

– Rytoj vakare jachtoj pasimatysim su donu Grasu. Iki tol niekas nesugrius. Manau, bus geriausia, jei pasinaudosim gera jo nuotaika ir sulauksim tinkamo momento pokalbiui.

Masimas apmaudžiai sunėrė pirštus ant pūpsančio pilvuko ir ištiesė kojas.

– Vieno dalyko iki šiol taip ir nesupratau. Kaip tau šovė į galvą tam silpnapročiam šikniui patikėti išspręsti Premeno problemą? – nekantriai paklausė. – Juk turėjai žinoti, kad tavo sūnėnui ne visi namie. Tokios klaidos paskui atsirūgsta mums visiems.

– Patikėk, aš nė nenutuokiau, kad Brunas kvailioja, – patikino Santas, prisidegdamas dar vieną cigaretę. – Jis žūtbūt norėjo pakilti šeimos hierarchijoj. Kodėl būčiau turėjęs nesuteikti jam šanso? Be to, mes juk buvom priversti veikti nedelsdami. Kardonė išsisukinėjo kaip mokėdamas, kol aiškiai jam pasakiau, kad privalo atvykti į Palermą, jei nenori Premene sulaukti mano vyrų vizito.

– O kas buvo antrasis? – paklausė Masimas lyg tarp kitko. Bet Santas per daug gerai jį pažinojo: dručkis niekada neklausinėja šiaip sau.

– Apie ką kalbi?

– Apie mėgėją operatorių. Jis turėjo būti geras Bruno pažįstamas.

Santorinis užsikosėjo ir užgesino cigaretę.

– Neturiu supratimo, kas jam talkino.

– Tiek to! Kitaip jau nebus. Bet dabar turim ištaisyti tą mažą klaidelę. – Masimas išsitraukė iš kišenės nosinę ir triukšmingai nusišnypštė. – Mat kai pagalvoju, jog kažkur Palerme guli filmo originalas, man darosi bloga. Pasirūpink, kad neliktų jokio pėdsako!

Santorinis linktelėjo ir peršoko prie kitos temos.

– Kada, sakei, mūsų laukia donas Grasas?

– Rytoj vakare, apie devynias. Su Trylike susitinkam viešbutyje „Villa Igiea“. Iš ten motorlaivis nuplukdys mus tiesiai į jachtą. Ji stovės nuleidusi inkarą priešais viešbučio uostą.

– Ar tie ponai žino, kad ketinam persodinti į kitą dirvą „Rizzolo Venture“?

Donas Masimas mostelėjo ranka, pakėlė vyno stiklą ir sriūbtelėjo.

– Tai rūpi nebent donui Grasui. Neturiu žalio supratimo, ar jis juos informavo. Jis vis tiek jau planavo nutraukti ryšius su „Westpac Bank“, nes tie jų amžini trys procentai palūkanų – katino ašaros. Niekas negalėjo numatyti, kad skubiai prireiks transakcijų. Palaukim, ką pasakys Trylikė, kai donas Grasas paaiškins jiems situaciją. Tikriausiai ir jie norės tarti žodelį, juk tai susiję ir su jų pinigėliais.

Donas Santas parėmė kaktą ranka.

– Kas dar atvyks, be vidinio artimiausiųjų rato?

– Pakvietė dar porą bičiulių. Šįsyk dalyvaus net Palermo policijos komisaras ir kariuomenės pulkininkas. Po vaišių visi svečiai, išskyrus Trylikę, bus vėl pargabenti į viešbutį. Tada prasidės posėdis.

– Tam Minečiui nebus labai malonu susitikti su mumis, – atsiduso Masimas.

– Nemalonumas esti perpus mažesnis, jeigu kvepia pinigais, – atšovė Santorinis. – Tu gi pažįsti doną Grasą, jis nieko nesikviečia į „Aleksandrą“, jei nemato naudos. Kitaip, pasak jo, piltų vandenį į balą, kuri jau telkšo. Beje, ar skaitei laikraštį? – Donas Santas be garso sukikeno, net jo liesas kūnas sudrebėjo. – Man vis kyla klausimas, kodėl kai kurie iš tų suktų pasipūtėlių būtinai nori prasibrauti į priekį. Tik pamanykit: kažkas įsižeidė, kad nebuvo pakviestas į Graso vasaros pokylį. Vakar „Corriere“ vedamajame parašė, esą vienoje ištaigingoje jachtoje Italijos kyšininkavimo židiniai susibūrė į didelį piktybinį naviką. Didysis Romanas Grasas esą ne pasikvietė deputatus, politikus, pramonininkus ir įtakingus apžvalgininkus į svečius, o liepė jiems atvykti į Palermą.

– Gryni spjaudalai ir pavydas, štai ką aš tau pasakysiu, – burbtelėjo Masimas ir užsikosėjo užspringęs vynu.

– Reikia pasirūpinti, kad ateityje tokių straipsnių nebūtų, – sugargaliavo Santas, bet šis – nuo rūkymo.

– O kaip tu tai padarysi? „Corriere“ – vienas iš nedaugelio nepriklausomų laikraščių, – paprieštaravo Masimas. – Mūsų didžiajam jungtinės dešiniųjų partijos pirmininkui kol kas, deja, nepavyko pažaboti stambiausio dienraščio. Na, bet šią akimirką turim svarbesnių rūpesčių. Grasui reikalingi naujausi lengvatinių prekybos firmų veiklos rodikliai. – Masimas susimąstęs pažvelgė pro langą ir vėl gurkštelėjo vyno. – Viliuosi, kad Rufas netrukus apsireikš! Man visai nesinori būti Graso iškoneveiktam. Jis trokšta pasipuikuoti gerais rodikliais ir ta proga pranešti valdybos nariams, kuriame uoste mūsų kapitalas ateity duos gausų derlių.

Donas Santas pritariamai sulinksėjo.

– Galertė ir Rufas pasirodys, kai tik sutvarkys reikalus. O kol kas turim kantriai laukti. Jų lėktuvas prieš porą valandų nutūpė Brisbane. Greičiau niekaip neišėjo. Rytoj jie skrenda toliau.

– Kodėl tik rytoj? – nepatenkintas suniurzgė donas Masimas. – Liks velniškai mažai laiko. Argi tu jiems neišaiškinai, koks skubus tas reikalas? Tikiuosi, anuodu nemano, kad išleidom juos paatostogauti.

– Lakūnas privalo vieną dieną ilsėtis. Skrydžių saugumo tarnyba labai priekabi. Be to, reikia įsipilti degalų ir patikrinti visą lėktuvą.

Iš dono Masimo veido negalėjai suprasti, ką jis galvoja.

– Mus spaudžia laikas. Donas Grasas lauks laive mūsų raporto, kad darbas atliktas. Juk žinai, kaip supyksta patrone, jei tik kas ne taip. Aš negaliu susimauti.

– Tik jau neprišlapink kelnių! – piktai sumurmėjo donas Santas. – Amžinos tavo abejonės gadina man nervus. Donas Grasas pasitiki Galerte ir Rufu. Aš, beje, taip pat. Jie yra patikimi ir dar niekada manęs nenuvylė. Be to, laisvai kalba angliškai. Šioj situacijoj mes negalėjom siųsti ko nors kito. Į tai turės atsižvelgti ir Trylikė. Prieš valandą kalbėjau su aniedviem telefonu. Jei Geoffrey Gee & Partners turi įgaliojimą pervesti pinigus, transferui į Sent Liusiją prireiks daugių daugiausia valandos. Galertė ir Rufas mus nedelsdami informuos, kai tik „Westpac“ banke įsitikins, jog pervedimas sėkmingai atliktas. Questo, noi vediamo domani^22, – burbtelėjo donas Santas. – Eime! Susitiksim rytoj tuo pačiu metu čia, „Malonioj viešnagėj“.

– Kad taip iš tavo lūpų Dievui į ausį, – sududeno Masimas. – Pasidariau kiek per jautrus. Po to įvykio su Kardone donas Grasas tapo velniškai irzlus.

Abu vyriškiai atsistojo ir išėjo į gatvę.

Po dvidešimt keturių valandų abu garbingieji signori vėl atėjo prie picerijos, kur jų jau laukė keletas vyrų. Nepatikliai stebėdami, kas dedasi gatvėje, lyg bet kurią akimirką lauktų užpuolimo, sargybiniai nulydėjo Masimą ir Santą per Pricio centrą. Žingsniavo apsupę krikštatėvius, tačiau kiek atsitraukę per pagarbų atstumą. Vyrų veidai buvo rūstūs ir grėsmingi, akys paslėptos po veidrodiniais saulės akiniais. Tegul visi mato, ko verta garbioji šeima ir abu krikštatėviai.

Atstumą iki Šventojo Pranciškaus bažnyčios būrelis įveikė per kelias minutes. Aikštelėje priešais bažnyčią stovėjo trys tamsiai mėlyni mersedesai. Vienas sargybinis atidarė donams vidurinio automobilio dureles, o kiti susėdo į palydos mašinas. Krikštatėvių limuzino variklis jau birbė, tad automobilis tučtuojau pajudėjo. Kelią vairuotojas gerai žinojo. Priekyje ir už jų riedėjo po vieną apsaugos mašiną – ne tik kad apsidraustų nuo galimų pavojų, bet ir kad pademonstruotų valdžios jėgą.

– Kai būsim Palerme, pirmiau užsuk į Rudžero Setimo gatvę, nes man reikia smokingo, – vairuotojui paliepė donas Masimas. – Aš išlipsiu prie kampo. – Paskui atsisukęs į bičiulį sušnibždėjo: – Bent jau gerą įspūdį padarysim per vakarėlį! Gal ir tau ko reikia?

Santorinis numykė, kad ne. Žiūrėdamas pro šoninį langą tarė:

– Aš savo vakarinį garderobą jau vakar nusiunčiau į „Aleksandrą“.

Plentas vingiavo per pirmykštį, laukinį kalnų kraštą, pro nykius viensėdžius ir atokius kaimus, kuriuose laikas buvo tarytum sustojęs. Žemę gaubė rūkas, sunkios ūkanos kabojo virš horizonto ir kalnų kontūrų. Pamažu vietovaizdis keitėsi, vietoj kalnų nusidriekė didžiuliai miškai ir žydintys krūmynai. Statūs Fikucos miškų draustinio šlaitai, statmenai į vakarėjantį dangų šaunantis įspūdingasis Busambros uolų masyvas prieblandoje atrodė grėsmingi ir priešiški. Plentas rangėsi plikomis perėjomis ir skurdžiomis plynaukštėmis, kurias keitė derlingi slėniai ir nuolaidžios kalvos.

Abu krikštatėviai tylomis stebėjo besimainantį kraštovaizdį. Po geros valandos pasiekė Palermo priemiesčius, kur nudrengtų daugiaaukščių ir aptriušusių namukų kvartalai tarsi aštuonkojo čiuptuvai brovėsi į derlingus laukus. Miestas prieš daugybę metų nusigręžė nuo jūros, nebeliko nė senosios pajūrio promenados – ji buvo sunaikinta ir užstatyta namais. Conca d’oro^23 sodai, kadainykštės citrusų giraitės, kurios supo miestą ir palei Oretės upę tęsėsi į pietus ligi kalnų, virto betoninių namų džiunglėmis. Septintajame dešimtmetyje, korumpuotų politikų padedami, gobšūs spekuliantai nežabotomis statybomis sudarkė uostamiestį, pristatę blokinių namų tiems, kurie iki tol gyveno visuomenės rūsiuose.

Iširusios šeimos, narkomanija, virtinės teistumų ir gaujų karai – tokio gyvenimo palydovas neabejotinai buvo skurdas. Palerme, kitados viename gražiausių pasaulio miestų, kaktomuša susidūrė turto spindesys ir neišbrendamas vargas, nors prabangaus limuzino keleiviams tai vargu ar rūpėjo. Jie niekada nebuvo įžengę į skurdo pasaulį, net ir jaunystėj, net tada, kai šioje smurto ir nevilties pelkėje rinkosi geriausius bendradarbius – jaunus vyrus, nematančius geresnio gyvenimo. Todėl jie kovėsi ir žudė, kad išsitarnautų vietą Società d’Onorata^24 viršūnėje ir paskui galėtų mėgautis gerove vogtoje saulėtojoje pusėje.

Automobiliai įvažiavo į greitkelį ir, prašvilpę Oreto ir Romos gatvėmis, pasiekė miesto centrą. Intensyvus eismas privertė pasukti šalutiniu keliu. Mersedeso, vežančio krikštatėvius, vairuotojas mikliai brovėsi per vakarinę spūstį, lėkė pro turtuolių rūmus, didingus pastatus su antikinėmis kolonomis bei maurų stiliaus ornamentais, pro muziejus ir ispaniškas bažnyčias su filigraniniais bokštais. Važiuodamas išilgai pakrantės pasiekė Makedos gatvę, kirto Keturių kampų aikštę ir netrukus atsidūrė prie Porta Felice. Skaisčiai apšviestos gatvės, perpildytos kavinės, šurmuliuojančios krautuvėlės ir tviskantys prekybos centrai atrodė lyg viena didžiulė mugė. Vairuotojas sumažino greitį ir įsuko į Rudžero Setimo gatvę – turtuolių gatvę. Mašina švelniai sustojo prie prabangios vyriškų drabužių parduotuvės.

– Grįšiu po poros minučių, – tarė Masimas, sunkiai rangydamasis iš limuzino. Paskui jį tartum šešėliai nusekė du asmens sargybiniai, mikliai iššokę iš kito automobilio. Pinigingiems pirkėjams skirtame prekybos pasaže tarp aukščiausios klasės salonų ir krautuvėlių buvo įsiterpę bankai ir juvelyrų ateljė. Vitrinose puikavosi šios vasaros aukštosios mados stebuklai, skirti aukštų valdininkų, politikų, verslininkų ir mafiozų žmonoms. Per šventes ir iškilmingus priėmimus savo vilų soduose arba terasose kur nors Mondele ir prie pajūrio miestelio Adauros šios ponios vilki sukniomis ir kostiumėliais, kainuojančiais daugiau, negu per mėnesį uždirba jų auklės, virėjos, filipinietės ar arabės indų plovėjos, kurių Palerme knibždėte knibžda. Rudžero Setimo gatvės kaimynystėje telkėsi garsių advokatų biurai, klestinčių komersantų kontoros, ištaigingos populiarių gydytojų klinikos ir madingų architektų bei dizainerių studijos. Čia nestigo ir antikvarų bei galerijų savininkų, per kelerius metus be saiko praturtėjusių. Į šį nediduką, kokių tūkstančio kvadratinių metrų plotelį suplūdo nesuskaičiuojami Palermo lobiai, tarp jų – ir pasakiškos sumos iš narkotikų prekybos, iš abejotinų statybų užsakymų ir įvairiausių sandėrių.

Po kelių minučių kiek pridusęs donas Masimas sugrįžo į mašiną, numetė puošnią pirkinių dėžę ant sėdynės šalia vairuotojo ir šnopuodamas užėmė savąją vietą gale.

– Galim važiuoti, – tarstelėjo gaudydamas orą. – Lauke visai nėra kuo kvėpuoti. Tikėkimės, kad „Aleksandroje“ bus kiek maloniau!

– Jei atsikratytum bent kiek lašinių, nebūtų taip karšta, – įžūliai pasišaipė Santorinis. – Patarčiau valgyti daugiau jogurto.

– O aš tau patarčiau mažiau dūmyti, – suniurzgė Masimas.

Sunki mašina pajudėjo ir vėl pateko į eismo srautą. Privažiavus Marinos aikštę, sušvito nesibaigianti eilė žiburių, besidriekiančių išilgai Tirėnų jūros kranto. Netrukus limuzinas kartu su palydos mašinomis sustojo priešais įspūdingą viešbučio „Villa Igiea“ fasadą.

Durininkui dar nespėjus pribėgti prie automobilio, apsaugininkai jau stovėjo prie krikštatėvių limuzino, kad dviem vyrams padėtų išlipti. Abiejų donų veiduose švietė išdidumas ir puikybė – šiame prašmatniame viešbutyje jie buvo laukiami. Lydimi ketverto plačiapečių vyrų, kuriems pro akis, regis, neprasprūdo nė vienas žmogus ir joks judesys, krikštatėviai žingsniavo per fojė, švytinčią kaip ir visas viešbutis, pasaulyje garsėjantis patikimumu ir prabanga. Svečiai nustebę traukėsi į pašalius, kad neužstotų kelio keistam karingai nusiteikusiam būreliui. Laukdami, kol bus nuplukdyti į dono Graso jachtą, Santorinis ir Masimas patraukė prie baro ir išlenkė po puodelį espreso kavos. Augalotieji sargai laukė nutolę pagarbiu atstumu ir priekabiai stebėjo duris.

– Svečiai atvyko į „Aleksandrą“ prieš kelias minutes, – priminė viešbučio baro padavėjas.

Masimas linktelėjo ir vienu mauku ištuštino puodelį.

– Tada ir mes nebegaišinsim gerbiamų ponų.

„Aleksandra“, keturiasdešimt penkių metrų ilgio liukso klasės jachta, pagaminta Viaredže, Benedečio laivų statykloje, buvo šventiškai apšviesta. Ji stovėjo išmetusi inkarą už kokių dviejų šimtų metrų nuo viešbučio prieplaukos. Viešbučio svečiai, sėdintys terasoje, gėrėjosi grakščiu jos siluetu, kurį dar paryškino apšvietimas. Pinijų ir kiparisų šešėlių gaubiamas viešbučio parkas prasidėjo prie kranto ir švelniai kilo įkalnėn. Čia nebuvo girdėti miesto triukšmo, nesijautė jo skubos. Erdvų sklypą supo buksmedžių gyvatvorės, tarp jų sirpo raudonai auksiniai granatmedžių vaisiai. Tai buvo vieta, kur galėjai susikaupti, kur niekas netrukdė pabūti su savim, su savo mintimis ir siela.

Ilgi siauri akmeniniai laiptukai leidosi į laivelių prieplauką. Jos viršininko barkasas laukė prie tiltelio, apkalto raudonmedžio lentelėmis. Keletas mažų medinių laivelių, prišvartuotų greta, sūpavosi ant tingiai pleškenančių bangelių.

Masimas paskersavo į seną valtį, kitados dailiai lakuotą, o dabar gerokai apsilaupiusią. Ant jos dugno gulėjo šūsnis retaakių tinklų. Nosį rietė žuvų tvaikas. Žvejys – tikriausiai laivelio savininkas – susirietęs sėdėjo ant borto, rūkė ir prisimerkęs žiūrėjo į „Aleksandrą“. Kelias akimirkas Masimas stebėjo senį, kuris patenkintas savim ir pasauliu mėgavosi vakaro ramybe. Krikštatėvio veide šmėstelėjo melancholija, lyg būtų prisiminęs vaikystę. Jis giliai atsiduso.

– Tutto bene? – šūktelėjo žvejui.

Senis nusijuokė, parodydamas pustuzinį rudų dantigalių. Pamojo gumbuota ranka, tarsi kviestų: „Sėskis greta!“ Bet Masimas tik papurtė galvą ir išspaudė šypseną.

– Ką sau galvoji? – sugergždė Santorinis. – Mes neturim laiko!

Tarsi pabudęs iš sąstingio, sunkiasvoris donas nulingavo į barkasą. Netvirtu žingsniu perėjo siaurą lieptą ir sunkiai alsuodamas sudribo ant medinio suolo. Keturi krikštatėvių sargai susispietė paskuigalyje ir rūkydami tyliai šnekučiavosi.

Elegantiškame svajonių laive – visoj Viduržemio jūroj jų buvo tik tiek, kad galėjai ant pirštų suskaičiuoti – vyko aukštuomenės vakarėlis. Deniais vaikštinėjo žmonės vakarine apranga. Nevaržomas juokas ir pritildyta muzika sklido iki pat kranto. „Aleksandra“ plūduriavo juodam vandeny, ryškūs jos žiburiai šimteriopai atsispindėjo jūroj.

– Turbūt niekada to nesuprasiu, – sududeno donas Masimas ir niekinamai papurtė galvą. – Romanas teisus sakydamas: daugeliui žmonių gyvenimo esmė – viešai demonstruoti tariamą savo reikšmingumą. Todėl jie nė už ką nenumos ranka į tokį kvietimą – kad juos pamatytų daugybė pavyduolių. Kuo menkysta labiau susireikšmina, tuo sunkiau pastebi, kad pelėkautai didesni už lašinių gabaliuką.

– Kaip ten sakoma? – atsiliepė donas Santas ir vyptelėjo. – Kai valstybės laivas eina į dugną, kas nuskęsta paskutinis? Turbūt švediškas stalas. Jie ten viršuj prisikimš pilvus, nes už dyka. – Jis pasilenkė, prisidegė cigaretę ir įsispoksojo į vandenį. – Bet jei tektų patiems susimokėti, paslapčia trauktų į piceriją už kampo.

Vos juntamai bakstelėjęs, barkasas šonu prisišliejo prie „Aleksandros“.

– Pirmyn į mūšį! – sumurmėjo donas Masimas, sunkiai keldamasis nuo suolo.

Santorinis vikriai peršoko iš barkaso į apatinį jachtos denį, o Masimui turėjo pagelbėti du asmens sargybiniai – tvirtai sugriebę pakėlė dručkį ir pastatė kur reikia. Donas giliai atsikvėpė. Jo veidas buvo rimtas. Šį vakarą teks ne tik puotauti, bet ir priimti svarbius sprendimus. Kai po šventės svečiai bus surinkti ir nugabenti krantan, trylika vidinio ratelio narių susirinks jachtos konferencijų salėj.

Kai donas Masimas ir donas Santas su sargais užkopė į pirmąjį viršutinį denį, puota jau buvo pačiame įkarštyje. Trenkė šokių muzika, svečiai klegėjo ir juokėsi. Šaudė šampano kamščiai, publika plojo.

Donas Santas pasišaukė vieną sargybinį.

– Eik į viršų ir pranešk donui Romanui, kad mes jau čia! Tik persirengsim ir po ketvirčio valandos prisistatysim. Tada jau jūs saugosit viršutinį denį!

Abu donai nulipo žemyn. Šalia mašinų skyriaus buvo ramu, tik tyliai vibravo galingi generatoriai, tiekiantys laivui energiją. Prie jachtos artinosi sraigtasparnis. Krikštatėviai nejučiom žvilgtelėjo į lubas ir po akimirkos pajuto, kaip orlaivis nutūpė aikštelėje viršum kapitono tiltelio.

– Aha, – suurzgė donas Masimas. – Atvyko brangiausiai apmokami šalies dykaduoniai. Įdomu, kaip jie atsiskaito parlamentui už privačius pasiskraidymus!

Donas Santas piktdžiugiškai susijuokė.

– Politikai priklausomi ne nuo įvairių pavedimų, o nuo pervedimų.

– Ir man pervedimai labiau patinka, – sududeno Masimas. – Ypač tokie, kur prieš kablelį – daug nulių...

Vanuatu Respublika

Privatus Learjet reaktyvinis lėktuvas, skrendantis iš Brisbano į Vanuatu, ėmė pamažu leistis. Du vyriškiai, įnikę į laikraščius, sėdėjo vienas greta kito patogiuose odiniuose krėsluose. Pakilę Palerme, juodu jau išbuvo ore bemaž trisdešimt valandų ir dar dvylika ilsėjosi Australijos krante. Abu neatrodė panašūs į turistus, kurių laukia nerūpestingos atostogos. Balti prabangūs marškiniai, skoningi kaklaraiščiai ir Armani kostiumai sakyte sakė, jog tai valdingi verslininkai, neturintys humoro jausmo. Rimti jų veidai nespindėjo nei gyvenimo džiaugsmu, nei lengvabūdiškumu; lėktuve nesimatė ir jokio turistinio inventoriaus. Be Galertės ir Rufo, orlaivyje tebuvo lakūnas ir stiuardas.

Stiuardas surinko įrankius bei tuščius stiklus ir sumetė į metalinę dėžę, o lėktuvo vadas tuo metu per garsiakalbį pranešė:

– Po kelių minučių tūpsime Vanuatu Respublikoje, Vilos Bauerfildo tarptautiniame oro uoste. Vietos laikas – devynios keturiasdešimt penkios.

Rufas, lieknas aukštaūgis vyras banguotais juodais plaukais, plačiapetis atletas, užvertė žurnalą, padėjo į lentyną ir pažvelgė žemyn. Jo griežtų bruožų, bet patraukliame veide galėjai nesunkiai įžvelgti išdidumą – jei pažiūrėtum į akis. Jos žibėjo abejinga panieka, todėl iš šalies atrodė, kad tas žmogus į visus žvelgia iš aukšto.

Sodriai mėlyna jūra žemai po kojomis pamažu artėjo, Rufas jau matė putotas bangų keteras. Orlaivis lėtai sklendė lygiagrečiai su krantu.

– Efatės saloje dabar trisdešimt devyni laipsniai pagal Celsijų, – pasigirdo piloto balsas. – Taigi, gerbiamieji, mėgaukitės malonia vėsa, kol tebesėdit lėktuve! Dar truputis informacijos: Port Vila yra šio Melanezijos salyno sostinė, taip pat didžiausias ir vienintelis verslo centras. Mieste gyvena apie trisdešimt tūkstančių žmonių. Atolus supa baltutėlio smėlio paplūdimiai, čia fantastiškos galimybės nardyti krištolo skaidrumo vandeny. Turint laisvo laiko ir panorus atitrūkti nuo verslo reikalų, galima iš Efatės nuplaukti laivu į Kaivičio ir Makūros salas. Ypač verta apsilankyti dengtoje Port Vilos turgavietėje, kurioje prekiaujama visais šalies žemės ūkio produktais.

– Ką sau galvoja tas vaikinas? – sumurmėjo Rufas. – Gal mano, kad mes lekiam čionai kokoso riešutų pirkti?

– Ar atkreipei dėmesį į subtilų jo sąmojį, Pietrai? – atsiliepė Galertė nė nemirktelėjęs. – Jis pasakė: „Verslo centras.“

Galertė buvo plačiapetis mažo ūgio vyras su nuskeltu priekiniu dantimi. Lūpos plonytės, šypsena kažkokia nuožmi. Veido išraiška tokia, kad nuo jos daugumai žmonių, su juo bendraujančių, kraujas stingdavo gyslose. Kas pirmąsyk su juo susitikdavo, atsisveikinęs dažniausiai pasijusdavo tarsi ką tik išvengęs kažko žiauraus. Juodus plaukus jis tepėsi pomada ir šukavo tiesiai atgal, trumpa kasytė ant pakaušio buvo suimta geltonu guminiu žiedu. Nors vos aukštesnis nei metro šešiasdešimties, dėl kresno ir itin raumeningo kūno atrodė stiprus ir grėsmingas. Galertė užaugo tame pačiame kaime kaip Rufas – Lerkara Fridyje, Sicilijos gilumoj, kur mafija be vargo rinkosi sau pamainą. Vaikinai buvo neišskiriami draugai nuo pat jaunumės. Dešinį Galertės skruostą bjaurojo dantytas randas, primenantis pasibadymus peiliais Palermo gatvėse ir pabrėžiantis vaikino polinkį į smurtą. Savo gentyje jis buvo laikomas gudriu ir pavojingu. Dažnai įrodydavo turįs taiklią nuojautą, taigi pavojingas priešininkas. Be to, laisvai šnekėjo keliomis kalbomis ir gebėjo žaibiškai, kaip chameleonas, prisitaikyti prie pasikeitusios situacijos ar aplinkos.

– Dabar noriu jus paprašyti prisisegti diržus, – nuskambėjo balsas iš garsiakalbio. – Linkiu malonios viešnagės mokesčių rojuje, vienoje geriausių Ramiojo vandenyno laisvųjų zonų.

– Nagi, pažvelk žemyn! – sumurmėjo Galertė, kuris sėdėjo prie lango. – Matai, ko reikia mokesčių oazei? Yra vandens, palmių, keletas margų trobelių, tik neįžiūriu nė vieno banko. – Jaunyvame jo veide su siauromis, sarkastiškai šypsančiomis lūpomis ir skvarbiomis akimis šmėkštelėjo pikta pašaipėlė.

Galertė stebėjo, kaip vis greičiau leidžiasi lėktuvas. Jo žvilgsnis klaidžiojo po gausybę salų, tartum žalių smaragdų, milžino rankos išbarstytų vandeny. Prieš jo akis iš žydros Koralų jūros, kurios vanduo mainėsi nuo šviesaus turkio ligi sodrios žalumos, išniro Vanuatu salynas. Orlaivis nubrėžė staigoką lanką ties Etmat Bei Biču, pralėkė žemai viršum uosto ir išleido važiuoklę; buvo aiškiai girdėti, kaip ji klakteli įšokdama į vietą.

– Sveiki atvykę į Džeimso Kuko Lobių salą, – pašaipiai sumurmėjo Rufas. – Norėčiau žinoti, ar kapitonas Flintas išgabens mus iš čia. Tikiuosi, jo furgone yra oro kondicionierius.

– Viešbučio „Iririki Island Ressorts“ vadybininkas man užtikrino, kad į vietą jus nuveš mersedesu, – Galertei pranešė stiuardas. – Aš dar Brisbane viską suderinau.

– Įdomu tik, kuriais metais pagamintu, – nusišiepė Rufas. – Niekad nežinai, kas tavęs laukia tokioj pasaulio subinėj.

Lėktuvo palydovas išspaudė šypseną.

– Žinokite, ponai, – draugiškai pridūrė, – viešbutis yra saloj priešais uostą. Jums net neteks išlipti iš mašinos, kurioje yra kondicionierius. Keltu iki viešbučio prieplaukos – tik penkios minutės. O ten jūsų laukia aukščiausios klasės viešbutis.

Galertė nutaisė saldžiarūgštę grimasą.

– Keltas! To dar betrūko! – Jis pasirąžė ir pabandė atpalaiduoti raumenis. – Dio mio, džiaugiuosi, kad jau baigėsi tas maratonas. Man reikia dušo, cigaretės ir baseino su baru ir trimis blondinėmis. Ir kaip tik tokia seka.

– Aš jau visai nusivaręs, – prisipažino Rufas. – Nesuprantu, kodėl donui Masimui taip svarbu, kad mes jau rytoj peržiūrėtume sąskaitas. Juk dvi trys dienos tikrai nieko nepakeistų. Aš mielai pirma pailsėčiau ir kiek pasižvalgyčiau. Prieš vykdant tokias akcijas norėtųsi bent jau susigaudyti, kur esu. Nekalbu apie tai, kad mums dabar praverstų savaitėlė atostogų.

– Jiems degte dega, – paaiškino Galertė. – Ten kažkas velniškai nepasisekė. „Subito!“ – pasakė man donas Masimas.

– Šiaip ar taip, mums prieš akis visa diena, yra laiko atsipalaiduoti, – atsiliepė Rufas. – Tad ir naudokimės kiek galim! Viešbučio lankstukas žada ištaigingą namuką ant polių prie vandens su specialiu aptarnavimu ir privačiu baseinu. Visa tai vadinasi kingsize suite – karališkasis liuksas.

– Bus dar ir privatus masažas, – kandžiai sukikeno Galertė, pro langą stebėdamas, kaip tupia lėktuvas.

– Kaip miela! – Rufas atsilošė krėsle ir atsirėmė kojomis į grindis. – Betrūksta rūpestingos mamytės, kuri išlygintų man kelnes. Tik pažiūrėk, kas liko iš mano kantų!

– Radai kuo rūpintis! – sudejavo Galertė. – Kai moki keturis šimtus penkiasdešimt dolerių už naktį, kelneris bus pasirengęs sukišti tau išlukštentus langustus tiesiai į pasturgalį. O jau kelnes sutvarkys taip, kad nepažinsi!

Rufas patenkintas nusijuokė.

Lėktuvas kietokai nutūpė, energingai stabdomas riedėjo vis lėčiau ir sustojo keli metrai nuo oro uosto pastato. Ant pailgo vienaaukščio statinio stoviniavo būrelis žmonių ir smalsiai stebėjo atvykėlius.

Siciliečiams buvo nė motais, kad su tamsiai pilkais firminiais kostiumais ir krakmolytais madingais marškiniais jie atrodo egzotiškiau nei kokie afrikiečiai Antarktidoj. Jie dabar buvo salų valstybėje, kurioje daugiau kaip dvidešimt tūkstančių Vakarų Europos įmonių ir pinigingų piliečių laikė per trisdešimt milijardų dolerių nemokėdami jokių mokesčių, mažytėje Ramiojo vandenyno respublikoje, kurioje bankai beveik nekontroliuojami, o vyriausybė visiškai pasitiki investuotojais. Užsienio institucijų prašymai suteikti teisinę pagalbą atsimušdavo kaip į sieną. Pasakiškos sumos be jokios kontrolės buvo pervedamos iš Vanuatu į visus pasaulio kampelius, nepalikdamos jokių pėdsakų.

Galertei ir Rufui išlipus iš lėktuvo, į veidą tvoskė spirginanti kaitra.

– Pasimatysime rytoj, – pasakė Rufas kapitonui, vis dar sėdinčiam prie vairalazdės: jis ruošė lėktuvą techninei apžiūrai ir degalų papildymui. – Vienuoliktą valandą lauksim išvykimo salėje prie terminalų.

– Terminalai – tai gerai, – nusivaipė pilotas. – Yra tik du langeliai.

– Na, tai turbūt nepasiklysim. Beje, kur atgausim bagažą? – pasidomėjo Rufas.

– Jūsų daiktai bus nugabenti į atvykimo salę. Šalia kavos baro yra susirinkimų vieta. Ten ir palaukit. Dėl muitinės formalumų nesirūpinkit. Tuos dalykus sutvarkėm dar būdami Italijoj. Žinom, kaip turi būti. Dėl jūsų bagažo nekils jokių problemų.

Rufas linktelėjo.

– Tikiuosi.

Kilimo take pūtė karštas tvankus vėjas. Oras buvo pritvinkęs drėgmės, net kvapą gniaužė. Nors atvykėliai nusivilko švarkus, o marškinių rankoves užsiraitojo aukščiau alkūnių, prakaitas permerkė per kelias sekundes. Lengviau atsikvėpė tik atvėrę duris į vėsinamą atvykimo salę. Gerokai išsekę priėjo prie stiklinės muitininkų kabinos. Tačiau pareigūno joje nebuvo.

– Matyt, niekas iš mūsų nieko nenori, – sušnibždėjo Rufas. – Gal eikim, ir tiek.

Žodžio netaręs Galertė ryžtingai žengė prie matinio stiklo durų su užrašu: Exit. Rufas nusekė jam iš paskos.

– Kokia kalba čia šnekama? – pasidomėjo Galertė ir smalsiai apsidairė.

– Be reikalo nerviniesi, – niauriai pratarė Rufas. – Oficialios valstybinės kalbos yra anglų ir prancūzų, o vietiniai kalba pidžinu arba bislamiškai. Kiek žinau, čia šimtai įvairių dialektų.

– Dio cane, betgi tu ir galvotas! Ko gero, pasiskaitei enciklopedijoj, – patraukė jį per dantį Galertė.

Iš kažkur atsirado du čiabuviai muitininkai, atsistojo prie išėjimo ir pareikalavo pasų. Vienas pareigūnų draugiškai linktelėjo ir atsainiai mostelėjo į išėjimą, o antrasis, prisišliejęs prie muitinės kabinos, užsidegė cigaretę ir nulydėjo akimis dvi išvaizdžias stiuardeses.

– Koks vis dėlto įtemptas jų darbas, – tarė Galertė ir atsiėmė pasus. – Tikriausiai juodu visą priešpietę laukė mūsų, kad padėtų įsivežti kai ką draudžiamo.

– Tai muitininkai, kurie žino ribas, – išsišiepė Rufas, parodydamas dantis.

Atvykimo salė ūžė kaip bičių avilys. Galertė ir Rufas apmaudingai brovėsi pro turistus su kuprinėmis, amerikiečių grupes, studentus, čiabuvius rėksmingai margais drabužiais ir žioplinėjančius praeivius, žirgliojo per lagaminus, sustatytus ant grindų, vingiavo tarp dėžių ir ryšulių šūsnių. Ne oro uostas, o šurmuliuojanti kaimiška mugė.

Po poros minučių tarnautojas atnešė į susirinkimų vietą madingus juodus sakvojažus. Siciliečiai netarę žodžio pasiėmė daiktus ir išėjo laukan. Priešais oro uostą vėjyje lingavo išlakios palmės, nosį kuteno egzotiški kvapai.

Ilgas kaip žalga polinezietis su penkių žvaigždučių viešbučio „Iririki“ livrėja lūkuriavo atsišliejęs į balto mersedeso sparną. Automobilis – amerikietiškas ilgasis limuzinas – stovėjo priešais pagrindinį pastato išėjimą ir traukė smalsių praeivių žvilgsnius. Pamatęs artėjančius Rufą ir Galertę, šoferis apėjo aplink mašiną, atvožė bagažinės dangtį ir plačiai išsišiepė.

– Welcome in Vanuatu, sirs... Welcome in the blue Pacific paradise!25

– Ar jis supranta, ką šneka? – piktinosi Galertė, rankove šluostydamasis prakaituotą kaktą. – Neištversiu net ir rojuje, jei gėrimo taurėj nebus ledo kubelių, o prie baseino manęs nelauks blondinės.

– Aš vis dėlto rinkčiausi rudaodes, – po nosim sumurmėjo Rufas ir sviedė lagaminėlį bagažinėn. – Bet šią minutę mane labiau vilioja pilnas šaldytuvas.

Vairuotojas pasirūpino Galertės bagažu, o abu vyrai nieko nelaukę sulipo į vėsų limuziną.

– Kada pasieksime viešbutį? – paklausė Rufas vairuotoją, kai šis šovė priekin kaip akis išdegęs. Sicilietis atleido kaklaraištį, atsisegė marškinių apykaklę ir prašė Dievą, kad tik laimingai pasiektų tikslą.

– Don’t worry!26 Po dešimties minučių būsim uoste! – atsakė šoferis ir žviegiant padangoms įsuko į pagrindinę gatvę. – Keltai plaukia kas ketvirtis valandos. Jei gerai pataikysim, po dvidešimties minučių būsit viešbutyje. Ten prie Hali Bai baro jūsų laukia tradicinis pasveikinimas ir sutiktuvių taurė.

– Malonu girdėti, – atsiduso Galertė ir kreipėsi į Rufą: – Pirmiausia turėsim nusipirkti lengvesnių skudurėlių. Kaitra baigia mane priveikti. Ačiū Dievui, kad prisistatyti į banką turim tik rytoj rytą!

– Maudymosi kelnaites ir vieną kitą lengvą drabužėlį gal ir pačiame viešbutyje gausim.

Šoferis, regis, supratęs jųdviejų pokalbį, pritariamai nusijuokė.

– Mūsų viešbutyje gausit visko. Net ir malonių damų draugiją, jei tik pageidausit.

Kelias iš Bauerfildo oro uosto į Port Vilą ėjo pro kakavos ir kavos plantacijas. Tankią jų žalumą paįvairino kuplios orchidėjos, pribloškiančios svaigia spalvų ir kvapų įvairove. Atvykėliams atsivėrė vaizdas tarsi iš Gėtės svajonių apie paprastą gyvenimą po palmėmis, vienoje iš palaimintų salų bekraštėse Ramiojo vandenyno platybėse, kur dangus amžinai giedras. Palmių guotus keitė hibiskų tankmės, tulpmedžiai oranžiniais žiedais ir bugenvilijos. Niekur pasaulyje nerasi tokios mėlynos jūros, tokių spalvingų žiedų, tokio gamtos ir žmonių gražumo kaip Vanuatu salose. Siciliečiai pro langelius kantriai gėrėjosi stulbinančia unikalia augalija. Sukrypusiose ryškiai išmargintose trobelėse matė nerūpestingus čiabuvius, kupinus neslepiamo gyvenimo džiaugsmo. Abu atvykėliai abejingai stebėjo įspūdingą aplinką, neįprastą jos grožį ir nuolat kintantį to rojaus kampelio kraštovaizdį.

Rufo žvilgsnį patraukė kupeta pakrantėje pastatytų namukų ant polių – lyg menininkų kvartalas, lyg kolūkis. Išradingi amžininkai leido jūroje laisvai reikštis fantazijai ir iš nurašytų pašiūrių ant plaustų bei senų valčių surentė kūrybingą nausėdiją. Tarp keistos išvaizdos būstų stūksojo didžiulės skulptūros iš metalo laužo, medžio atliekų ir plastiko. Dėl medinių kopėčių, lieptų ir tiltelių tinklo gyvenvietė atrodė panaši į futuristinį svajonių miestelį, sukaltą iš to, ką išmetė bangos, – ryškų, spalvingą ir įmantrų. Tos savotiškos kolonijos gyventojai sugebėjo įsikurti ir kupoluose, ir skulptūrų viduje, net įsiveisti mažyčių darželių, kuriuose augino gėles ir daržoves.

Automobilis artėjo prie Vanuatu sostinės. Port Vila atsiskleidė gerąja puse: mažas, švarus ir gyvas uostamiestis su šiuolaikiniais namais ir išpuoselėta palmių alėja.

Kaip šoferis ir buvo žadėjęs, po dvidešimties minučių siciliečiai pasiekė viešbučio prieplauką. Netrukus atsidūrė egzotiškoje saloje, skendinčioje gėlėse. Viešbučio pastatai, išsklaidyti tarp vešlios pirmykštės augalijos, nuteikė maloniai. Personalas žavėjo džiugiu naivumu ir draugišku dalykiškumu, ir abu italai pirmąsyk nejučiom šyptelėjo.

Tą dieną Galertė ir Rufas praleido be rūpesčių, atsipalaidavę prie baseino gurkšnojo šaltus gėrimus. Viešbutyje nusipirko lengvas vasarines kelnes ir marškinėlius; dabar jų apranga jau atitiko klimatą. Drybsojo ant šezlongų nuošaliai nuo viešbučio šurmulio ir stebėjo, kaip bruzda kiti. Pamažėle ir jie pasidavė neskubriam Polinezijos atostogų ritmui, mėgavosi jiems neįprasta ramybe. Vėlyvą popietę sumanė pasišlaistyti po miestą. Tačiau atsiliepė laiko skirtumas ir kelionės rūpesčiai, tad greit apėmė nuovargis. Nepasitikėdami Polinezijos gatvės užkandinėmis, grįžo į viešbutį. Čia vienas iš restorano virėjų šalia baseino taisė jiedviem vakarienę – ant karštų akmenų iškepė paršiuką ir pagamino poison cru, polinezietišką tuno kepsnį. Siciliečiai be kalbų sužiaumojo valgį ir taip pat tylomis grįžo į savo kambarius.

Kitą rytą po apsčių pusryčių juodu pasiprašė nuvežami į Port Vilos miesto centrą. Išlipo Kumulo plente prie Raffea House^27. Ši prekybinė gatvė dar tik budo; daugelis krautuvių tebebuvo uždarytos arba ką tik pravėrusios duris. Net dviaukščiai prekybos namai, regis, tebesirąžė: žaliuzės nuleistos, tarnautojai rinkosi į darbą. Galertė pirštu parodė iškabą prie įėjimo. Juodame marmure aukso raidėmis buvo išrašyta: Geoffrey Gee & Partners. Barristers, Solicitors and Notary Public. Second Floor.28

– Andiamo... – sumurmėjo Rufas. – Paskelbsim tiems ponams gerą naujieną!

Prašmatni, puikiai ištinkuota laiptinė su marmuro pakopomis ir chromuotais turėklais liudijo, kad čia įsikūrusi klestinti lengvatinės prekybos bendrovė. Ant pilkų sienų, imituojančių aksomą, buvo prikabinėta nespalvotų nuotraukų, vaizduojančių įvairių valiutų banknotus.

– Pecunia non olet, – sarkastiškai metė Rufas, kopdamas aukštyn ir rodydamas tuos koliažus.

– Kurgi ne, – nusišiepė Galertė. – Juk čia juos išplauna.

Trečiame aukšte pro dvivėres stiklo duris atvykėliai įėjo į biurą. Sunkus rausvas kilimas dailiai derėjo su pastelinėmis vestibiulio spalvomis ir raudonmedžio stalu, skiriančiu lankytojus nuo sekretorės.

– Hi, – trumpai pasisveikino Rufas, nusiėmė saulės akinius ir metė žvilgsnį į lentelę su tarnautojos vardu; mergina savo ruožtu smalsiai, bet be menkiausio nerimo apžiūrinėjo atvykėlius. – Mano pavardė Rufas. O štai šitas... – jis atsisuko į partnerį, stovintį už nugaros, – yra signore Galertė.

Kresnasis sicilietis, vis dar slepiantis veidą po saulės akiniais ir įnirtingai kramtantis gumą, ceremoningai nusilenkė.

– Mudu atvykom iš Palermo, – toliau kalbėjo Rufas, – „Rizzolo Venture Capital“ pavedimu. – Ir prisimerkęs žiūrėjo, kokį įspūdį padarys jo žodžiai. Tačiau sekretorė liko rami. – Esam sutarę susitikti su misteriu Lan Hua. Praneškit jam, kad mes jau čia!

Apkūni čiabuvė gėrėdamasi stebėjo, kaip Galertė išpučia kramtomos gumos balioną, šis netikėtai sprogsta ir jo skuteliai prilimpa prie viršutinės vyriškio lūpos bei nosies. Ji garsiai nusikvatojo, subangavo sunkios krūtys. Rufas, žiūrėdamas, kaip jo partneris pirštų galais rankioja nuo veido gumos likučius, dėbtelėjo paniekos kupinu žvilgsniu.

– Idiota!

– Ar galėčiau pamatyti jūsų dokumentus? – vis dar juokdamasi paklausė mergina ir atkišo ranką. – Mes visada pasidomime, ar jūs tikrai tie, kurie...

Abu vyriškiai nesiraukydami išsitraukė iš vidinių švarkų kišenių pasus ir padėjo ant stalo. Kol sekretorė tylėdama vartė dokumentus ir lygino nuotraukas su gyvais veidais, Rufas nekantriai barbeno pirštais į stalviršį.

– Gal ji nemoka skaityti? – sumurmėjo Galertė, išsikėtojęs šalia Rufo.

– Just a moment.

Kūningoji sekretorė nieko neaiškindama atidavė pasus ir smuko pro duris už jos nugaros. Nepraslinkus nė minutei grįžo su rusvaveidžiu vyriškiu, kuris vilkėjo kuklią pilką eilutę, bet buvo pasirišęs rėksmingą margą kaklaraištį.

– Misteris Lan Hua, – pristatė ji savo viršininką ir vėl įniko į popierius, gulinčius ant stalo.

Misteris Hua džiaugsmingai ištiesė Rufui ranką. Švelnūs egzotiški jo bruožai, rudos akys ir kresna figūra piršo mintį, jog tai veikiau savimi patenkintas genties vadas, per nesusipratimą apvilktas dvieiliu švarku.

– Welcome in the most powerful financial centre of the Melanesian area, Sirs!29 – Lan Hua nusijuokė. Jis atrodė velniškai išdidus. Raginių akinių gerokai padidintos jo akys tarsi hipnotizavo lankytojus.

Nors misteris Hua atrodė keistokai, pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje jis ir jo kompanionai buvo laikomi vienais geriausių tarpininkų, padedančių be biurokratijos steigti lengvatinės prekybos firmas ir valdyti milžiniškus kapitalus. Tai buvo labai sėkmingas verslas, svarbus ir sparčiai augantis finansų pasaulio sektorius. Finansų rinkų globalizacija leido bemaž be jokios kontrolės pervedinėti didžiules pinigų sumas po visą Žemės rutulį. Galertė stebeilijo į firmos vadovą net kramtomąją gumą pamiršęs, o Rufas laikėsi ištvermingai.

– Prašom paskui mane! – pakvietė misteris Hua, apsigręžė ir sparčiai nukrypavo į savo kabinetą. – Sėskitės, ponai! – pasiūlė mostelėjęs į minkštus krėslus prie posėdžių stalo, o pats kaip koks imperatorius įsitaisė už didžiulio rašomojo stalo, žvilgančio raudonmedžiu. – Tikiuosi, jau kiek atsigavot po vargingos kelionės. Gal pageidautumėt ko nors atsigaivinti? Gal kavos? – mandagiai pasiteiravo.

Rufas tik numojo ranka ir susiraukė.

– Kuo galėčiau būti jums naudingas, gerbiamieji? – paklausė misteris Hua.

Rufas pasidėjo portfelį ant kelių ir ištraukė iš jo segtuvą su užrašu stambiomis raidėmis: „Rizzolo Venture Capital“.

– Kadangi jūs tvarkote „Rizzolo“ sąskaitas ir jūsų biuras skiria komercijos direktorių, turiu jus informuoti apie svarbų pakeitimą. Mūsų firmos valdyba nutarė perkelti „Rizzolo Venture Capital“ būstinę ir visas lėšas nedelsiant pervesti į naują sąskaitą Vest Indijoje, Sent Lusijoje, Kastrio mieste. Norime, kad jūs pervestumėt pinigus į naujas patikėtinių sąskaitas. Mūsų dokumente rasit sąskaitų sąrašą su atitinkamais įgaliojimais ir sąskaitų Sent Lusijoje numeriais.

Rufas pakilo iš krėslo ir padėjo aplanką ant poliruoto Hua stalo. Tardamas, kad jo misija baigta, italas vėl patogiai įsitaisė krėsle, sukeitė kojas ir atsilošė.

Lan Hua lūpose šmėkštelėjo vos žymus šypsnys, jis atsivertė aplanką, permetė akimis popierius, paskui vėl užvertė ir pastūmė atgal. Stebėtinai ramiai bakstelėjęs smiliumi į aplanką tarė:

– Dokumentus galite pasiimti. Manau, įvyko nesusipratimas, dėl kurio kalta jūsų firmos valdyba. Argi jūsų niekas neinformavo?

Rufas ir Galertė nustebę pažvelgė vienas į kitą.

– „Rizzolo Venture Capital“ yra likviduota, sąskaitos prieš tris savaites uždarytos, – draugišku tonu kalbėjo Lan Hua, pakėlė telefono ragelį ir kažkam davė nurodymą abiem lankytojams negirdėta kalba. Po akimirkos įėjo du rusvaveidžiai ponai nepriekaištingai pasiūtais kostiumais ir linktelėję pasisveikino su siciliečiais.

– Mano partneriai, – atsakė Lan Hua į sutrikusį Rufo žvilgsnį.

Partneriai netardami nė žodžio padavė lankytojams vizitines korteles. Vienas jų įbruko viršininkui į ranką atsineštą dokumentą.

– Kaip tai suprasti? – šiurkščiai paklausė Galertė ir nepatikliai pažvairavo į dokumentą. – Manyčiau... – Abu siciliečiai susižvelgė. – Sakot, firmos „Rizzolo Venture Capital“ nebėra?

Hua sunėrė pirštus ir nusišypsojo.

– Tai neįmanoma! – energingai pareiškė Rufas.

– Kodėl gi? – atšovė Hua akinamai šypsodamasis ir rodydamas baltutėlius dantis. – Mes visada dirbame sparčiai ir patikimai.

Suglumęs Rufas žvilgtelėjo į palydovą tikėdamasis pagalbos, bet šis tik bejėgiškai gūžtelėjo pečiais. Tada Rufas vėl kreipėsi į Hua:

– Negi tvirtinsit, kad žmogus, iš kurio gavom pavedimą, nežino, ką mums pavedė?

Lan Hua peržvelgė dokumentą ir apgailestaudamas pakėlė akis.

– Teisybę sakant, galėčiau išvis jūsų neinformuoti. Nes nebesate mūsų klientai. Jūs, be abejo, žinote, kad mes daug metų dirbome su consigliere Kardone ir abi pusės buvo patenkintos. Tačiau tas etapas baigėsi.

Rufas primerkė vieną akį, tarsi medžiotojas, besitaikantis į kiškį.

– Bet juk štai čia – mūsų įgaliojimai!

– Jie yra niekiniai. Tačiau ponai Masimas ir Santorinis yra mūsų firmos bičiuliai, o judu specialiai atvykote iš Italijos, taigi padarysiu jums išimtį. – Misteris Hua reikšmingai patylėjo, paskui vėl prašneko tvirtu balsu: – Birželio antrą dieną mus aplankė pats misteris Kardonė ir nurodė uždaryti jūsų įgaliojimuose minimas sąskaitas, esančias „Westpac Banking Corporation“ Port Viloje. Vykdydami tą pavedimą, mes tą pačią dieną informavome „Westpac“ banką ir padarėme kas liepta. Visus formalumus, susijusius su „Rizzolo Venture Capital“ išregistravimu, sutvarkiau aš pats pagal visas taisykles ir nurodymus. „Rizzolo“ nebeegzistuoja.

Galertė ir Rufas kelias sekundes sėdėjo kaip stabo ištikti, tuo tarpu trys teisininkai reikšmingai susižvelgė. Galertė pirmas atgavo žadą.

– Porca miseria Gal jau visai išprotėjot?

– Mielai išdėstysiu jums tą patį kitais žodžiais, – draugiškai kalbėjo Lan Hua. – Pinigai iš sąskaitų buvo paimti, mūsų, bankininkų, žodžiais tariant, – sąskaitos uždarytos. „Rizzolo Venture Capital“ bendrovės būstinės Vanuatu Respublikoje nebeliko.

– Tas vaikinas nori mus apmulkinti, – šnipštelėjo Galertė ir kumštelėjo Rufą; jo randas ant skruosto nuo jaudulio skaisčiai paraudo. – Mes tris paras kiurksom lėktuve, skrendam į pasaulio kraštą vien tam, kad iš tų trijų beždžionžmogių sužinotume, jog mūsų pinigėlių čia nebėra.

Teisininkas išdidžiai praleido pro ausis tuos užgaulius žodžius, o gal paprasčiausiai jų nesuprato.

– Iš tiesų labai apgailestauju, – prašneko jis kone meilikaujamai, – kad jums teko veltui vargti. Būtų užtekę paskambinti iš Italijos. Bet tai jau ne mūsų problema. – Advokato veidas liko neįžvelgiamas, nors jo akyse ir šmėkštelėjo piktdžiuga.

– Kur tie pinigai dabar? – vos girdimai sukuždėjo Rufas. Jis buvo išbalęs, lūpos virpėjo. Lėtai pasikėlė iš krėslo ir užsikvempė ant advokato rašomojo stalo.

Lan Hua išsigandęs atšlijo.

– Ko gero, Antigvoje, – atsiliepė ne iš karto. – Bent jau tiek sužinojome, kai paskutinį sykį buvom susisiekę su „Westpac“ banko atstovais, tvarkančiais tas sąskaitas.

– Jei taip, tučtuojau pasirūpinkit, kad visa tai būtų atšaukta! – Rufas persisvėrė per stalą ir sukuždėjo: – O gal turėčiau jums padėti?

Lan Hua pašoko nuo kėdės ir be baimės pažvelgė į Rufą.

– Primygtinai prašau suprasti, pone Rufai! Mes patys labai apgailestaujam dėl prarasto kliento. Bet misteris Kardonė veikė pagal generalinį įgaliojimą, jūsų bendrovės valdybos pavedimu. Pabrėžiu dar sykį: mes tik vykdėm nurodymą.

– Kokia čia velniava! – staiga subaubė Rufas. Juodu su Lan Hua stovėjo vos ne kaktas surėmę, bet advokatas nesileido įbauginamas. – Tik signore Galertė ir aš turim įgaliojimus tvarkyti „Rizzolo“ sąskaitas ir atnaujinti esamas Agosto grupės garantijas. Štai čia yra tie sušikti įgaliojimai. – Jis nesivaldydamas bakstelėjo smilium į aplanką. – Mes išeisim iš kabineto tik tada, kai jūs sureguliuosit viską taip, kaip mums reikia. Capisce?

– Misteri Rufai, aš esu Džefris Dži, – įsiterpė į šneką vienas iš atėjusių tarnautojų. – Šio biuro valdybos pirmininkas. Atidžiai klausiausi jūsų pokalbio. Atrodo, mes ne tik nesuprantam vieni kitų: jūs dar esat ir akiplėša. Jei nenorite nemalonumų, elkitės padoriai! Mūsų policija prireikus veikia labai stačiokiškai. Reikalas, kaip jūs sakote, yra visai korektiškai sutvarkytas ir, mūsų akimis žiūrint, išspręstas. Esate įgalioti ar ne, mums nebuvo pranešta, kad jūs ir misteris Galertė būtumėte perėmę valdybos nario Kardonės pareigas. Taigi be reikalo karščiuojatės. Patariu valdytis!

– Valdytis! Ar girdi, Sandrai? Aš turiu valdytis!

Paskui Rufas kreipėsi į Džefrį Dži:

– Madonna, signore presidente, – užsipuolė valdytoją, – saugokitės išvesti mane iš kantrybės! Jei mane kaip reikiant įsiutinsit, jums nebepadės niekas, nes pagalbos nebereikės. – Rufas iššiepė dantis kaip išerzintas šuo. – Allora... Ir ko jūs ketinat imtis tokiomis aplinkybėmis?

Džefris Dži atrodė nesudrumsčiamai ramus ir įžūliai šypsojosi siciliečiui.

– Nieko.

– Jūs mane nuvylėt, signore, – netikėtai švelniai atsiliepė Rufas. – Ar pažįstat Romaną Grasą?

Džefris Dži patvirtindamas vos kilstelėjo kairį antakį.

– Tai žinokit, kad jis sumals šį nuostabų biurą į smulkius miltus, jeigu čia tučtuojau kai kas neįvyks!

– Misteri Rufai, kai grįšite namo, perduokite sinjorui Grasui mano geriausius linkėjimus. Mudu esame padarę vienas kitam daug paslaugų. O dėl jūsų reikalo galiu pasakyti tiek: Enrikas Kardonė, kaip jau minėta, birželio antrą dieną mūsų paslaugų atsisakė. Sulig tuo mūsų darbas baigėsi. Jūs su savo įgaliojimais kreipkitės į „Westpac Banking Corporation“. Gal ten jums pasiseks geriau. Šiaip ar taip, mes jums padėti negalime.

Rufas kelias akimirkas stovėjo sutrikęs tarp abiejų teisininkų, kurių laikysena nedviprasmiškai rodė, kad jiems nebėra apie ką kalbėti.

– Okay, okay!.. – nusileido sicilietis, pakėlė rankas ir žengtelėjo atbulas.

Bet čia įsikišo Galertė:

– O kaip su trylikos sąskaitų turėtojų vardais? – griežtai paklausė. – „Rizzolo Venture Capital“ finansavo trylika sąskaitų. Gal tebeturit įrašų, sąrašų, duomenų apie sąskaitų operacijas? Mums tai praverstų...

– Įrašų? – pakartojo Lan Hua ir nustebęs pažvelgė į savo partnerį Dži. – Ponas Santorinis mums nurodė pasirūpinti, kad nebūtų išsaugoti jokie vardai ir jokie duomenys.

– Net ir apie pinigų iš sąskaitų pervedimus? – pasidomėjo Rufas, kuris stovėjo atokiau.

Džefris Dži užjaučiamai papurtė galvą.

– Jeigu seife ir buvo kokių įrašų, misteris Kardonė bus juos pasiėmęs. Mes jo akivaizdoje ištrynėme visus pagrindinius duomenis. Manau, paskui misteris Kardonė pasinaudojo čionykščio teisininkų biuro pagalba.

– Gal žinot, kokio? – šiurkščiai paklausė Galertė.

Džefris Dži gūžtelėjo pečiais. Jo veidas netryško noru pagelbėti.

– Ponai Grasas, Masimas ir Santorinis žino, ką reikia daryti norint pervesti kitur dideles sumas. Žino ir vietinius advokatų biurus. O mes, deja, negalim suteikti jums šiais klausimais jokios papildomos informacijos. Kaip jau sakiau, kreipkitės į „Westpac“!

Rufas nusikvatojo. Atrodė, jam tuoj prasidės isterijos priepuolis.

– O kurgi yra tasai sušiktas bankas?

– Už trijų kvartalų, – atsiliepė trečiasis teisininkas, stovintis kiek nuošaliau.

– Kas čia toks? – priešiškai suurzgė Rufas ir lyg įtūžusi gyvatė pasisuko į žmogų. – Ar ir jis turi ką pasakyti? – Deginantis jo žvilgsnis vėrė kiaurai.

– Taip, turi, – atkirto užkalbintasis ir nutaisė mįslingą veidą. – Ir jis pasakys jums, kaip tenai nueiti. Kai išeisit į gatvę, pasukit kairėn ir eikit nesustodami tiesiai, visą laiką tiesiai. Ačiū jums už trumpą ir bergždžią vizitą.

Siciliečiai apstulbę susižvalgė.

– Įsivaizduoji, Galerte? Jis turi humoro jausmą, jis mums dėkoja! – Akimirką Rufas atrodė taip, lyg būtų pasirengęs griebti tamsiaodį už gerklės. Bet paskui, matyt, apsigalvojo. – Andiamo! – sušnypštė, daugiau nieko netaręs apsigręžė ir tempdamas Galertę iš paskos išdrožė laukan.

Putodamas iš įsiūčio išėjo į gatvę ir pliekė delnu per automobilio, stovinčio prie biuro pastato, stogą.

– Reikėjo man sutraiškyti tuos avigalvius kaip muses, – murmėjo Rufas. Staiga jo veidas nušvito.

– L’occasione fa l’uomo ladro!30 Kas įrodys, kad tie beždžionžmogiai mūsų nemaustė?

– Vis dėlto labiau tikėtina, kad Enrikas iš tikrųjų sugadino reikalą, – atsiliepė Galertė. – Negi donui Grasui sąmonė būtų aptemusi? Gal pamiršo, kad Kardonei jau prieš kelias savaites buvo pavesta uždaryti sąskaitas?

– Ar tau ne visi namie? Manai, donas Masimas per neapsižiūrėjimą pasiuntė mus į pasaulio galą? Tai bent problemėlė!

Rufas, ne toks išraudęs kaip Galertė, apsidairė.

– „Westpac“ turėtų būti toj pusėj, – parodė į gretimą prekybos centrą. – Kažkur už šio pastato. Mes pirma pro jį pravažiavom.

– Labas! – suurzgė Galertė. – Mus tik išjuoks, kai paklausim apie pinigus. Iš teisybės neturiu nė menkiausio noro atsidurti kvailio vietoj. Visai gali būti, kad tie trys beždžionžmogiai tenai viršuj apdairiai informavo policiją. Argi nesakiau vakar, kai tik atskridom, kad šioj saloj niekada nežinai, ko gali sulaukti?

– Ir vis dėlto! Ką tu papasakosi donui Masimui? – sudirgęs atšovė Rufas. – Kad pinigai išgaravo? Turim sugalvoti ką nors protingesnio.

Galertė mąstė.

– Mes iškasim tuos pinigėlius, kad ir iš po žemių. Teks tame banke būti atkaklesniems ir kalbėti tiesiau. Kaip manai?

Šventosios Liucijos skersgatvis

Į Boloniją jis ne tik sugrįžo dviem dienom vėliau, nei buvo planavęs, bet dėl automobilių spūsčių dabar dar ir vėlavo. Karlas tikriausiai jau spirga kaip ant žarijų jo laukdamas. Nors paskutiniai greitkelio kilometrai, rodės, niekada nesibaigs, vis dėlto Kardonė guodėsi bent turįs laiko pamąstyti. Laikraščiai tebemirgėjo sensacingomis antraštėmis apie Enriką; spėlionės apie brolį skaudžiai žeidė. „Kas buvo Enrikas Kardonė?“ – klausė „Corriere della Sera“ ir kėlė drąsias hipotezes apie Premeno biurą. Nors Robertas nenorėjo patikėti, kad gerbiama bendruomenė jo brolį vadina „abejotinos reputacijos figūra“, iš to, ką patyrė advokatų biure, atrodė, kad tokie tvirtinimai nėra iš piršto laužti.

Tarsi viso to būtų maža, kelyje teko kęsti baisų karštį, kol pagaliau saulė pasislėpė už horizonto. Dabar mašinoje tapo bemaž pakenčiama, ir Kardonė pradaręs šoninį langelį mėgavosi vėjeliu. Į miesto centrą nusprendė važiuoti pro mugę – tokiu metu ten mažiau spūsties. Ir nesuklydo. Mažiau kaip per penkiolika minučių pasiekė gotikinę Šventojo Dominyko baziliką netoli savo namų Šventosios Liucijos skersgatvyje. Net ir vietą mašinai pasistatyti rado ilgai neieškojęs. Užrakino automobilį ir iškėlė iš bagažinės dėžę su brolio daiktais. Jeigu reporteriai vis dar apgulę paradinį įėjimą, įsmuks pro užpakalines duris. Bet įsukęs į gatvelę pamatė, kad čia ramu. Regis, laikraščių bosai pristigo kantrybės.

Karlas laukė jo jau visą valandą. Jie dusyk kalbėjosi telefonu, ir bičiulis patarė Robertui būti atsargiam. Ir iš tiesų! Pasiekęs vartus jis pamatė nepažįstamus žmones, neabejotinai jo laukiančius. Už namo palei sieną irgi stoviniavo du nepažįstami vyriškiai. Kardonė buvo sugalvojęs, kaip išsisuks, jei būtų užšnekintas. Bet niekas jo nekalbino. Tad sparčiai nužingsniavo per kiemą nešinas savo dėže. Nors buvo įsitempęs, niekaip negalėjo nuvyti šalin minčių, be paliovos kirbančių galvoj. Prie Madžorės ežero atsitiko per daug visokių dalykų ir dabar jie gali ilgam pakeisti jo gyvenimą. Gerai, kad bent turi patikimą draugą, su kuriuo gali aptarti netikėčiausias naujas perspektyvas.

Įdomu, kaip reaguos Karlas išgirdęs, kad Enrikas paliko jam du namus ir banko sąskaitą? Velionis buvo sukaupęs taupomojoje kasoje per penkiasdešimt tūkstančių eurų. Dar daugiau pinigų, Roberto manymu, verti namai, kad ir stovi ne itin patrauklioj vietoj, be to, seniai neremontuoti. Nors jausdamas sąžinės priekaištus, Kardonė paslapčiom džiaugėsi praturtėjęs: juk iš karto nebelieka rūpesčio, kaip išgyventi.

Jis atsirakino buto duris ir jau prieškambary susidūrė su Karlu, pasirišusiu prijuostę.

– Atrodai visai kaip tavo mamytė!

– Smagu, kad vaikutis pagaliau namie. Pietūs gatavi, – išsišiepė Karlas, priėjo ir draugiškai paplekšnojo Robertui per pečius. Ilgi juodi jo plaukai krito ant juodų berankovių marškinėlių, paryškinančių raumeningą stuomenį. Tutto bene^31, skelbė šūkis, didelėmis baltomis raidėmis išrašytas per visą krūtinę.

– Atrodai nusikamavęs. Tikriausiai išalkęs? Regis, kiek per daug būsiu prigaminęs.

– Pirmiausia buona sera, – pasisveikino Kardonė ir pauostė kvapus, sklindančius iš virtuvės. – Nuo pat ryto dar nieko nevalgiau.

– Na, ir kaip tau sekėsi? Pasakok gi!

Kardonė išpūtė žandus.

– Tris dienas laksčiau liežuvį iškišęs! Nepatikėsi, kaip trūksta pagarbos žmogui valdžios įstaigose. Visada maniau, jog Dievas nekūrė nei prašymų, nei blankų. Bet gal neatidžiai skaičiau pasaulio sukūrimo istoriją?

– Jis sukūrė žmones ir valdininkus, o pastarieji kūrė blankus. Kaip tu gali tikėtis, kad valstybės tarnautojai bus tau atidūs, jeigu jie tam ir išrado instrukcijas bei potvarkius, kad tu jų laikytumeis? Ar skaitei šios dienos laikraščius?

– Skaičiau, – bjaurėdamasis atsakė Kardonė. – Net per radiją vien apie tai ir tarška. Jau bloga darosi! Nebegaliu klausytis.

– Na, tai gal ir televizijos naujienos per daug nebesugadins tau apetito. Beje, žinok, ta televizija...

– Ką televizija? – išsiblaškęs paklausė Kardonė.

– Kaskart, kai tik suskamba mano mobilusis arba ir laidinis telefonas, televizoriaus ekrane ima snigti. Kažkas ten sugedę. Bet tikiuosi, kad imtuvas dar bent kiek laikys: naujam kol kas neturim pinigų.

– Nesirūpink, – lyg tarp kitko tarstelėjo Kardonė. – Nuo šios dienos turim.

Karlas pažvelgė į jį nustebęs.

– Paskui, paskui! – nusišypsojo Kardonė. – Geriau papasakok, ko pagaminai.

– Tikiuosi, nenusivilsi, – atsakė Karlas. – Turim tortelloni su ricotta įdaru, po jų valgysim bollito misto su žaliuoju padažu. Sutaisiau jį su jautiena, veršiena, liežuviu ir vištiena, įdėjau truputį cotechino, zampone ir prieskoninių šaknelių, taip, kaip tu mėgsti. Galim jau ir sėsti prie stalo. – Paskui šūktelėjo jau iš virtuvės: – Degu iš nekantrumo.

Jis atnešė į svetainę dvi kupinas lėkštes ir pažvelgė draugui į veidą.

– Tu toks apniukęs, matyt, nekokie reikalai.

Kardonė pakraipė galvą.

– Taip tik atrodo. Mašinoj turėjau laiko pamąstyti. Važiavimas ir tas lakstymas nuo vieno pas kitą gerokai išvargino. Ir Premenas paliko labai slogų įspūdį, ir pokalbiai su brolio partneriais buvo nemalonūs. Dėl palikimo nuvažiavau į Palancos teismą, ten teko laukti kelias valandas, bet vis tiek nieko dorai nesužinojau. Bent jau teisėjas buvo labai malonus, tačiau tuo viskas ir baigėsi.

– Kas toj dėžėj? – mostelėjęs galva pasidomėjo Karlas ir patogiai įsitaisė prie stalo.

– Enriko daiktai. Visokiausi popieriai, nuo gimimo liudijimo iki draudimo polisų. Tiesa, ir laiškas man. Dar neatplėšiau. Nujaučiu kažką negero, tad nusprendžiau perskaityti, kai jau būsiu namie. Visas tas krosas per merijos kabinetus, apsilankymas teisme dėl palikimo ir laidojimo biure tiek man įkyrėjo, kad nebenorėjau dar nervų tąsytis.

– Beje, dėl nervų tąsymo. Šįryt buvau porai valandų išėjęs apsipirkti, – ūmai pakeitė temą Karlas, – o grįžęs pajutau, tarsi kažkieno lankytasi mūsų bute.

– Kodėl taip manai?

– Mat esu tikras, kad virtuvės krėslo tikrai nepalikau svetainėj. Net paklausiau senąją Sanati, kaimynę, kuri kai kada palaisto mūsų gėles. Bet ji nieko nežinanti. Ko norėti, sklerozė... Vis dėlto man pasirodė keista. – Karlas gurkštelėjo vyno. – Tiesa, ant stalo yra laiškų, – prisiminė. – Turbūt sąskaitos.

– O iš teismo, iš policijos?

– Pats pasižiūrėk! Laiškai guli ant tavo stalo šalia kompiuterio.

– Verčiau valgysiu, kol staigmenos nesugadino apetito, – nutarė Kardonė ir čiupo šakutę. Tylomis knebinėjo lėkštėj, o Karlas kirto pasigardžiuodamas.

– Tai gal jau pradėk pasakoti, – paragino Robertą. – Juk telefonu buvai užsiminęs apie įdomius dalykus.

– Tik įsivaizduok! Enriko biuras uždaromas, – išpyškino Kardonė. – Jo partneriams, Senai ir Pantriniui, terūpi kuo greičiau sandariai uždangstyti langus. Neva eisiantys į pensiją.

– Argi jie jau tokie seni?

– Taigi kad ne! Galėtų dar dirbti kad ir dvidešimt metų. Bet kurgi tau!.. Žinai, man pasirodė, kad jie sprunka galvotrūkčiais. Lyg šėtono vejami.

– Ar kalbinai juos apie tai? Juk turi kas nors toliau vadovauti biurui. Negi galima taip staiga nutraukti visus komercinius ryšius!

– Ir aš taip maniau. Bet kad būtum girdėjęs, ką juodu kalba! Kontora beveik tuščia, tarnautojai išleisti namo. Kompiuteriai, bylos, dauginimo aparatai, telefonai – viskas suversta krūvon. O nuostabiausia štai kas: tasai Sena stovi vienas kaip pirštas savo biure ir mano akivaizdoj kemša į dokumentų naikiklį sąskaitų išrašus ir komercinius raštus, lyg manęs šalia nebūtų!

Karlas pamiršo net kąsnį praryti.

– Na ir?..

– Ką „ir“?

– Čia jau tikrai kažkas ne taip! Aš, tavim dėtas, būčiau jį...

– Tik jau nemanyk, kad aš vien spoksojau! Sena – kaip žuvis: sumeškeriok, kad gudrus, jei neprasižioja.

– Quest’è vero!32 – susijuokė Karlas. – O kaip tavo tėvų namas?

– Biuro pastatas ir tėvų namas priklausys man, kai tik teismas patvirtins paveldėjimo faktą. Be to, Enrikas paliko man penkiasdešimt tūkstančių eurų. Jie guli Palancos taupomojoj kasoj.

– Madonna! Ką besakytum, Robertai, dabar jau atsistosi ant kojų! – Karlas net valgyti pamiršo. – Fantastika! Bet tokiu atveju tikriausiai persikelsi į Premeną. – Jo veidas staiga apniuko. – Suprantama. Nebereikės nei nuomos mokėti, nei nuolat durstyti piniginės spragų apgailėtinais laikraščio honorarais.

– Man važiuojant čionai šmėkštelėjo mintis, kad galėtume abu kraustytis prie Madžorės ežero. Mano tėvų namas erdvus, turėtume labai daug vietos, o bene taip jau svarbu, kur mudviem dirbti.

– O tai kas trukdo? – paklausė Karlas. Žiburėliai juodose jo akyse prigeso.

– Tas, kad čia esu arti kultūros, intelektualų veiklos sūkury ir nenorėčiau to keisti į nerūpestingą atostogautojo murksojimą prie ežero. Tikrą gyvenimo pilnatvę patiriu tik čia.

– Bet juk yra ir kita medalio pusė – įgimtas tėviškės ilgesys.

Kardonė gūžtelėjo pečiais.

– Žinok, patyriau keistą jausmą, kai grįžęs namo ėjau per miestelį. Kai po ilgo laiko vėl apsilankai ten, kur prabėgo tavo jaunos dienos, pastebi, kad tai nebe ta vieta, kurios ilgėjaisi. Juk vyleisi grįžti į vaikystę. Daugybė dalykų pasikeitė, bet daugybė liko tokie pat. O man nebemiela nei tas, kas dabar kitaip, nei kas išliko nepakitę. Be to, Premene mane varžytų ne tik būtinybė prisitaikyti prie turistų dienotvarkės, bet ir praeities prisiminimai. Iš Bolonijos grįžęs prie Madžorės ežero staiga pasijutau pasenęs.

– Suprantu, – prislėgtas tarė Karlas. – Pažįstu tą jausmą. – Ir įsispoksojo į tuštumą.

– Ko dabar susiraukei? – suniurnėjo Kardonė. – Juk žinai, kad niekada neišsikelsiu iš Bolonijos. Niekada! – ir drąsinamai pažvelgė į bičiulį. – Ir tik jau ne todėl, kad tu čia pats vienas neišgalėtum nuomotis buto. Ne, apie tai negali būti nė kalbos!

Karlo veidas nušvito.

– Bet vis dėlto finansiškai tau būtų lengviau.

– Dabar jau ir taip, ir anaip bus lengviau. Viskas, gana apie tai, – nukirto Kardonė. – Argi ne puiku žinoti, kad galėsiu rašyti be rūpesčių, nedrebėdamas, kaip išgyventi kitą mėnesį. Mūsų draugai ims vadinti mane turtuoliu, – sumurmėjo.

– Turtuoliu tapsi tik tada, kai neberūpės, kiek iš tavęs išlups mokesčių inspekcija. O lups be gailesčio, matysi. Na, bet vis tiek džiaugiuosi dėl tavęs.

Pirmąsyk jau ir Kardonės akyse švystelėjo santūri viltis ir net džiaugsmas.

Pavalgę juodu dar ilgokai sėdėjo; Kardonė smulkiai išpasakojo viską, ką patyręs Premene ir kaip ginčijęsis su brolio partneriais. Kaip teisėjas jam išaiškino, kad jis būsiąs vienintelis brolio turto paveldėtojas, nes daugiau giminių nesą.

– Tiesa, dar yra tas laiškas, kurio iki šiol taip ir neperskaičiau. Jis guli dėžėj tarp Enriko popierių.

– Tai atplėšk pagaliau! – paragino Karlas. – Nejaugi bijai?

Jis išsirangė iš krėslo ir nunešė indus virtuvėn. Grįžęs su dviem taurėmis raudonojo vyno, rado Kardonę vis dar neryžtingai sėdintį prie stalo. Pastatė jam vieną taurę ir pažiūrėjo tiesiai į akis.

– Bijai, ar ne?

– O ko čia stebėtis? Užtenka prisiminti televizijos žinių laidas, kuriose Enrikas siejamas su mafija. Neduok Dieve, laiškas patvirtins, kad laikraščių antraštės nemeluoja.

– Vis tiek nebus blogiau, negu pliurpia žiniasklaida, – bandė paguosti Karlas. – Salute! Morituri te salutant!33 – Pakėlė taurę ir gurkštelėjo.

Kardonė gūžtelėjo pečiais: nuo likimo nepabėgsi.

– Mudu su broliu nelabai ką turėjom pasakyti vienas kitam. Aš neklausinėjau, kuo jis užsiima, o jis rimtai nevertino mano darbo. Enrikas taip ir nesuprato, kodėl aš ėmiausi nepelningos literatūros.

Karlas garsiai atsiduso.

– Suprasti galì tik sutikęs su tuo, kad oponentas gãli būti ir teisus. Tačiau žmonės klysta, kiekvienas savaip, o tūlas net ir tyčia.

Kardonė nelinksmai susijuokė.

– Ko gero, taip ir yra. Mano brolis turbūt suprato tik pats save. Mūsų pažiūros buvo visiškai priešingos. Atvirai kalbant, net stebiuosi, kad Enrikas parašė man laišką. Pirmąsyk gyvenime.

Jis atsikėlė, atsinešė dėžę į kambarį ir ištraukė iš jos rudą voką, užrašytą ranka. Susimąstęs pasidėjo priešais ant stalo ir įsispoksojo kaip į kokią bombą. Spartietiškai apstatytą kambarį gaubė šilta senoviško toršero šviesa. Kardonė akimis tyrinėjo brolio žodžius, rašytus mėlynu rašalu. Energingas braižas, raidės vien didžiosios, kiek pasvirusios, liudijo tvirtą valią. Galiausiai ryžęsis Kardonė įkišo smilių po voko atvartu ir atplėšė laišką. Atsargiai, lyg bijodamas sugadinti, atlankstė lapus.

– Nagi skaityk! – nekantravo Karlas.

Kardonė išlygino popierių ir ėmė tyliai skaityti:

Mielasis Robertai,

kai laikysi šį laišką rankose, manęs nebebus gyvo. Gal tai skambės patetiškai, bet žinok, kad aš Tavim visada paslapčiom gėrėjausi. Gaila, kad mudu taip ir nesuartėjom: per daug skirtingai susiklostė mūsų gyvenimas, per daug skirtingi buvo mūsų tikslai, per daug skirtingi buvome patys. Tu likai ištikimas sau, o man nepavyko, ir aš kartais pavydėdavau Tavojo gyvenimo. Aš, kaip advokatas, visuomet viską planavau, apgalvodavau ir vengiau rizikos. O Tu ne toks: Tu svajotojas, burtininkas, prisikuri dangiškų oazių ir pardavinėji jas žmonėms žemės dykumose kaip rojų. Ir realistas pralaimėjo! Buvau pamiršęs, kad žmonėms mieliau svajoti, nei kovoti dėl karjeros, sėkmės ir pinigų.

Kas ima, parsiduoda! Per vėlai tai supratau ir gavau susimokėti. Man buvo pateikta sąskaita, kai jau maniausi atsikratęs rūpesčių iki pat savo smulkmeniškai sutvarkyto gyvenimo pabaigos. Ir štai viskas išvirto kitaip. Nesistenk to suprasti, bet dabar noriu bent jau Tavo gyvenimu pasirūpinti, jei neįstengiau pasirūpinti savuoju.

Priede rasi IBA adresą. Tenai, tame „International Bank of Antigua“, atidariau sąskaitą Tau, kaip palikimą. Tai koduota sąskaita, kuria galėsi naudotis tik asmeniškai atvykęs. Taigi turėsi skristi į Antigvą. Kodas – mūsų šuns vardas, to paties, kuris mus vaikystėje visur lydėdavo.

Galbūt ta priešmirtine valia Tave įpareigoju – nežinau. Betgi Tu už mane stipresnis, nes aš gyvenau iliuzijomis, maniau, kad su tokiu savo protu galiu viską. O Tu visada svajojai. Dabar jau žinau: svajones galima įgyvendinti, o iliuzijų – ne. Kaip naudosies tais pinigais, tai jau Tavo reikalas. Galėsi įgyvendinti savo svajones.

Jei nenori tapti nelaimingas, su niekuo nekalbėk apie mano palikimą, išskyrus geriausią mano draugą, kuris gyvena Antigvoje, Sent Džonse. Tai seras Edvinas Galacheris, Antigvos parlamento ir Ministrų kabineto narys, kartu ir IBA valdybos pirmininkas. Jo adresą irgi rasi laiško priede.

Prie šio laiško pridedu testamentą, kuriuo skiriu Tave vieninteliu paveldėtoju. Galėsi jį pateikti teisėjui, tvirtinančiam palikimą.

Antigvoje, banko seife, padėtas bloknotas su svarbiais duomenimis. Jei susidurtum su sunkumais, perduok jį generaliniam prokurorui daktarui Silvijui Santapolai, kurį rasi Romoje, Teisingumo ministerijoje. Ir tik jam! Nes jis vienintelis galės padėti ir padės Tau bėdoje.

Nežinau, ką ketini daryti su mūsų tėvų namu ir biuro pastatu. Kaip nuspręsi, taip ir bus.

Baigiu laišką paskutiniu atsisveikinimu su Tavim, tikėdamasis, kad vis dėlto aš Tau bent šį tą reiškiau.

Tavo brolis Enrikas

Kardonė žvilgtelėjo į laiško datą.

– Jis tai rašė dvi dienos prieš mirtį, – sumurmėjo. – Dieve mano, kaip baisu numanyti, juoba žinoti, kad būsi nužudytas.

– Siaubinga, – susijaudinęs linktelėjo Karlas. – Kodėl jis nenuėjo į policiją? – svarstė.

– Laiške minimi jo užrašai, – tarė Kardonė. – Jie yra Sent Džonse, banko seife. Dieve mano, į kokius dalykėlius jis buvo įklimpęs? Ir kodėl mane iš bėdos turėtų gelbėti tik tasai Santapola?

– Dio cane! – apstulbęs šūktelėjo Karlas. – Jis, sakytum, numatė, kad ir tau gali kas nors atsitikti!

– Taip, man irgi taip atrodo. Bet kodėl jis taip manė?

– Privalai tuoj pat eiti į policijos prefektūrą! Nesielk lengvabūdiškai!

– Ir ką aš pasakysiu karabinieriams? Ei jūs ten, sveikučiai! Mano brolis į banko seifą Antigvoje padėjo užrašų knygelę. Ten jūs tikriausiai rastumėt šio to įdomaus... Taigi, o ko? Kodėl tada jis nerašo, kad kreipčiausi į karabinierius, o tik į generalinį prokurorą? Prakeikimas, Enrikui reikėjo pačiam eiti pas jį! – Kardonė nusišnypštė. – Dar prieš dvi savaites mano gyvenimas tekėjo ramiai ir tvarkingai. O dabar? Jaučiuosi taip, lyg sėdėčiau ant bombos nežinodamas, kada ji sprogs.

– Nagi pamąstykim! Bus išmintingiau, negu po laiko priekaištauti broliui. Tik įsivaizduok, kaip jis bijojo!

– Teisybę sakai! Turbūt buvo suparalyžiuotas. Tik taip galėčiau suprasti jo laiško turinį. Niekas nesileistų kaip koks avinas nuolankiai vedamas į skerdyklą, kad ir kokių baisybių lauktų iš karabinierių arba iš prokuroro.

Karlas tylomis sutiko, atsikėlė ir nuėjo virtuvėn vyno butelio.

– Neabejoju, kad Sena ir Pantrinis tikrai viską žino! – šūktelėjo Kardonė bičiuliui pavymui. – Važiuodamas svarsčiau, ko galėčiau imtis prieš tuodu.

Jis darsyk permetė akimis brolio laišką, paskui pamažu sulankstė ir įkišo atgal į voką. Akis užplūdo ašaros. Niekad nebūtų mãnęs, kad išgirs iš Enriko tokius jaudinamus žodžius. Nė sykio brolis, kol buvo gyvas, neužsiminė, kad juo didžiuojasi.

– Kam, po paraliais, mano broliui prireikė sąskaitos Karibų salose? – kreipėsi į Karlą, grįžtantį su vyno buteliu. – Kažkokia nesąmonė!

– Pinigams plauti? – bandė spėlioti šis, tačiau iš jo veido galėjai matyti, kad nieko nesupranta. – Gal išeikvojo svetimus pinigus ir baiminosi, jog teks atsakyti?

Kardonė abejodamas papurtė galvą. Karlas šnekėjo toliau:

– Viena tik aišku, kad dėl poros tūkstančių eurų niekas nesivargintų lėkti į Antigvą ir ten atsidaryti sąskaitą, apie kurią niekas nieko nežinotų.

– Jeigu jis būtų išeikvotojas, – svarstė Kardonė, – tai apgautasis būtų jį apskundęs.

– O kam? – paprieštaravo Karlas. – Jeigu tai nelegalūs pinigai, negi jų savininkas išsiduos?

– Teisybė... – susimąstė Kardonė. – Matyt, Enrikas žinojo kažką tokio, kas gali kam nors pakenkti. Bet už tai žudyti, ir dar šitaip!

– Manai, jis ką nors šantažavo?

– Manyčiau. Tik jau ne juodieji pinigai čia kalti ir ne vengimas mokėti mokesčius. Finansų organai savo skolininkų negalabija. O mafija – taip!

Pagaliau jis ištarė žodį, kurio tiek laiko nedrįso minėti, ir pagaliau pažvelgė tiesai į akis. Enrikas buvo susijęs su mafija. Šiomis aplinkybėmis kito paaiškinimo negali būti. Vieša brolio egzekucija, Senos karštligiškas skubėjimas apvalyti biurą, Pantrinio užuomina, laiškas – kokią dar išvadą galima padaryti?

– Velniava! – ištrūko Karlui. – Daug mėšlo gali iškilti į paviršių.

– O aš jame murkdysiuos, – niūriai pridūrė Kardonė, – nors niekaip negaliu susitaikyti su mintimi, kad Enrikas buvo nusikaltėlis. Aišku, Sena nebūtų naikinęs finansinių dokumentų, jei ten būtų buvusi nepriekaištinga tvarka.

– Vis dėlto logiškiau būtų kalbėti apie nelegalius pinigus, o ne apie idiotišką šantažą, – samprotavo Karlas. – Kur tu rasi tokį kvailį, kad konfliktuotų su mafija!

– Štai tas mane ir trikdo. Kad ir ką sakytum apie Enriką, jis tikrai nebuvo kvailas, juo labiau naivus. Ir niekada nekalbėjo apie jokią sąskaitą užsienyje. Neatrodė ir labai pinigingas.

– O ar bent kada bandei gauti iš jo pinigų? – pasiteiravo Karlas. – Juk gerai prisimenu, kad kartais tau būdavo labai striuka...

– Žinoma, esu mėginęs bent kiek išmelžti. Jis nusikratydavo manim sakydamas, kad privalau pats išsikapstyti.

– Žinau, pats esu tai patyręs. Niekada neprašyk pinigų iš giminaičių – visuomet išgirsi tik išsisukinėjimus!

– Jei pamatytum tą biuro pastatą arba mano tėvų namą, įsitikintum, jog pinigais ten nekvepia. Ten verkiant reikia remonto.

Karlas truktelėjo pečiais.

– Atvirai kalbant, tu ne kažin kiek žinai apie brolį, argi ne? Šiaip ar taip, susidaro įspūdis, kad tavasis Enrikas gyveno dvilypį gyvenimą.

Kardonė gaižiai nusišypsojo.

– Nors tavo gyvenimas būtų ir dvilypis, mirsi tik vieną kartą.

– Taigi. Skųskis kiek nori, kad gyvenimas neteisingas, – šiuo teiginiu dar nė vienas nenusivylė.

Kardonė praleido pro ausis Karlo gražbylystę, kuria jis taip mėgo pasipuikauti kur dera ir kur nedera.

– Ar ta Antigva ne kur nors šalia Kubos?

Karlas pašoko, atsinešė kompiuterį ir įjungė.

– Tuoj sužinosim. Kam gi tada būtų Google!

Kol jis naršė po internetą, Kardonė dar sykį permetė akimis laišką. Širdis ėmė daužytis kaip pašėlusi. Delnai suprakaitavo iš susijaudinimo. Enrikas turėjo nelegalių pinigų, tai jau aišku. Ir tikriausiai – labai daug. Staiga Robertas išvydo juos kaip ant delno – argumentus, kurie glūdėjo giliausiame sielos kamputyje, kuriuos nedrąsu buvo ištarti balsiai. Jeigu jo brolis padarė ką nors neteisėto, ar nieks nepareikalaus, kad už tai atsakytų jis, Robertas? O jei pasiims tuos pinigus? Kas tada? Jei Enrikas iš tiesų apvogė mafiją, ar Robertas turi teisę tais pinigais naudotis? Jis pasistengė susiimti ir paanalizuoti. Prieš taip baisiai nužudomas, Enrikas viską apgalvojo: užrašė banko adresą, telefono numerį ir valdybos pirmininko pavardę, nurodė net sero Galacherio namų adresą. Galgi Enrikas buvo tik labai taupus? Ne! Išeikvotojas? Ne! Net ir tuo Robertas nedrįso įtarti brolio. Ir vis dėlto atrodė, kad Enrikas neteisėtai susikrovė turtą. Kokio didumo – sužinos tik tada, kai ištirs viską iš pagrindų. Kad ir kokios sumos būtų sąskaitoje Antigvoje, Kardonė bandė įsivaizduoti, kas atsitiktų, jeigu jis pamėgintų tą turtą pasilikti.

– Radau įdomių dalykų, – šūktelėjo Karlas. – Aš tau paskaitysiu. Antigvos ir Barbudos salos su kai kuriomis kitomis Vest Indijos salomis sudaro nepriklausomą valstybę, Tautų Sandraugos narę. Ji yra tarp Šiaurės Atlanto ir Karibų jūros, į pietryčius nuo Puerto Riko. Sostinė – Sent Džonsas. Valstybės galva yra Jungtinės Karalystės monarchas, taigi šiuo metu – karalienė Elžbieta II. Salose jai atstovauja generalinis gubernatorius. Valstybinė kalba – anglų.

– Taigi limbo ritmai, storos piniginės, palmės ir daug saulės, – sumurmėjo Kardonė.

– Toliau – dar įdomiau, – kalbėjo Karlas. – Nagi, žvilgtelėk!

Kardonė pakilo nuo kėdės ir pažvelgė Karlui per petį.

– Štai kas čia rašoma, – įsikarščiavęs varė Karlas ir balsu skaitė toliau: – Antigva ir Barbuda priskiriamos prie mokesčių rojaus šalių, neišduodančių paslapties. Pasak Italijos finansų ministro, Antigva vilioja pirmiausia anonimiškumu ir kapitalo saugumu. Vietos bankai konkuruoja dėl investitorių ir finansinių bendrovių. Bet iš tiesų, anot mūsų finansų ministro, jie padeda išvengti mokesčių, išvežti kapitalą, užmaskuoti nuosavybę ir plauti pinigus.

– Enrikas, gudrusis advokatas, – dar ir mokesčių sukčius? – pertraukė Kardonė draugo tiradą. – Enrikas yra...

– Norėjai pasakyti, buvo? Tavo brolis miręs.

– Okay. Jis buvo neblogas žmogus. Niekada nebūtų ėmęsis pinigų plovimo. Ir kol dar tikrai nežinau, kas manęs laukia Antigvoj, tikiuosi, kad jis tik nuslėpė pinigus nuo finansų organų.

– Kas žino, gal jis samprotavo kaip vienas mano pažįstamas? Šis teigia, kad pajamos – tai komisiniai, kuriuos valstybė leidžia gauti piliečiui, kad iš jo paimtų mokesčius. Gal panašiai mąstė ir tavo brolis. Jis pervedinėjo savo honorarus į Antigvą, o komisinius deklaravo Italijoj. Lyg ir įtikinamai skamba. Kaip manai?

Kardonė bakstelėjo smilium į kaktą.

– Taip jokiu būdu neišeina. Tada brolio klientai būtų turėję honorarą mokėti grynais...

Tarė ir stabtelėjo.

– Tataigi! – išsišiepė Karlas.

– Stačiai nežinau. O kaipgi nepastebėtam pervežti pinigus per sieną?

– Neįsivaizduoju. Dar nesu tiek turėjęs, kad būtų reikėję tuo užsiimti. Manau, lagamine. Nusiperki bilietą, nuskrendi ir įmoki, – pareiškė Karlas ir ištuštino taurę.

– Dio mio, koks tu naivus! Kaip tu tai padarysi, kai dabar šitokia kontrolė? – nepatikliai papurtė galvą Kardonė. – Nors, kai girdžiu šitaip sakant... jeigu gerai pasvarsčius... esama kokių nors triukų. – Suraukė kaktą ir susimąstė. – Kas dar įdomesnio toj Antigvoj? – tarstelėjo.

Kardonė dar nebuvo matęs Karlo tokio subruzdusio. Tasai lėkte nulėkė prie spausdintuvo ir ištraukė iš jo pluoštą primargintų lapų.

– Nepatikėsi! Tų Karibų valstybėlių vyriausybės atvirai siūlo investuoti kapitalą jų šalyse. Ten jis būsiąs apsaugotas nuo bet kokių valdžios kėslų. Advokatų biurai šlovina tas lengvatinės prekybos zonas kaip saugiausias vietas kapitalui laikyti. Tenai, sako jie, savo finansines būstines yra deklaravusios daugiau kaip šimtas tūkstančių firmų: jos naudojasi palankiais mokesčių įstatymais ir reguliavimo lengvatomis. O štai dar – tik paklausyk, Robertai! Tai verta įsidėmėti! Antigvoje neprivaloma buhalterinė apskaita, ten nėra nei bankų priežiūros, nei mokesčių kontrolės. Nereikia net baimintis – žodis žodin taip ir pasakyta! – baudžiamosios atsakomybės arba tarptautinio teisinio persekiojimo.

– Ar tau aišku, ką tai reiškia? – pasiteiravo Kardonė.

Karlas išsiviepė.

– Kurgi ne! Tik paskaityk, ką čia radau parašyta. Daugelis kriminalinių organizacijų naudojasi palankiomis sąlygomis lengvatinėse zonose, steigia ten fiktyvias firmas arba deponuoja pinigus. – Jis sviedė į draugą triumfuojantį žvilgsnį. – Na, ir ką pasakysi? Tikriausiai ten – ne vien tik mafijos sąskaitos.

– Aišku, ir mano brolio, – sarkastiškai atsiliepė Kardonė.

– Atsipeikėk, Robertai! Nėr čia ko raukytis! Brolis paliko tau neapmokestinamą kapitalą! Turėtume už tai susidaužti. Tegul ilsisi ramybėje! Tik žiūrėk, nestok mafijai skersai kelio!

– Ar tik nesapnuoju? – sumurmėjo Kardonė.

Jis jau lyg ir ėmė suvokti visus savo būklės aspektus. Atsisėdo ant sofos ir ėmė svarstyti. O ką, jei tie pinigai – iš neteisėtų šaltinių?.. Ir pats išsigando savo minties. Juk tiek kartų yra kalbėjęs: kuo daugiau pinigų, tuo mažiau skrupulų. Tai kur tie jo paties skrupulai? „Kaip mane paveiks tas turtas, – mąstė jis, – jeigu jį priimsiu, kaip norėjo Enrikas?“ Ūmai pašoko nuo sofos ir kelissyk apėjo svetainės stalelį, kovodamas pats su savim. – Jei turėčiau pinigų, susikraučiau lagaminą ir pirmu lėktuvu skrisčiau į Karibus, – tarė. – Privalau žinoti, iš kokių šaltinių suplaukė tie pinigai!

– Kokias nesąmones čia šneki? Nori pamatyti popierėlį, kam jie priklausė anksčiau? Na, jei taip... Vos prieš valandą pasakojai man, kad brolis paliko tau pinigų taupkasėje. Penkiasdešimt tūkstančių! Bilietui tikrai pakaks.

– Kol iš notaro negavau oficialaus patvirtinimo, negaliu iš ten paimti nė cento.

– O kiek turi savo sąskaitoj? – paklausė Karlas.

– Tik du tūkstančius. Kitą savaitę bus pervestas honoraras iš Operos teatro už susitikimą su skaitytojais. Bet ir ten ne kažin kas. Pats žinai, koks tų leidyklų šykštumas. Užtektų daugių daugiausia skrydžiui ir porai dienų viešnagės. O kas žino, kiek turėsiu užgaišti Karibuose, kol prisikasiu iki sąskaitos. Juoba neturėdamas liudijimo, kad esu paveldėtojas. Dar nežinia, ar Italijos teismo sprendimas ten apskritai bus pripažintas. Gal reikės dar ir notaro patvirtinimo.

– Ar teisėjas sakė, kiek laiko truks sutvarkyti popierius, kol tu galėsi disponuoti Enriko sąskaita Premene?

– Jo nuomone, penkios šešios savaitės. Betgi pats žinai, kaip skuba mūsų teismai.

– Na ir kas, – metė Karlas. – Nueisi į savo banką ir paimsi paskolą. O grąžinsi, kai jau būsi pinigingas. Tiek ir tos bėdos.

– Be paveldėjimo liudijimo paskolos negausiu. Štai kur problema. Juk ir pats žinai bankų taisykles.

Karlas išsišiepė.

– Bankų direktorius ir kreditų tvarkytojus reikėtų išprašyti į pensiją nuo penkiasdešimties metų, nes jie nebesuvokia, ko reikia jaunesniems.

– Tavo atveju tai neturi jokios reikšmės, – sumurmėjo Karlas. – Nueini į savo banką, toks jaunyvas, energingas ir pasitikintis savim, ir su nugalėtojo šypsena tėški tiems vaikinams testamentą. O anie, perskaitę, kad tu paveldėjai du namus, tik išsitempia ir bruka tau pinigus.

Kardonė akimirką mąstė.

– Gal tikrai pamėginti... – Ir nutilo. Paskui šūktelėjo: – Klausyk, man jau gana, einu gulti! Gal miegodamas sumanysiu, ką rytoj daryti... Juk žinai, kad neišmanėliams Viešpats dovanoja ramų miegą ir saldžius sapnus.

Pašnekesiai banke

Port Viloje, didžiausio Australijos ir Okeanijos banko filiale, prie marmurinio barjero išdidžiai įsitaisė du siciliečiai.

– Kas šio banko direktorius? – riktelėjo Rufas moteriškei už registratūros langelio. Šaltas jo žvilgsnis verte pervėrė čiabuvę, lyg mėgintų užhipnotizuoti.

– Misteris Haris Maksandoras, – sutrikusi atsakė ji storžieviui klausėjui. – Bet jis dabar... jis yra... Manau, jis kaip tik kalbasi su klientais. Nežinau, ar išdrįsčiau...

– Man visai neįdomu, su kuo jis dabar kalbasi, mis... – pertraukė ją Rufas. – Išdrįskit jį sutrukdyti! – ir pažvelgė į ją su panieka. – Kaip, beje, jūsų pavardė?

– Mis Blumfild, – paskubėjo atsakyti ji ir baimingai pakėlė akis.

– Bene, mis Blumfild! Tuoj pat einat pas savo poną bei viešpatį ir pranešat jam, kad čia, vestibiulyje, laukia ir nori su juo pašnekėti toks labai nekantrus signore Rufas, „Rizzolo Venture Capital“ įgaliotinis! Capisce?

Administratorė išsigandusi linktelėjo, šmurkštelėjo anapus širmos ir netrukus grįžo kartu su vyriškiu. Bankininkas neabejotinai buvo australas, lieknas ir strazdanotas, įpusėjęs penktą dešimtį; blyškiai mėlynos akys, rūdžių spalvos plaukai, oda kone permatoma. Jis neryžtingai priėjo prie barjero, o jo tarnautoja pasitraukė tolėliau ir tik žiūrėjo išplėtusi akis.

– Labą dieną, ponai! Ką tik man sakė... Pageidavot skubiai pasikalbėti su manim?

– Mano pavardė Rufas, – atšovė ištįsėlis sicilietis. – Ar tai jums ką nors sako?

– Aš – Maksandoras, direktorius, – atsiliepė bankininkas ir tarsi paūgėjo suvokdamas, koks yra reikšmingas, bet susidūręs su skvarbiomis Rufo akimis vėl susigūžė ir ėmė neryžtingai trypčioti.

– Žinau, – sušnypštė Rufas ir žvilgtelėjo į kolegą, lyg klaustų, ar tik banko direktorius nekvanktelėjęs.

– Jei neklystu, judu įgalioti atstovauti Italijos firmai „Rizzolo Venture Capital“, – pasiskubino tarti bankininkas ir vos nepaspringo savo paties žodžiais.

– Taigi jūs, be abejo, pažįstat ponus Masimą ir Santorinį.

Maksandoras linktelėjo.

– Ponai direktoriai dar visai neseniai laikė mūsų banke nemažą kapitalą. Jei gerai pamenu, iš viso trylika sąskaitų.

– Štai čia tikrai pataikėt, signore! Na, o toliau?

– Misteris Hua ką tik informavo mane, kad jūs buvot ir pas jį. Bijau, kad aš... – bet išvydęs Rufo akis, Maksandoras taip ir nebaigė sakinio.

– Non è vero!34 – suniurnėjo sicilietis. – Nejaugi Džefrio Dži kontoroje yra tamtamų? Gal jais perduota ir žinia, ko mes pas jus atėjom?

– Ne, – išstenėjo bankininkas. – Ne visai...

– Suprantu, jis turbūt sumaišė ritmą, – pertraukė Rufas direktorių, beprarandantį savitvardą. – Tada aš pakartosiu teisingu ritmu: mes norim pamatyti „Rizzolo Venture Capital“ sąskaitas. Capisce? Ir nedelsiant! – Rufas pakišo jam po nosim segtuvą. – Štai čia yra įgaliojimai! Tamtamai, ko gero, bus ne visai tiksliai perdavę informaciją.

– Gal ir nepatikėsit, bet čia, saloj, jau turim ir telefoną, – įsidrąsinęs atrėžė Maksandoras.

– Ką jūs sakot! – piktai sušnypštė Galertė.

Bankininkas sutriko; iš jo veido buvo matyti, kad nelabai žino, kaip elgtis.

– Ar neužeitumėt į mano kabinetą? – paklausė ir nerangiai mostelėjo į galinę registratūros sieną su keleriomis durimis. – Gal aš eisiu pirmas...

– Žinoma...

Nedraugiškas Rufo balsas vis labiau gąsdino direktorių, jis kas pora žingsnių gręžiojosi atgal.

– Tik jau nesirūpinkit! – sududeno Galertė. – Mes tikrai neatsiliksim!

Įėjęs į Maksandoro kabinetą, jis uždarė duris ir atsišliejo į jas nugara, o Rufas smalsiai apžvelgė kambarį.

Kabinetas buvo įrengtas dalykiškai ir funkcionaliai: kompiuteris, telefonas, telefaksas ir keletas bloknotų – tiek tebuvo matyti; viskas skirta darbui. Oficialią atmosferą dar labiau pabrėžė pilkos spalvos baldai ir šeši chromuoti krėslai prie posėdžių stalo. Virš Maksandoro rašomojo stalo kabojo banko pastato nuotrauka, padaryta švenčiant dvidešimt penkerių metų sukaktį.

– Sėskitės, ponai! – pakvietė direktorius, bet pats liko stovėti prie savo stalo, tik nervingu gestu pasitaisė akinius ant nosies ir kostelėjo, vis dirsčiodamas į lankytojus. O šie tylomis šaltu žvilgsniu tyrinėjo Maksandorą, kuris, regis, niekaip neapsisprendė, kaip pradėti pokalbį, o gal laukė svečių žodžio.

– Kokia dabar sąskaitų būklė? – stačiai kirto Rufas. – Norėtume į jas pažvelgti. Juk ne pastovėti čionai atėjom.

Direktorius nervingai nusibraukė plaukus nuo kaktos. Matyt, jam nebuvo lengva atremti Rufo klausimą. Jis vėl krenkštelėjo ir neryžtingai prabilo:

– Matot... dalykas tas, kad „Rizzolo Venture Capital“ sąskaitos uždarytos. Tuo pasirūpino signore Kardonė... kurio įgaliojimą jūs turite... ir buvęs „Rizzolo“ komercijos direktorius misteris Džefris Dži. Jie patys buvo atvykę. Kiek žinau, jums apie tai jau pranešta.

– Uždarė visas sąskaitas? – be ilgų kalbų paklausė Galertė.

Maksandoras krūptelėjo.

– Visas, – vos girdimai patvirtino ir nosine nusišluostė rasotą kaktą.

– Ir kur dabar tie pinigai?

Maksandoras susigūžė nuo ledinio siciliečių žvilgsnio.

– To negaliu jums pasakyti. Suprantat... Pinigai pervesti į sąskaitą kitoje šalyje. Jūsų įgaliojimai, ponai, nebeturi galios... Aš... mes privalom saugoti paslaptį... Mes negalim...

– Štai kaip! – pašaipiai sušnypštė Galertė. – Jūs negalit... – Jis žaibiškai įkišo ranką į švarko kišenę, išsitraukė pistoletą „Beretta“ ir prispaudė šaltą plieną Maksandorui prie kaktos. – O dabar jau galėsit?

Bankininko akys išsiplėtė iš siaubo, veidas ūmai išraudo. Rufas šėtoniškai išsišiepė pamatęs, kad Maksandoras ėmė dusti ir vos nesusivėmė.

– Įdėmiai klausykis, ką tau pasakysiu! – tyliai tarė Galertė. – Matau, kad visai nenutuoki, su kuo turi reikalą.

Direktorius užsimerkė ir papurtė galvą, bet nė necyptelėjo.

– Taip ir maniau, – grėsmingai kalbėjo Galertė. – Na, ir nesvarbu. Tai vis tiek tau nepadėtų. Bet aš duosiu patarimą. Eik prie savo kompiuterio ir išspausdink, į kur pervesti pinigai. Mums reikia banko adreso ir sąskaitų numerių.

Maksandoras vis dar stovėjo kaip stabo ištiktas. Rufas abiem rankomis sugriebė jį už atlapų, atvilko prie rašomojo stalo ir įmurkdė į krėslą. Maksandoras bejėgiškai sudribo ant minkštos sėdynės ir įjungė kompiuterį.

– Teks akimirką luktelėti, – tyliai išlemeno ir nusišluostė prakaitą nuo kaktos. – Mano žiniomis, pinigai iš trylikos sąskaitų buvo pervesti į vieną vienintelę. – Jis surinko kodą, ir netrukus ekrane sušvito firmos „Rizzolo Venture Capital“ buhalteriniai duomenys. – Jei kas nors sužinos, kad aš išdaviau tuos adresus, prarasiu darbą, – sudejavo verksmingu balsu ir gailiai pažvelgė į nekviestus svečius.

– O jeigu tučtuojau neišspausdinsi viso to mėšlo, tau darbo nebeprireiks niekada, – atšovė Galertė ir nuspaudė pistoleto saugiklį.

Vos gyvas Maksandoras dar kartą spustelėjo pelės klavišą, ir iš spausdintuvo ėmė lįsti informacija:

Total transfer of all Rizzolo Venture Capital Accounts to:

Mister Enrico Cardone

International Bank of Antigua

SWIFT Code: WPACSIVX, Cto. 766 23,

BSB Number: 039–033

No. 11 Pavilion Drive, P.O. Box 3300

Saint John’s, Antigua, West Indies

Phone 268.480.3700 / 268.480.3737 or 3740 Fax

www.bankofantigua.com

Galertė griebė išspausdintą lapą ir permetė akimis tekstą.

– Prakeikimas! Pinigėliai tikrai išplasnojo!

Elegantiškasis italas pasikrapštė pakaušį – mąstė. Paskui vėl kreipėsi į Maksandorą:

– Ecco lo, – suniurnėjo. – Pamėginsim kitaip! Gal galima tuos pinigus kaip nors susigrąžinti? Atseit, apsirikom, ar panašiai.

Bankininkas papurtė galvą.

– Neįmanoma. Šios rūšies pervedimai neatšaukiami. Be to, praėjus daugiau kaip dešimčiai dienų tai leidžiama tik šalies viduje, bet ir tai tik gavus teismo sprendimą.

Galertė sudejavo ir grėsmingai pažvelgė į bankininką.

– Kad išvengtume nesusipratimų, gerbiamasis misteri Maksandorai, – tarė sicilietis, nė akimirkai neišleisdamas bankininko iš akių, – žinokit: jei iškviestumėt policiją arba sukeltumėt mums sunkumų, sulauktumėt pakartotinio mūsų vizito. Ir pasekmės jums būtų be galo nemalonios. Ar aišku?

Maksandoras linktelėjo ir prispaudė rankas prie šlaunų, kad liautųsi drebėjusios.

– Beje... mudu esam labai neplepūs, – vaipydamasis pridūrė Rufas. – Juk bankiniai reikalai grindžiami pasitikėjimu. Bet jūs žinot ne blogiau už mane...

Galertė įsikišo atspaudą į kišenę ir galvos kryptelėjimu paragino Rufą eiti iš paskos. Abu tylėdami žengė iš kabineto.

Po valandėlės jie jau stovėjo priešais banko pastatą ir žiūrėjo vienas į kitą.

– Na, ir kas toliau? – paklausė Galertė. – Turim ko nors imtis!

– Mūsų išvyka į Vanuatu baigėsi, – suniurnėjo Rufas. – Grįžtam į viešbutį! Iš ten paskambinsim donui Santui ir pranešim naujienėlę.

Galertė teatrališkai išspjovė kramtomąją gumą ant šaligatvio.

– Gaila, kad tasai sušiktas consigliere nebegyvas. Mielai nurėžčiau jam kiaušius.

– Tikriausiai donas Grasas ketvirčiuos jo lavoną ir išsprogdins visą lavoninę sykiu su tuo pašlemėku, – atšovė Rufas ir karčiai nusijuokė. – O jeigu mudviem nepasiseks, tai ir mes išlėksim į orą.

– Ką čia sugalvojai? – sunerimo Galertė. – Juk ne mudu sugadinom visą reikalą. Už tai savo galva turi atsakyti Santorinis ir Masimas.

– Mes priklausom Santorinio šeimai ir atnešam blogų žinių. Jei donas Grasas įsius, galim susilaukti bet ko. Štai taip, caro mio. Man dėl to nėra taip ramu kaip tau. Per daug jau gerai pažįstu doną Grasą.

– Gal Santoriniui kils kokia idėja, kaip mums įsigauti į sąskaitą Antigvoje. Turi gi būti kokia nors galimybė.

– Mesk tatai iš galvos. Negi norėtum dabar sėsti į lėktuvą ir trisdešimt valandų skristi kitapus Žemės rutulio? Ir vis dėlto tasai Kardonė buvo suktas tipas. Kas žino, ar tie pinigai išvis tebėra Sent Džonse. Tenykštėse salose tūkstančio mylių spinduliu yra daugiau respublikų, kurios neima mokesčių, negu mes abu turim rankų pirštų. Pinigai gali atsidurti bet kurioje iš jų.

– Okay. Tai gal don Masimas pasakys, ką mums dabar daryti, – irzliai atšovė Rufas. – Dėl visa ko iš viešbučio susisieksiu su lakūnu: tegu lėktuvas laukia parengtas kelionei. Paskui skambinsiu į Siciliją. Ką gali žinoti, gal mus vėl pasiųs kur nors. Tikiuosi, kad gausim bent porą dienelių atsipūsti. Mane nuo to skraidymo jau vemt verčia. O žinai, jei galėčiau pasirinkti, kur lėkti – į Antigvą ar į Siciliją, ilgai nedvejočiau. – Susikišęs rankas į kelnių kišenes, Rufas balansuodamas žingsniavo šaligatvio borteliu. – Jeigu tuoj pat paskambinčiau donui Masimui, bent jau sužinotume, kas bus toliau, – tarė jis staiga.

– Dabar pat? – suabejojo Galertė. – Žinai, kuo didesnė žinojimo sala, tuo ilgesnis nusivylimo krantas. O vos tik donas Grasas patirs, kad jo doleriai prapuolė, nežinia, kokiam krante mudviem teks išlipti.

Rufas ryžosi. Išsitraukė iš kišenės mobilųjį telefoną ir surinko numerį.

– Salve, don Masimai. Blogos naujienos, – tėškė be įžangos. – Kardonė pasiglemžė visus pinigus. Jie guli jo sąskaitoj Antigvoje. „Rizzolo“ nebėra.

Jo pašnekovui, atrodo, atėmė žadą. Bet kai Rufas išaiškino donui Masimui, kas ir kaip, net ir Galertė, stovintis už kelių metrų, išgirdo riaumojimą, sklindantį iš telefono ragelio.

Rufas baigė pokalbį apmaudžiu: „D’accordo!“ Paskui kreipėsi į Galertę:

– Donas Masimas ketina mus susigrąžinti.

– Kada?

– Manau, šiomis valandomis. Donas Masimas dar nežino, kas bus toliau.

– Tai irgi neblogai, – atsakė Galertė. – Galėsim bent kiek atsipalaiduoti, kol prasidės įtempti įvykiai.

Jis susikišo rankas į kišenes ir paspyrė tuščią kokakolos skardinę.

– Okay, tada grįžtam į viešbutį! – pareiškė Rufas. – Mane pykina vien pagalvojus, koks dabar dono Graso veidas.

Galertė pamojo taksistui. Jo mašina, gerokai padėvėta, palengva pričiuožė artyn ir sustojo prie abiejų italų.

– Viešbutis „Iririki“, – paliepė Rufas ir išsidrėbė minkštoj sėdynėj.

Susitarimas

Kardonė atsikėlė skaudama galva. Ir ne tik nuo vakarykščio vyno. Pusę nakties jį kamavo slogučiai, dusyk pabudo šlapias nuo prakaito. Pagaliau trečią valandą nakties išgėrė karšto pieno su medum ir tada jau kietai įmigo. Rytą apdujęs pasižiūrėjo į laikrodį: greitai dešimta.

Ant virtuvės stalo rado Karlo raštelį: jis neseniai išėjęs iš namų. Pažvelgė pro langą. Giedra. Nutarė išsivirti espreso kavos ir papusryčiauti terasikėje ant stogo. Juodu su Karlu mėgo, kai tik oras leidžia, pasėdėti tame atvirame stogo įlinkyje vos už poros stačių laiptelių nuo jų buto.

Kardonė sukrovė ant padėklo bandeles, marmeladą, sviestą, įrankius ir atsargiai nusinešė ant stogo. Ten, tarp oleandrų krūmokšnių, susodintų terakotos vazonuose ir išsišovusių virš parapeto, jiedu su Karlu buvo įsitaisę jaukų kampelį. Iš aukšto žvelgdamas į Bolonijos stogus, Robertas įsisvajodavo. Argi ne šaunu sėdėti ten, kur po tavo kojomis – gyvoji istorija vidury gyvo miesto? Jis nebuvo regėjęs mėlynesnio dangaus nei čia; ypač vakarop nerastum kitos vietelės, kurią taip švelniai malonintų saulės spinduliai.

Vaizdas iš terasos į rūškanas gatveles, į slaptingas figūras, į grakščius gotikinius langus ir didingus mūrus, apirusius ir todėl dar patrauklesnius, raudonų senamiesčio stogų ir bokštų panorama sužavėtų kiekvieną. Iš šitų aukštybių galėjai grožėtis meniškais fasadais, nuo kurių po truputį luposi tinkas, snapučiais vazonuose, skoningai įtupdytais nuošaliose nišose, palangių atbrailomis, ant kurių snaudė katės, gausiai žydinčių gebenių apraizgytais balkonais ir stogų terasomis.

Kiek jau sykių čia jam šovė į galvą geriausi sumanymai, kiek kartų juodu su Karlu oleandrų pavėsyje karštai diskutavo ir prasimanydavo visokių istorijų! Tačiau didelės sėkmės taip ir nesusilaukė. Kad ir nuostabiausią rankraštį pateiktum, išspausdintoj knygoj autorius bemaž visuomet ras ne tokių pastraipų, kaip jo buvo parašyta. Bet geri rašytojai pažįsta tą reiškinį ir tik pasijuokia. Juk literatūroje – kaip ir evoliucijoje: šimtąkart kas nors pagadinama, o vienąsyk atsitiktinai, žiūrėk, ir pagerinama. Juk jau Maksimas Gorkis yra sakęs: rašytojai stato oro pilis, skaitytojai jose gyvena, o leidėjai susižeria nuompinigius.

Kardonė sriubčiojo karštą kavą ir galvojo apie savo brolį Enriką. Negalėjo atsistebėti, kaip čia yra, kad šis iki pat mirties nebuvo įkliuvęs geltonosios spaudos paparacams.

Kažkas lipo laiptais.

– Ar tu ten, viršuj? – šūktelėjo Karlas.

– Taip, – atsiliepė Kardonė. – Atsinešk puodelį!

Netrukus pasirodė Karlas, nešinas pluoštu laikraščių. Iš jo veido Kardonė suprato, kad Enrikas vėl davė peno žurnalistams. Jo akis užkliuvo už „Messaggero“ antraštės per visą puslapį: „Kardonė – mafijos krikštatėvis?“

– Verčiau neskaityk to straipsnio! – patarė Karlas, su kapučino kavos puodeliu atsisėdo ant parapeto ir ėmė maskatuoti koja. Robertas čiupo laikraštį ir puolė skaityti:

Kaip teigia policijos šaltiniai, Kovos su mafija komisija linkusi manyti, kad Enrikas Kardonė priklausė mafijos vidiniam ratui. Remiantis jau turimais duomenimis, labai tikėtina, jog Kardonė veikė kaip garbiosios bendrijos įgaliotinis. Iš visa ko sprendžiant, Premene buvo įsikūręs slaptas finansų centras, kuriam vadovavo galingi krikštatėviai. Policijai artimuose sluoksniuose buvo išsakyta nuomonė, jog Kardonė bičiuliavosi su ginklų prekeiviu Romanu Grasu, o tai teikia pagrindo spėlioti, kad jis vaidino vieną iš pagrindinių vaidmenų Agosto grupės ginkluotės skandale. Pasak gerai informuotų šaltinių, E. Kardonė labiausiai prisidėjo prie to, kad būtų sensacingai išformuota tyrimų komisija, turėjusi atskleisti šiurkščius įstatymų pažeidimus koncerno veikloje. Redakcija gavo slaptą dokumentą, kuriame teigiama, jog įtartinas operacijas, susijusias su ginklų tiekimu į neramumų apimtas sritis, vykdė grupuotė, į savo tinklą įtraukusi net aukščiausius valdžios pareigūnus.

Vidaus reikalų ministerija tas spėliones vadina šmeižtu ir skandalingais prasimanymais. Tokie neatsakingi teiginiai, juodinantys šalį, būsią kuo griežčiausiai paneigti, o jų skleidėjams gresianti baudžiamoji atsakomybė.

Premeno advokatų biure vakar nebuvo nė vieno žmogaus. Atrodo, jog kabinetai buvo galvotrūkčiais iškraustyti, o advokato partneriai M. P. ir P. S. išvykę nežinoma kryptimi.

Enriką Kardonę viešai likvidavo mafijos žudikas. Mūsų redakcija išsamiai informavo...

Kardonė perpykęs nusviedė laikraštį į kampą ir užsidegė cigaretę.

– Kokiam filme aš atsidūriau? Ar gali man pasakyti, ką reiškia „policijai artimi sluoksniai“?

Karlas gūžtelėjo pečiais.

– Gal slaptoji tarnyba?..

– Norėčiau žinoti, kas dar mūsų laukia. Iš kur laikraščiai gauna tokios informacijos? Ar tie rašeivos viską laužia iš piršto? Nebegaliu skaityti tos šlykščios terlionės!

– Niekur tu nuo jos nedingsi, – atšovė Karlas, nučiuožė nuo parapeto ir atsisėdo prie stalo. – Nėra prasmės karščiuotis. Praeis daugių daugiausia dvi savaitės, ir niekas apie tai nebešnekės. Kils naujas skandalas, garantuoju tau – kaip amen poteriuose.

– Tikras siaubų siaubas! Ar įsijungiu televizorių, ar einu per miestą, visur į mane žvelgia Enrikas. Kur tik žiūri, akis bado milžiniškos laikraščių antraštės. Nespėsi nė apsidairyti, kai tave už sprando sugriebs tuntas plėšrių piranijų.

– Užsimaukšlink moterišką peruką ir drąsiai eik iš namų! – nusijuokė Karlas. – Arba įsitaisyk šunį, Neapolio mastifą. Matysi, kiekvienas lenksis tavęs iš tolo.

– Ką čia pliauški! Aš išsinešdinsiu! – tvirtai pareiškė Robertas. – Man jau gana. Brolis savo laiške mini kažkokį serą Galacherį. Sako, tai buvęs geriausias jo draugas. Kiek žinau, brolis visada baisiausiai nepasitikėjo pažįstamais. O jeigu jis tam žmogui net savo pinigus patikėjo, vadinasi, Galacheris tikrai daug žino apie mano brolį. Turiu su juo pasikalbėti. Deja, Galacheris yra vienintelis, galintis man padėti sugrąžinti broliui gerą vardą.

– Ko gero, protinga mintis, – pritarė Karlas.

– Taip ir yra. Man reikia to nelemtojo bloknoto, reikia sužinoti, kaip ten su ta banko sąskaita.

Ūmai jis prisiminė Rozaną ir tą gaivų vakarą, kai jiedu sėdėjo kavinėj. Kažkur turėtų būti jos vizitinė kortelė. Apieškojo kišenes – nėra. Tada šovė į galvą, kad bus likusi švarke, kuriuo jis tą vakarą vilkėjo.

Karlas žiūrėjo į bičiulį pakėlęs antakius.

– Ko nors ieškai?

– Taip, telefono numerio. Turiu tučtuojau paskambinti!

Kardonė stačiais laiptais nulipo į butą. Štai ir drabužių spinta, o joje – tasai švarkas. Vidinėj kišenėj rado sumaigytą kortelę. Pirmąsyk atkreipė dėmesį į brangų jos popierių. Dailiu šriftu buvo išvedžiota: Rosanna Lorano, Mobil 0713-2174588. Nei adreso, nei profesijos – tik tas numeris. Jis prisiminė taip ir nepaklausęs, kur ji gyvena. Gal net ne Bolonijoj. Nemąstydamas nuėjo į savo kambarį, susirado mobilųjį telefoną ir surinko jos numerį. Po ketvirto signalo išgirdo šiltą Rozanos balsą.

– Kardonė, – prisistatė jis ir išsyk pajuto lengvą jaudulį. – Rašytojas... Prisimenat? Mudu sėdėjom priešais Bjankių rūmus...

– Ak, tai jūs, Robertai! Kaip miela, kad vis dėlto ryžotės man paskambinti. O aš jau maniau, jog mane pamiršote...

Rozanos žodžiai amalu tvykstelėjo vyriškio sieloj. Ji net jo vardo nepamiršusi.

– Kaip galėjot šitaip pagalvoti? – atsikvėpęs išpyškino jis. – Juk žadėjau, kad paskambinsiu.

– Tąsyk taip staigiai išlėkėte. Bet aš jums atleidau.

Giedras Rozanos juokas kaipmat jį užbūrė.

– Žinau, žinau... Atsiprašau. Deja, atsitiko baisus dalykas. Porą dienų buvau kelionėje ir neturėjau ryšio. – Robertas užsikirto. Šokas vis dar kaustė jo kūną ir vargino labiau, negu jis pats sau buvo linkęs prisipažinti. Rozana tylėjo; buvo girdėti vien jos alsavimas. – Nužudytas mano brolis. Jie parodė per televiziją... Gal jūs ir...

Riktelėjimas nuaidėjo ryšio kanalu:

– Madonna, è dura! Santo cielo!35 Tai jūsų brolis? – Atrodė, kad ji priblokšta. Matyt, nežinojo, nė ką atsakyti. Galiausiai po kelių sekundžių vėl tyliai prašneko: – Taip, mačiau. Le mie sentite condoglianze!36 Apie tai šneka visa Italija. Labai jus užjaučiu! Ačiū, kad man pasakėt. Tikriausiai dabar jums rūpesčių per akis. Paskambinkite man, kai sunkiausias metas bus jau praėjęs ir bent kiek atsigausite!

– Grazie, – padėkojo Kardonė. Šiltas, dėmesingas jos balsas glostė jam širdį. – Man jau geriau. – Jis žūtbūt norėjo pasirodyti esąs tvirtuolis, galintis atlaikyti net skaudžiausius likimo smūgius. Ir pro sukąstus dantis pridūrė: – Juk, kaip sakoma, gyvenimas eina toliau. – Tiesa, jau visai kitokiomis aplinkybėmis, tarė sau. Ir tarsi pajuto, kad netikėtai tarp jo ir Rozanos užsimezgė itin artimas ryšys. – Iš tiesų skambinu dėl to, – pasakė jis, – kad norėjau su jumis pasimatyti. Būtų puiku, jei leistumėt man pakviesti jus vakarienės.

– Tikrai? – nustebo Rozana.

– Gal ryt vakare, jeigu jums tiktų? – dabar jau kiek ramiau kalbėjo Kardonė. – Turiu jums tiek daug pasakyti!

– Mielai, Robertai. Bet ar esate tikras, kad jūsų savijauta leidžia jums pramogauti su manimi? Aš nesupykčiau, jeigu atidėtume pasimatymą.

Netikėtai jis pajuto stiprų geismą pamatyti ją nedelsiant.

– Apie tai negali būti nė kalbos, – energingai paprieštaravo. – Man būtina su jumis susitikti.

– Bet tik jeigu išties gerai jaučiatės. Atvirai šnekant, man būtų nesmagu, jei kviestumėte tik norėdamas padaryti man paslaugą.

– Nesąmonė! – vėl užginčijo jis. – Tai jūs padarysite man paslaugą. Be to, noriu kitokių įspūdžių, bent porą valandų matyti kitus veidus ir šiek tiek prasiblaškyti. Bet nežinau nė vieno, su kuriuo dabar labiausiai norėčiau bendrauti. Pastarosios dienos buvo išties sunkios.

– Ačiū už nuostabų komplimentą, – nuskambėjo švelnus balsas. – Anas susitikimas man irgi buvo labai mielas. Tikriausiai nesėdėsite prie stalo tylomis ir nebūsite praradęs apetito, dėl ko aš labai apgailestaučiau.

– To tikrai nebus. Kita vertus, yra dar viena priežastis kuo greičiau susitikti su jumis. Artimiausiomis dienomis išvažiuosiu ir tada jau ilgokai negalėsiu jūsų pamatyti.

– Žadinate mano smalsumą, Robertai. Kurgi jūs keliausite?

– Tai sužinosit rytoj, – paslaptingai atsakė jis. – Turiu pasirūpinti brolio palikimu ir pasiimti svarbius dokumentus, kuriuos jis padėjo banke.

– O ar ne paprasčiau būtų visa tai parsisiųsdinti?

– Deja, neįmanoma. Be to, šiuo atveju privalu dalyvauti man pačiam, kaip teisėtam paveldėtojui. Kad jūs žinotumėt, kaip mane pykina nuo visos tos biurokratijos!

– Jei kuo nors galėsiu pagelbėti, mielai padėsiu. Galite manimi pasikliauti, Robertai! Pakalbėsime apie tai per vakarienę. D’accordo?

Kardonei nuo susijaudinimo širdis ėmė taip daužytis, kad jis net išsigando: ar tik Rozana neišgirs jo pulso? Pasimatymas su ja turėtų būti afrodiziakas, slopinantis liūdesį ir skausmą.

– Ir ką siūlote? Kur mudu susitinkame?

– Manyčiau, Didžiojoje aikštėje, toj pačioj kavinėj, kur ir anąsyk. Sakykim, devintą valandą vakaro. O jau tada pasitartume, kur eiti.

– Puiku! – atsakė ji bičiuliškai. – Ciao, Robertai! A domani!37

Kardonė vos galėjo patikėti, kad Rozana taip greitai sutiko. Jis vėl ją pamatys! Vien jos balso pakako skausmui apmalšinti, ir jo nuotaika iš karto pasitaisė. Tik suabejojo, ar džiaugsmas, kad vėl išvys Rozaną, nėra bent kiek nešvankus. Ne Juk puiku vėl pajusti gyvenimo džiaugsmą. Grįžęs į svetainę užtiko Karlą nešiojamajame kompiuteryje bežiūrinėjantį nuotraukas iš Karibų salų.

– Velniškai puikus kraštas! Ir aš ten paatostogaučiau, jei tik kišenė išneštų. – Pažvelgė į pragiedrėjusį Kardonės veidą ir pridūrė: – Iš tavo šypsenos spėju, jog turi gerų naujienų. Kam ten skambinai?

– Prieš kelias dienas su kai kuo susipažinau, – neryžtingai ištarė Robertas.

– Kaip suprasti? – nusišiepė Karlas. – Su kai kuo? Ar jau ėmei slapukauti? Su moterim?

Kodėl turėčiau nepasakoti Karlui, ką pakabinau, mąstė Kardonė. Iki šiol tarp mudviejų nebuvo paslapčių. Juk ir aš žinau apie Karlo pergales.

Daugybę kartų juodu susėdę išsipasakodavo tiek apie nesėkmes ir nusivylimus, tiek apie meilingus pasimatymus, nuo kurių svaigo galva. Tatai prisiminęs Kardonė net nustebo: juk iš tiesų nei jis, nei Karlas dar nė sykio neužmezgė rimtesnių santykių. Karlas vis įsiveldavo į jaudinančius meilės romanus, bet jo įkarštis kaskart greit išgaruodavo. O jis pats? Jam visada stigo užsidegimo rimtai įsimylėti. Tik Rozana įplieskė širdy tokį stiprų jausmą, kokio dar nebuvo patyręs. Ir jis ryžosi.

– Taip, su moterim!

– Aha! Ar tik jau ne Premene su ja susipažinai? – išpyškino Karlas. – Nagi, klok nevilkinęs! – neatlyžo.

– Nepliaukšk niekų – atsikirto Kardonė. – Bolonijoj, po paskutinės mano paskaitos. Tada nuėjom į Didžiąją aikštę ir išgėrėm kavos.

– Chiaro, – pašaipiai nutęsė Karlas. – Kurgi dar! Ir tik dabar man pasakai?

– Nebuvo progos...

– Labai jau įtartina, kad slepi nuo manęs! Gal man ir nebūtina žinoti, ir vis dėlto... Argi mudu, kai susimetėm draugėn, neapibrėžėm savo gyvenimo tikslų? Baltas popieriaus lapas, senos knygos ir jaunos moterys – taip, jei neklystu? Bet jokių rimtesnių santykių, kurie mus verstų nuomotis atskirus butus.

– Kol kas apie tai negali būti nė kalbos! – atsakė Kardonė.

– Jeigu teisingai suprantu tavo šypseną, įklimpai kaip reikiant.

– Madonna mia! Tik jau nedaryk iš to dramos! Tiesiog nesusiruošiau tau papasakoti! – gynėsi Robertas. – Tai buvo tą dieną, kai televizija parodė, kaip žudomas Enrikas. Tu man paskambinai ir pasakei, kad tučtuojau eičiau namo. Kaip tik tada sėdėjau su Rozana kavinėje prie Didžiosios aikštės.

– Aha, taigi ji vardu Rozana, – patenkintas tarė Karlas. – Ir kiek jai metų?

Kardonė sučiaupė lūpas.

– Nepaklausiau.

– Ir iš kur ji?

– Manyčiau, iš Bolonijos.

– Na ir? Kas tokia? Klok! Kaip atrodo?

Kardonė giliai įkvėpė ir stabtelėjo, lyg ieškotų tinkamo žodžio.

– Guarda! Kaip čia tau pasakius? Ji yra... Žinai, žodžiais neapsakysi! Įsikūnijęs grožis, deivė. Ji verta to, kad jos vardu būtų pavadinta planeta. Ir tu ją pamatęs išsyk man pritartum. Protinga, išsilavinusi, žavi...

– Caro cielo, Robertai! – linksmai nusijuokė Karlas. – Protinga, išsilavinusi... Atkreipk dėmesį į erotinę potekstę! Dio mio, Robertai, nuo neatmenamų laikų gražioms moterims leistina būti kvailoms. O tu dabar kalbi apie protingą gražuolę. Tokios moterys kelia man nepasitikėjimą.

– Kodėl tau rūpi viską tik apjuodinti, Karlai? Madonna, tu jau patikėk! Ji nepakartojama, beprotiškai seksuali, ugnis ir aštrus protas! Dar niekada nebuvau sutikęs tokios gražuolės. Mudu susitarėm rytoj kartu kur nors pavakarieniauti.

Karlas klausėsi bičiulio neapsakomai nustebęs.

– Dar niekad nesu girdėjęs tavęs taip pakiliai kalbant apie moterį, – prisipažino juokdamasis ir purtydamas galvą. – Viliuosi, tavoji Venera neturi plastikinių dalių.

– Ji ne iš tų, kurios lankosi pas grožio chirurgus. Jai to nereikia, – energingai patikino Kardonė.

Netikėtai Karlas užšoko ant kėdės, nusilenkė tarsi teatro scenoje ir prispaudė ranką prie širdies.

– Iš meilės šaltinio trykšta įkvėpimas, jaunystė, žygdarbiai, religijos. Meilė neprašo aukų. Jai reikia to, kas gražu ir tikra, o ne silikono ir hialurono rūgšties.

– Pusgalvi! – pyktelėjo Kardonė. – Tos, kurias pats iki šiol atsitempdavai į namus, retai kada būdavo tikras brangakmenis. Prisimenu tavo paskutiniąją, kaip ją ten?

– Vanesa.

– Taigi, ta plačiastrėnė. Jai tik gimdyt ir gimdyt

– Dėl manęs galėtų būti ir dar apkūnesnė, – atšovė Karlas ir pasigardžiuodamas švilptelėjo pro dantis.

Kardonė nepritariamai papurtė galvą.

– Žinau tavo skonį, tau mielesnė figūra kaip kabykla.

– Tiek to, pakalbėkim rimtai! Ką patartum? – Kardonė pažvelgė į bičiulį. – Į kokį restoraną man ją pasikviesti? Tu gi visada žinai, kokia virtuvė Bolonijoj šiuo metu madinga. Juk negaliu vestis Rozanos į bet kokią užeigą.

Karlas net išsižiojo iš nuostabos.

– Žiūrėk tu man! Dama be kilmės ir amžiaus dar ir pretenzijų beturinti! – Jis užvertė akis į lubas. – Tas, kuris imtų mane, man netinka, nes mano reikalavimai didesni. Ar ji ne iš tokių?

– Porca miseria Tau tik iš visko tyčiotis! Aš noriu su ja praleisti malonų vakarą, štai ir viskas! Capisce?

– Scusi, – sumurmėjo Karlas. – Nenorėjau tavęs įžeisti. Tik stebiuosi, kad pasirinkai tokį laiką – ką tik mirus broliui.

Kardonė akimirką mąstė.

– Taip jau sutapo. Argi ne absurdas? Kremtuosi dėl brolio mirties, paveldžiu du namus, banko sąskaitą Antigvoje ir beveik tuo pat metu sutinku savo gyvenimo moterį.

Karlas pažvelgė ir apstulbęs, ir nustebęs.

– Nepyk, Robertai, kad pacituosiu savo poemos „Dieviškoji lemtis“ motyvą, – tarė ir perdėtai pakiliai padeklamavo savo kūrinio ištrauką: „Kai kurie dalykai visada tikri. Gyvenimas ir mirtis, žemė ir dangus, turtas ir skurdas. Ir deivės dovanos: nuojauta ir meilė, ilgesys ir išsipildymas.“

Kardonė išsitiesė ant sofos ir susimąstęs įsispitrėjo į lubas. Iš tiesų, galvojo, lyriškas Karlo ekskursas dabar visiškai nebeatrodo toks atitrūkęs nuo žemės. Ir sutapk tu man šitaip! Įžūli mintis įsibrovė į jo svarstymus ir vis labiau jį užvaldė. Gal jis pajėgtų užtikrinti Rozanai tokį gyvenimą, kokio ji verta? Ji visai kitomis akimis pažiūrėtų į Robertą išgirdusi, kad jis – nebe tas vargšas žmogelis, su kuriuo ji susipažino kavinukėje. Ūmai prieš jį atsivėrė perspektyvos, apie kurias vos prieš kelias dienas negalėjo nė svajoti. Turtas ir moralė – nesutaikomi dalykai, tai iki šiol buvo jam neginčijama tiesa. O dabar?

Brolis kartą buvo sakęs, kad pinigai – kaip ir moterys: jei nori išlaikyti, turi jais pasirūpinti. Tąsyk Robertas tik nusijuokė ir atšovė, jog, užuot tam gaišęs laiką, verčiau parašys ką nors gero. Tik tai esą svarbu. Ir staiga dvasios akimis išvydo Enriką. Tik jo mirtis ir dėl jos paveldėtas turtas suteikė Robertui progą kitaip naudotis gyvenimu, gal net ir savo talentu, ir savo laiku. Enriko mirtis sužadino ne tik naujų idėjų, bet ir naują ilgesį.

Įsivaizduojama skraistė nukrito Kardonei nuo akių. Tarsi kažkam praskleidus būties uždangą jo gyvenimo scenoje, Robertas ryškiau nei kada nors išvydo nuogą tikrovę. Taip, štai jo svetainė: išduobti foteliai, aptraukti nudryžusiu raudonu kordu, pigus sietynas, apkarstytas voratinkliais, apgailėtina kušetė, ant kurios jis begulįs, ir lopiniuotas kilimas, kuriuo jiedu su Karlu prieš keletą metų uždangstė neišvaizdžias terakotines grindis. Jo žvilgsnis užkliuvo už seniai nebemadingo bufeto, jųdviejų nusipirkto sendaikčių turguje, nes geresniam stigo pinigų. Na, ir jo darbastalis – nors tik faneros lakštas ant dviejų medinių ožių, bet rašyti ant jo galima. Visa tai dabar atrodė taip vargana!

Tai, kas vos prieš kelias valandas buvo tarsi visai tinkama gyventi, dirbti ir gerai jaustis, dabar regėjosi kitoje šviesoje. Nedrįso net pagalvoti, kaip reaguotų Rozana, jeigu jai tektų peržengti šio buto slenkstį. Neduok Dieve!

Kardonės vaizduotėje viena po kitos vėrėsi plačiojo pasaulio grožybės. Staiga jį apėmė pagunda patirti egzotiškų įspūdžių, pagyventi kitaip, be sunkumų ir rūpesčių. Jis jau net įsivaizdavo, kaip tvarkytų naująjį savo gyvenimą. Ilgai nedelsdamas įsitaisytų padorų automobilį, vietoj senojo kompiuterio nusipirktų naują, modernų, o kambarį pertvarkytų pagal savo skonį. Vienas po kito lindo į galvą baugūs norai, kuriuos jis iki šiol skurdo verčiamas slopino, o paskui įsikalbėdavo, jog be to galima apsieiti. O dabar?.. Tarsi jau viskas galima, tik ištiesk ranką ir pasiimk.

Robertui į galvą vis brovėsi Enriko laiškas, Sena, Pantrinis ir keistas jų elgesys. Pardavęs namus ir pasiėmęs pinigus iš sąskaitos Verbanijoje, jis galėtų įgyvendinti savo norus neapsunkindamas sąžinės. O kas jo laukia Antigvoje, bijojo ir pagalvoti. Ir vis dėlto tvirtai nusprendė sužinoti brolio paslaptį, nors širdyje ir kirbėjo kažkas, lyg ir įspėjimas. Bet jis vijo šalin tą nuojautą. Privalo keliauti į Karibus, ten užrašų knygelė banko seife atsakys jam į klausimus. Kad ir ką bijotų sužinoti, tai padaryti – jo pareiga.

Nežinia, iš kur atsirado tie pinigai Antigvoje, bet kodėl jų nepasilikus? Juk niekas nesuuos. Argi jis, Robertas, turi ką nors bendro su brolio veikla? Finansų organai juo nesidomės, nes, iš visa ko sprendžiant, Enrikas tuos pinigėlius į užsienį pervedė slapta ir tikriausiai pasirūpino, kad tai ir liktų paslaptis.

Argi turėti norų – nepadoru? Kardonę gąsdino nesulaikomai plūstančios svajonės. Nebuvo prasmės priešintis tam, kas auga jo sieloj. Iš teisybės būtų turėjęs pripažinti, kad Enriko laiškas sėdi jam ant sprando kaip kokia godi pabaisa, o moralė – tarsi kekšė, už pinigus sutinkanti su viskuo. Kad ir kaip suktum, ji sugebės prisitaikyti. Gal jam pavyktų įkalbėti Rozaną skristi su juo į Karibus? Ji tikriausiai tik atlaidžiai nusišypsotų, o gal net išjuoktų Robertą. Dabar verčiau apie tai negalvoti.

Staiga jį iš svajonių pažadino Karlas, stovintis priešais su laišku rankoj.

– Daug duočiau už galimybę skaityti tavo mintis. – Ir nusijuokė, bet jo žvilgsnį temdė rūpestis. Jis tartum žvelgė bičiuliui į sielą. – Patarčiau mažiau mėgautis būsimais laimėjimais. Verčiau pasirūpink tuo, kas tavęs laukia jau dabar!

– Tavo tiesa, Karlai, – sutiko Kardonė. – Kaip tik apie tai ir galvoju.

– Buvo atėjęs laiškanešys, atnešė tau laišką iš Palermo. – Karlas ištiesė draugui voką. – Tikiuosi, nieko blogo.

Kardonė paėmė laišką ir pasmalsavo, kas gi siuntėjas. Comune di Palermo, skelbė antspaudas. Robertas atplėšė voką ir išskleidė popieriaus lakštą.

– Madonna! Gal jie su protu susipyko? – suriaumojo. – Tu tik pažiūrėk! – atkišo laišką Karlui nesitverdamas bejėgišku pykčiu; jo akyse tvenkėsi ašaros.

– Kas ten tokio?

Karlas paėmė laišką ir ėmė skaityti:

Palermo savivaldybė, 2008 m. rugpjūčio 17 d.

Mokesčių valdyba

Priedas: sąskaita

už pono Enriko Kardonės

palaidojimą bendruomenės lėšomis

Palermo savivaldybės Bagerijos kapinėse

2745,40 euro

Apgailestaujame dėl nesusipratimo, kuris įvyko ne dėl mūsų kaltės. Laidotuves organizavo Palermo savivaldybė, kai tik gavo velionio kūną. Kadangi buvo manoma, kad Enrikas Kardonė neturi artimųjų, jo kūnas buvo kremuotas, o urna pastatyta kape Nr. 2267.

Deja, teismas tik dabar mums pranešė, kad Jūs, gerbiamasis pone Kardone, esate antrojo laipsnio giminaitis. Todėl Jums privalu padengti laidotuvių išlaidas. Prašome nedelsiant sumokėti nurodytą sumą.

Palermo savivaldybė

Bute įsiviešpatavo slegianti tyla.

Pragaro užkampis

D’Aventūra širsdamas suko jau antrą ratą aplink skurdžių rajoną – apleistą Albergerijos kvartalą, kol pagaliau rado vietelę mašinai pastatyti. Šioje miesto dalyje nevaržomi tvarkėsi mandamenti – rajono mafijos bosai. Komendantas pastatė senuką „Alfa Romeo“ Balaro aikštės kampe. Painus senamiesčio labirintas, kuriame tiek begriūvančių rūmų, bažnyčių ir turgaviečių, labai tiko nusikalstamai veiklai. Dienomis rajonas viliojo ir kartu slėgė turistus, o naktį vaikščioti čia derėjo atsargiai ir geriau ne po vieną. Kišenvagiams, scippatori – rankinių grobikams – ir kitokiems smulkiems nenaudėliams čia tikrai buvo kas veikia. D’Aventūra užrakino automobilį ir nėrė į tą suktą pasaulėlį.

Spalvingos markizės kone ištisu stogu dengė judrias gatveles. Abipus jų, visai kaip margoje rytietiškoje turgavietėje, rikiavosi prekystaliai ir krautuvėlės. Jau Gėtė, apsilankęs Palerme, žavėjosi tos vietos atmosfera. Nė vienas jo kelionių aprašymas taikliau neatspindi turgaus kvapų, miesto dvasios ir prekeivių šūksnių kaip įspūdžiai iš seniausios Palerme Balaro turgavietės.

D’Aventūra įsimaišė į pėsčiųjų srautą. Tose gatvikėse, kuriose po siauru dangaus ruoželiu džiūsta skalbiniai, oras pritvinkęs acto kvapo, kur garbaus amžiaus moteriškės virš praeivių galvų šūkaloja naujienas iš vienų balkonų į kitus, jis juto nesuvaldomą šio miesto gyvenimo verpetą, grasinantį praryti viską ir visus. Žingsniavo pro varganas bassi, niūriuose rūsiuose įsikūrusias dirbtuves, kur daugiavaikės šeimos, finansų inspektorių gal ir tyčia nepastebimos, siuva drabužius, apavą ir pirštines. Siaurų gatvelių ir kiemų raizginyje virė gyvenimas. Čia buvo pačių vargingiausiųjų būstai. Dirstelėjęs į šalį, comandante pro atvirą pirmo aukšto langą arba duris matydavo kai kada net tris vienos šeimos kartas, telpančias dviejuose kambarėliuose, kuriuose rasi tik Nukryžiuotojo litografiją ant sienos ir vieną kitą aplūžusį baldelį.

Čia, senajame arabų ir žydų kvartale, tarp Albergerijos, Karminės ir Balarò aikščių, susispietę šimtai daržovių pardavėjų. Jų prekystalių pilna kiekviename kampelyje, net mažiausioje nišoje, bažnyčių prieangiuose, griuvėsiuose, laiptų aikštelėse ir galukiemiuose. D’Aventūra šypsodamasis klausėsi abbaniata – rečitatyvų, kuriais konkuruojantys prekeiviai gyrė savo prekes; jų giesmės buvo panašios ir į siciliečių cante storie^38, ir į muedzinų raginimus melstis.

Kartu su minia comandante leidosi pro prekystalius. Čia namų šeimininkės pirko tik ką išvirtas bulves bei artišokus ir nešėsi namo. Čia galėjai gauti ir estratto di pomodoro – pomidorų minkštimo, laukinių pankolių, razinų, pinoli, peperoni ir alyvų aliejaus. Prie vieno prekystalio pardavėjas virė šviežią polpo – aštuonkojį ir siūlė praeiviams paragauti jo su citrina. Priešpriešiais vyras darbavosi net sukaitęs, kepė ant grotelių avienos nugarinę, kiaulės papilvę ir coratelle.

Ūmai d’Aventūrai mušė į nosį gardus kvapas ir jis pajuto alkį – juk nuo ryto dar nieko burnoj neturėjęs. Žingsniavo toliau ir prie vienos užeigos paragavo sarde a beccaficu – sardinių vyniotinio, kimšto laukinių pankolių lapeliais, imbieru, pinijų riešutais ir aliejuje apkepintomis duonos riekelėmis. Kad nebūtų sprangu, pasilepino zibbibo di pantelleria – saldaus džiovintų vynuogių vyno gurkšneliu. Galėtų valandų valandas čionai bastytis ir nė akimirkos nepajustų nuobodulio. Kitados čia lankydavosi su žmona. Meilingai traukdavo juodu per turgavietę, vos tik bundančią, kai dar tylu ramu, o skaisti rytmečio šviesa užgriebia aptrupėjusius fasadus, suskilusias gipsines madonas ir maskatuojančias jaučių galvas. Kaip smagu prisiminti! Bet tai buvo seniai. Jis nejučiom šyptelėjo. Balarò buvo prašmatni vieta, ir d’Aventūra jautėsi taip, tarsi vaikštinėtų po sodrų paveikslą, nutapytą vieno iš senųjų meistrų.

Jis neskubėdamas slinko tolyn pro tirštus žmonių sambūrius ties prekystaliais, pro šeimininkes, priekabiai apžiūrinėjančias plaučkepenius. Siauro tako vidury stovėjo stalai, prie kurių galėjai pasivaišinti riebaluose kepta blužnim, avinžirnių sklindžiais ir ryžių kukuliukais – kur jau čia d’Aventūra nesusigundys!

Pasistiprinęs pasuko per pačią niekinamos miesto dalies širdį, per ankštą jos namų labirintą, neperžvelgiamą siaurų gatvelių raizginį, pro apirusius mūrus ir trupančius balkonus, laiptų aikšteles ir vidaus kiemus. Tai buvo dvokiantis rajonas, kuriame beprotybė, karštligė, nuodingos putos ir žudiko įsiūtis įsismelkę tarsi kinivarpos po trūnijančio medžio žieve. Mirtis ir skurdas čia gyveno tuo pačiu adresu.

Vos prieš kelias savaites šis kvartalas tapo tikra skerdykla. Neramusis Palermo dugnas, purvinos jo gatvelės virto mėsmale, pilna kraujo klanų ir raudonų upokšnių, pridengtų senais laikraščiais ir nešvariomis paklodėmis.

Nuo metų pradžios čia surasta per septynias dešimtis lavonų – nužudytų, supančiotomis rankomis ir kojomis kaip į turgų vežami ožiukai, uždusintų, nupjautomis galvomis, išromytų, sugrūstų į juodus šiukšliamaišius ir į bagažines.

D’Aventūrai atkakliai lindo į galvą mintis viską mesti velniop. Nebe pirmą kartą jis taip užsigeidė permainų. „Money talks“, – merkdama akį sykį tarė jam amerikietė turistė ir tais žodžiais pragmatiškai sutapatino Palermą ir mafiją. Tačiau ji suklydo! Palerme pinigai nekalbėjo, jie susigerdavo be garso, juos tylomis susimokėdavo kiekvienas, norintis netrukdomai prekiauti savo krautuvėje. Bet jam įstrigo tasai posakis. Jis vėl pasijuto kaip tada, kai prieš daugybę metų tvirtai pasiryžo pašvęsti gyvenimą kovai su mafija.

Iki nusikaltimo vietos d’Aventūrai beliko nueiti gal porą šimtų metrų. Čia, griuvėsių ir puvėsių kvartale, nebuvo žmonių knibždėlyno, garsių šūksnių ir ryškių spalvų, kurios atitrauktų dėmesį nuo dvokiančių atliekų. Komendantas paspartino žingsnį. Jį krėtė drebulys, nors oras buvo maloniai šiltas. Jis drožė pro rauplių subjaurotus fasadus, kopė aptriušusiais laipteliais, nežvilgčiodamas į aklinus tuščių namų langus, movė pro vartų arkas ir praėjimus tarp sienų, sumūrytų iš tufo, šiurpiai suskeldėjusių ir paliktų likimo valiai.

Sugriuvusiais ar apleistais namais pasirūpino miesto valdžia: buldozeriais pašalino griuvenas, išlygino žemę – liko tik spragos gatvių raizgalynėje, plačias iškasas užpylė kalkėmis ir apsupo akmeninėmis tvoromis. Anapus tų tvorų kaupėsi turgaus atliekos ir mėsinių išmesti kaulai. Čia per dienų dienas žaidė vaikai, šiukšlėse kuitėsi šunys ir katės, šmaižiojo pelės. Čia buvo Palermo Beirutas, kurį nušlavė mafijos karas, trunkantis jau penktą dešimtmetį.

Po kelių minučių comandante priėjo kampinį namą. Šaligatvį plačiai dengė geltona markizė, po ja augo laurų krūmai, didumo sulig žmogumi, – užeigos šeimininkas jais buvo apsodinęs terasą. Du seniai sėdėjo priešais duris pasistatę espreso kavos puodelius; jie įtariai nužvelgė d’Aventūrą. Šis įsuko į juodą kaip naktis tarpunamį – skersgatvį, vedantį į Albergerijos gatvę. Netrukus atsidūrė kieme priešais namą tuščiomis langų angomis ir aptrupėjusiomis suodinomis sienomis – čia buvo nužudytas Enrikas Kardonė. D’Aventūros akys ne išsyk apsiprato su tamsa. Jis paskutinį kartą užsitraukė cigaretę ir nusviedė nuorūką. Paskui įsijungė kišeninį prožektorių ir apšvietė šiurpiojo įvykio vietą. Valandėlę mąstė. Įdėmiai apžiūrėjo žemę, kur aukos gulėta, ir dar ne visai išdilusius kreida apibrėžtus kontūrus.

Staiga komendantas pajuto kažką keisto. Intuityviai atsigręžė ir apsižvalgė. Instinktas jo neapgavo. Tą akimirką name priešpriešiais kažkas šaižiai sušvilpė. D’Aventūra dviem trim greitais šuoliais atsidūrė prie namo sienos ir įsispraudė į nišą. Jo ausis pasiekė vos girdimas šlamesys ir tarsi elektra pervėrė kūną: kažkieno skubotai nubėgta. Mėšlungis sutraukė jam skrandį. Jį stebi! Lyg ir šiaip sau pažvelgė viršun. Penktame apgailėtinos griuvenos aukšte, neapšviestame lange, dūlavo galva.

D’Aventūra nukreipė aukštyn ryškų prožektoriaus spindulį. Galvos siluetas žaibiškai dingo. Komendantas neabejojo, kad švilpta dėl jo, – kažkas kažkam pranešė, kad jis čia. Reikia veikti nedelsiant. Šimtai įspėjimų sušmėžavo jo mintyse. Įėjimas į butus buvo iš kiemo pusės. Netikėtai vikriai – o juk stambus vyras! – jis leidosi bėgti, užkliuvo už šiukšliamaišio ir vos nepargriuvo. Bet išsilaikė ant kojų, nuskuodė tolyn ir sustojo tik įlėkęs pro atviras duris. Pagraibė jungiklio, bet užčiuopė tik plikus laidus, styrančius iš sudaužytos skirstomosios dėžės. „Merda“, – pusbalsiu nusikeikė.

Pasišviesdamas siauru prožektoriaus spinduliu, ranka prisidengęs burną ir nosį, d’Aventūra žengė į tamsią laiptinę. Atsargiai stojosi ant kiekvienos pakopos, kad neužmintų kokios picos liekanų, sumaigytos lėlės Barbės, švirkšto ar kreko pypkutės. Kopė vis aukštyn pro grafičius, kuriais konkuruojančios klanų šeimos dergė viena kitą, pro suniokotą gesintuvo spintelę. Ketvirtame aukšte į nosį trenkė aštri smarvė, galinti bet ką išversti iš koto. Dvokė ne vien šlapimu ir pūvančiais maisto likučiais, kaip kitur, bet dar ir išmatomis, ir naudotais vystyklais.

D’Aventūra apšvietė dar kelias pakopas aukščiau ir tarp traškučių pakelių, televizijos programų tvarkaraščio ir vystyklų pamatęs žibančias žiurkės akis sustojo kaip įbestas. „Porca miseria“, – nusikeikė pusbalsiu ir šlykštėdamasis treptelėjo. Graužikas movė į tamsą. „Žmonės yra kenksmingi, tarė žiurkė“, – sumurmėjo comandante ir ėmė kopti į kitą aukštą. Jis buvo tiksliai įsidėmėjęs ano lango padėtį ir žinojo, kuriame bute pasislėpė lange šmėkšojęs žmogus. Buvo įsitikinęs, jog šioje laiptinėje niekas neprasmuks pro jį nepastebėtas. O kad pats netaptų taikiniu, užgesino žibintuvą. Išsitraukęs tarnybinį ginklą, apgraibom slinko aukštyn.

Nepažįstamasis, stebėjęs komendantą pro langą, bus pajutęs pavojų – kitaip nebūtų žaibiškai atitraukęs galvos. D’Aventūros nervai buvo įtempti ligi kraštutinumo. Kažin kur kažkas šnara, bet neaišku, kas ir kur. Ar ten žmonės?

Kažkur žemiau trinktelėjo durys, ir jis įsitempė. Atsargiai persisvėręs per laiptų turėklus pažvelgė apačion. Du šešėliai – antrasis keliomis sekundėmis vėliau – šmurkštelėjo laiptais žemyn. D’Aventūra prisimerkė, kad geriau įžiūrėtų figūras. Pavėlavo: pirmasis vaiduoklis jau buvo dingęs jam iš akiračio. Pamatė tik antrąjį bėglį. Iš miklių judesių ir figūros – lyg ir sportiška moteris. Šmėkliškas, trapus jos siluetas tartum skriejo oru ir akimirksniu pranyko iš laiptinės. D’Aventūrai džiūvo burna ir panižo galvą – aiškus pavojaus ženklas. Jau buvo įgudęs kreipti dėmesį į pojūčius, bet šįsyk neturėjo pasirinkimo. „Koks aš avigalvis, – pagalvojo, – kaip galima elgtis taip lengvabūdiškai – ateiti čionai vienam.“ Bet dabar jau viskas, kelio atgal nebėr.

Įkišo ranką į vidinę švarko kišenę – kurgi jo mobilusis telefonas? Karštis mušė galvon prisiminus, kad liko ant rašomojo stalo. „Velniava“, – iškošė pro dantis. Bet dabar verčiau rengtis tam, kas jo laukia, užuot krimtusis dėl aplaidumo. Komendantas giliai atsikvėpė. Staiga jam pasirodė, lyg kažkas šnabždėtų visai šalia.

Jis instinktyviai susigūžė ir pasistengė kuo lygiau alsuoti, kad geriau girdėtų. Negi balsai tik pasivaideno? Ne, kuždesys sklido aiškiai jam už nugaros. Jie – visai šalia, mažiausiai dviese. Negi atsekė jį nuo pat turgavietės? Vargu bau! Gal tik gretimame bute kas nors krebžda, guodėsi jis.

D’Aventūra kuo atsargiausiai atsigręžė ir pabandė sėlinti šnabždesio link. Pajuto kažką kieto po padu, bet buvo jau vėlu. Trakšt – nuaidėjo per laiptinę tartum šūvis. Jis išsigandęs sustingo. Balsai nuščiuvo.

Jo žvilgsnis vėrė tamsą. Šiaip taip pavyko įžiūrėti koridorių, išsišakojantį trimis kryptimis, aplinkinius daiktus ir kliuvinius. Nekrustelėdamas stovėjo penkto aukšto laiptų aikštelėje ir įdėmiai klausėsi. Visur – baugiai tylu. Eiti toliau ar likti vietoj? Vaiduoklis, žiūrėjęs pro langą, turėjo, komendanto manymu, glūdėti už priešpaskutinio buto durų. Norint eiti iki galo dera paskubėti.

D’Aventūra nuspaudė pistoleto saugiklį ir vėl atsigręžė vildamasis, kad nebus užpultas iš už nugaros. Paskui ėmė pamažėle artintis prie to buto. Po kelių sekundžių, nežmoniškai jam prailgusių, atsidūrė prie durų. Priglaudė ausį. Nustebo pamatęs, kad jos tik privertos, ir šastelėjo atgal. Įspėjamasis signalas kaip elektros srovė perliejo kūną. Buvo dvi galimybės: arba už durų jo laukia, vadinasi, jam paspęsti spąstai, arba butas ką tik ištuštėjo.

Jis įkišo ranką į tarpdurį ir centimetras po centimetro ėmė grabalioti sieną ieškodamas jungiklio. Pagaliau jį užčiuopė. Sulig judesiu, kuriuo įjungė šviesą, visu smarkumu atlapojo duris ir puolė ant kelių, nukreipęs ginklą į butą. Karštligiškai skubėdamas permetė akimis pirmąjį kambarį.

Sienos nuo grindų iki pusės buvo apmuštos medienos plaušų plokštėmis, aukščiau – baltintos, apsilupusios. Viduryje – palaikis stalas, virš jo – dar prastesnė lempa su rausvu gaubtu. Grindų linoleumas pradilęs, pro skyles švietė betonas.

D’Aventūrai kaipmat į akis krito peleninė su tebesmilkstančia nuorūka. Bute turi kas nors būti. Jis sulaikė kvapą. Akimirką stebėjosi, kad nėra jokios reakcijos. Ausys nepagauna nė menkiausio garso. Dešinėj – privertos durys. Pažvelgė kairėn. Dar vienos durys, bet uždarytos. Kad ir kurion pusėn mestųsi, tai bus gal paskutinis sprendimas jo gyvenime. Pasirengęs šuoliui, komendantas apsidairė ir karštligiškai mąstė.

Pigių kėdžių sėdynės buvo užverstos suglamžytais drabužiais ir nešvariais apatiniais. Atplėšti vokai, tuščios alaus skardinės, valgio likučiai lėkštėj ir atverstas laikraštis ryškino slogią atmosferą, viešpataujančią tame apleistame pastogės būste. Palei sieną kėpsojo sumaigytas čiužinys, užklotas baisiai suteršta antklode. Kambaryje trenkė rūgštim.

D’Aventūra pamažu atsistojo, bet liko palinkęs į priekį. Jam prieš akis atsivėrė tikras sąvartynas. Akies krašteliu jis užfiksavo kažkokį juodą daiktą ant valgomojo stalo šalia puodo su risotto likučiais. Dešinėje prie sienos stovėjo etažerė ir rašomasis stalas, o ant jo – seno modelio kompiuteris ir spausdintuvas. Šalia gulėjo krūva kompaktinių plokštelių ir ausinukas. Be galo atsargiai comandante ėmė sėlinti palei dešiniąją sieną, artėdamas prie privertų durų. Nervai buvo įtempti kiek tik begalima. Spyrė į duris, jos braškėdamos atsitrenkė į sieną, o pats tą akimirką parpuolė kniūbsčias ir nukreipė ginklą į kitą kambarį.

Ir išsyk vos nesusivėmė. Ant grindų tysojo vyro lavonas suknežintu veidu. Jo galva gulėjo didžiuliame juosvo kraujo klane. Aplink skylę, kulkos išmuštą virtuvės sienoje, pilna kraujo ir mėsgalių. Sienų plytelės, baldai, grindys – viskas kruvina lyg po didžiausių skerdynių. D’Aventūra pašoko, iš kelnių kišenės išsitraukė nosinę ir užsiėmė ja burną bei nosį. „Cigaretė! Kitos durys!“ – šovė į galvą mintis. Jis apsigręžė ir kuo atsargiausiai ėmė slinkti palei sieną. Pasiekęs duris prisispaudė prie sienos. Tinko vėsa skverbėsi pro prakaituotus marškinius ir kėlė šiurpulį. D’Aventūra keletui sekundžių užgniaužė kvapą. Anapus durų – nė garso. Pamažėle, po milimetrą, jis spaudė rankeną, tada žaibiškai atlapojo duris.

Komendantas giliai atsikvėpė. Vonios kambarys pasirodė besąs tuščias. Vyriškis ranka nusišluostė kaktą ir sugrįžo virtuvėn. Pasilenkė prie numirėlio, nenatūralia poza gulinčio ant šono, ir šlykštėdamasis apžiūrėjo lavoną. Priglaudė savo plaštakos nugarėlę prie tos vietos, kur būta to žmogaus skruosto. Kūnas buvo dar šiltas kaip gyvo. D’Aventūra kruopščiai apžiūrėjo kulkos padarytą angą. Stambaus kalibro kulka, pataikiusi į pakaušį, išlėkdama nuplėšė aukai pusę veido. Žmogus turėjo būti nušautas prieš kelias minutes. Tačiau comandante negirdėjo šūvio nei tykodamas lauke, nei užėjęs į laiptinę. Matyt, žudikas turėjo ginklą su garso slopintuvu. Ar jis tebėra name?

D’Aventūra puikiausiai žinojo, kas būna toliau. Net sugavęs nenaudėlį nusikaltimo vietoj, jis išgirstų tas pačias pasakėles, kurios sekamos visose teismo salėse, policijoje ir kalėjimuose. Tie tipai, sučiupti su ginklu, visi kaip vienas tvirtina ką tik radę šaudyklę po medžiu, šiukšlių konteineryje, krūmuose arba, kaip šiuo atveju, kur nors laiptinėj. Net jei ginklas ką tik suteptas ir į vamzdį įleistas šovinys, jie visada tikina neturintys žalio supratimo, kaip iš jo šaudoma, ir apskritai jau buvę beeinantys pas karabinierius jo atiduoti.

Komendantas pastebėjo, kad viena numirėlio plaštaka sugniaužta į kumštį. Jis pritūpė ir atidžiai apžiūrėjo ranką. Tarp pirštų stirksojo maža popieriaus skiautelė. Livijus atsargiai atlenkė smilių ir vidurinį pirštą, ištraukė suglamžytą popiergalį ir nekantriai išlygino. Ten buvo pakeverzota: „Fes...“, viena eilute žemiau: „tas kia...“, o dar kitoj eilutėj: „...asi su ...vo žmona.“ Kita teksto dalis, matyt, bus ant nuplėštojo skuto. „Įdomu“, – vos girdimai sumurmėjo comandante. Ar žodžio dalis „Fes“ yra vardo pradžia? Jis sutrikęs papurtė galvą, sulankstė popierėlį ir įsikišo į kelnių kišenę. Dabar ne metas spėlioti, kas ten parašyta.

D’Aventūra žengė atgal ir dar sykį apžvelgė kambarį. Kažin kas tas juodas daiktas, gulintis ant stalo, gal kiek didesnis už du cigarečių pakelius? Pasilenkė prie jo. Žinoma, filmavimo kamera, tiksliau, speciali kamera su įtraukiamu objektyvu ir sumaniai pritaikytu ekranu. Anaiptol ne serijinis modelis, parduotuvėje tokios nerasi. Jis suraukė kaktą. Tokia kamera jam lyg ir matyta, bet kur?

Jis išsitiesė, žengė atbulas ir pajuto tarsi vėjo dvelksmą. Tą pačią akimirką jam į galvą trenkė akinamas žaibas, kuris, rodėsi, perplėš kaukolę. O kaip tėškėsi į betonines grindis, to jis jau nebejuto.

Ryški šviesa plieskė jam tiesiai į akis.

– Pabuskit! Ar girdit mane, signore? Kuo jūs vardu?

Jis atsimerkė. Kaip per miglą įžiūrėjo prie jo palinkusį vyrą baltu chalatu.

– Livijus d’Aventūra, – atsakė vargais negalais.

– Kokia šiandien savaitės diena?

– Gal penktadienis? Turbūt penktadienis...

– Gerai... Ar jums skauda?

Pusprotis, pagalvojo d’Aventūra, atsargiai pakreipė galvą ir pabandė suvokti, kas dedasi aplinkui. Pažino Venarą, stovintį čia pat, su kankinio mina. Aštrus skausmas pervėrė galvą ir privertė šoktelėti. Tačiau jo padėjėjas švelniai, bet tvirtai prispaudė jį atgal prie patalo.

– Gulėk, gulėk! Ramiai, Livijau!

D’Aventūra vėl užsimerkė. Jausmas toks, lyg būtų gavęs kalvio kūju per galvą. Pakaušis degte degė. Kažkieno ranka pabraukė jam per veidą ir pakėlė vokus.

– Ar jums skauda tik galvą, ar ir dar kur nors? – paklausė vyriškis ir kišeniniu žibintuvėliu pašvietė į vyzdžius.

– Tik galvą, – vargais negalais išstenėjo D’Aventūra ir pabandė nustumti vyro pirštus šalin, bet neįstengė pakelti rankos, sunkios kaip švinas.

– Ar galit judinti pirštus? – toliau klausinėjo vyras. – Sugniaužkit į kumštį!

D’Aventūra sugniaužė kumštį.

– Kur... kur aš?

– Ligoninėj, comandante. Ar girdit mane? Ligoninėj, – tarė moters balsas.

D’Aventūra pabandė atsiliepti, bet teįstengė vos vos linktelėti. Pulsuojantis skausmas buvo stačiai nepakeliamas, regis, galva tuoj tuoj sprogs. Pamažu jis ėmė susigaudyti aplinkoj. Ir nustebo suvokęs, kad guli ant neštuvų. Tvyro kažkoks salsvas kvapas, bene jodo ar chloroformo. Virš jo atplaukė išsišiepęs Venaro veidas.

– Tu beprotis, šefe! Patylėk. – Pajuto ant peties savo padėjėjo ranką. Pamėgino atsisėsti, kad aiškiau matytų, bet Venaras jį sulaikė. – Tau nevalia judėti, – išgirdo jo balsą. – Dabar jie tave sulopys. Tavo galvoj – muštinė žaizda.

Seselė įstūmė neštuvus į liftą. Apdujęs ligonis abejingai reagavo į aštrų salsvą antiseptiko tvaiką. O paskui jį apgaubė nepermatoma skraistė, kurios nusimesti jis ir negalėjo, ir nenorėjo.

Miglotai suvokė vežamas į rentgeno kabinetą. Net ir atsidūręs operacinėje nelabai bejuto, kad kažkas užvožiama ant nosies. O netrukus dingo visi pojūčiai. Nebeišgirdo gydytojo sakant, kad su tokia kieta kaukole nebuvo susidūręs per visą savo praktiką.

Kitą rytą jis jau pusryčiavo palatoj, nors galva ūžė, o ant pakaušio pūpsojo gumbas didumo sulig prisirpusia slyva. Kažkas pabeldė, ir pro durų plyšį galvą kyštelėjo Venaras.

– Matau, nepraradai apetito!

Emilijus įėjo, uždarė duris ir prisitraukė kėdę prie lovos. Žvelgė į viršininką linksmai išsišiepęs.

– Madonna, džiaugiuosi, kad dar lengvai išsisukai! Aš jau vakar tau sakiau: esi beprotis. Bet tu nesupratai. Su tavim nebuvo galima susikalbėti. – Venaras spūstelėjo d’Aventūrai ranką taip širdingai, kad šiam iš skausmo net veidas persikreipė. – Vėl atrodai žvalus. Ko gero, dailios seselės gerina tavo savijautą!

– Nieko tu nesupranti! Medicinos seserys – tai subjektai, kurie beatodairiškai vykdo organizacinius planus ir pasirūpina, kad pacientai tik išėję iš ligoninės pasijustų tikrai sergantys, – apmaudžiai sumurmėjo d’Aventūra. – Malonu, kad tu neturi kito darbo, tik mane lankyti. Jei pasiėmei šaudyklę, galėsi likti čia ir ginti mano sveikatą.

Venaras rūgščiai šyptelėjo.

– Aš tau šį tą atnešiau. Skustuvą, švarias puskojines, apatinius baltinius.

– Ačiū už rūpestį! – atsakė d’Aventūra. – Tu globoji mane rūpestingiau nei mano mama.

– Tu, ko gero, greičiau atsistosi ant kojų, kai tau padėsim, comandante.

Venaras smalsiai apžiūrėjo turbaną ant d’Aventūros galvos.

– Žinai, tau tinka! Ar tave siuvo?

– Taip, gydytojas sakė – keturiom siūlėm. Muštinė žaizdelė ir smegenų sukrėtimas. Menkniekis.

– Tu, kaip visada, menkini savo negalavimus, – neva žaismingai sušneko Venaras. – Aš jau kalbėjau su tavo gydytoju. Pasak jo, tau teks dar bent savaitėlę praleisti čia.

– Nesąmonė! – burbtelėjo d’Aventūra. – Ligoninė neišgydo, tik išrašo. Turėtum jau žinoti. Gal nori espreso kavos? – paklausė ir jau buvo besiekiąs skambučio seselei išsikviesti.

Jaunasis commissario sumojavo ranka.

– Negaišink tų mergelių, joms darbo ir taip netrūksta! Verčiau pasakyk, kaip tai galėjo atsitikti, – rėžė priekaištingai. – Juk esu tau sakęs, kad neitum pats vienas. Vieną gražią dieną tie individualūs veiksmai nuvarys tave į grabą! Bet ką aš čia burną aušinu! Vis tiek, ar tau kalbėsiu, ar sienai.

– Tiek jau to! – nuolankiai sumurmėjo d’Aventūra. – Aš ir pats sau nesiliauju priekaištavęs. Atėjęs iki Muncio gatvės turėjau sukti atgal. Juste jutau, kad esu stebimas. Nelaimei, kaip tikras idiotas dar ir mobilųjį telefoną palikau ant rašomojo stalo.

– Laimei, – pataisė jį Venaras. – Tau išėjus aš dar sykį užsukau į kabinetą, mat prireikė vieno dokumento. Ir atsitiktinai pamačiau ant stalo tavo mobilųjį. Mane staiga užplūdo kažkoks keistas jausmas. Sukėliau ant kojų kelis kolegas ir nedelsdami išvažiavom. Kai Balaro turgavietėj radom tavo mašiną, pamaniau, kad tikriausiai esi nusikaltimo vietoj. Bet tavęs niekur nebuvo matyti. Tada nieko nelaukę suėjom į namą ir puolėm tavęs ieškoti. Po dvidešimties minučių radom bute ir tave, ir lavoną. Tik nesuprantu, kaip tu taip lengvabūdiškai pasielgei. Juk puikiai žinai, kokia tai pavojinga vieta.

– Pats žinai ne blogiau už mane. Stovėjau kieme už namo ir penktam aukšte pamačiau kažkokį žmogų. Man išsyk kilo įtarimas. Paskui kažkas garsiai sušvilpė, ir žmogus iš lango prapuolė. Aš kaipmat puoliau vidun. Tai buvo spontaniška reakcija. Kvaila, dabar ir man pačiam aišku. Bet supratau, kad ten, viršuje, kažkas negerai, ir panorau ištirti tą dalyką iki galo.

– Taip taip... Žinau, kaip būna. Dėl to ir neinu tirti pats vienas, – įgnybo Venaras. – Juo labiau tame kvartale.

– Dabar jau nieko nebepakeisi, – pripažino d’Aventūra. – Užlipau į viršų ir pamačiau, kad buto durys tik privertos. Virtuvėj aptikau negyvėlį. Žmogus, matyt, buvo ką tik nušautas. Ko gero, net buvau matęs žudiką laiptinėj, dar nenutuokdamas, kas manęs laukia bute. Kai apžiūrinėjau lavoną, gavau smūgį iš už nugaros. Tą akimirką filmas nutrūko. – D’Aventūra atsargiai pačiupinėjo tvarstį. – Jau kaip ir nebeskauda... – tarė ir susiraukė, paskui klausiamai pažvelgė į Venarą. – Na ir?..

– Kas „ir“?

– Na, kaip ten tas negyvėlis? Ar išsiaiškinot, kas jis toks? Jau žinot pavardę?

– Tikriausiai Andrė Montis. Taip bent sako kaimynai. Bute neradom jokio asmens dokumento nei kreditinės kortelės, nei jo codice fiscale. Apie tą žmogų nežinom ničnieko. Bet turbūt tik todėl, kad iki šiol nebuvo mums įkliuvęs. Brangūs drabužiai, brangūs batai. Net patikrinom, ar nebus koks kvaišalų tiekėjas. Bet net ir mūsų kolegos, tiriantys narkotikų prekybą, nėra užfiksavę Mončio pavardės. Juk pats žinai, be mokesčių mokėtojo numerio nei buto išsinuomosi, nei automobilio ar mobiliojo telefono nusipirksi. Tačiau ir finansų organai niekur neužregistravę jokio Andrė Mončio. Tiesiog kažin koks fantomas. Spėjam, kad Montis – ne tikroji jo pavardė. Tikrai žinoma tik tiek, kad buvo italas ir kalbėjo Palermo tarme. Tą mes išsiaiškinom.

– Jis turbūt ir yra tas operatorius, kurio mes ieškom, – autoritetingai pareiškė d’Aventūra. – Galgi nebuvot visai apspangę?

Venaras nustebęs pažvelgė į viršininką.

– Iš kur ištraukei?

– Ant stalo gulėjo filmavimo kamera. Juk negalėjot jos nepastebėti! Naujausia technika, tokio daikčiuko laisvai nenusipirksi. Ją naudoja tik kariuomenė ir slaptosios tarnybos, joks profesionalas nepraeis pro ją abejingai. Galėčiau lažintis su visu mūsų skyriumi, neišskiriant nė komisaro, kad tuo aparatu ir žmogžudystė nufilmuota. Gerai prisimenu, jog esu matęs tokią kamerą pas Liną Savinelį. Jis man net parodė, kaip ji veikia.

– Kalbi apie karinės žvalgybos pulkininką Savinelį?

– Taip, apie jį.

– Iš kurgi tokie tipai kaip Montis gauna šitokių kamerų, jei krautuvėj jų nenusipirksi?

– Gal turi lengvesnių klausimų? Be to, ant rašomojo stalo stovėjo kompiuteris ir spausdintuvas. Mačiau dar ir DVD leistuvą. Nesuprantu, kaip jūs tokių daiktų...

– Apie ką čia kalbi? – pertraukė šefą Venaras ir pažvelgė nustebęs. – Mes penkiese visą butą apvertėm aukštyn kojom. Nebuvo ten jokios kameros, jokio kompiuterio, jokio DVD leistuvo. Žinoma, aplankėm ir kaimynus. Iškrėtėm kiekvieną butą tame aukšte. O ta palėpė, kurioj radom tave ir Mončio palaikus... Iš visko sprendžiant, nuolatinių gyventojų joje nebuvo. Mūsų pėdsekiai įsitikinę, kad tas butas – tik akims apdumti, kaip ir Potiomkino kaimeliai.

D’Aventūra šoktelėjo, iš skausmo susiraukė ir dejuodamas griebėsi už galvos.

– Vadinasi, ten kažkas pašeimininkavo jau po nužudymo?

– Kitaip ir būti negali!.. Baldai ten – kaip iš teatro rekvizito. Mums tikrai niekas neprasprūdo. Iš tiesų, to buto aplinka lyg nelaimę pranašautų. Galėčiau mintinai išvardyti viską aliai daiktelį, bet neradom nieko iš tų dalykų, kuriuos tu ką tik minėjai. Tiesa, dar virtuvė... Juk žinai, kaip ji atrodė.

– Jokių pėdsakų, pirštų atspaudų, DNR?

Venaras papurtė galvą.

– Kol kas nieko. DNR pėdsakai, jei jų yra, bus ištirti laboratorijoj. Nieko neradom ir velionio kišenėse. Viena tik galim tikrai pasakyti: Montį nukepė profesionalas iš didelės patrankos. Balistikas mano, kad jo ginklas buvo, ko gero, pusiau automatinis „Dessert Eagle“ markės savaime užsitaisantis pistoletas. Juos gamina „Israel Military Industries“. Tikrai neprastas ginklas! Italijoje tokio nerasi. Kulka pervėrė Mončiui galvą. Žudikas susirinko ir išsinešė tūteles ir šaudmenis. Pėdsekiai vis dar tebėra name. Šį vakarą gausiu pirmą ataskaitą. Bet drįstu abejoti, ar joje bus vertingų dalykų. Lavonas atiduotas teismo medicinai.

– Ir tai viskas? – paklausė d’Aventūra. – Laiptinėj irgi nieko neradot? Atspaudų, nuorūkų...

– Mes net neaptikom jokio pėdsako, kad bute kieno nors būta, išskyrus tave.

– Merda, – suniurnėjo d’Aventūra.

– Džiaugiuosi, kad bent tu gyvas, – sarkastiškai tarė Venaras. – Kitaip būčiau turėjęs perimti visą mėšlą tavo kabinete ir pats vienas ginčytis su Minečiu.

D’Aventūra pastūmė pusryčių padėklą ant naktinės spintelės ir pasikišo po nugara dar vieną pagalvę.

– Kažkas ten gerai padirbėjo, – neslėpė kartėlio. – Aš atėjau į butą, regis, prieš pat aštuonias. O kada jūs mane suradot?

– Maždaug po valandos, – atsakė Venaras. – Šiek tiek po devynių.

– Ecco lo! Vadinasi, mafijos tvarkdariai turėjo daugiau kaip valandą laiko daiktams pasiimti.

– Kodėl mafiozas pasirūpino pašalinti techninę įrangą ir sunaikinti pėdsakus, bet paliko tave gyvą? – stebėjosi Venaras. – Net nesuluošintą, Livijau. Juk tai kvaila! Tu gali paliudyti, ką matei. Žudikas pirmiau nušauna Montį, patykojęs tave partrenkia ir paskui visą aparatūrą išbogina per keturis laiptinės aukštus rizikuodamas būti pastebėtas...

– Gal jis manė, kad aš jau negyvas? – svarstė d’Aventūra.

– Kur tu matei tokį paiką mafiozą, kad neatskirtų gyvo žmogaus nuo mirusio? Aš bent nemačiau. Sakei lyg ir matęs žudiką?

– Mačiau du tipus bėgant laiptais.

– Du? Ar gali juos apibūdinti?

– Ką tu! Ten buvo tamsu kaip subinėj. Mačiau tik šešėlius, kurie kaip patrakę nudundėjo žemyn. Ką aš žinau, ar tuodu, sprunkantys laiptinėj, buvo žudikai. Jeigu taip, tai bent vienas iš jų turėjo grįžti, kol aš buvau bute.

– Va tuo tai jau netikiu, Livijau. Jei būtum stojęs žmogžudžiui skersai kelio, jis būtų tave nušovęs. Taškas. Viskas. Finito! Ir tik nesakyk, kad jam bus pristigę amunicijos. Kur kas labiau tikėtina, kad žmogžudystė, dingusi kamera ir pašalintoji kompiuterinė įranga kartu sudarė ypatingos svarbos akciją. Kažkas pastebėjo, kaip įėjai į butą, ir buvo priverstas išvesti tave iš rikiuotės, kad netrukdytum. Jis vožė tau per smegenis ir tada jau ramiai iškraustė trobą.

– O ar nepagalvojai, kad kamera ir kompiuteris tebėra kažkur name? Juk laiko buvo velniškai mažai. Ką manytum apie tokią galimybę?

– Nieko. Žinai, Livijau, mane vis labiau užvaldo siaubinga mintis. Nesiryžtu net balsu ištarti, ką manau...

– Nagi sakyk! Klok viską.

– Ar galėtum įsivaizduoti, jog tą Montį nušovė ne mafijos samdinys, o SISMI agentas?

Palatą apgaubė sąmyšio tyla. D’Aventūra susiraukė it musę kandęs.

– Jei būsi pataikęs, vadinasi, turim rimtų problemų.

Venaras žiūrėjo pro langą. Ūmai prašneko pusbalsiu, tartum kalbėtųsi su savim:

– Kardonės ir Mončio scenarijuje niekaip nesueina galas su galu. Neįtikėtina, kad Montis būtų pats apsirūpinęs tokia kamera, nebent jam kas nors ją parūpino.

– Galėjo ir nukniaukti, – tarstelėjo d’Aventūra.

– Na jau! Montis apvagia slaptosios karinės žvalgybos agentą?

– Ne, – sumurmėjo d’Aventūra. – Tik šiaip pamaniau.

– Kad ir kaip nemalonu, Livijau, bet jokia kita versija neateina man į galvą. SISMI agentas duoda specialią kamerą žmogėnui, kurio niekas nepažįsta ir nežino, iš kur jis atsiradęs.

– O kokiu tikslu? – paklausė d’Aventūra.

– Kol kas tai neturi jokios reikšmės. Montis filmuoja, kaip Brunas Sforcanas pasmaugia Kardonę, ir tai perša man mintį, kad ta žmogžudystė suplanuota pačiose viršūnėse. Tačiau akcija vyksta ne pagal planą. Sforcanas dėl gan suprantamų priežasčių pasprunka. Jis nenori būti sučiuptas.

– Iki šios vietos būčiau linkęs sutikti, – atsakė d’Aventūra. – Jis leidosi filmuojamas, kai žudė. Iš to fakto galima spręsti, kad jau iš anksto žinojo, kur paskui atsidurs filmas.

Venaras palingavo galvą.

– Galbūt. O gal ir ne. Motyvas, – toliau plėtojo mintį, – man vis dar absoliučiai neaiškus. Vis dėlto Montis liko nusikaltimo vietoj, bent jau kažkur Albergerijos kvartale. Dramą išplatino televizija. Nuo tos akimirkos Montis tapo pavojingas slaptajai tarnybai, juoba kad kamera vis dar buvo jo rankose. Man kyla klausimas, kodėl Montis paprasčiausiai nedingo iš akiračio? Argi žmogus tokioje situacijoje laukia savo budelio?

– Hmm... Na ir kas toliau?

– Toliau scenoje pasirodai tu. Po darbo valandų nusprendi dar sykį apžiūrėti įvykio vietą. Ir pataikai kaip tik tuo metu, kai agentas sumano atsiimti kamerą iš Albergerijos gatvės. Iš to darau išvadą, kad agentas tiksliai žinojo, kur jos ieškoti. Jis pamato, kad tu jam trukdai, ir nušauna Montį, kol tas nieko neišplepėjo. O paskui pasislepia namo viršuje. Vos atsidūręs bute, tu gauni per makaulę, o jis dingsta su kamera ir visa įranga.

Iki tol d’Aventūra tylomis klausėsi padėjėjo. Bet dabar prašneko:

– Širdis man niekaip nelinksta manyti taip, kaip tu dabar...

– Nes įtarimas, kuris mane kamuoja visą laiką, tau rodosi nerealus? – paklausė Venaras.

– Kadangi negaliu įsivaizduoti, kad agentas bendradarbiautų su mafijos samdomais žudikais. Juo sunkiau man patikėti, kad SISMI agentas lieptų filmuoti mafiozo nužudymą! Tai juk beprotybė!

– Porca miseria, Livijau! Tik prisimink, kaip ginčijaisi su Minečiu! Argi ne pagrįstai kėlė klausimą questore? Kaip Kardonė galėjo būti nužudytas, jei slaptoji tarnyba sekė jį vos ne kiaurą parą? Kodėl mes visą laiką remiamės prielaida, kad už Kardonės nužudymo slypi mafija?

– Todėl, kad Brunas Sforcanas priklauso Santorinio klanui! Juk visiškai neįmanoma, kad slaptoji tarnyba vykdytų bendras operacijas su mafija ir net taip suderintų žmogžudystę, kad viskas eitų kaip iš natų.

Atrodė, kad d’Aventūros argumentai Venaro neįtikino.

– Vien tas faktas, jog mes neįžvelgiam prasmės, neprivers manęs pasukti klaidingu keliu, juo labiau kad tu nebuvai nugalabytas. Aš pavadinčiau tai sutrikdymu iš draugiškumo. – Jaunasis commissario susimąstęs pažvelgė pro langą. – Kai aš ėjau čionai, prie įėjimo stovėjo trys neaiškūs tipai su būgneliu, gitara ir okarina ir dainavo. Žinai, tas Sicilijos kalniečių dainas, malavite. Žodžiai maždaug tokie: gyvenimo prasmė – rengtis mirčiai. Man nugara taip ir nuėjo pagaugais. Akimirką net pamaniau, kad jie vis dėlto bus tave pričiupę, kaip tą Montį.

– Kažin kokioje pjesėje mes čia vaidinam? – įniršęs urzgė comandante.

– Geras klausimas...

– Taigi nieko tikro apie jį nežinai?

– Apie ką? – išsiblaškęs paklausė Venaras.

– Apie tą Montį.

– Kaip jau sakiau, jis – žmogus be tapatybės. Beje, apskritai tai būdinga tik slaptųjų tarnybų bendradarbiams.

– Jei būtų taip, kaip sakai, mes niekada to nesužinotume, – suniurnėjo d’Aventūra. – Tiek SISMI, tiek ir SISDE atsitvertų savuoju slaptumu. Aš saugočiausi tyrinėti šia linkme.

– Štai koks šaunus mano viršininkas!

D’Aventūra bakstelėjo sau į kaktą.

– Jeigu mes to imsimės, bematant viskas išnyks kaip dūmas. Bet aš kai ką prisiminiau. Paieškok mano kelnėse! Jos kabo spintoj. Kišenėj turėtų būti raštelis.

Venaras priėjo prie drabužių spintos ir paėmė kelnes. Pasirausė kišenėse ir ištraukė popiergalį, kurį minėjo d’Aventūra.

– Ar tas?

Comandante linktelėjo.

– Montis buvo jį sugniaužęs rankoj. Matyti lyg ir dalis vardo ar pavardės. Gal pamėginkit to imtis.

Venaras dėbtelėjo į negrabų raštą ir gūžtelėjo pečiais.

– Labai jau lengvabūdis žudikas! Perduosiu tą raštelį laboratorijai, – ir suraukė kaktą, sakytum susimąstęs. – Tai apie ką mes kalbėjom?

– Apie kamerą, – priminė d’Aventūra.

– Si, corretto Deja, iš filmo neįmanoma sužinoti, ar šalia buvo dar žiūrovų.

– Aš dusyk peržiūrėjau filmą. Ten aplinkui – visiška tamsa.

Venaras tylomis žvelgė į d’Aventūrą; jo veide neatsispindėjo jokių emocijų.

– Vis dėlto mūsų ekspertai tvirtina, kad taip kokybiškai vaizdą galima nufilmuoti tik tobuliausia kamera. Bet reikia dar ir stipraus apšvietimo.

– Ši kamera turi specialų objektyvą, todėl stipraus šviesos šaltinio nereikia. Kitaip tariant, ja galima filmuoti bet kada, net ir naktį, jei tik yra bent truputis šviesos.

– Okay! Dabar pasvarstyk praktiškai. Albergerijoje, namo kieme, Montis nukreipia objektyvą į Kardonę ir Sforcaną. Filmo trukmė – lygiai minutė ir keturios sekundės. Baisiai daug. Ir niekas į tai neatkreipia dėmesio, nors Kardonė yra stebimas? Negi tu tuo tiki?

D’Aventūra nusimetė antklodę ir atsisėdo.

– Tavo tiesa. Ir kuo ilgiau apie tai galvoju, tuo labiau mane kausto ta palata. Grįžtu į darbą, – irzliai šūktelėjo. – Nebebūsiu čia nė vienos dienos!

– Ar pasiutai! Juk negali savo atsakomybe išeiti iš ligoninės!

– O kas man uždraus? Koks skirtumas, ar man galvą skaudės įstaigoj, ar čia. O kai reikės pakeisti tvarstį, eisiu pas savo gydytoją. Jei dar ilgiau čia gulėsiu nieko neveikdamas, išprotėsiu.

Venaras pernelyg gerai pažinojo šefą. Jeigu jau comandante ką nors nusprendė, neatkalbėsi. Netaręs nė žodžio paėmė iš spintos d’Aventūros drabužius ir sudėjo ant lovos, o comandante tuo tarpu nuėjo prie praustuvės ir įjungė skustuvą.

– Minetis išgrūs tave namo, kai užtiks įstaigoj.

– Ir dar apšauks mus avigalviais fantazuotojais, kai išdėstysim jam savo įtarimus. Aš neisiu į komisariatą, o skrisiu į Boloniją.

– Jei nebijai padarinių... – rimtai įspėjo Venaras.

– Vis tiek. Turiu pasikalbėti su Robertu Kardone! Capisce? O paskui, kaip ir planavau, važiuosiu į Premeną. Labai įdomu, ką man pasakys Kardonės partneriai Sena ir Pantrinis. Tu tuo metu pasirūpink Albergerijos rajono gyventojais. Gal jie vis dėlto šį tą matė; ko gero, ką nors sužinosi ir iš Santorinio. Argi nesi sakęs, kad tas namų blokas priklauso jam?

– Taip, sakiau.

– Vadinasi, jis ir išnuomojo butą tam Mončiui. Pagrasink iškelti jam bylą dėl mokesčių slėpimo, jei vengs iškloti tiesą. Prispausk jį kaip reikiant! Turim rasti kokį nors atsparos tašką, kokį svertą, ant kurio sukluptų tie krikštatėviai.

Vasaros nakties šventė

Romanas Grasas buvo įsitikinęs, kad politikai yra gobšūs ir ištroškę valdžios. Kaip mielai jie imasi pelningų konsultavimo sutarčių arba pareigų klestinčiose įmonėse! Neprireikia nė ilgų aiškinimų, kaip jiems būsią naudinga tapti sėkmingai dirbančios firmos priežiūros tarybos nariais arba vykdyti svarbius pavedimus kaip patarėjams. Darbo vietų užtikrinimas visada buvo geriausias masalas būsimiems rinkėjams. O jei dar patalkina spauda ir teigiamas įvaizdis viešojoje erdvėje, jie kimba ant kabliuko kaip nutukę karpiai. Belieka paremti juos per rinkimus, padėti nupirkti pakankamai balsų ir atidaryti jų vardu slaptas sąskaitėles tolimose salose – ir jau gali penėti juos iš delno. Kol žinybos ir valdybos lieka vienintelės organizacijos, kurios į krizes reaguoja mažas algas gaunančių darbuotojų pagausėjimu, tol krikštatėviams nereikės kvaršinti sau galvos dėl ateities.

Koks teisus buvo Grasas, galima spręsti iš to, kad jo rengiamose šventėse niekuomet netrūko lankytojų. Politikai per daug tuščiažodžiavo, kalbėjo per greitai ir galvojo tik apie tai, kaip įgyti daugiau politinės galios. Tie neurotikai, Graso akimis žiūrint, – tikri vargšeliai. Labai mėgo būti pagerbiami, bet retai lankėsi įmonėse. Nieko neišmanė apie verslą, nesidomėjo balansais, bet visada prašė savo dalies. Jei ir kėlė klausimus, tai po laiko. Buvo pažeidžiami ir dėl savo gero vardo, bijodami prarasti reputaciją, galėjo padaryti kone viską, kad tik galva liktų sveika. Grasui jau nuo seno apsimokėjo šitoks toliaregiškumas.

Nors toks renginys kaip vasaros šventė žadėjo vakarą be rūpesčių, abiejų donų veidai nešvytėjo būsimu džiaugsmu. Masimą ir Santorinį slėgė neaiški įtampa. Pirmasis, jau žengdamas į persirengimo kabiną apatiniame denyje, išgirdo skambant savo mobilųjį telefoną. Jis metė žvilgsnį į ekranėlį ir atsikrenkštė.

– Viskas atlikta? – paklausė be jokios įžangos. Ūmai jo veidas sustingo, tapo lyg akmeninis. – Sakyk, kad tai netiesa!

Donas Santas sekė akimis nebylius Masimo nevilties gestus. Matė, kaip jo draugas užsimerkia ir lyg užhipnotizuotas ištiesia į priekį ranką su telefonu. Krikštatėvis sėdo į minkštą krėslą ir suspaudęs lūpas laikėsi iš paskutiniųjų. Pravėrė burną, lyg norėtų kažką pasakyti, bet suburbuliavo nei šį, nei tą. O paskui netikėtai, tarsi atsipeikėjęs, suriaumojo:

– Ma che cacchio^39 Neįsivaizduoju, ką jums dabar daryti. Palauk, pagalvosiu... – Nevilties kupinu judesiu griebėsi už galvos, užsimerkė ir tarė: – Gal melskitės Dievo Motinai arba laukit stebuklo!

– Kas nutiko? – įsiterpė donas Santas.

Masimas pamojo ranka, girdi, netrukdyk.

– Likit kur esat. Kas nors tau perskambins. Per valandą. Aš arba donas Grasas.

Dar niekada Santoriniui nebuvo tekę matyti bičiulio tokios būklės.

– Kas gi ten?

– Rufas, – sugergždė Masimas. – Skambino Rufas. Iš Vanuatu.

– Taip, žinau. Ir kas toliau?

– Jis sako, jog prieš tris savaites Kardonė ten, Vanuatu, uždarė „Rizzolo Venture Capital“ ir ištuštino sąskaitas.

– Non è vero!

Donas Santas suakmenėjo. Lūpos ėmė virpėti, rankos drebėjo.

– Nejuokauk, – iškošė pro dantis.

Donas Masimas papurtė galvą.

– Negi atrodau kaip pokštininkas? – vėl sukrenkštė jis ir atsistojo. Įbedė į sieną stiklinių akių žvilgsnį, neįstengdamas ištarti nė žodžio. Valandėlę tvyrojo nejauki tyla.

– Ar Rufas ir Galertė bent žino, kur dabar tie pinigai? – paklausė donas Santas. Jo balse šmėstelėjo lyg ir šešėlis vilties.

– Rufas sako, kad „Westpac Bank“ visus pinigus iš „Rizzolo Venture Capital“ sąskaitų pervedė į sąskaitą Antigvoje. Sąskaitos savininkas, kiek suprantu, yra Enrikas Kardonė. Jeigu tai tiesa, mes žuvę. Kas, po paraliais, dabar prieis prie naujosios sąskaitos?

– Kaip mes tai pražiopsojom? – visai suglumęs sudejavo donas Santas. – Kodėl mes visai nieko nepatebėjom, Ličai? – Jis delnu brūkštelėjo per kaktą, lyg norėtų nusimesti voratinklį.

– Kodėl, kodėl! Gera tau klausinėti! Kam lemta prigerti, tas ir dubeny nuskęs. Dio cane! Turim išleisti vandenį!

Ūmai Santorinio veidas nušvito.

– Vis dėlto, ko gero, yra viena galimybė. Mirusiųjų turtą, jei neklystu, kas nors paveldi?

Masimas dėbtelėjo į draugą.

– Tikrai, – atsiliepė jis. – Ir paveldėtojas yra Kardonės brolis Robertas. Perlakvalė, šiaip ar taip, jau mina jam ant kulnų. Privalom tučtuojau informuoti doną Grasą, kol dar ne vėlu. Ar manai, kad Enrikas duomenis bus perdavęs broliui?

Donas Santas užsikosėjo ir užgesino cigaretę.

Masimas nužvelgė jį tartum velnio įsikūnijimą.

– Neūžk man galvos! Šią valandėlę negaliu susikaupti.

– Mums reikėtų ką nors sukurti tam atvejui, jei tas pats šautų į galvą ir donui Grasui! Kaip manai?

– Porca miseria Turėsim išrėžti jam visą tiesą.

Donas Masimas baimingai papūtė žandus.

– Eime viršun! Grasas turbūt jau nekantrauja.

Nutaisę neperžvelgiamus veidus, abu krikštatėviai užlipo į pagrindinį denį, kuriame buvo įrengtas baras, salonas, konferencijų salikė ir šeimininko kabinetas. Patalpas skiriančios pertvaros buvo atstumtos, paliekant plačius praėjimus. Svečiai, susispietę po kelis, sėdėjo arba stovėjo didžiuliame salone. Denyje nesijautė jokios įtampos. Nišoje įsitaisęs orkestrėlis griežė ramią muziką. Kai kurios poros šoko, kiti vaišinosi iš bufeto arba gurkšnojo prie baro.

Pro langus Masimas matė pustuzinį apsaugininkų, kurie diskrečiai laikėsi nuošaly ir rūkė. Trylikės subuvimuose jie buvo priskiriami jachtos įgulai, kad laiku įspėtų apie nekviestus atvykėlius.

Apkūniojo dono Masimo žvilgsnį traukė ilgiausias bufetas, prie kurio visas būrys patarnautojų vaišino svečius rinktiniais skanėstais. Pirmąsyk jo veidą nušvietė plati šypsena. Donas Grasas žinojo, ką pasiūlyti draugams, kad jie pasijustų labai reikšmingi. Juk kai kurioms pelėms taip svarbu, kad jas pagautų ir suėstų ne bet kokios, o ypač brangios katės, – tokiu juoduoju humoru atsakydavo donas Grasas į klausimą, kam rengiąs šitokias šventes.

Regis, jis dar nebuvo pasirodęs svečiams. Donas Santas su partneriu ieškodami jo ėjo per kambarius. Graso kviestųjų sąrašas, kaip ir kasmet, galėjo atstoti Italijos politikos elito sąrašą „Kas yra kas“, ir, kaip spėjo pastebėti donas Santas, visi svečiai buvo jau susirinkę.

Abu krikštatėviai matė tarp jų nemažai gerų pažįstamų, kaip antai gynybos ministro pavaduotoją, du valstybės sekretorius, keletą deputatų iš jungtinės dešiniųjų partijos ir questore Minetį su ponia. Kai kurie pramonininkai, atvykę su pernelyg jaunomis ir pernelyg šviesiaplaukėmis palydovėmis, labiausiai domėjosi šampanu ir ikrais, o vos už kelių metrų nuo krikštatėvių svečiams virš galvų švysčiojo padėklas su kokteiliais. Maklinėdami donai pastebėjo karabinierių generolą Luidžį Pontį, besišnekučiuojantį su didžiai gerbiamu Neapolio teisėju ir dviem kaip iš paveikslėlio trauktomis abejotinos reputacijos damomis. Krikštatėviai jau gretinosi prie to būrelio, kai kažkas iš užpakalio pliaukštelėjo donui Santui per nugarą.

Santas atsigręžė. Priešais jį su viskio stiklu rankoje stovėjo pulkininkas Džanis Fesonis ir šypsojosi.

– Tai bent staigmena, gerbiamasis Santorini! Nežinojau, kad jus irgi kvietė. Ar jūs su signore Grasu jau seniai pažįstami?

Apstulbęs donas Santas ieškojo žodžių ir akimis tyrinėjo elegantiškai vilkintį karininką. Įžūlūs jaunyvai atrodančio vyriškio veido bruožai, išdidus šypsnys ir familiarūs gestai žadino jam nemalonius prisiminimus. Priešais jį stovėjo – tuo jis buvo įsitikinęs jau nuo pirmojo susitikimo – vienas iš tų pezzonovante, pasipūtusių kvailių, padariusių karjerą svetimomis rankomis.

– Ak... ką jūs turit omeny, pone?.. – išlemeno donas Santas.

– Negi manęs neprisimenat? – nusistebėjo karininkas, provokuojamai šyptelėjo ir smagiai paplekšnojo donui Santui per pečius. – Mano pavardė Fesonis. Mudu buvom susitikę Romoj per vienas iškilmes. Ten, kur jūs, netoliese turi būti ir signore Masimas.

Donas Santas pabandė nusišypsoti, bet jo grimasa veikiau priminė nirtulingo bulterjero snukį, o ne draugišką gestą. Jis nykščiu parodė atgal.

Donas Masimas, matyt, išgirdęs save minint, priėjo prie sustojusiųjų.

– Ak! Signore colonnello! – iškošė pro dantis. – Aš visuomet netoliese.

– Tik jau be titulų! – pusbalsiu įspėjo pulkininkas Fesonis ir sąmokslininkiškai mirktelėjo. – Aš šį vakarą esu čia, taip sakant, inkognito, jei suprantat, ką turiu galvoj.

Donas Santas ilgai žiūrėjo į pulkininką tyrinėdamas jį nuostabos kupinu žvilgsniu, pagaliau atsakė:

– Aha! Incognito, ergo sum. Šiame laive taip yra daugumai, argi ne? Visi mes norėtume būti labai garsūs, bet likti neatpažinti. Jūs turbūt pirmąsyk „Aleksandroje“?

Colonnello Fesonis linktelėjo.

– Signore Grasas sakėsi norįs su manim pasikalbėti konfidencialiai. Nė nenutuokiau, kad laive rengiamas priėmimas. Dėl to man šiek tiek nejauku.

– Niekai, – įsiterpė Masimas. – Jūs esat tarp draugų, mielasis!

– Tai metinė vasaros nakties šventė, – su bereikšme veido išraiška pridūrė Santorinis ir nukreipė akis į kitus svečius, tarsi pulkininko čia nė nebūtų. Vis dėlto lyg tarp kitko pasiteiravo: – Ar jau susipažinote su visais šiais svarbiais asmenimis?

– To man neprireikė. Daugumą senokai pažįstu. Su kai kuriais ponais bendrauju nuolat. – Fesonis išdidžiai nusišypsojo ir pakėlė taurę į abiejų krikštatėvių sveikatą.

– Jeigu taip, be abejo, įsitikinot, kad čia esam tarp didžiausių šio krašto neurotikų, – tarė Masimas, ciniškai vaipydamasis. – O juk turėtume jais atitinkamai gėrėtis. Tad suteikit jiems tą malonumą! Deja, turiu jūsų atsiprašyti.

Donas Masimas stumtelėjo kolegą, ir abu nuėjo palikę suglumusį pulkininką. Juodu nužingsniavo prie durų laivo priekyje; anapus tų durų laiptai palei kairįjį bortą vedė į viršutinį denį. Ten, viršuje, buvo privatūs dono Graso apartamentai. Atvykėliai tikėjosi užtikti jį vieną, mat turėjo kai ką pasakyti be pašalinių. Jiems bežengiant ant laiptų, priekyje staiga pasirodė pats donas, lydimas trijų asmens sargybinių, – capo dei tutte le capi, donas Romanas Grasas, baltu smokingu su raudona varlike, didingas ir valdingas. Viršūnių bosas spinduliavo galia ir ryžtu ne tik dėl įspūdingo beveik dviejų metrų ūgio. Jo būdavo pilna kiekvienoj patalpoj, į kurią tik įžengdavo. Jis judėjo kaip vikrus kačių šeimos plėšrūnas, žinantis savo jėgą ir pranašumą. Sulaukęs penkiasdešimties, donas Grasas vis dar buvo stamantraus kūno. Siauras, protingas jo veidas ir tankūs juodi plaukai, žilstelėję prie smilkinių, liudijo neginčijamą to žmogaus orumą ir tvirtą valią. Tai neabejotinai buvo asmenybė, kurią kiekvienas noromis nenoromis gerbė.

– Štai kur jūs! Aš jūsų laukiau, – pasveikino krikštatėvius patronas ir padavė ranką. Akylas jo žvilgsnis žaibiškai įvertino pašnekovus. – Kas jums? – tarė ir nusišypsojo. – Atrodot lyg piniginę pametę. – Grasas draugiškai bakstelėjo donui Masimui į šoną, pasisuko į saloną ir jau taikėsi stumtelėti bičiulius į duris. – Ar gerai sekėsi kelionė?

Santorinis kostelėjo ir tyliai sugergždė:

– Si, securo. – Galiausiai įsidrąsino. – Tik vieną žodelį! Turim su tavim pasikalbėti! Be liudytojų... Skubus reikalas!

Grasas nustebęs pažvelgė į abudu.

– Juk dar susitiksime vidiniame rate. Ar negalite palaukti?

Santorinis papurtė galvą.

Donas Grasas ramiai pažiūrėjo į verslo partnerį. Tik jo lūpų kampučiai vos virptelėjo, suprask – jam nepatiko. Abu krikštatėviai gerai jį pažinojo ir tuoj susigaudė, ką reiškia šis virptelėjimas. O juk jų žinios – tik blogos.

– Eikšekit! – tarė Grasas, apsisuko ir ėmė kopti atgal į viršutinį denį. – Ir jūs! – liepė kūnsargiams, lūkuriuojantiems už jo laiptų aikštelėje.

Vyrai įžengė į Graso šventovę, į vadavietę, kaip jis pats vadino savo kabinetą. Brangūs baldai iš šviesios rievėtos medienos, raudonmedžio grindys ir žalvariniai durų bei langų apkaustai gražiai derėjo su šiltų raudonų bei rudų spalvų persišku Gabeho kilimu, dengiančiu bene du trečdalius grindų. Kabinete nestigo naujausių komunikacijos priemonių, kuriomis galima greitai susisiekti su visu pasauliu. Prašmatniame biure, panašesniame į jaukų saloną nei į darbo kambarį, šalia rašomojo stalo stovėjo minkšti baldai, aptraukti tikra buivolų oda. Nuošaliau puikavosi turtingas baras, kuris nepadarytų gėdos jokiam aukštos klasės restoranui.

– Susėskime tenai! – taupiu rankos mostu lankytojus pakvietė Grasas, o pats pasirinko vietą ovalaus stalo priekyje. Iš ten jis matė ne tik duris, bet ir plačią stiklo sieną. Už sustumiamų stiklinių durų plytėjo išorinis denis ir baseinas, apstatytas šezlongais ir stalais. – Man bus malonu, jei kalbėsi trumpai. – Grasas atidžiai žvelgė į doną Masimą, kuris sunkiai pūkštelėjo į krėslą.

– Yra problemų dėl „Rizzolo“ kapitalo pervedimo, – prabilo pastarasis, šnairuodamas į asmens sargybinius, kurie stovėjo nuošaliai ir apsimetė nesiklausantys.

– Kokios gi tos problemos? – pasiteiravo donas Grasas, užsikėlė koją ant kojos ir prisidegė cigarą. – Mano vyrai yra kurti, – pridūrė pastebėjęs neryžtingą Masimo miną ir su malonumu išpūtė dūmus.

– Tas kiaulė Kardonė... – prašneko Santorinis.

– O ką jis? Juk jis sutvarkytas, kiek man pavyko sužinoti iš spaudos ir televizijos.

Graso pastabai nestigo kandumo. Santorinis paskubėjo pritariamai linktelėti.

– Tiesa, Romanai. Bet jis pavogė „Rizzolo Venture Capital“ sąskaitas. Vos prieš kelias minutes Rufas ir Galertė skambino iš Vanuatu. Jie pranešė, kad Geoffrey Gee & Partners buvo gavę įsakymą pervesti pinigus į „International Bank of Antigua“. O paskui Kardonė likvidavo „Rizzolo Venture Capital“.

Šįsyk Graso lūpų kampučiai jau akivaizdžiai krūptelėjo.

– Kitaip sakant, šį vakarą galime ir neberengti Trylikės tarybos posėdžio?

– Jeigu taip manai... – sumišęs nutęsė Santorinis, bet donas Grasas jį tučtuojau pertraukė.

– Ir kas yra naujasis sąskaitos valdytojas? – prislopintu balsu pasiteiravo patronas. Krikštatėviai, paprastai tokie tvirti, dabar sakytum suzmeko. – Aš ir pats numanau, – pašaipiai kalb‘jo Grasas, – bet noriu išgirsti tai iš tavęs, Betinai.

Santorinio veidas papilkėjo, per smilkinius ėmė varvėti prakaitas. Staiga jis įsitempė ir pakėlė galvą, tartum sukaupęs visą drąsą.

– Spėjama, kad sąskaitos savininku tapo Enrikas Kardonė. Deja, jo nebėra.

Kabinete padvelkė kapų šalčiu. Donas Grasas giliai užsitraukė cigarą ir tarsi abejingai pažvelgė į denį. Nors iš pažiūros ramiai reagavo į siaubingąją naujieną, abu krikštatėviai juto, kad atmosfera be galo įtempta. Capo dei capi tylomis rūkė. Masimas ir Santorinis nervingai stebėjo doną Grasą, kol šis atsidusęs išsirangė iš krėslo ir nuėjo prie rašomojo stalo. Atvožė nešiojamąjį kompiuterį ir vienu klavišo paspaudimu jį įjungė. Po kelių sekundžių suaktyvino vieną kitą komandą ir įniko į skaičių stulpelius. Suraukė antakius, žvilgsnis susiaurėjo. Pagaliau išjungė aparatą. Jo veidas buvo ledinis.

– Vadinasi, kalbam apie tris šimtus aštuoniasdešimt du milijonus dolerių, – pasakė neva draugiškai. – Ar žinai, Betinai? – Dalykiškas jo tonas skambėjo lyg kūjo smūgis į priekalą, kai kalvis gerai užsimoja.

– Mes jau kaip nors su tuo susidorosim, Romanai, – mėgino jį apmaldyti Santorinis, nors pats baimės apimtas. – Reikia tik sparčiai veikti. Manyčiau, jei Perlakvalė su...

– Svarbu ne tai, ar jūs, amici, susidorosit, ar ne, – lediniu balsu pertraukė jį Grasas. – Nekalbam ir apie tai, ką galėtų nuveikti Perlakvalė. Svarbu tai, kad judu jau kuris laikas darote nedovanotinas klaidas. Ar bent kiek įsivaizduojat, ką reiškia to šūdino advokatėlio vagystė?

Masimas ir Santorinis atrodė lyg suakmenėję. Jie net ir kvėpuoti varžėsi.

– Tai aš jums pasakysiu, – toliau šnekėjo patronas. – Agosto grupės garantijos nebeapdraustos. Tu, Masimai... – Grasas dėbtelėjo į storąjį krikštatėvį, kuris išplėtė akis kaip žaibo trenktas, – tu turėtum geriausiai žinoti, kas įvyks. Per keletą dienų subankrutuos visas keliasdešimties milijardų dolerių koncernas! Visą Europą sukrės žemės drebėjimas, nepaliksiantis akmens ant akmens. Spauda sudraskys vyriausybę dar ir mokesčių mokėtojų vardu. – Grasas šlykštėdamasis pažvelgė į krikštatėvius. – Tik jau nepuoselėkit iliuzijų! Kai kurie ministrai nersis iš kailio, kad tik atkeršytų jums už žlugimą. Nenorėčiau atsidurti jūsų kailyje.

– Dėl to aš per daug nesirūpinu. Juk ministrai paprastai krinta kaip tie sumuštiniai... gerąja puse žemyn. O kodėl garantijos turėtų būti neapdraustos, juk tai buvo Trylikės pinigai! Mūsų pinigai!

– Betgi tu ir kvailas, – sududeno Grasas. – Vadinasi, manai, kad Trylikė didžiadvasiškai atsisakys savo pinigų, kadangi judu padarėt žioplą klaidą?

Santorinis iškėlė rankas – bandė prieštarauti, o Masimo kūnas lyg prakiuręs balionas bliūško vis labiau.

Dono Graso lūpų kampučiai virpėjo.

– O atsakyti už tai teks man! Aš juk nepasakysiu savo bičiuliams ministerijoje: atsiprašau, mielieji, bet jūsų dolerių nebėr. To jie nesupras. O gal judu surasit pinigų?

– Mūsų pinigėliai irgi nuplaukė, – piktinosi priblokštas Masimas. – Mus apvogė lygiai kaip visus kitus.

– Jei net atskaičiuosiu judviejų dalį, vis tiek tektų per trumpą laiką sukrapštyti tris šimtus dvidešimt milijonų ir įnešti juos į Agosto garantijų sąskaitą.

Donas Santas pabandė kažką pasakyti, bet turėjo kelissyk pradėti vis iš naujo, kol įstengė suregzti rišlų sakinį:

– Robertas Kardonė, be abejo, bus paveldėtojas, ir tada...

– Kas tada? – šiurkščiai pertraukė jį Grasas ir sviedė žudomą žvilgsnį. – Nagi?..

– Reikia nedelsiant informuoti Perlakvalę, – išstenėjo Santorinis. – Kol... taip sakant... kai viskas grįš į vėžes, tada... – Ir užsikirto pažvelgęs Grasui į akis. Paskui dėbtelėjo į bičiulį Ličą melsdamas pagalbos. – Argi kas nors ne?.. Juk tu pats man sakei prieš kelias dienas, kad Enriko brolis jau stebimas. Ar vis dėlto abejoji, kad atgausim pinigus?

Masimas nesureagavo į Santorinio pagalbos šauksmą. Jis šnopavo kaip peršalęs hipopotamas.

– Manau, jei kas nors ir įstengtų ištaisyti padėtį, tai tik Perlakvalė, – kreipėsi jis į doną Grasą. – Sulaukęs svarių argumentų, Enriko brolis mielai atsisakytų pinigų.

– Tikrai? Taip jau ir atsisakytų? – ciniškai atšovė donas Grasas.

Santorinis ir Masimas nervingai susižvalgė.

– Juk pats esi sakęs, kad Perlakvalė – patikimiausias tavo arklidžių ristūnas, – priminė Masimas.

– O jeigu Enriko brolis vis dėlto kėsintųsi į pinigus, tada... – pridūrė donas Santas.

Dono Graso akys sutvisko kaip Etna per galingą išsiveržimą.

– Aha, – aštriai kirto jis ir pakėlė smakrą. – Nebent judu esat aiškiaregiai? Vadinasi, jūs manot, kad jei turėsim savo rankose Robertą Kardonę, tai turėsim ir pinigus? O jei turėsim pinigus, tada ir Agosto grupė išvengs pralaimėjimo? Ir joks šuva neužuos, kad viena didžiausių Italijos bendrovių turi didžiulių likvidumo problemų? Taip judu manot?

– To aš nesakiau, – atšovė pakraupęs Santorinis. Jis, ko gero, tik dabar suvokė tikrąjį katastrofos mastą.

– Kiek žinau, – prislėgtu balsu prabilo Masimas, – Enriko brolis yra rašytojas ar kažkas panašaus. Sakoma, kad tokie tipai labai delikatūs. Jis tikrai nė negalvos pasisavinti tuos pinigus, jei mes jam tinkamai išaiškinsim. Reikia tik greitai veikti ir...

– Gerai, kad bent jau tu, Ličai, nepraradai humoro jausmo, – nukirto jį donas Grasas. – Iš kur žinai, kad tas poetas įkvėpimo pagautas nenulėks pas karabinierius ir nepapasakos jiems, kad gavo įspūdingą palikimą?

– Nesąmonė! To jis nepadarys! – paprieštaravo Masimas, stengdamasis kalbėti įtikinamai.

– Tataigi, nepadarys, – sušnypštė donas Grasas, o jo akys visai susiaurėjo. – Kuo, pavyzdžiui, pagrįstas tavo įsitikinimas, kad Enrikas smulkmeniškai nesuregistravo mūsų transakcijų ir paskui visų tų dokumentų kur nors nedeponavo? Kad ir ten pat, kur guli mano pinigai.

– Jis nebūtų išdrįsęs... – pabandė nesutikti dručkis.

Bet donas Grasas jį ir vėl nutraukė:

– Jeigu jis pavogė mano pinigus, tai galėjo tapti ir išdaviku. Ar tavęs dar nepasiekė žinia, kad komendantui d’Aventūrai pavesta ištirti Kardonės bylą? Kaip manai, ar daug laiko prireiks tam pėdsekiui šuniui išsiaiškinti, kad Enrikas turėjo poetiškos sielos brolį? Per kiek laiko jis sužinos, kad Brunas Sforcanas yra Betino sūnėnas?

– Mes turim užbėgti jam už akių, – karštai įsiterpė į kalbą Santorinis. – Mes...

– Mes? – staiga užbaubė donas Grasas. – Kas tie „mes“? – Jis nutvilkė abu krikštatėvius tokiu žvilgsniu, nuo kurio jie tučtuojau nutilo. – Jeigu jam kas ir užbėgs už akių, tai tik aš! – Bosas paptelėjo cigarą ir pastebėjo, kad šis užgesęs. Apmaudžiai prisidegė iš naujo ir porą kartų užsitraukė nepaleisdamas iš akių krikštatėvių. – Domino, – ištarė vėl tyliu balsu. – Tai vadinama domino efektu. Dėl vienintelio kvailo apsirikimo parvirsta vienas kauliukas ir prasideda grandininė reakcija. Likviduoti consigliere jūs pavedėt bepročiui, kuris nesugalvojo nieko geresnio, tik leistis nufilmuojamas. Negana to! Filmas patenka į RAI, ir aš turiu žiūrėti tą mėšlą per vakaro žinias. Lyg to dar būtų maža, judu leidžiat abiem trenktiems komikams dvi dienas lyg niekur nieko bastytis po Palermą.

– Jie slapstėsi, – iš paskutiniųjų gynėsi Santorinis.

– Neabejoju, – ironiškai nusijuokė donas Grasas. – Nenustebčiau sužinojęs, kad tuodu pajacai policijos prefektūroje paprašė apsaugos. Beje, – dabar jis jau kreipėsi į Masimą, – Perlakvalė dar pačiu laiku pasirūpino filmo „Naktinis Palermas“ režisieriumi. Todėl nepilstykim iš tuščio į kiaurą! Sforcanas spėjo pasprukti, jis vis dar gyvas ir sveikas. Anksčiau ar vėliau ta situacija pablogės, bet kiekviena minutė velniškai brangi. Bijau net pagalvoti, kas įvyks, kai jį prigriebs d’Aventūra. – Grasas vėl užsidegė išblėsusį cigarą ir trumpais užsitraukimais įkaitino jo galiuką iki tamsaus raudonio.

– Jei užsiundysim ant Sforcano visus savo žmones, jis ilgai neišsislapstys, – paprieštaravo Santorinis.

– Dėl to žmogėno man kur kas mažiau skauda galvą nei dėl jūsų, – suniurnėjo Grasas ir paleido į lubas ploną dūmų sruogą. – Stačiai nerandu žodžių judviejų kvailumui apibūdinti, kai pagalvoju, kad jūsų klaidos sukėlė ne tik tarptautinį pasipiktinimą, bet ir nemenką politinį sąmyšį. Apie tai man jau daug kas kalbėjo, ir bene nuo šiandien. O dabar apie tave, Ličai!

– Bet juk mes tavo... – mėgino teisintis donas Masimas. Dusulio kamuojamas jis išsižiojęs kaip vėplys gaudė orą.

– Patylėk, kai aš kalbu, capisce? – aprėkė jį Grasas. Bosas rūkydamas vaikščiojo po kambarį. – Ar tai normalu, kad d’Aventūra atvesdina jus į Palermą apklausti?

Masimas ir Santorinis nustebę susižvalgė.

– Bet po dviejų valandų mes jau buvom namie, – karktelėjo Masimas. – Karabinieriai neturėjo jokių įkalčių. Avvocato Sirmionė paskambino į Romą, į Vidaus reikalų ministeriją, ir tuo viskas baigėsi. Ministras telefonu atsiprašė mūsų.

– Taigi, atsiprašė... – pašaipiai atšovė Grasas. – Žinok, Ličai, tai aš skambinau ministrui Lukai, kai Sirmionė informavo mane apie judviejų sulaikymą. Ministras, matyt, jautėsi kaltas ir paskambino Minečiui. Žinia apie akciją policijos automobilyje plačiai pasklido. Gynybos ministro asmens sekretorius klausė mane, ar yra pagrindo nerimauti. – Nė vienam iš krikštatėvių dar nespėjus sureaguoti į tą naujieną, Grasas kalbėjo toliau: – Aš kreipiausi į ministrą ne todėl, kad jus taip labai mėgčiau; man tik rūpėjo sužinoti, ar yra svarbių duomenų, kurie galėtų man pakenkti. Kardonė, tu ir Betinas, kiekvienas iš jūsų turėjot generalinius įgaliojimus disponuoti „Rizzolo“ sąskaitomis. Jeigu neklystu, jūs privalėjot pasirūpinti, kad po Kardonės mirties viskas ir toliau eitųsi sklandžiai. Ar ne taip?

– Taip, bet tu juk ir pats žinai, kad mes pirmiau turėjom atgabenti Enriką į Palermą, – sutrikęs mikčiojo Ličas. Jo veidas net papilkėjo iš baimės. – Enrikas buvo nepatiklus. Jei būtume iš anksto panaikinę jo įgaliojimus, būtų susivokęs, kad jam kažkas gresia.

– Negi man dera aiškinti, kaip tokie reikalai tvarkomi just in time? Katras nors iš jūsų jau prieš kelias dienas turėjo lūkuriuoti Vanuatu viskam pasiruošęs. Bent jau tada būtumėt susigriebę, kad sąskaita ištuštinta. Idiotiškoji Sforcano akcija sukėlė kaip tik tai, ko mes norėjom žūtbūt išvengti: susidomėjimą!

– Gal mus apkaltinti nebent tuo, jog nežinojom, kad Sforcano galvoj trūksta vieno šulo. – Masimas jau, matyt, susigaudė, kur link kalba krypsta, ir pabandė sužaisti paskutiniais koziriais. – Nagi prisimink, nuo ko viskas prasidėjo! Kardonė panoro atsisakyti įgaliojimų ir spustelti mus mojuodamas mums po nosim verslo dokumentais. Tikriausiai jis jau seniai žinojo esąs sekamas. Bet niekada neprasitarė apie tai nė žodeliu. Mes būtume žlugę, Romanai! – Jo balsas užlūžo, bet Masimas kalbėjo toliau: – Įsivaizduok, koks kąsnis būtų atitekęs prokurorui Pončiuiš paaiškėjus, kas naudojasi sąskaitomis Vanuatu banke.

– Pontis, Pontis! Ką jis gali? Kol spėtų susigaudyti, būtų buvęs pašalintas. – Grasas nepritariamai papurtė galvą.

– Betgi tu pats sakei, kad turėtume greit... – darsyk pabandė išsiteisinti Masimas.

Patronas netikėtai stabtelėjo ir metė žudomą žvilgsnį, nuo kurio Masimui balsas įstrigo gerklėj.

– Jei Kardonė buvo sekamas, vadinasi, taikytasi ir į mus. Ne kokie nors ten Palermo karabinieriai. Mūsų pėdomis seka aukštesnio rango medžiotojai – SISDE!

– Kol kas jie ničnieko neišsiaiškino! – šūktelėjo Santorinis.

– Ak! – suniurnėjo Grasas. – Negi jūs tikrai nesuprantat, jog SISDE seniai nutuokia, koks žaidimas vyksta?

Masimas įsiutęs sušnarpštė; galėjai matyti, kad jam ir vėl grįžo pasitikėjimas savimi.

– Ko mums jaudintis dėl tos vidaus tarnybos! Juk tu ir pats visuomet didžiavaisi puikiais santykiais su gynybos ministru. Tada, Agosto bylos tyrimo komisijoje... pameni? Kaip tu kalbėjai? Kariškiai neleis SISDE šakotis. Ir kol taip bus, mums visiškai nėra ko baimintis.

– Taigi, bet padėtis pasikeitė, – įtūžęs kirto atgal Grasas. – Kol kas žinau tiek, jog vidaus reikalų ministras neriasi iš kailio, kad tik mus sumurkdytų. Kai nutvers mus, bus nutvėręs ir savo politinius priešininkus. Per jus – tiesus kelias iki manęs. Jeigu „Banco di Roma“ pareikalaus, kad kreditą padengtų laiduotojas, mes – žlugę. Ir tai įvyks per porą dienų.

– Vis dėlto niekas juk nežino, kas stovi už „Rizzolo“ pinigų, – nesutiko Masimas: jis žūtbūt stengėsi Grasą nuteikti maloniau. – Jie niekada neišsiaiškins, kaip atsirado tos garantijos.

Grasas linktelėjo.

– Tai tiesa. Italijoje nėra jokių teisinių priemonių atskleisti, kas įgaliotas disponuoti sąskaitomis ir turtu. Jie ir jokios dingsties neturi. Bet įvykus tokiai finansinei katastrofai!.. – Jo lūpų kampučiai trūkčiojo be perstojo, o akyse švietė pavojingos liepsnos. – Trylikė... – Grasas stabtelėjo ir pasitaisė: – Vienuolikė ateityje turės daug rūpesčio dėl to, kad paklius į tyrimų verpetą. Kaip judu manot, ką ji tada kaltins?

– Jei bus veikiama nedelsiant... Prireikus galėčiau ir Rufą su Galerte mobilizuoti, – bandė gelbėti padėtį Masimas. Tačiau jo veido išraiška rodė, kad ir pats nelabai tuo tiki.

– Ką galėtum ir ko negalėtum, aš tau pasakysiu!.. – išskiemenavo Grasas. – Aš jau saugosiuos duoti jums bet kokį pavedimą. Akli ir kurti vargu bau gerai atliks darbą, kuriam būtini visi pojūčiai. Ir ne jūsų nuopelnas, kad aš paskutinę akimirką sutrukdžiau kratą Premeno biure. Kardonė žinojo, kad bet kurią dieną reikia laukti policijos reido. Bent jau numanė. Vadinasi, ir suprato, ką tai reiškia jam. Iš esmės Sforcanas padarė paslaugą mūsų mielajam consigliere.

– Man niekada nebūtų šovę į galvą, kad Kardonė yra stebimas, – ištrūko apstulbusiam Masimui. – Būčiau visai kitaip reagavęs...

Grasas papurtė galvą.

– Sforcanas irgi turėjo veikti nedelsdamas. Kai kas taip ir neišmoko naudotis savo smegenimis, o jau judu – ypač. Būtų pakakę vieno vienintelio pranešimo faksu – ir iš Kardonės būtų laiku atimti visi įgaliojimai. Diena anksčiau ar vėliau – nesvarbu. O judu tingit pakelti riebias subines nuo kėdės ir nieko nedarot!

– Enrikas jau seniai ruošėsi pervesti pinigus, esu įsitikinęs, – ūmai suriaumojo Santorinis, tarsi pamiršęs bijoti Graso. – Pinigai pervesti daugiau kaip prieš tris savaites.

– Taigi... – pusbalsiu ištarė donas Grasas, bet jo žodžiai nuskambėjo kaip tolimas griaustinis. – Vadinasi, jis jau bent du tris mėnesius galvojo, kaip čia sutvarkius tą reikaliuką. O jūs ničnieko nepastebėjot.

– Mes juk ne aiškiaregiai! – palūžo Masimas, iš patrono minos supratęs, kad jo neperkalbės. – Argi ne? – kreipėsi į Santorinį, savo bičiulį.

– Ką aš galiu pasakyti? – atsiliepė šis ir bejėgiškai gūžtelėjo pečiais. – Niekas negalėjo įtarti, kad Enrikas išvogs sąskaitas.

– Na, o dabar? – šiurkščiai vožė Grasas. – Ką siūlai?

– Ar negalėtume peršnekėti su „Westpac“? Jei mums pavyktų banką įtikinti, kad Enrikas veikė neteisėtai, jie tuos pinigus atšauktų. Juk visokių nesusipratimų pasitaiko!

Grasas skambiai nusikvatojo.

– Nesusipratimas dėl trijų šimtų aštuoniasdešimt dviejų milijonų? Ar tu sveiko proto? Ar supranti, kokias nesąmones šneki? Tai toks pat absurdas, kaip laisvamanio teisėjo grasinimas pragaro bausmėmis bedieviui sukčiui. – Jis susimąstęs padėjo cigaro nuorūką į peleninę ir pasitrynė smakrą. – Ar Galertė ir Rufas gavo iš jūsų kokių nors nurodymų, ką daryti toliau? – paklausė. – O gal anuodu toliau atostogauja už jūsų pinigus?

– Žinoma, ne, – griežtai paneigė Masimas. – Jie laukia mūsų skambučio. Lėktuvo bakai pilni. Abu pasirengę skristi į Antigvą, vos tik prireiks.

– O ko tenai skristi? – dabar jau nesivaldydamas išrėkė Grasas. – Gal banko plėšti? Aš tikiu tik tais stebuklais, kuriuos padarau pats.

Donas Santas ir donas Masimas sumišę sėdėjo krėsluose; jie vengė dono Graso žvilgsnio.

– Aš paskambinsiu jiems ir liepsiu grįžti į Siciliją. – Patronas nutilo ir toliau žingsniavo po kabinetą, o trys jo sargybiniai, tarsi gavę slaptą ženklą, pasklido patalpoje ir sekė krikštatėvius. – Betinai, – Grasas kreipėsi į Santorinį, – tu palaikei glaudžius ryšius su Enriku. Tu jį gerai pažinojai, bet per daug juo pasitikėjai, kitaip būtum pastebėjęs, jog kažkas rezgama mums už nugaros. Juk prieš du mėnesius pasakojai man, kad Kardonė tau užsiminė, esą jo honorarai nė iš tolo neprilygstą rizikai. Bent jau tada turėjai sukelti aliarmą. Betgi ne, užuot pasidomėjęs, kokia ta rizika, tu numojai ranka, atseit čia tik tuščios kalbos. Girdi, Enrikas pervargęs, ir tiek. – Patronas užsimerkė ir atsiduso.

– Tuomet iš jo kalbų neatrodė, kad ko nors baimintųsi. Aš jį net paklausiau, kodėl kartais taip keistai elgiasi. Kam tada galėjo šauti į galvą, kad jis mus šitaip apmaus?

Patronas čiupo telefoną, stovintį ant rašomojo stalo, ir surinko numerį. Paskui nieko nelaukęs įsakė:

– Keliam inkarą. Išplaukiam! – O paklaustas, turbūt kapitono, atsakė: – Ne... jokio konkretaus tikslo. Paplauksim kokias trisdešimt jūrmylių Sardinijos link, paskui vėl neskubėdami grįšim į Palermą. Stebėkit žvejų laivelius, kad iš tolo jų išsilenktume! – Padėjo ragelį ir priėjo prie vieno iš sargybinių. – Džulijau... – tyliai užšnekino raumenų kalną, kuris išsyk tapo dėmesingas. – Pasirūpink, kad visi stiuardai būtų denyje su svečiais ir niekur neišsivaikščiotų. Paskui keturis mano mielųjų bičiulių palydovus nuvesk į apatinį denį. Nenorėčiau, kad „Aleksandroje“ kiltų netikėtų neramumų. Paaiškink jiems, jog man svarbus jų noras bendradarbiauti ir ištikimybė.

Raumenų kalno veide nekrustelėjo nė vienas raumuo, jis apsisuko ant kulno ir išėjo.

– Ar žinot, kokia problema mums iškilo? – dabar Grasas jau kreipėsi į Masimą ir Santorinį. – Savo lengvabūdišku ir kvailu elgesiu jūs keliate pavojų mano galybei. O praradus valdžią, prarandamas ir prestižas. To aš negaliu sau leisti. Turite suprasti, kad aš dar nepasirengęs dėl jūsų aukoti savo statuso. – Jis nusigręžė ir pažvelgė į liekną nediduką žmogelį dygiomis akimis ir briliantinu išteptais plaukais, kramsnojantį dantų krapštuką. – O tu, Markai, atsakai už tai, kad mano draugai čia, kabinete, nenuobodžiautų. Mat jiems nebe šventė galvoj. È chiaro?

Išsipustęs dabita su smokingu, pasiūtu gero siuvėjo, manieringai perbraukė ranka per plaukus ir džiugiai išsišiepė.

– Chiaro, – atsakė, išsitraukė automatą iš dėklo ant perpetinio diržo, provokuojamai atsisėdo ant stalo krašto ir įsmeigė akis į krikštatėvius. Paskui iš vidinės švarko kišenės išsitraukė duslintuvą, tarsi tai būtų paprasčiausias daikčiukas, ir prisuko prie pistoleto vamzdžio.

Donas Grasas su panieka pažvelgė į Marką, kuris vis dar įnikęs kramtė dantų krapštuką ir pasigėrėtinai mikliai stumdė jį iš vieno burnos kampučio į kitą.

– Išsiimk tą sušiktą pagalį iš burnos! Nebūk beždžionė!

Donas Grasas pamojo prieiti dar vienam vyrui, kuris iki tol nuobodžiavo atsišliejęs į barą ir tylomis klausėsi, kas šnekama.

– Silvijau, eik žemyn į apatinį denį. Šalia variklio yra sandėlys. Jame sudėti nardytojų kostiumai, deguonies balionai ir kita įranga. Ant dešinės sienos sukabintos švino juostos. Nunešk jas prie krovinių liuko laivagalyje. Paskui išjunk apatinio denio šviestuvus ir grįžęs į viršų raportuok.

Silvijus, plačiapetis bernas buko kaimiečio veidu, buvo patikimiausias Graso palydovas. Brutalus, įžūlus ir be galo pavojingas. Jis išviepė storas lūpas – aiškus ženklas, kad suprato.

– Gerai! – tarė Grasas ir priėjęs prie Masimo atidžiai patyrinėjo jo švarką: – Naujas?

Masimas nužvelgė save.

– Taip, ką tik nusipirkau Berninio salone.

– Berninio! – Grasas pritariamai švilptelėjo ir susidomėjęs pačiupinėjo apykaklę, ar gera medžiaga. – Nepigiai sumokėjai Tu visada pasižymėjai geru skoniu, turiu pripažinti be pavydo. – Paskui palinko Masimui prie ausies ir sušnibždėjo: – Gaila! Visai nerentabili investicija. – Vėl pakėlęs galvą patronas atsisuko į Marką. – Tavo pareiga pasirūpinti, kad čia, viršuje, viskas eitų sklandžiai. Chiaro? – pasakė šiam.

Markas linktelėjo ir ėmė smiliumi rakinėti krūminius dantis.

– Turiu eiti pas svečius, – toliau kalbėjo Grasas. – Žiūrėk, kad tiedu išeitų iš čia be triukšmo! Ir pasiimk pagaliau dantų šepetėlį, nekišk pirštų į burną Juk šlykštu!

– Ką tu ketini daryti? – sušuko Masimas. Jo akys atrodė paklaikusios, rankos drebėjo. Jis pažvelgė į Santorinį, susmukusį krėsle. Šio veidas buvo pilkas kaip pelenai, kakta išmušta prakaito, o akys maldaujamai žiūrėjo į doną Grasą.

– Tik jau nepradėk iš anksto dejuoti – iškošė pro dantis patronas.

– Negi tu išdrįsi? Juk mes – draugai! – suvaitojo Santorinis. – Už visą tą šūdą atsakingas Masimas. Šitiek metų aš vaidinau tavo juokdarį, traukiau tau kaštonus iš ugnies, saugojau užnugarį... Juk tu dabar ne...

– Užsičiaupk, Santorini! – šiurkščiai nutraukė jį Grasas ir papurtė galvą. – Ir vėl tas pats! Niekaip negalima įtikti jums abiem! Juk nuolat skundžiatės gyvenimu. Tai kodėl dabar verkiat, kai jis baigiasi?

– Tu, kalės vaike! Brangiai už tai sumokėsi! – suriaumojo Masimas, lyg tikėtųsi išgąsdinti capo dei capi.

Tačiau Grasas nusisuko ir lyg nebematydamas krikštatėvių, daugiau netaręs nė žodžio išėjo iš vadavietės.

Iš vos juntamos laivo korpuso vibracijos galėjai suprasti, kad dvidešimt tūkstančių arklio galių, įkinkytų į variklį, ėmė darbuotis. Žvangėdama kilo inkaro grandinė.

„Aleksandra“ plaukė Sardinijos link, toldama nuo Palermo, mirguliuojančio šviesomis, juosiančiomis naktinį krantą, tartum gražuolė su briliantų vėriniu. Raumenų kalnas Džulijas jau grįžo į denį ir bejausmiu veidu laukė prie durų. Pamatė doną Grasą šnekučiuojantį su svečiais. Kai patronas pakėlė akis, Džulijas vos vos linktelėjęs davė ženklą, kad viskas parengta.

Donas Grasas nepastebimai išėjo į laukujį denį, iš kurio žemyn vedė siauri laiptai. Jais jis nusileido į apatinį denį. Dar keletas žingsnių – ir atsidūrė laivagalyje; niekas jo nepamatė. Tamsoje vos galėjai įžiūrėti paskuigalio bortą, nedaug tepakilusį nuo vaterlinijos. Grasas pasilenkė per mažą borto iškarpą, išsitraukė iš kišenės mobilųjį telefoną ir surinko numerį.

– Buona sera, Perlakvale, – ištarė po kelių sekundžių. – Puiku, kad iškart atsiliepei. – Grasas kurį laiką klausėsi, jo veidą nutvieskė pasitenkinimo šypsnys. – Žinojau, kad tu susidorosi. Beje, programa šiek tiek pasikeitė. Aš dabar „Aleksandroje“. Po ketverto valandų ji grįš į Palermą. Perskambink man, noriu netrikdomas su tavim peršnekėti! – Jis dėmesingai klausėsi balso, ateinančio iš toli. Staiga jo veidas nustėro. – Banko seifas? Užrašai? Apie mane? Hmm... – Gal sekundę donas Grasas mąstė. Įvyko tai, ko jis labiausiai bijojo. Buvęs jo consigliere pasirodė besąs ne tik vagis, bet ir išdavikas. Jis pažeidė omertà ir post mortem sukėlė pavojų gal net visai sistemai. – Senti! – prašneko jis tyliai į telefoną. – Žūtbūt parūpink man tuos popierius! Nesvarbu, kaip tu juos išgausi. Įteiksi man asmeniškai. Ir dar vienas dalykas: Enriko brolis kelia nenuspėjamą pavojų. Ar girdi? Tave parems Rufas ir Galertė, tuo aš pasirūpinsiu. Jie palaikys ryšį su tavim. Laikykis šešėlyje ir toliau, tegul nešvarų darbą dirba anuodu! Kai viskas bus sutvarkyta, tuoj pat parskriskit į Palermą! – Jis prislopino balsą ir prabilo netikėtai švelniai: – Džiaugiuosi, kad netrukus tave pamatysiu. Nepamiršk po ketverto valandų paskambinti man: pateiksiu tau detales!

Baigęs šnekėti susimąstęs Grasas pasuko į „Aleksandros“ laivagalį.

Čia pastebėjo keleto rūkančių vyriškių siluetus; neįprastai atrodė jų veidai, cigarečių ugnelių apšviesti. Jie buvo sustoję pusračiu ir šnekučiavo. Patronas išvydo ir du suriestus kūnus, gulinčius ant grindų. Priėjęs artyn pažvelgė į juos iš viršaus. Santorinis ir Masimas tysojo ant šaltų raudonmedžio lentelių užkimštomis burnomis, plona viela supančiotomis rankomis ir kojomis. Grasas šlykštėdamasis žiūrėjo į buvusius bendražygius.

O šie išplėstomis, paniškos baimės kupinomis akimis stebėjo, kas vyksta aplinkui. Donas Grasas pasilenkė prie jų ir patikrino, ar tvirtai laikosi švininiai diržai, kuriais jie buvo apjuosti.

– Per jūsų kvailumą ir lengvabūdiškumą galėjau likti be galvos, – pasakė jis. – Gaila, bet kitos išeities neturiu. – Atsigręžė į vyrus, kurie nekrustelėdami stovėjo prie krovinių liuko reguliavimo svirties, ir sukomandavo: – Atidaryti liuką!

Vienas iš vyrų patraukė svirtį, ir užpakalinė borto sienelė nusileido. Atsivėrė juoda praraja, o dviejų laivasraigčių kliokinamo vandens ūžesys nustelbė visus garsus. Patronas žvilgsniu šovė per jūrą į žiburiuojantį Palermą, paskui palinko į priekį ir pažiūrėjo aukštyn. Atvirame denyje nebuvo matyti nė vieno svečio. Tolumoje, krante, blyksėjo Palermo šviesos.

Grasas atsisuko į surištų donų asmens sargybinius, kurie lūkuriavo nuošaly ir baimės apimti, nusižeminę ir pagarbūs, stebėjo šiurpiąją sceną.

– Koks čia galėtų būti vandens gylis? – ciniškai paklausė patronas.

Kūnsargiai sutrikę tylėjo.

– Nenumanot, ką? – suniurnėjo donas Grasas. – Turbūt kokie šimtas trisdešimt metrų. Išmesti! – paliepė ir mostelėjo galva vandens pusėn.

Galva kilpoje

Netrukus Romanas Grasas jau stovėjo laivagalyje prie turėklo ir rinko Rufo telefono numerį. Čia, atviroje jūroje, lyg ir nebuvo reikalo baimintis, kad jo pokalbių bus pasiklausoma, juoba kad laive buvo įdiegta moderniausia techninė įranga, leidžianti pašaliniam smalsuoliui girdėti tik šaižų ūžesį.

– Čia tu, Rufai? – griežtai prakalbo Grasas. – Tavo atostogos baigėsi. Judu tučtuojau lipkit į lėktuvą. Abu su Galerte skrisit į Antigvą. Supratai? – Išgirdęs pašnekovo atsakymą Grasas liko patenkintas, tai rodė ir jo veidas. – Ne! – atšovė į klausimą, atskriejusį iš eterio. – Santorinis ir Masimas – jau praeitis. Šeria žuvis. Capisce? Nuo dabar judu kalbėsite tik su manim ir darysite tai, ką aš jums liepsiu. Tutto chiaro?

Palydoviniu ryšiu atskriejo trumpas atsakymas:

– Si, done Grasai. Galite mumis pasikliauti.

– Nedelsdami lėkite į Sent Džonsą. Vėliau perduosiu lakūnui reikiamus nurodymus. Ryšį su jumis perims Perlakvalė. Artimiausiomis valandomis pranešiu jums, kur galėsit susitikti. Robertas Kardonė neabejotinai pasirodys Antigvoje ir bandys pasiglemžti mano pinigėlius. Perlakvalė mina jam ant kulnų ir atvyks į Sent Džonsą diena ar dviem vėliau negu jūs. Per tą laiką apsižiūrėkit, kad nekiltų jokių komplikacijų. Kai atskris Kardonė, nebepaleiskit jo iš akių! Nė akimirkai, capisce? Judu atsakote už mano pinigus. Nenorėčiau, kad jie dar sykį dingtų per neapsižiūrėjimą! – Donas Grasas pertraukė instruktažą ir ėmė klausytis, ką jam kalba Rufas. Paskui paaiškino: – Su Perlakvale elkitės pagarbiai, o jei ne, išromysiu jus abu savo rankomis! Turėsite tiksliai vykdyti nurodymus, tutto chiaro? – Išgirdęs Rufo capito, patenkintas linktelėjo. – Tegu lakūnas kuo greičiausiai man paskambina ir praneša, kiek laiko reikės skristi ir kada jis bus Antigvoje, kad galėčiau organizuoti visa kita.

Rufas patvirtino supratęs, ir Grasas baigė pokalbį. Buvo jau metas vėl pasirodyti svečiams, juoba kad jis turėjo sutvarkyti dar vieną svarbų reikalą.

Po minutės jis įžengė į pagrindinį denį, apsidairė, pamatė ko ieškojęs ir nudrožė prie colonnello Fesonio, pakeliui maloniai linkčiodamas svečiams.

– Norėčiau pristatyti jums kai kuriuos savo pažįstamus, – draugiškai pašnibždėjo Fesoniui. Šio akys nušvito dėkingumu.

Donas Grasas ėmė jį vedžioti nuo vieno būrelio prie kito, pažindino svečius su savo globotiniu, negailėdamas gero žodžio apie jį. Iš pulkininko veido galėjai matyti, kad jam patinka vaidinti svarbų galingojo Graso bičiulį, jis mėgino dėtis oriu, nors iš tiesų aiškiai nervinosi.

– Jūs, colonnello, tikriausiai rasite kelias minutes ir man, – lyg tarp kitko tarstelėjo Grasas. – Paėjėkime nuošaliau, kad galėtume netrukdomi pasikalbėti.

– Mielai, signore Grasai! – ir Fesonis dar labiau pasitempė.

Itin šaunia laikysena jis tarsi pabrėžė, kad šeimininko prašymą laiko didele garbe. Nusekė paskui Grasą į antrąjį viršutinį denį, vis pagarbiai žvilgčiodamas. Denio priekyje buvo pasitarimų patalpa, įrengta senovinės kapitono kajutės stiliumi.

– Gal cigarą? – Grasas ištiesė pulkininkui medinę dėžutę su Havanos cigarais. – Pagaminti pagal specialų užsakymą, – pridūrė. – Mano gero bičiulio Kastro dovana. Ne bet ką jais vaišinu.

Fesonis paėmė vieną cigarą, kariškai striukai padėkojo ir pauostė brangųjį daikčiuką, kaip dera tikram žinovui. Vyrai susėdo į sunkius odinius krėslus ir užsidegė cigarus. Grasas pastūmėjo į stalo vidurį krištolo peleninę ir draugiškai nužvelgė pašnekovą.

– Pasikviečiau jus, gerbiamasis Fesoni, nes jus man rekomendavo finansų viceministras Gasparas. Jis, kaip jums žinoma, vadovauja Ūkio ir mokesčių departamentui ir turi didžiulių politinių ambicijų. Įspūdingas žmogus, tiesa?

Fesonis linktelėjo. Nespėjus jam sureaguoti į Graso žodžius, šis vėl prakalbo:

– Tai vyras, kuris puikiai tiktų tapti naujuoju mūsų premjeru. Jūsų viršininkas, jei neklystu, yra labai geras Gasparo bičiulis. Ir, kaip jau minėjau, daug tikisi iš jūsų.

– Negi jis mane rekomendavo? – nustebo Fesonis.

– O ko čia stebėtis, mielasis! Jūs žinot, kad turit daug užtarėjų. Garsas apie tai, kas ką sugeba, pasklinda greitai. Iš visų pusių girdžiu apie jus pačius geriausius atsiliepimus, mielas pulkininke. Esate pareigingas, jums gerai sekasi, per trumpą laiką padarėte stulbinamą karjerą. Chapeau! Italijai reikia tokių žmonių kaip jūs.

– Ačiū už komplimentą, – atsakė colonnello.

– Jūs ir man esate nemažai padėjęs, – toliau kalbėjo Grasas. – Jūsų ryšiai su aukštais kariškiais įvairiose konfliktinėse šalyse yra pasigėrėtini. Pramonė turėjo daug naudos iš jūsų kontaktų.

Fesonio mina rodė, koks jis patenkintas. Pulkininkas linktelėjo, išreikšdamas ir pagarbą, ir atsidavimą.

– Man didelė garbė girdėti tokį pripažinimą, signore.

Grasas šypsojosi matydamas Fesonio uolumą. Jam atrodė, kad pašnekesys su colonnello krypsta pageidaujama linkme, juoba kad Fesonis pridūrė:

– Ypatingas pripažinimo ženklas – būti pakviestam į jūsų laivą.

Grasas numojo ranka.

– Menkniekis! Beje... – nutęsė su lengva priekaišto gaidele balse.

Fesonis nerimastingai suraukė antakius.

– Klausau?

– Ar žinote, kad esu išsukęs jūsų uodegą?

Colonnello priblokštas pažvelgė į Grasą.

– Neįsivaizduoju, apie ką jūs kalbat, signore...

– Ir nekvaršinkit sau galvos, mielasis! Tiesiog dar vieną kartą viskas gerai baigėsi. – Grasas mįslingai nusišypsojo. – Leiskite man nedelsiant pereiti prie ne tokios džiugios mūsų pašnekesio dalies! Juo greičiau pradėsim, juo greičiau baigsim. – Jis pasimėgaudamas užsitraukė savąjį cigarą. – Ar pažįstate signore Montį?

Fesonis dėbtelėjo į Grasą tarsi nieko nesuprasdamas.

– Tenente Montį! Savo draugą, bendradarbį ir kolegą! – pridūrė Grasas, lyg norėtų ištraukti tą vardą pašnekovui iš atminties. – Andrė Montis privirė košės. Tokios bjaurios košės, kad jūs būtumėt turėjęs rimtų sunkumų, jeigu...

Donas Grasas pasikėlė, nuėjo prie spintos, iš stalčiaus ištraukė kažkokį juodą daiktą ir vylingai padėjo jį ant rūkomojo stalelio Fesoniui prieš akis.

Fesonio akys lyg užhipnotizuotos įsisiurbė į blizgantį juodą daikčiuką.

– Juk tai kamera, – apstulbęs išstenėjo pulkininkas. – Kaip ji jums... – Susijaudinęs pašoko ir griebėsi rankomis už galvos. – Porca miseria! Maledetto! Kaip jums į rankas pakliuvo mano kamera?

– Argi tai svarbu? – atšovė Grasas. – Dabar jūs mane šiek tiek nuvylėte. – Jis, ko gero, mėgavosi pašnekovo sumišimu, nes vėl prabilo tik po kankinamos pauzės. – Kita vertus, galiu ir suprasti jūsų jaudinimąsi. Juk atsitinka ir taip, kad žmogus liaujasi mąstęs kaip tik tada, kai reikėjo pradėti mąstyti.

– Aš vis dar nesuprantu...

– Jei aš darau teisingas išvadas, – pertraukė Grasas pulkininką, kuris išbalo kaip drobė ir nervingai kramtė apatinę lūpą, – jūs tą kamerą buvote davęs Mončiui dokumentavimo tikslams, ar ne?

– Taip, tikrai... Signore Grasai! Ta mini kamera pagaminta pagal specialų užsakymą ir naudojama tik ypatingais atvejais. – Fesonis giliai atsikvėpė. – Tai itin slapta technika...

– Žinau, – pripažino Grasas. – Ja galima be laidų perduoti filmą per palydovą tiesiai į serverius visame pasaulyje. Velniškai geras daikčiukas, tikras stebuklas! Turbūt unikumas, ar ne?

– Iki šiol tėra pagaminta dvidešimt egzempliorių. Kariškiams išbandyti, – šnabždėjo Fesonis. Galėjai matyti, kad jis nesitveria savo kailyje. – Laisvai nepardavinėjama. Jei mano viršininkas sužinos, kad ta kamera – jūsų rankose...

– Juo blogiau, signore colonnello, – šiurkščiai pertraukė jį Grasas. – Mano žiniomis, tenente Mončiui ir jums buvo pavesta stebėti tą Enriką Kardonę. O gal aš klystu?

Fesonis sumišęs įsistebeilijo į doną.

– Jūs žinote dalykus, kurių jokiu būdu neturėtumėt žinoti! Svarstau, kas gi jus informavo apie visa tai?

Grasas atsilošė odiniame fotelyje ir uždėjo koją ant kojos.

– Pasakysiu jums štai ką, mielasis Fesoni: mano padėties žmogus stengiasi nebūti užkluptas iš netyčių. Palerme judu pakaitom sekėt Kardonę, tiesa? Ir kai jūs ketinot Montolijų pakeisti, paaiškėjo, kad jis, vyresnysis leitenantas Sandras Montolijus – Montis buvo jo slapyvardis, argi ne? – Grasas stabtelėjo ir prisimerkęs pažiūrėjo į Fesonį. – Paaiškėjo, kad šaunusis Montolijus dingo! Vietoj jo radot Enriko Kardonės lavoną. Juk taip, tiesa?

Colonnello tik žioptelėjo, lyg svarstytų, ar šnekėti toliau.

– Iš kur žinot jo vardą?

– Negi tai svarbu, Fesoni? – numojo ranka Grasas, lyg būtų šnekama apie mažmožius. – Tai kurgi jūs buvot per Kardonės nužudymą?

– Aš... aš ieškojau Mončio. Jis turėjo duoti žinią saugia linija. Aš nežinojau, kur jis dingo...

– Aišku, – atšovė Grasas gaižiai šypsodamasis. – Jūs, be abejo, nedelsdamas raportavot apie tą incidentą savo viršininkui. Ir, žinoma, pranešėt, jog nebėra ir jūsų kameros...

– Taip, žinoma... Bet...

– Labai gerai! Na, ir kaip, ar radot Montį?

Colonnello Fesonis papurtė galvą.

– Jis... buvo... na... – niekaip neįstengė suregzti sakinio.

– Tenente Montis... Judu norėjot pasikeisti, bet Montolijus tarsi į žemę prasmego, – baigė rutulioti Fesonio mintį Grasas. – O po dviejų dienų visi šalies televizijos kanalai parodė Kardonės nužudymą. – Grasas leido pulkininkui atsikvėpti ir susiimti, paskui tęsė: – Jums dabar parūpo, kas gi atsitiko tam Mončiui, tiesa? Juk buvot geri pažįstami, jei neklystu... – Grasas nė akimirkai neišleido Fesonio iš akių ir dėjosi į galvą net menkiausią pašnekovo reakciją.

Fesonis sutrikęs gūžtelėjo pečiais.

– Jis buvo man lyg ir draugas. Mudu net ir privačiai šio bei to kartu imdavomės. Tik pastaruoju metu...

– Kas buvo pastaruoju metu? – neatlyžo Grasas.

– ...jis kažkaip pasikeitė. Vis labiau tolo ir nuo manęs, ir nuo kitų bendradarbių. Nesupratau priežasties. Bet kodėl jums reikia visa tai žinoti, signore?

– Ar jums nešovė į galvą, kodėl jis galėjo dingti? – kalbėjo Grasas, ignoruodamas Fesonio klausimą.

– Mes manom, kad jis persitempė. Spėjam, kad buvo priverstas matyti tą šlykštų Kardonės žudymą ir negalėjo nieko pakeisti. Gal yra traumuotas ir kur nors slapstosi. Iš tiesų nežinau. Mano vyrai vis dar įnirtingai jo ieško.

– Jau nebereikia. Netrukus sužinosit, kur jis yra.

– Jūs... Vadinasi, jūs žinot...

Grasas linktelėjo, bet Fesoniui dar nespėjus atgauti kvapo paklausė:

– Ar žinot, kas yra tos kameros atminty?

Fesonis sutrikęs papurtė galvą.

– Nagi pažvelkit!

Pirštų galais Fesonis nukėlė kamerą nuo stalo, luktelėjo, kol iš šoninės sienelės išlįs miniatiūrinis monitorius, ir įjungė programą. Tą pat akimirką jo veidas išblyško kaip negyvėlio, nebeliko piktos minos, tik pasišlykštėjimo grimasa.

– Juk tai tas filmas, kurį jie rodė per televiziją! Kaip... kaip jis atsidūrė šitoj kameroj? – suvapėjo Fesonis. Jo kakta buvo šlapia, per smilkinius varvėjo prakaitas.

– Tenente Sandras Montolijus! Kas gi kitas? O gal jums būtų maloniau, jei vadinčiau jį slapyvardžiu?

Fesonis žiūrėjo į Grasą kaip paralyžiuotas triušis.

– Jis panaudojo... mano kamerą tai.. kiaulystei? – mikčiojo sutrikęs.

– Sakau jums, Fesoni, jog Montis yra, jei norit, nusikaltimo bendrininkas. Tik nebandykit manęs įtikinėti, kad jūs to neįtarėt!

Fesonis mostelėjo tarsi nesutikdamas, bet Graso žvilgsnis nutildė jį dar neprasižiojusį.

– Ir nereikia manęs vedžioti už nosies, mielasis Fesoni! – toliau šnekėjo donas. – Jūs jau keli mėnesiai dulkinat Montolijaus žmoną. Aš tai žinau, jūs, savaime aišku, irgi, žinojo ir Montolijus. Jis ne tik pasakė tai jums. – Grasas įkišo ranką į švarko kišenę ir sviedė ant stalo sidabrinį žiebtuvėlį.– Jūsų?

Fesonis sakytum sustingo. Neryžtingai paėmė į ranką žiebtuvėlį ir pažvelgė į išgraviruotą savo monogramą.

– Tai... Maniau, kad būsiu jį pametęs, – suglumęs išlemeno.

– Jis gulėjo ant stalo viename bute Albergerijos kvartale, – šaltai paaiškino Grasas. – Tame pačiame bute, kuriame buvo surastas ir Montis. Su skyle kaukolėje. Atrodo, kad mielasis jūsų kolega buvo šį žiebtuvėlį pasisavinęs. Būtų nesunku patikėti, kad tai jūs nufilmavote nužudymo sceną ir kad nudobėt Montolijų. Motyvas akivaizdus: laisvas kelias pas temperamentingąją Montolijaus žmonelę.

– Tai nesąmonė!.. – Fesoniui nebedaug trūko iki isterijos priepuolio.

– Kaip jau minėjau, – tyliai kalbėjo Grasas, neslėpdamas triumfuojančio žvilgsnio, – esu išsukęs jūsų uodegą. Neklauskit manęs, kaip tas filmukas nukeliavo iki siųstuvų! Bet jūs būsite paklaustas, kodėl filmas yra jūsų kameroje.

– Manyčiau, Montis turi...

– Tenente Montolijus likviduotas! – atkirto Grasas balsu, tarsi ataidinčiu tiesiai iš Arkties.

– Argi jūs jį?..

Išsproginęs akis Fesonis sėdėjo priešais Grasą ir nebeįstengė nė krustelėti. Tik bekraujės lūpos drebėjo, kairioji plaštaka buvo sugniaužta į kumštį.

– Kas? Ar aš? – nusikvatojo Grasas. – Dieve mano, kas jums šovė į galvą! Verčiau pasvarstykit, ko sulauktumėt, jeigu būtų plačiai pasklidusi žinia apie jūsų vaidmenį stebėjimo operacijoje arba jeigu jums būtų tekę aiškintis teisme dėl dvigubos žmogžudystės. Kaip jūs įrodytumėt, kad su tuo neturit nieko bendro? Arba kaip atsakytumėt į klausimą, kokiu būdu slaptas karinis aparatas pakliuvo į rankas psichopatui? Arrivederci la carriera!

– Madre d’Dio!

Graso veidą iškreipė apmaudingas šypsnys.

– Tik jau neapsimeskite, kad niekada nepagalvojot, kuo gali baigtis jūsų santykiai su Mončiu! Naivuolis jūs tikrai nesat!

Fesonis prieštaraudamas purtė galvą.

– Aš juk nė vieno...

Jo veidas pamažu ėmė rausvėti, bet jaudulys vis dar kaustė krūtinę.

Grasas patogiau įsitaisė fotelyje.

– Pabandykit pagaliau nusiraminti! Pažvelkim į viską lyg iš šalies! Filmas buvo perrašytas į kompiuterį ir elektroniniu paštu nusiųstas į RAI Uno. Tai sudarė mums papildomų rūpesčių, turėjom nutverti ne tik kamerą, bet ir kompiuterį, kitaip būtumėt žuvęs. – Grasas trumpam nutilo – žiūrėjo, kaip Fesonis reaguoja. – Bet būkit ramus, mes suradom viską. Aš pasaugosiu jums tą nelemtą kamerą. – Fesoniui nespėjus susigaudyti, Grasas ištraukė jam iš rankų gudrųjį daikčiuką ir padėjo į sieninį seifą. – Niekas niekuomet nesužinos, kad jūsų aparatūra buvo panaudota šioje nepatrauklioje operacijoje. Na, o dabar pagaliau susitvardykit!

Fesonis pasimuistė krėsle, išsitiesė. Iš veido galėjai matyti, kad įtemptai mąsto.

– Aš vis dar nesuvokiu jūsų vaidmens visoj šitoj istorijoj. Atrodo, dabar esu jūsų naguose.

Grasas maloningai susijuokė.

– Aš noriu jums padėti! Bet kur kas esmingesnis klausimas, kodėl Montis ėmėsi to kiauliško darbo! Tačiau net ir tas klausimas nebekiltų, jeigu jo žmona nelaidytų liežuvio, o jūsiškė nieko apie tai nesužinotų.

– Nesuprantu... – Fesonis nusišluostė prakaituotą kaktą sniego baltumo nosinaite. – Nemanau, kad jis... – Ūmai pulkininkas susigriebė ir pasitaisė: – Jo žmona tikrai ne...

– Ką ji tikrai padarys ir ko nepadarys, tuo jau jūs pats privalėsit pasirūpinti! Nemanykit, kad aš dar ir tai atliksiu už jus. Vadinasi, nepastebėjot, kad Montis žino apie jūsų išdaigas? Keista, keista! O juk Montis ne tik vos nepašalino jūsų iš kelio – jis būtų ir jūsų verslą perėmęs. Atrodo, jūsų ryšys su jo žmona jį labai įžeidė, todėl jis paspendė jums gudrius spąstus. Jūs nė nenutuokėt, kad tą Sforcaną jis pažįsta jau seniai. Mat Montolijus ir Sforcanas kilę iš to paties kaimo. Jų tėvai buvo kaimynai. To nežinojau ir aš, kol manęs neprisireikė geriems draugams iš Palermo. Dabar mums betrūksta surasti tą kvailelį Sforcaną. Tiek ir tėra jums žinotina. Visa kita sutvarkyta.

– O Montis?.. – suvapėjo Fesonis.

– Vakar karabinieriai rado jo lavoną Albergerijos kvartale. Su peršauta galva. Kamera saugioj vietoj, žiebtuvėlį atgavot, o vieną kitą mažmožį, kurie galėtų byloti jus ten buvus, mes pradanginom. Pėdsakų nebėra. Ir neklauskit, kas viską išmėžė! Kaip matote, turit gerą draugą, kuris jus globoja. O dabar pašnekėkim apie ką nors džiugesnio! – Grasas vėl prisidegė cigarą, užgesusį peleninėje. – Beje, o kodėl jūs be žmonos? – Jis įdėmiai stebėjo colonnello, vis dar susmukusį fotelyje. – Nagi, Fesoni! Juk pasikviečiau jus ne per klaidą. Jūs man svarbus!

Fesonis pamažėle budo iš apatijos, Graso bičiuliško gesto skatinamas pajusti, kad toks žmogus kaip jis būtinai turįs rastis jo draugijoje.

– Palikote žmoną namie?

Colonnello, jau lyg ir susitvardęs, patvirtino, jog taip ir yra.

– Man būtų buvę malonu pasveikinti ją čia, – ištarė Grasas, atsistojo ir nuėjo prie baro. – Ar nenorėtumėt? – Ištraukė butelį iš šaldytuvo ir parodė Fesoniui. – Dabar jums būtų visai ne pro šalį... Nuostabi grappa!

– Mielai, – atsakė Fesonis; atrodė, kad Graso atidumas padeda jam atsigauti.

Donas padavė pulkininkui taurę gėrimo, palinkėjo sveikatos ir vėl atsisėdo.

– Tikriausiai viceministras Gasparas bus jums pasakęs, jog labai norėjau su jumis susipažinti. Šitoks metinis vidurvasario pobūvis Palermo pakrantėje, žinokit, jau yra tapęs tradicija. Visiems ypač patinka vakaro kulminacija – bendri pietūs atvirame denyje ir paskui šokiai. Visada susirenka tie patys svečiai, labai įdomūs žmonės. Ir man be galo džiugu, kad šventę papuošė dar vienas draugas.

Fesonis droviai nusišypsojo.

– Viceministras nieko nesakė apie pobūvį. Aš maniau, kad jūs tiesiog norit su manim atvirai pasišnekėti.

– Mudu ir pasišnekėjom, argi ne? Bičiuliškas pašnekesys – gražiai skamba!

– Į jūsų sveikatą! – Fesonis pakėlė taurę ir vienu mauku ištuštino. – Man buvo labai netikėta, kad jūs „Aleksandroje“ rengiate vakarėlį. Mano žmona iš tiesų labai džiaugtųsi galėdama susipažinti su jumis ir kitais jūsų svečiais.

Grasas nustebęs kilstelėjo antakius.

– Madonna! Man taip gaila, mielasis Fesoni. Tikrai kvailas nesusipratimas. Manau, mes dar atitaisysim tą klaidą!

– Na, – krenkštelėjo Fesonis, – nežinau, juk šitokios progos greitai turbūt nebus... Fantastiška jachta, iškilmingas banketas, svečiai – visa tai taip įspūdinga, sakyčiau – grandioziška!

– Kur jau ten! – kuklinosi Grasas. – Mėgaukitės maloniu vakaru, ir tiek. Beje, turiu sumanymą ir dėl jūsų žmonelės. Ar galiu sužinoti, kada planuojate atostogas?

Fesonis su nuostaba pažvelgė į doną Grasą.

– Spalį. Mes visada atostogaujam sezonui pasibaigus. Pigiau išeina.

Grasas supratingai nusišypsojo.

– Mielasis Fesoni, ar galėčiau vadinti jus tiesiog Džaniu? – Ir nelaukdamas, kol colonnello atsakys, pridūrė: – O aš vardu Romanas. – Jis nuotaikingai padavė ranką pulkininkui, o šis suglumęs ją pagriebė ir nuolankiai, pagarbiai tylėdamas, tvirtai paspaudė. – Taigi spalio mėnesį apsilankykite mano vasaros rezidencijoje Kaimanų salose, Džordžtaune! – toliau šnekėjo Grasas. – Ji yra prie pat Septynių Mylių paplūdimio, visai netoli nuo gubernatoriaus rūmų. Saloje gyvena daug įžymybių, gausu ir italų. Neišduosiu jokios paslapties, jei pasakysiu, kad ten susipažinsite su tikrai svarbiais asmenimis. Su mano draugais, kurie, beje, gali labai paspartinti jūsų karjerą. – Taip šnekėdamas donas Grasas susidomėjęs stebėjo Fesonį.

– Nežinau, Romanai, ar galiu priimti tokį kvietimą. Prašau suprasti mane teisingai: jūsų pasiūlymas be galo kilniaširdiškas. Bet nenorėčiau jūsų apsunkinti. Be to, tai galėtų būti neteisingai suprasta.

– Kokius niekus kalbate! – atmetė Fesonio abejones Grasas. – Kas, dėl Dievo meilės, galėtų įžiūrėti čia ką nederamo?

– Viršininkai...

– Dar ko! Jūsų buvimą mūsų draugėje jie laikytų įvertinimu, skirtu partijos bičiuliui, ambicingam ir daug žadančiam jaunam karininkui. Šiaip ar taip, jūsų šefas apie mudviejų susitikimą, savaime aišku, žino. Aš įsitikinęs, kad toks žmogus kaip jūs supranta, kada jam suteikiamas didysis šansas. Taip jus vertina ir viceministras Gasparas. Ir, atvirai kalbant, aš išsyk supratau, kodėl mano bičiulis Gasparas primygtinai prašė mane jumis pasirūpinti. Na! Nebūkite toks kuklus!

– Jūs man pataikaujate, Romanai. Nėra taip, kad nesuvokčiau savo šanso, bet...

– Paklausykit, Džani! – pertraukė pulkininką Grasas. – Aš dėl jūsų stengiausi, pasirūpinau, kad išvengtumėt kai kurių skaudžių nemalonumų, ir, manau, galite iš to padaryti išvadą, kaip aš jus vertinu. Dabar ir toliau kalbėkimės vyriškai. Pasakykit man, kada jums reikės asmeninio reaktyvinio lėktuvo, ir jis lauks jūsų pasirengęs skristi. Orlaivis bet kuriuo metu bus judviejų su žmona žinioje. Suteikit man tą malonumą, aplankykite mus! Kaimanų salos – tai svajonių svajonė. Balti kaip sniegas paplūdimiai, gražesni nei atvirukuose, fantastiški viešbučiai, rinktinė publika ir diskretiški bankai, jei suprantat, ką turiu omeny.

Fesonis atsargiai susijuokė.

– Iki šiol mes galėjom tik svajoti apie tokias atostogas, – atsakė melancholiškai. – Ne mūsų kišenei buvo tokia kelionė.

– Na, matot! Pinigai yra tam, kad juos leistum! Maža džiaugsmo iš to, kad būsi turtingiausias visose kapinėse. Paprasčiausiai elkitės kaip generale Salvatoris! Kitados ir jis pradėjo nuo to paties kaip jūs. Beje, šiandien jis čia irgi svečiuojasi. Tikriausiai jau matėte. Nuo jo nė per žingsnį nesitraukia žmona, į akis krintanti blondinė, visa galva aukštesnė už jį.

Fesonis šyptelėjo.

– Žinau tik iš matymo, asmeniškai nesu su juo pažįstamas.

– Aš jus pristatysiu. Prieš keletą metų jis nusipirko būstą visai šalia manojo. Mes visi mėgstam Kaimanų salas ir tenykštį klimatą, nors retkarčiais užgriūva vienas kitas uraganas. Beje, kaip tik spalio mėnesį pas mus atostogaus gynybos ministras su žmona. Taigi turėsite kuo geriausią draugiją.

Colonnello Fesoniui net kvapą užėmė. Niekada gyvenime jis nebuvo svarstęs tokių galimybių. Neįtikėtina jo nuostaba pamažu užleido vietą beribiam išdidumui. Atrodo, ne tik viceministras, bet ir donas Romanas Grasas bus juo nepaprastai susižavėję. Jis slapta didžiavosi mokėjimu apsieiti su žmonėmis, net su tokiais kaip signore Grasas. Tačiau kaip pažiūrės jo kolegos, sužinoję, kad jis ne tik svečiavosi prašmatnioje Graso jachtoje, bet ir ketina su juo atostogauti Kaimanų salose? Fesonis žinojo, kad įspūdingasis jo globėjas vertinamas prieštaringai, bet turint omeny, kokie žmonės susirinko šiame laive, – asmenys, kurių reputacija nekelia jokių abejonių, garbingiausi šalies piliečiai, – jam lyg ir nėra ko nerimauti. Jeigu net pats finansų viceministras bičiuliaujasi su Grasu, Fesonis tikrai gali išmesti iš galvos visas abejones.

– Taigi ką pasakysite? Ar galiu tikėtis jūsų apsilankymo, mielas drauge?

Širdyje šypsodamasis Grasas stebėjo colonnello Fesonio vidinę kovą dėl to, kokią poziciją užimti. Atrodo, bus teisingai įvertinęs tą žmogų. Puikiai žinojo, kad nėra tokios dėmės, kurios negalėtum uždengti dosnumu. Jis visuomet vadovavosi principu: kas priima dovanas, praranda laisvę. O turint galvoje pašnekovo norą tapti svarbiam, trumpiausias kelias į tikslą – tariamai nesavanaudiško draugiškumo ženklai.

– Nežinau nė kaip jums dėkoti, Romanai, – išlemeno Fesonis. – O kai papasakosiu žmonai... Ji jau nuo kažin kada svajoja apie kelionę į Karibus.

– Na, tai padarykit jai staigmeną! Juk žinot, kokios tos moterys. Jos trokšta didžiuotis savo vyrais. Ir jeigu tik kaip reikiant imsitės darbo, brangusis, kas žino, gal ir jūs netrukus tapsit gerbiamu mūsų kaimynu, – ištarė Grasas jau kitokiu tonu, nebe draugišku. Donas jau ne prašė, jis liepė. Griežtai. Įsakmiai ir neginčijamai. – Buvo smagu su jumis paplepėti, Džani, – tęsė vėl draugiškai ir švelniai tarsi murkiantis katinas. Jis atsistojo, padėjo cigarą į peleninę ir baigė tuštinti taurę. – Malonu, kad apsisprendėt. Neapvilkit manęs! – Padavė Fesoniui vizitinę kortelę. – Skambinkit! – Ir padrąsinamai nusišypsojo. – Tiesa... kol nepamiršau. Ko gero, galėčiau ir nebekartoti, juk esate išmintingas žmogus. Ir vis dėlto leiskite man priminti, kad, jumis dėtas, aš nepasakočiau draugams ir kolegoms apie šiokius tokius mudviejų planus. Pavydas sugadina daug gerų dalykų, net ir atostogas.

– Jūs šimtąkart teisus! – nusijuokė Fesonis ir čiupo Grasui už rankos.

– Ir dar vienas dalykas... – Grasas stabtelėjo ir draugiškai apkabino Fesonį per pečius. – Ar d’Aventūros pavardė jums ką nors sako?

Fesonis susiraukė.

– Jis vadovauja specialiajai grupei, tiriančiai Kardonės nužudymą.

– Saugokitės jo! Jis gali tapti jums velniškai pavojingas. Nenorėčiau, kad mano pastangos ištraukti jus iš klampynės nueitų niekais.

Colonnello sumišęs pažvelgė į doną Grasą.

– Ar jis ką nors žino apie Mončio bylą?

– Lavonas jau surastas. Ar ilgai jam truks įsitikinti, kad nebuvo jokio Mončio? Kiek dienų praeis, kol supras, kieno naudai dirbo tas bevardis žmogus? Man tokie gudruoliai kaip comandante d’Aventūra nepatinka, jis per daug protingas. Pasirūpinkit juo!

Fesonis susimąstė, o Grasas stebėjo jį gudriai šypsodamasis. Minutę palaukęs donas nutraukė tylą:

– Na, o dabar metas grįžti pas kitus svečius. Eime žemyn!

Rozana

Dar prieš dešimtą valandą ryto Robertas Kardonė lydimas Karlo išėjo iš didingo pastato ir pakilių jausmų apimtas pasuko į Frančesko Ridzolo gatvę, kertančią istorinį Bolonijos senamiestį. Jis godžiai traukė į plaučius vis dar gaivų orą. Saulė, nuvijusi debesis į kalnus, žadėjo kaitrią dieną.

– Matai, kaip paprasta, – sunkiai begalėdamas patikėti purtė galvą Robertas ir nusijuokė. – Ar gali man paaiškinti, – kreipėsi į Karlą, – kaip atsitinka, kad vargšas žvirblelis ūmai pasijunta ereliu? Juk neprireikė nė valandos, kad iš ankšto nepriteklių narvo persikraustytum į žydinčias lankas, kur tavęs laukia įspūdinga sąskaita.

Karlas sviedė į jį nuostabos kupiną žvilgsnį.

– Bet tas erelis vis dar ima ir sučirškia kaip žvirblis. Tau dabar derėtų dar ir pavardę pasikeisti, juk tapai visai kitu žmogum!

– Kam man ta dviguba moralė? Geriau jokios, mielasis Karlai, – pašaipiai atšovė Kardonė. – O kas gi mane nutempė į tą banką?

Garsiojo Sienos banko „Monte di Paschi“ kreditų skyriaus darbuotojas jam, pateikusiam Enriko testamentą, be jokio vilkinimo atidarė dosnią kredito liniją. Šiame banke Robertas jau seniai turėjo sąskaitą, bet neprisiminė, kad kada nors būtų itin draugiškai aptarnautas. O dabar užteko kreditų skyriaus darbuotojo telefono skambučio į Palancos teismą, tvarkantį paveldėjimo reikalus, ir požiūris į jį tiesiog stebuklingai pasikeitė. Teisus buvo Roberto brolis Enrikas, kitados jam aiškinęs, kad stebuklus tenka organizuoti pačiam.

Pirmąsyk per visą Roberto gyvenimą jo piniginėje gulėjo kreditinė kortelė, su kuria jis galėjo kasdien pasiimti iš bankomato iki dviejų tūkstančių eurų. Maža to, darbuotojas užsiminė, esą jam vertėtų užsisakyti keletą skirtingų kreditinių kortelių, tada jis kelionėje arba šiaip skubiai prireikus ką nors nusipirkti visada turėtų pinigų. „Tikimės sėkmingo bendradarbiavimo“, – atsisveikino su juo banko tarnautojas ir net palydėjo iki pat durų.

Kardonė pažvelgė dešinėn, kur stovėjo du garsieji Bolonijos simboliai – Azinelių ir Garizendos bokštai. Tarsi ilgi pirštai jie stebėsi aukštyn, lyg rodytų, kad dangiškasis Tėvas jam palankus ir siunčia palaiminimą iš aukštybių.

– Iš tiesų prakilnus vaizdas! – entuziastingai sušuko Robertas. – Ne aš vienas tapau kitu žmogumi. Tik pažiūrėk, Karlai, visi aplinkiniai – irgi! Atrodo, net namai džiūgauja kartu su manim. Eikš, kviečiu tave išgerti espreso kavos Didžiojoje aikštėje! – Ir nuo marmurinės banko laiptų aikštelės nutempė bičiulį į gatvę.

– Bent jau tiek tikrai gali padaryti atsilygindamas man už draugišką pagalbą, – pasišaipė Karlas. – O paskui eisiu namo ir prigulsiu.

Kardonė nužvelgė savo drabužius.

– Sunku patikėti, kad bankininkai išvis mane įsileido, – nusijuokė ir bakstelėjo nykščiu atgal, įspūdingo banko portalo pusėn. – Ar nemanai, kad su tais skarmalais atrodau apgailėtinai? Be to, man kuo skubiausiai reikia naujų batų. Toks negaliu pasirodyti Rozanai.

Karlas juokdamasis papurtė galvą.

– Jei taip, Robertai, tada imk leisti pinigus! Tik prisimink, kad pinigai banke – kaip dantų pasta tūbelėje: lengva išspausti, bet labai sunku sukišti atgal!

– Nekalbėk taip! Pirksiu tik tai, kas būtiniausia.

– Ką gi, tuomet išsipustyk kaip dera Bet nepamiršk, stilingi drabužiai brangūs, ypač jei nori atrodyti taip, kaip antai tuodu, – parodė į du jaunikaičius, kurie, apsitaisę pagal paskutinę madą, išdidžiai žingsniavo gatve.

– Užtai mano profilis patrauklesnis už jų skarmalus, – paprieštaravo Kardonė ir kumštelėjo bičiuliui į šoną. – Net jeigu aš kaip gyva kokakolos skardinė riedėčiau gatve, į mane labiau žiūrėtų negu į tuos pappagalli.

– Žinoma, tu pats gražiausias, – erzino jį Karlas. – Toks neatremiamas vyriškis paims Rozaną vienu antpuoliu. Beje, o kada aš ją pamatysiu? Po vakarienės?

– Ką tu, bus jau labai vėlu, – išsisuko Kardonė. Jam buvo nemalonu, kad Karlas taip tiesmukai užvedė kalbą apie Rozaną. – Bet galėtum dabar mane palydėti.

– Kur? Apsipirkti? – išsigando Karlas. – To tetrūko! Neturiu nė menkiausio noro. Jau tu smaginkis be manęs.

Kardonė susiraukė it citriną kandęs.

– Tu, išdavike!

Bičiuliai neskubėdami traukė Ridzolo gatve aukštyn iki aikštės ir ieškojo kokios nors kavinukės netoli katedros. Dar buvo laisvos beveik visos kėdės po arkomis, nors gatvėse ir aikštėse jau radosi vis daugiau žmonių. Priešais įėjimą į katedrą rikiavosi pirmosios turistų grupės. Miestas budo iš snaudulio. Gurkšnodami kapučino kavą draugai ganė akimis praeivius Nepriklausomybės gatvėje. Šitaip maloniai būtų galėję praleisti visą priešpietę.

– Kokia Rozanos profesija? – pasiteiravo Karlas. – Tu vis kalbi apie tą moterį, bet tai, kas svarbiausia, nutyli.

– Aš ir pats nežinau. Neklausiau jos, – atsakė Kardonė. – Vizitinėj kortelėj – tik jos pavardė ir telefono numeris. Manyčiau, kažkas bendro su madomis. Ji buvo neapsakomai elegantiškai apsirengusi ir, man rodos, labai rūpinasi savo išvaizda. Turiu galvoj ne tuos madingus blizgučius. Visa, ką ji vilkėjo, buvo tikrai vertinga. Jau po trejeto sakinių galėjai suprasi, koks ji žmogus. Jei tik tu ją pamatytum... – Kardonę ūmai apėmė euforija. – Rozana – kažkas nepaprasto, – pridūrė. – Tokią moterį sutiksi tik kartą per visą gyvenimą.

– Hmm... – sumurmėjo Karlas. – O ydų ji neturi? Žinai, siela norėtų, bet kūnas silpnas.

– Matau, tu laimingas tik tada, kai gali pasipuikuoti savo aforizmais, – juokais traukė bičiulį per dantį Kardonė, tuštindamas savąjį puodelį.

Karlas atrodė susimąstęs. Po brolio mirties Robertas pasikeitė, ir tai vis labiau kėlė nerimą. Tie dalykai, kuriuos Kardonė iki tol laikė gyvenimo vertybėmis, staiga jam tapo antraeiliai. Per vieną dieną jo būvis susitraukė ligi mažos salelės, kurioje tilpo, ko gero, vien tik Rozana. Net ir rašyti liovėsi, nors šiaip jau kiekvieną laisvą minutę, kad ir kaip jaustųsi, skirdavo darbui.

– Tu mane vis labiau baugini, Robertai.

– Kodėl? – Kardonė nustebęs pažvelgė į bičiulį.

– Man rodos, tu puoli į kažką be jokios atodairos. Juk beveik nieko nežinai apie savo Rozaną. Ar tau nešovė į galvą, kad ji galbūt nelaisva? Gal susižadėjusi ar ištekėjusi. Gal turi visą būrį vaikų...

Kardonė nenorom suraukė kaktą.

– Ji nėra mano Rozana. Be to, iš pažiūros atrodo labai nepriklausoma.

Robertas nutilo ir kurį laiką nepratarė nė žodžio.

– Parvykęs iš Premeno ir Palancos nebeparašei nė vienos eilutės, – vėl grįžo prie to paties Karlas; jo žodžiuose galėjai justi nebylų priekaištą. – Bet tu net ir tos letargijos nebepastebi!

Kardonės veidas išdavė jo sumišimą.

– Gal ir teisus esi, – iškošė pro dantis.

– Žinoma, teisus, – atšovė Karlas. – Nagi, tik pažiūrėk! – Jis draugiškai uždėjo ranką Kardonei ant peties. – Viena vertus, galiu tave suprasti. Toks likimo smūgis, kokį tu patyrei, gali kiekvieną išmušti iš pusiausvyros. Staiga viskas pasikeitė, ir turi praeiti laiko, kol grįši į vėžes. Kita vertus, juk nebūtinai viskas privalo pasikeisti.

– Po Enriko mirties aš dienų nebeskaičiuoju. Tikrai viskas pasikeitė. Net negalėčiau tau pasakyti, kas man neleidžia grįžti prie darbo. Iš pradžių mane kaustė šokas ir toji bjauri spaudos kampanija, slėgė netektis. Tačiau net ir jai negalėjau skirti laiko. Be to, pastarąją savaitę susipažinau su Rozana ir nebegaliu išmesti jos iš galvos. Kartais manau, jog dėl to kalti pinigai, kuriuos paveldėjau iš Enriko. Mano vaizduotėj tolydžio iškyla tai grotos, tai Karibų salos. Man stinga vidinės paskatos, pasitenkinimo ir net noro kuo greičiau vėl sėsti prie klaviatūros. Kažką praradau, bet pats nežinau ką. – Kiek pamąstęs pridūrė: – Nebėra noro rašyti! Turbūt tai praeis. Mano mintys sukasi vienu sykiu apie šimtus dalykų. Jaučiuosi plėšomas į gabalus. Turiu kuriam laikui nutolti ir pažvelgti į viską iš šalies. Ateis laikas, ir idėjos grįš savaime.

– Tikėkimės! – griežtai kirto Karlas ir vėl ėmė juoktis. – Norėčiau kada nors susidurti su tokiais sunkumais kaip tavo! Dar visai neseniai tavo moto buvo toks: reikia būti turtingam, kad nereikėtų pigiai parsidavinėti už knygas. O dabar tau terūpi apsirengti. Labai abejotinas posūkis, drįstu sakyti.

Kardonė dirstelėjo į rankinį laikrodį.

– Man jau metas. Kuo greičiau atliksiu tai, kas neišvengiama, tuo geriau.

Bičiuliai atsikėlė, Kardonė sumokėjo ir atsisveikino:

– Ciao, Karlai! Noi vediamo dopo!40

Jis nedvejodamas pasuko į Nepriklausomybės gatvę, išeinančią tiesiai į Didžiąją aikštę, vieną populiariausių prekybos gatvių visoj Bolonijoj. Neskubėdamas žingsniavo po arkadomis pro madingų drabužių parduotuves, žvalgėsi į vitrinas, bet niekaip nesiryžo užeiti vidun. Ko jau tikrai nemėgo, tai apsipirkimų. Net labiau negu namų tvarkymo. Pirkti drabužius jam buvo kančia, bet vis dėlto mažesnė nei apsirūpinti skutimosi putomis, kai reikia išsirinkti vieną iš begalės spalvingų flakonų. Robertas sustojo prie salono „Brunelli’s Men Fashion“, prekiaujančio prabangiais vyriškais drabužiais. Išskirtinis interjeras ir aplinka, personalas elegantiškesnis už prekes. Pirkėjų dar nebuvo, vadinasi, galima tikėtis spartaus aptarnavimo. Kardonė žiūrinėjo „Prada“ ir „Versace“ kostiumų etiketes su kainomis, bet vis delsė, nors tie daiktai jam patiko. Patraukliai atrodė ir Budapešto avalynė. Ir vis dėlto aprangos pirkimą jis, kaip ir seniau, laikė tuščiu gaištu. Buvo tvirtai įsitikinęs, kad tas, kuriam reikia apsilankyti daugiau kaip dviejose parduotuvėse, kad nusipirktų tinkamus marškinius, arba turi figūros trūkumų, arba neturi skonio, arba nevertas vadintis vyru. Ir čia jis prisiminė Rozaną. Ji neabejotinai jau iš tolo įvertintų brangaus kostiumo kokybę. Sulig ta mintim Robertas žengė į vidų.

Po dvidešimties minučių jis jau turėjo viską, kas, jo manymu, būtina vakarui su Rozana. Beprotiškai brangią antracito spalvos „Zegna“ eilutę, raudoną šilkinį kaklaraištį su smulkiais ornamentais, melsvus marškinius, prie kostiumo pritaikytus batus iš vitrinos ir prašmatnų odinį diržą. Patenkintas Kardonė išėjo iš madų salono nešinas didžiuliu firminiu pirkinių krepšiu.

Dar niekad jis nebuvo taip sparčiai išleidęs tiek daug pinigų už tokį mažą kiekį drabužių, tad jautėsi nusipelnęs puodelio espreso. Jį ir išgėrė gretimoje kavinėje prie baro, stovėdamas veiklių žmonių spūstyje. Pasimėgaudamas krimto tramezzino su kiaušiniu bei kaparėliais ir stebėjo, kaip vieni žmonės išeina, kiti ateina. Paskui neskubėdamas patraukė toliau. Buvo nusiteikęs eiti ligi Mandzonio gatvės, bet žvilgsnis užkliuvo už kelionių biuro vitrinos. Negalėjo atitraukti akių nuo plakato: lagūną juosia tuščias smulkaus smėlio paplūdimys, čia pat palmės ir smaragdinė jūra. Kaip tik taip jis ir įsivaizdavo Antigvą. Kojos pačios įnešė vidun.

– Buon giorno, – pasveikino damą už prekystalio. – Ar galit pasiūlyti skrydį į Antigvą?

– Naturalmente, – atsiliepė jaunoji moteriškė šiek tiek iš aukšto ir iš krūvos ištraukė keletą lankstukų. – Turime specialų katalogą, skirtą kelionėms į Antilų salas. Gvadelupa, Antigva, Jamaika... Viešbučiai – vien keturių žvaigždučių. Tikras atostogų rojus. O gal turit kokį ypatingą pageidavimą?

Kardonė delsė.

– Kiek kainuoja skrydis į Antigvą ir atgal?

– Be viešbučio? – paklausė tarnautoja, nė nesistengdama slėpti kritiškos gaidelės. – Ar jūs jau turit ten kur apsistoti? – Ji skeptiškai nužvelgė klientą nuo galvos ligi kojų, akys užkliuvo už pūpsančio „Brunelli’s Men Fashion“ pirkinių krepšio. Matyt, tai leido padaryti išvadą, kad lankytojas yra mokus, nes mergužėlė tuojau pridūrė: – Galėčiau jums rekomenduoti vieną kitą puikią pastogę. Ne pačią pigiausią, bet už gana žmonišką kainą.

Kardonė papurtė galvą.

– Nemanau, jog taip jau sunku susirasti padorią nakvynę ir be rezervacijos. – Jis draugiškai pažvelgė į niauriąją konsultantę – putnią blondinę, pusėtinai simpatingą, parausvintais skruosteliais, žaisminga arklio uodega ir dailia suraukta burnyte. – Iš tiesų norėjau tik sužinoti, kiek kainuoja lėktuvo bilietas ir kokių yra reisų.

– Iš Bolonijos oro uosto yra keletas maršrutų. Tuoj paieškosiu.

– Taigi, – sumurmėjo Kardonė. Jis jau spėjo prisiskaityti apie mokesčių oazes ir kapitalo plovimą, todėl būtų keista, jei reikėtų triskart persėsti. Apsukrūs verslininkai vertina operatyvumą ir keliones be gaišto.

– Štai, turiu, – tarė blondinė. – Reisai kasdien. Kainos priklauso nuo to, kada ketinate skristi. Šiuo metu pats sezono įkarštis, todėl gali atsieiti nuo tūkstančio penkių šimtų eurų iki dviejų tūkstančių penkių šimtų. Žinoma, yra ir brangesnių. – Ir nusišypsojo mįslinga sfinkso šypsena.

Kardonės veidas nušvito.

– Bijojau, kad bus blogiau, – atsakė atsidusęs. Matyt, buvo tiek norinčių skristi į Karibus, prie seifų lengvatinių mokesčių zonose, kad teko organizuoti kažką panašaus į priemiestinius reisus.

– Ar skrisite vienas?

Kardonė sutriko. Taip konkrečiai jis nė sau nekėlė klausimo, nors slapčia ne sykį svajojo, kaip būtų gera, jei Rozana vyktų drauge.

– Tikriausiai, – atsakė susimąstęs. – Dėl visa ko norėčiau pasiimti porą lankstukų.

Blondinė vėl pasirausė šūsnyse ir suieškojo tinkamų. Kardonė dėbtelėjo į brošiūras, pilnas palmių, nuošalių smėlio paplūdimių ir įdegusių gražuolių nuotraukų, ir įsikišo tuos popierius į krepšį prie pirkinių.

– Ar šią savaitę dar yra nebrangių vietų lėktuve?

– Momento, – tarė panelė ir ėmė ieškoti kompiuteryje tinkamų reisų. – Kitam šeštadieniui, tai yra po penkių dienų, turiu dar tris laisvas vietas. Deja, tik ekonominės klasės! Ten ir atgal – tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt eurų.

– Molto grazie, signorina, – padėkojo Kardonė ir mandagiai nusišypsojo. – Gal netrukus vėl pasimatysim. – Apsigręžė ir išėjo iš kelionių biuro.

Po begalinėmis arkadomis Robertas žingsniavo pas savo kirpėją, o į galvą lindo mintis vakarieniaujant paklausti Rozaną, ar sutiktų jį lydėti į Karibų salas. Tačiau išsyk atmetė tą įžūlų sumanymą. Jinai arba išjuoks jį, arba palaikys tą pasiūlymą lėkštu bandymu suartėti. Juk jie dar taip mažai pažįstami! Tai kodėl ji turėtų nei iš šio, nei iš to skristi su juo į Antigvą? Tenai keliauja jaunavedžiai ir įsimylėjėliai. Jis pasuko į šoninę gatvelę: ten jo barbiere, su kuriuo Robertas paprastai šnekučiuodavosi apie Dievą ir pasaulį, turėjo mažą senamadišką kirpyklėlę. Kardonė nutarė visą tą reikalą dar sykį gerai apgalvoti, kai bus kerpamas. Kirpėjo krėsle jam dažniausiai šaudavo geros mintys, ypač kai daromas galvos masažas.

Atėjo vakaras. Kardonė jau geras dvidešimt minučių pirma sutarto laiko sėdėjo kavinėje „Gėlių kampelis“. Buvo įsitaisęs ant mažo kampinio suolelio, nuo kurio matė įėjimą ir dalį gatvės. Atsinešė ir „Corriere della Sera“, kad neprailgtų laukti. Vis dairėsi, ar neateina Rozana. Artėjant devintai valandai, jo žvilgsnis klaidžiojo vis nervingiau.

Robertas jau keturis kartus buvo pradėjęs rašyti straipsnelį apie vieną literatūros vakarą, bet taip ir nebaigė. Užuot dirbęs svarstė, kaip padaryti įspūdį Rozanai. Vengė tik vieno klausimo: kas būtų, jei jų santykiai taptų artimesni ir jiedviem tektų kartu praleisti vakarą arba net naktį? Savo buto jis nė už ką negalėtų jai parodyti, tai aišku. Vien nuo tokios minties kūnas ėjo pagaugais. Viskas žlugtų dar neprasidėję. O gal jinai pasikviestų jį pas save? Kažin, kur ji gyvena? Robertas nuvijo šalin tas mintis ir vėl įsikniaubė į laikraštį. Pavartęs lapus ėmė skaitinėti straipsnį apie politinius skandalus Milane ir kaip tik tada už nugaros išgirdo moterišką balsą:

– Kas jums, Robertai? Atrodote taip, tarsi būtumėt apiplėšęs madų saloną.

Taip staiga užkluptas, Kardonė metė šalin „Corriere“ ir stryktelėjo. Rozana! Jos vaizdas, jos šypsena, šiltas jos žvilgsnis užėmė jam kvapą ir jis šiaip taip ištarė tik du žodžius:

– Kaip gražu!..

Norėjo paduoti jai ranką, bet ji priėjo ir apkabino jam kaklą. Plūstelėjo svaigus cinamono kvapas: Rozana pakštelėjo jam į skruostą.

– Ar čia dėl manęs taip išsipustėt? – paklausė ji kiek pašaipiai, bet jos balse galėjai justi ir santūrų pasigėrėjimą. – Matyt, labai į širdį paėmėt mano pastabą apie batus, – erzino ji, pasišaukė padavėją ir užsisakė espreso. – Prisimenu, vos prieš kelias dienas jums mažai terūpėjo stilingas kostiumas – ir štai dabar jūs toks prašmatnus! – ji nuoširdžiai nusijuokė.

– Nusprendžiau apsipirkti, – mažumėlę sutrikęs prisipažino Kardonė. – Juk šį vakarą ketinu vakarieniauti su fantastiška moterim! Atvirai šnekant, man dar ir pačiam reikia apsiprasti su šitokia apranga. Vilkėdamas megztinį jaučiuosi lyg ir laisviau.

Rozana vėl susijuokė.

– Gal jau numatėt, kur eisim?

Sėsdama priešais Robertą prie kampinio staliuko, ji tarsi atsitiktinai palietė jam ranką, lyg sakytų: „Džiaugiuosi dėl būsimo gražaus vakaro su tavim.“

– Rezervavau mudviem staliuką. Gal žinot restoraną „Tamburini“ Kaprarijos gatvėje?

– Ne, esu tik girdėjusi, kad jis labai prabangus. – Rozana darsyk pažvelgė į Kardonę ir vėl nusišypsojo. – Kitos moterys man pavydės, pamačiusios mane su jumis.

Kardonė pažvelgė į ją nustebęs – jam pasirodė, kad Rozana per daug pataikauja.

Ji atrodė dar gražesnė negu jo atmintyje. Blizgantys juodi plaukai tankiomis bangomis krito ant pečių. Veidas lyg tamsėlesnis nei aną kartą, švelnios blakstienos teikė paslaptingumo migdolinėms akims. Siauras vyšninės spalvos sijonas ligi kelių, balta palaidinė su gilia iškirpte. Ant pečių – kreminis šalikas, ilgi jo galai nutįsę per nugarą.

Į ją bežiūrint, Kardonei širdis ūmai ėmė taip tvinksėti, kad jautė net pirštų galiukuose, regis, ji netgi išsiplėtė, lyg norėtų suimti visą kraują. Tartum klastingas nuodas, lašantis jam į gyslas ir smegenų vingius, plito geismas paliesti Rozaną. Jis giliai įkvėpė švelnaus cinamono aromato, gaubiančio ją.

Jos lūpose žaidė supratingas šypsnys, ji vis dar maišė cukrų savo puodelyje.

– Turite gerą skonį, – pagyrė, matuodama Kardonę žinovo žvilgsniu. – Aš jau pratinausi prie minties, kad šį vakarą ateisite su džinsais ir basutėmis ir vesitės mane į piceriją. Kadangi buvau mačiusi jus visai kitokį, galėčiau pamanyti, jog staiga praturtėjote. Kad ir kaip ten būtų, dabar patinkate man kur kas labiau... Didžiuojuosi jumis, Robertai!

– Ačiū, – sumurmėjo Kardonė. – Man dar reikia laiko apsiprasti naujam kailyje.

– Priprasit nė mirktelėti nespėjęs, – nusijuokė Rozana. – Brangus daiktas, – pasakė nykščiu ir smiliumi čiupinėdama kostiumo medžiagą. – Jums labai tinka!

– Paveldėjau nedidelį brolio palikimą. Bet, teisybę sakant, ketinau apie tai pasikalbėti tik per vakarienę. Turbūt mano gyvenimas dabar labai pasikeis.

– Matyti vien pažvelgus, – atsakė ji šelmiškai šypsodamasi.

– Man atiteko tėvų namas ir brolio biuro pastatas prie Madžorės ežero. Namai prašosi remonto, bet jų vertė vis tiek nemaža. Greičiausiai juos parduosiu.

– Vargu ar dera jus sveikinti turint omeny aplinkybes, kokiomis tas turtas jums atiteko. Telefonu lyg ir sakėt, jog dėl palikimo turėsit vykti į užsienį, ar ne?

– Taip, Enrikas, kiek žinau, yra palikęs man dar kai ką. Dėl to turėčiau prisistatyti į banką Antigvoje ir perimti tą palikimo dalį. Bet gal pakalbėkim apie tai vėliau! Šią valandėlę man neduoda ramybės visai kiti klausimai. – Robertas tiriamai pažvelgė į Rozaną. – Pavyzdžiui, aš nė nežinau, ar jūs gyvenat Bolonijoj, – ir nutaisė labiausiai gundomą šypsnį, kokį tik sugebėjo.

– Ar tai ir yra tas dalykas, kuris rūpi jums labiau už viską? – koketiškai paklausė Rozana ir pasiuntė jam nepakartojamą žvilgsnį. – Tikriausiai siaubingai jus nuvilsiu. Aš negyvenu Italijoje. Išsinuomojau butą Bolonijos priemiestyje, šalia oro uosto, bet tik laikinai, kol užbaigsiu darbą.

– O kur tikrieji jūsų namai?

– Gyvenu viename Izraelio miestelyje. Jo pavadinimas jums vargu ar bus girdėtas, – atsakė ji išsisukinėdama ir nutilo.

Iš jos veido išraiškos Kardonei susidarė įspūdis, kad jai nesinorėtų gilintis į „namų“ temą.

– Bet jūs – italė, argi ne? Tik jau nesakykit, kad...

Rozana linktelėjo.

– Aš gimiau ir augau Italijoje. Kai man buvo dešimt metų, tėvai persikraustė į Teveriją, kitados vadintą Tiberiada. Netrukus tėvas gavo darbą kibuce. Nuo tada ten ir gyvenu.

– Vadinasi, su tėvais? – nustebo jis.

– Ne! Tėvų name.

Iš Rozanos akių bemat padvelkė šalčiu, ir nors ji šypsojosi Robertui, šis jautė, kad jos siela sustingo.

– Pasakėt taip, lyg jūsų tėvai būtų mirę, – atsargiai prabilo jis.

– Taip, jų seniai nebėra.

Jos balso tonas pašiurpino Robertą.

– Hmm... Aš neketinau brautis į jūsų gyvenimą, dovanokite, – atsiprašė jis ir pabandė pakreipti pokalbį kita linkme. – Ne taip jau dažnai atsitinka, kad italų šeima iškeliautų į Izraelį. O Tiberiados vardą menu dar iš Senojo Testamento. Ji yra prie ežero, tiesa?

– Tai Jono Krikštytojo miestas. Jis yra Galilėjoje, prie Genezareto ežero, ne per toliausiai nuo Golano aukštumų. Nuostabiai gražus miestukas su dar gražesne pakrantės promenada.

– Dio mio! Argi tenai nepavojinga? Turiu omeny palestiniečių antpuolius.

Rozana suraukė nosytę.

– Kaip pažiūrėsi. Yra ne tik palestiniečiai. Izraelis turi ir daugiau nedraugiškų kaimynų: Siriją, Libaną. Pasikėsinimai vis kartojasi. Bet daugiausia Tel Avive, Haifoje arba kad ir Hazafone. Tenai gyvendamas pripranti prie pavojų. Be to, mes sugebam ir gintis. Aš jau išmokau užuosti grėsmę ir pasitraukti jai iš kelio. Tačiau Tiberiadoje gan ramu. Ten atvyksta daug turistų, turim labai gražių viešbučių, klimatas irgi malonus.

– Ar galiu paklausti, kokį darbą jūs dirbat? – neatlyžo Kardonė, mat Rozana neatrodė labai linkusi šnekėti apie save. – Įsivaizduoju, kad darbų ten ne kažin kiek.

– Na, jūs ir smalsus, Robertai! Esu laisvos profesijos žmogus, – pabandė išsisukti ji, bet pagavusi klausiamą Kardonės žvilgsnį pratęsė mintį: – Draudimas. Kai kada mano darbą būtų galima pavadinti ir pagalba kritiniu atveju.

– Kaip turėčiau tai suprasti? – šyptelėjo Kardonė.

– Jums būtinai reikia žinoti viską ligi panagių! Padedu svarbiems asmenims įveikti sunkias problemas ir už tai gaunu honorarą. – Rozana baigė gerti kavą. – Gal jau eikim? – Ji švelniai perbraukė Kardonei per ranką. Tas prisilietimas vėl jį supurtė ir jis ūmai pajuto jai begalinį artumą.

– Mielai!

Robertas pašoko, gal kiek per smarkiai, ir padėjo ant stalo penkių eurų banknotą, o Rozana tuo tarpu rausėsi rankinėje – ieškojo automobilio raktelių.

– Mano mašina stovi skersgatvyje už poros šimtų metrų, – pasakė ji. – Keliskart apvažiavau visą kvartalą, kol radau vietelę. – Ji atsikėlė ir priėjo prie Kardonės. – Ar leisit? – paklausė šiek tiek koketiškai, paėmė už kaklaraiščio ir pataisė mazgą. – Dabar gerai! – sumurmėjo, lyg niekur nieko įsikibo Robertui į parankę, ir juodu išėjo iš kavinės.

Robertas mėgavosi eidamas šalia Rozanos iki jos automobilio – seniai bebuvo šitaip mėgavęsis pasivaikščiojimu po naktinę Boloniją. Jis juto linguojančius jos klubus, jos šlaunį, kuri sulig kiekvienu žingsniu švelniai glostė jį ir žadino intymų ryšį. Atrodė, kad ir Rozana siekia Kardonės artumo, nes nė nebandė vengti atsitiktinių prisilietimų. Juodu įsuko į siaurą gatvelę. Rozana sustojo prie tamsiai mėlyno BMW limuzino.

– Graži mašinytė! – nusistebėjo Kardonė. – O aš spėjau, kad vairuojat sportišką kabrioletą.

Rozana šyptelėjo.

– Tai, galima sakyti, mano tarnybinis automobilis. Juo važinėju tol, kol turiu reikalų Italijoje. Jis patogus ir greitas, malonu valdyti, nors man kiek per daug pretenzingas.

Ji vairavo mikliai ir sklandžiai; Kardonei atrodė, kad ji puikiai orientuojasi Bolonijoje. Jis vogčiomis stebėjo, kaip įgudusiai Rozana manevruoja per vakarinę kamšatį, tartum visą dieną tik tai ir būtų dariusi. Vairuoja kaip vyras, pamanė ir nerūpestingai atsišliejo į atkaltę.

Po dvidešimties minučių juodu jau sėdėjo prie rezervuoto staliuko tradiciniame pirmos klasės restorane „Tamburini“, orientuotame į menininkus. Rozana smalsiai dairėsi: jai, ko gero, patiko čionykštė aplinka.

– Mėgstu tokius restoranus, – prisipažino ji. – Ar dažnai čia lankotės?

– Ne, – nusijuokė jis. – Dar prieš kelias dienas negalėjau sau to leisti.

– Šaunu! – pasidžiaugė ji. – Elegantiška apranga, šis fantastiškas restoranas... Matau, jums iš tiesų gerai sekasi. O kai prisimenu, ką kalbėjote per pirmą mūsų susitikimą...

– Gal pereikim prie „tu“? – įsiterpė Kardonė ir prašomai pažvelgė į Rozaną.

– Mielai, – nusišypsojo ji, imdama Robertą už rankos.

Kardonė pamojo padavėjui ir užsakė butelį šampano.

– Šis vakaras man ypatingas, – prakalbo jis neįprastai iškilmingai. – Ar prisimenat... atsiprašau, ar prisimeni pirmąjį mudviejų pašnekesį?

Rozana linktelėjo.

– Kiekvieną žodį. Ir žinau, jog sykiais buvau ne ypač draugiška, kai kada net įžūloka. Dabar gailiuosi. Ir vis dėlto man labai patiko.

– Tada aš sakiau: kaip tu iš anksto sužinosi, ką mes galėsim ar negalėsim vienas kitam pajusti? Bet dabar... – Jis žiūrėjo į ją žavėdamasis, lyg sakytų: Dieve mano, nesu nusipelnęs šitokios moters Jis turi paprasčiausiai pasakyti, ką jai jaučia, nors protas ir įspėja, jog dar per anksti. – Mano gyvenimo aplinkybės visiškai pasikeitė. Gal tau pasirodys, kad per skubotai griebiu jautį už ragų, bet iš tiesų taip nėra. Patikėk, Rozana, aš gerai apsvarsčiau tai, ką tau dabar pasakysiu! Norėčiau būti su tavim. Ir kad tu mane lydėtum.

Jo širdis daužėsi kaip pašėlusi, turbūt ir veidas išdavė, jog bijo neigiamo atsakymo. Pažvelgė į nuostabos kupinas Rozanos akis.

– Lydėčiau? Kur?

– Į pasakišką salą.

Padavėjas pastatė ant stalo dvi taures, atkimšo šampano butelį ir įpylė abiem. Kardonė nervingai barbeno į staltiesę.

– Susidaužkim už ateitį! – pasakė tyliai, bet atvira širdimi, ir pakėlė taurę.

Rozanos akys patamsėjo ir keistai sublizgo, bet ką tai reiškia, Kardonė negalėjo suprasti.

– Ar tau neatrodo, jog dar ankstoka? Verčiau išgerkim už draugystę!

– Man to negana, – atsakė jis taip ryžtingai, kad net pats išsigando. Sukaupęs visą drąsą prisipažino: – Tu man tapai be galo svarbi.

Ji sekundėlei užsimerkė, lyg turėtų įsisąmoninti ką išgirdusi.

– Gal ir taip, Robertai, bet neužbėkim įvykiams už akių. Netrukus aš grįžtu į Izraelį. Mudu kiekvienas turim savo darbą, savo laisvalaikį, šeimą ir draugus.

– Šeimos aš neturiu, tik vienintelį draugą. Tik tiek. Bet čia stovi mano rašomasis stalas, – susimąstęs kalbėjo Kardonė. – Gal nuskambės nerimtai, bet aš juk gyvenu iš rašymo.

– Rašyti galėtum bet kur, kad ir Timbuktu ar Tiberiadoje.

– Žinoma, – sutiko jis. – Bet užvis geriausiai man sekasi Bolonijoj.

– Taigi. – Jos veidas buvo rimtas. – Ryžtis permainoms anaiptol ne taip paprasta, jei viską gerai apmąstai. O artimas ryšys per nuotolį ne kažin ko vertas.

– Gaila, kad tu taip blaiviai žiūri į gyvenimą, – nutęsė jis. – Yra kelias, bet nėra noro, ir atvirkščiai. Argi tau būtų taip sunku pasiryžti gyventi čia?

– Taip.

Kardonė stengėsi paslėpti nusivylimą.

– Ar dar ilgai būsi Bolonijoj?

– Tikrai nežinau. Bet tu dar neatsakei į ankstesnį mano klausimą. Į kokią salą turėčiau tave lydėti?

– Man skubiai reikia nulėkti keletui dienų į Antigvą. Maniau, gal sutiktum skristi su manim.

Rozana suraukė antakius – mąstė.

– Ar Enrikas tenai deponavo pinigus? – paklausė perdėm dalykiškai.

Kardonė akimirką sumišo.

– Iš kur žinai mano brolio vardą?

– Tu pats ne kartą minėjai. Be to, skaičiau laikraštyje, – atsakė ji santūriai, bet po akimirkos vėl bičiuliškai nusišypsojo. – Beje, ir per televiziją buvo kalbama apie jo profesiją. Regis, jis buvo consigliere.

– Avvocato, – patikslino Robertas. – Premene jis turėjo biurą.

Ir čia Kardonė prisiminė tą trumpą epizodą prie Madžorės ežero, kai kišo brolio dėžę į savo automobilio bagažinę. Tada aikštelėje stovėjo tamsiai mėlynas BMW, o prie jo vairo sėdėjo jauna moteris, kuri, kaip jam dabar dingtelėjo, galėjo būti Rozana. Juk ir tas BMW, kurį Rozana atvairavo iki „Tamburino“, buvo su tamsintais stiklais, Milano numeriais ir toks pat tamsiai mėlynas.

Jis pabandė nuvyti šalin tokias absurdiškas mintis. Koks nelabasis galėjo nunešti Rozaną į tą užkampį? Pajuto, kad į jo sielą nejučia braunasi nepasitikėjimas, ir susigriebė kritiškai bežiūrįs jai į akis.

Priėjo padavėjas, padavė valgiaraščius. Kardonė su Rozana išsirinko pasta ir agnello arrosto su baltosiomis pupelėmis ir patate fritte.

– Ar esi buvusi Premene? – pasiteiravo Kardonė.

Rozana staigiai kilstelėjo galvą. Jos akys vėl patamsėjo, ji lyg ir sutriko, bet vos dalį sekundės.

– Ne. Kodėl klausi?

Ji atvirai pažvelgė jam į akis, neparodė nei sumišimo, nei veidmainystės. Robertas tarsi atsiprašydamas paaiškino:

– Kai aną savaitę lankiausi Premene brolio reikalais, man pasirodė, jog mačiau tave. Šalia mano automobilio stovėjo lygiai tokia pat mašina, kokią vairuoji tu. O moteris, sėdinti prie vairo, buvo panaši į tave.

Rozana papurtė galvą.

– Niekada nesu buvusi prie Madžorės.

– Gal man nuo nervų tik pasivaideno. Nepyk dėl nei šiokių, nei tokių mano klausimų, bet po Enriko mirties vis atsitinka kas nors keisto. Stebinančio. Neįtikėtino. Bauginamo. Jau vien iš visų pusių girdėdamas, kad Enrikas buvo mafijos narys, nejučiom įsibaimini. Paskui – tie reporteriai, tykantys prie kiekvieno kampo. O kai išsisukęs nuo paparacų pareinu namo ir įsijungiu televizorių, matau be paliovos kartojamus reportažus apie brolio mirtį. Kartais man rodosi, kad visa tai tik blogas sapnas, o tu, žinoma, laikai mane pernelyg jautriu.

Rozana klausėsi nekrustelėdama, o tai, ką jos akyse įžvelgė Kardonė, kėlė jam miglotą nerimą. Staiga jam pasirodė, kad priešais sėdi svetima moteris, neturinti su juo nieko bendro. Ar jis klysta, ar tikrai Rozanos lūpos tapo kažkokios nuožmios? Bet po kelių akimirkų šaltas jos abejingumas dingo, jį pakeitė draugiška šiluma, kurią jis taip vertino.

– Puikiai suprantu, kaip jautiesi, – tarė ji netikėtai.

– Nuo tada, kai mudu susitikom, tu man neišeini iš galvos. Net ir norėdamas nebegalėčiau tavęs iš ten išprašyti.

Rozana klausėsi jo dėbsodama į stalą ir tampydama servetėlę.

– Tu tikras pataikūnas, Robertai. Kaip jau sakiau, niekuomet nesu buvusi prie Madžorės ežero. Be to, juk yra daugybė BMW markės mašinų, net ir tamsiai mėlynų.

Kardonė linktelėjo ir prisižadėjo ištrinti iš atminties tas paikas mintis.

– Mes kalbėjom apie kelionę, – grįžo jis prie ankstesnės temos. – Galėtume porą dienų paatostogauti ir pasižiūrėti, ar tinkam vienas kitam. Kaip manai? – Jis įtemptai laukė jos atsako.

– Viešpatie, Robertai! Tu taip netikėtai užklupai mane! Aš negaliu paprasčiausiai...

– Kol sumosi, ką atsakyti, – įsiterpė jis, – žinok, kad kelionė tau nekainuotų nė cento. Už viską moku aš.

Rozana paglostė Robertui plaukus.

– Nepliaukšk! – sukuždėjo ir pakštelėjo jam į lūpų kamputį. – Greičiausiai nuskursta tas, kuris dedasi turčium. Tau prieš mane apsimetinėti nereikia. Patinki man toks, koks esi. O pinigai, tavo paveldėti iš brolio, anksčiau ar vėliau išseks.

– Aš juk ir nesakau, kad esu turtingas, nors... – Jis nutilo ir susimąstė. – Teisybę sakant, net nežinau, nei kiek pinigų yra sąskaitoje Sent Džonse, nei kokie dokumentai ten guli seife.

– Iš tiesų nenutuoki, kiek pinigų paliko tavo brolis?

– Ne.

– O iš kur tie pinigai atsirado?

– Man ir pačiam kilo toks klausimas. Prieš kelias dienas maniau, kad Enrikas turi tiek, kad labai nevargtų, na, gal šiek tiek daugiau. Tiesa, mes nedažnai susitikdavom, bet vis dėlto... Nė neįsivaizdavau, kad jis gali turėti pinigų užsienyje.

– O kokie ten popieriai guli banko seife?

Ji energingai nusibraukė plaukų sruogą nuo kaktos. Jos akys trokšte troško atsakymo, įtampą, rodos, galėjai apčiuopti. Ore tvyrojo kažkas sunkiai suvokiamo Kardonei.

– Enriko laiške radau tik vieną užuominą apie tai, – prisipažino Kardonė. – Ji skamba šiek tiek... kaip čia pasakius... Lyg ir bauginamai, bet lyg ir ragintų mane veikti nedelsiant. Štai kodėl ta kelionė į Sent Džonsą man taip rūpi. – Jis pažvelgė jai į akis. – Na, tai kaip? Ar važiuotum su manim?

– Tai neįmanoma, – atkirto ji griežtai.

– Važiuokim, ką? Negi tikrai turi svarbių priežasčių atsisakyti?

– Taip, ir neatidėliotinų. Be to, ar tau neatrodo, kad mes dar per mažai pažįstam vienas kitą? Ką tu apie mane žinai? Gal mes bematant susivaidytume. Pagaliau ne tik tai. Aš negaliu lyg niekur nieko nutraukti tai, kas jau pradėta, ir dumti su tavim į Karibus.

Kardonei nespėjus sugalvoti atsakymo, Rozanos rankinėje suskambo mobilusis telefonas.

– Atsiprašau, – sumurmėjo ji, – aš kaip tik laukiu svarbaus skambučio iš vieno užsakovo.

Rozana iškapstė telefoną iš rankinės ir patraukė iš salės link tualeto.

Žiūrėdamas, kaip ji kraipydama klubus laviruoja tarp stalų, Kardonė atsilošė ir susimąstė. Jis turįs Rozaną palenkti, kad skristų drauge. Visa kita susitvarkysią savaime. Jautė jau parengęs tam dirvą, tapęs jai ne tik patraukliu vyriškiu ir įdomiu pašnekovu. Ši moteris – dabar jis jau tuo neabejojo – reiškia jam kur kas daugiau, negu jis drįso tikėtis.

Kardonės žvilgsnis nukrypo į pravirą Rozanos rankinę, kuri gulėjo ant kėdės, ir tarsi žaibas persmelkė kūną. Tarp popierinių servetėlių, piniginės ir bloknoto pūpsojo pistoleto rankena. Jis pasilenkė ir pirštų galais ištraukė ginklą saugodamasis, kad nepamatytų sėdintieji prie gretimo stalo. Ne, jis nesuklydo. Ginklas svilino jam ranką nelyginant žarija, ir jis paskubėjo įkišti pistoletą atgal į rankinę. Paskui nervingai suspaudė plaštakas tarp kelių, o klaidžiojantis žvilgsnis kur buvęs, kur nebuvęs vis užkliūdavo už rankinės. Bandė ramiai alsuoti, bet nesisekė. Kraujas tvinksėjo galvoj tartum sėdint po vakuuminiu siurbliu, iš smegenų iščiulpiančiu visas mintis. Ūmai Robertas atsipeikėjo: Rozana parėjo visa švytėdama.

– Mano užsakovas... – linksmai prašneko ji sėsdamasi, bet pamačiusi Kardonės veidą apsiniaukė. – Ar kas atsitiko? – paklausė susirūpinusi. Tarpuakyje jai susimetė dvi statmenos raukšlelės.

Kardonė nenuleisdamas akių stebeilijo į jos rankinę. Pakrutino lūpas, bet nepajėgė ištarti nė žodžio.

Rozana pasekė jo žvilgsnį.

– Madonna! Štai kas! – ištrūko jai, ir ji supratingai nusišypsojo. – Tu jį pamatei. Kokia aš neatsargi!

Kardonė linktelėjo ir pažvelgė jai į akis. Rozana pasilenkė ir pabučiavo Robertą į lūpas. Minkštos, aksominės jos lūpos jį sujaudino ir jis užsimerkęs atsakė bučiniu. Rozana paglostė vešlius jo plaukus.

– Nešiojuosi ginklą, nes taip jaučiuosi saugesnė. – Jos balsas skambėjo raminamai.

Jo veidas, tarsi atgaivintos statulos, atsipalaidavo, akys atsimerkė, net kreiva šypsena atsirado.

– Koks gi tas tavo darbas? Pirmiau kalbėjai apie pagalbą kritiniu atveju ir draudimą. – Staiga jis pajuto juodojo humoro antplūdį. – Kodėl gi tam darbui prireikia pistoleto? Gal turi užsispyrusių klientų, kurie šiaušiasi prieš gyvybės draudimą?

Rozana nusikvatojo, palinko prie jo ir padėjo galvą jam ant peties.

– Dovanok, kad tave išgąsdinau. Tikrai nenorėjau

– Manęs vos insultas nesugriebė, – atsakė jis rimtai. – Nejau tu – policininkė?

Ji vėl atsisėdo ir pasiuntė jam žavingą šypsnį.

– Ką tik norėjau tai pasakyti, bet ne taip tiesmukai. Svarbiausia, nebuvau tikra, ar nenubaidysiu tavęs išduodama savo profesiją. Aš lydžiu asmenis ir pasirūpinu jų saugumu.

Kardonė pastatė ausis, o paskui linksmai nusijuokė.

– Tu?.. – Jo žvilgsnis nepatikliai nučiuožė jos kūnu. – Tokia švelni būtybė? – Ir abejodamas papurtė galvą. – Negaliu patikėti!

– Kodėl?

– Atrodai tokia liauna ir trapi. Tiesiog negaliu įsivaizduoti tavęs, su brauningu kišenėj saugančios pinigų maišus!

– Tai – mano privalumas!

– Tik pažiūrėk į save – tarė jis skeptiškai. – Esi tikra vyriškumo priešingybė. Iš tiesų... – Jis vėl nusijuokė, bet neatrodė, kad jam palengvėjo.

– Izraelio kariuomenėj aš išėjau specialiojo parengimo kursą, – atšovė Rozana ir vėl nutaisė vylingąją šypseną, prieš kurią Kardonė jautėsi beginklis. Staiga jos lūpos priartėjo prie Kardonės burnos ir sukuždėjo: – Tik nebandyk su manim ginčytis – per dvi sekundes būsi paguldytas ant menčių. – Netikėtai ji pabučiavo Robertą ir tučtuojau švelniai sučiulbo į ausį: – Ir neturėtum nė menkiausio šanso, mielasis mano poete!

Kardonė nebegalėjo susilaikyti – prisitraukė Rozaną ir puolė ją aistringai bučiuoti, nekreipdamas dėmesio į aplinkinius.

– Ramiau, ne taip audringai! Mudviem prieš akis – marios laiko, – tyliai paprašė Rozana ir susivaldžiusi atstūmė Kardonę. – Žmonės žiūri!

Jis valiūkiškai atsirėmė alkūnėm į stalą ir uždėjo smakrą ant rankų.

– Beje, o kaip su tuo daikčiuku praeini pro oro uosto kontrolę?

Rozana reikšmingai nusišypsojo.

– Tai keblu tik išskrendant. Atvykus į vietą – jokių problemų. Tada niekas nebekontroliuoja. Bet gana jau šitos temos! Turiu tau staigmeną, Robertai.

Kardonė prisislinko arčiau, apkabino Rozaną per klubus ir smalsiai pažvelgė į ją.

– Mėgstu staigmenas. Sakyk, – paragino. – Gal nori išpažinti, kad įkyrius vyriškius išguldei kaip muses?

– Pliauškale! – vėl nusijuokė ji. – Ką tik užsakovas pranešė, kad jam kurį laiką mano paslaugų nereikės. Mano darbas padarytas. Jei tu rimtai kvietei ir vis dar nori, aš skrisiu su tavim į Antigvą...

– Tikrai? – Kardonė ne išsyk suvokė tą staigią permainą. – Džiaugiuosi, – sušnibždėjo Rozanai į ausį, nors pats, kad ir keista, nepajuto palengvėjimo. Pabandė paanalizuoti kodėl. Iš kur tas netikrumas? Tas nerimas. Per kelias minutes Rozana gerokai pavaikė jį po emocines viršūnes ir prarajas. Iš teisybės jam buvo neramu – nors ji taip netikėtai sutiko, jis vis dar būgštavo, ar tik ji paskutinę akimirką neapsigalvos.

Padavėjas atnešė pasta ir valandėlei atitraukė Kardonę nuo dvejonių. Restorane nebuvo likę nė vienos laisvos vietos, ir tai jį trikdė.

Rozana, rodos, juto jo nuotaikų svyravimus kaip koks seismografas. Migdolinės jos akys tiriamai žvelgė į Robertą. Jos buvo tamsesnės nei bet kada, bent jau kiek prisiminė Kardonė.

– Robertai, – prabilo ji tyliai, bet tokiu ryžtingu balsu, kad jis ėmė laukti paties blogiausio. – Aš skrisiu su tavim, nes tu man labai patinki. Turint omeny mano išrankumą – net per daug. Ar tau to pakanka?

Ji pataikė reikiamą akimirką ištarti reikiamus žodžius. Kardonė giliai įkvėpė ir pabandė nukreipti pokalbį į dalykiškesnę vagą.

– Pirmiau darbas, paskui malonumai. Vos nuvykęs turiu susitarti dėl susitikimo, – paaiškino. – Antigvoje gyvena mano brolio draugas. Jis administruoja Enriko palikimą. Turėsiu pasirašyti popierius bankui, kad galėčiau naudotis brolio sąskaita ir jo dokumentais.

– Ar tu jį pažįsti? – pasidomėjo Rozana.

– Ne, – atsakė Kardonė ir įsimetė burnon žiupsnį spagečių. – Jis yra... ė... buvo geras Enriko bičiulis. Sprendžiant iš pavardės – anglų aristokratas.

– Šiaip ar taip, tu tikiesi nemažai gauti, jei ketini skristi vien dėl to palikimo ir dar apmokėti mano kelionę.

– Aš tik žinau, kad ten yra ta sąskaita, – šyptelėjo Kardonė, – bet visai nenutuokiu, ką joje rasiu.

– Kas žino, gal netrukus būsi baisiai turtingas, – skeptiškai metė Rozana.

– Abejoju. Vis dar nelabai tuo tikiu. Man tai lyg istorija iš storos pasakų knygos.

Rozana pastūmėjo lėkštę į šalį.

– Gal užsisakom vyno? – paklausė.

– Siūlau raudonojo, – pritarė jis.

– Keista, – grįžo ji prie nutrūkusio pokalbio, – kad advokatas turi sąskaitą Karibuose. Paprastai tokie žmonės eina į cassa di risparmio. O gal tas nedorėlis Enrikas turėjo nelegalių pinigų? – Ji pernelyg saldžiai nusišypsojo Kardonei ir atskleidė vynų sąrašą.

Kardonę tie žodžiai sudirgino, bet jis pasistengė neišsiduoti.

– Kodėl tau šovė į galvą mintis apie nelegalius pinigus? – paklausė šiurkščiai: įtarė, kad Rozana jau žino atsakymus į klausimus, kuriuos pati kelia.

– Apie tai ir laikraščiai pliurpė, ir šiaip, kai pasiklausai tavo brolio istorijos...

– Laikraščiai, laikraščiai! Jie baigia išvaryti mane iš proto. Prisimeni, kaip taikliai yra pasakęs Tucholskis? Įvykiai kartais klaidina, o laikraščiai – niekada.

– Bet faktų net ir tu nepaneigsi! – atkirto Rozana.

– Aš nesijaudinu dėl faktų, kad ir kokie jie būtų. Bet kai tų dienraščių puslapiai tik ir mirga įtarimais, spėlionėmis, prielaidomis, tikėtini dalykai pateikiami kaip tikri... Sutinku, atvirai sakau, mažai težinojau apie savo brolį. Ir, kaip jau esu minėjęs, tai mane baugina. Bet ko nors tvirto, patikimo neturiu. Net ir carabinieri nieko konkretaus nežino. Bent jau man jie taip sako. Viskas grindžiama spėjimais. Ir man belieka pačiam išsiaiškinti, ką veikė mano brolis.

Rozana įdėmiai klausėsi, raminamai uždėjusi ranką jam ant plaštakos.

– Tu man patinki, Robertai! – pasakė ji tyliai. – Skriskim abu į Antigvą! Manęs dar laukia pora susitikimų, galbūt reikės juos atšaukti. Bet ilgiau kaip aštuonias dienas užtrukti kelionėj negalėsiu.

Sekinamoji ugnis

Atskridusio į Boloniją d’Aventūros Guljelmo Markonio oro uoste laukė staigmena: atvykimo salėje jį pasitiko du vyrai. Pirmą akimirką jis pamanė, kad tai jo padėjėjas bus paprašęs vietinių kolegų pasitikti jį ir nuvežti į miestą.

– Comandante Livijus d’Aventūra? – paklausė augesnysis.

– Sì, – atsakė atvykėlis, pastatė kelioninį krepšį ant grindų ir smalsiai nužvelgė tuodu. „Kokios klastingos jo akys“, – pamanė apie ištįsėlį, kuris jį užkalbino, ir nemalonus pojūtis nuvilnijo per kūną. Atstumianti pasirodė ir to žmogaus veido išraiška, ir visas stotas.

– Malonu, kad iš karto pataikėm, – d’Aventūros mintis nutraukė ilgšis. – Aš esu Džanis Fesonis, o čia, – mostelėjo į palydovą, – maggiore Mauras Kazagrandė.

Jis išsitraukė iš kišenės dvilinką dokumentą odiniais viršeliais, praskleidė ir kyštelėjo d’Aventūrai po nosim.

Comandante perskaitė: Comitato Esecutivo per i Servizi d’Informazione e di Sicurezza Militare Italiana. SISMI. Colonnello Gianni Fessoni^41 ir nejučiom suraukė antakius.

– Turim su jumis pasikalbėti, – įsakomu tonu pareiškė Fesonis, slėpdamas pažymėjimą.

D’Aventūra pajuto tvinkstant įtūžį.

– Ko gi iš manęs prireikė slaptajai karinei tarnybai?

– Tuoj jums bus paaiškinta. Bet pirma einam į mašiną, – šyptelėjęs pakvietė colonnello ir ištiesė d’Aventūrai ranką.

Bet comandante apsimetė nepastebėjęs to gesto, tik atžariai atsiliepė:

– Ką gi, darosi įdomu. – Nors jau nutuokė, ko aniedu iš jo nori, nesusilaikė neįgėlęs: – Ar jūs mane sekate? – Gaižiai šyptelėjo, čiupo krepšį ir nuėjo paskui pareigūnus.

– Ką jūs! – jausmingai užginčijo Kazagrandė. – Jei ne skubus reikalas, tikrai nebūtume jūsų pasitikę.

– Baikit! Kaipgi kitaip būtumėt sužinoję, kad aš atskrendu į Boloniją!

Fesonis reikšmingai nusišypsojo.

– Toks jau mūsų darbas. Juk pats žinote.

D’Aventūra neišsidavė, ką galvoja. Iš tiesų pirmą akimirką jam knietėjo atsisakyti pavėžėjimo į miestą. Tačiau taip pat spontaniškai ir apsigalvojo. Jei du agentai nori su juo pasišnekėti apie tai, ko jis atkeliavo į Boloniją, pokalbis galėtų tapti be galo įdomus. Pavyzdžiui, iš kur jie sužinojo, kad jis turi reikalų šiame mieste? Visi trys sulipo į automobilį, stovintį prie pat išėjimo, ir nieko nelaukę nudūmė į miesto centrą.

Slaptosios tarnybos karininkas Džanis Fesonis, sprendžiant iš prakaulaus ir griežtų bruožų veido, buvo pratęs įsakinėti ir vadovauti. Atrodė išdidus ir pasitikintis savim, kariškai trumpai pasikirpęs, vilkėjo brangų kostiumą be jokios raukšlelės. Bet d’Aventūros skoniui colonnello eilutė ne visai įtiko – kiek per plona medžiaga. Fesonio smilkiniai buvo vos pradėję žilti, tokie it magnetas traukia moteris. Rusvai juodos akys su geltonais taškiukais atrodė tartum vilko ir stebėtinai nederėjo prie jautrios baltos odos. Žvilgsnis buvo kaip arogantiško ir savimi pasitikinčio išdidaus viršininko. Dėbtelėjęs į Kazagrandę d’Aventūra suvokė: tuodu abu jam nepatinka. Nemielas jam buvo ir suktas pašnekesys tarytum nekaltomis temomis, kurias jie smagindamiesi aptarinėjo automobiliui braunantis per spūstį. Karinė žvalgyba nėra kompetentinga nei narplioti mafijos bylas, nei kovoti su teroru.

– Signore d’Aventūra, kokia šiuo metu, jūsų nuomone, Palermo mafijos grėsmė? – paklausė maggiore Kazagrandė, raumeningas vidutinio amžiaus vyras. – Jei neklystu, jūs kaip tik dabar tiriate vieną didelio atgarsio sulaukusią bylą. – Jo žvilgsnis buvo skvarbus, susenusį veidą vagojo gilios raukšlės; atrodė, lyg tas žmogus nuolat ko nors tykotų.

– Kodėl SISMI parūpo mano atliekami tyrimai? – šiurkščiai atkirto d’Aventūra svarstydamas, ar jam leistis į tuos vaikiškus pliurpalus. – Galgi neketinat reikalauti iš manęs tyrimų ataskaitos? Juoba kad kišatės į dalykus, kurie jūsų neliečia.

– Aš gal štai kaip pasakyčiau, – nutęsė Fesonis. – Kardonės nužudymo byloje esama tam tikrų sankirtų.

– Jeigu taip, tai kodėl jūs nepasišnekat su vidaus saugumo tarnybos pulkininku Palardu? Iš jo gautumėt informacijos, taip sakant, be tarpininkų. – D’Aventūros nepasitikėjimas augo kas sekundė ir jis žiūrėjo į Fesonį nenuleisdamas akių. – Žinoma, jei SISDE išvis panorės jus informuoti, – pridūrė pašaipiai. – Kaip žinia, abi tos tarnybos seka viena kitą ir pavydi viena kitai kiekvieno skatiko. Trumpiau sakant, riejatės dėl to paties kaulo, ar ne?

Akies krašteliu jis stebėjo greta sėdintį Kazagrandę, nors šnekėjosi su Fesoniu, įsitaisiusiu šalia vairuotojo. Abiejų veidai buvo neįžvelgiami kaip pokerio lošėjų.

– Jūs vadovaujate specialiajai kovos su mafija grupei ir esat atsakingas už Kardonės nužudymo tyrimą. Jūs, signore d’Aventūra, kaunatės priešakinėse linijose! – neva pagarbiai atsakė Fesonis. – Tad vargu ar kas patikimiau apibūdintų situaciją negu jūs.

– Teisybė, – pritarė comandante. – Todėl ką tik ir padariau išvadą, kad jums mano darbu domėtis nedera. Kas kita, jeigu jūs turit ką įdomaus man – tada klausysiuos kuo atidžiausiai. Bet jeigu jums panižo pasidomėti aukštesnių institucijų darbu, priminsiu, kad turiu viršininką gražia pavarde Minetis. Kreipkitės į jį, gal apsikeisit viena kita paslaptim. Juk jums rūpi paslaptys, argi ne?

– Kodėl gi jau šitaip šnekat, d’Aventūra? – atžariai metė Kazagrandė. – Colonnello Fesonis prašė tik bendrais bruožais įvertinti padėtį Sicilijoj, daugiau nieko.

– Jeigu jis nori išgirsti, ką manau apie tai bendrais bruožais, tada aš nieko prieš pasišnekėti apie šį bei tą, – atsakė d’Aventūra, – nors esu beveik įsitikinęs, kad mano samprotavimai apie padėtį bendrais bruožais jus mažiausiai domina.

– O gal pabandykim! – šyptelėjo Kazagrandė.

D’Aventūra linktelėjo.

– Gerai... Mafija – tai socialinės politikos problema, aš taip manau. Sicilijoj ypač gilios blogio šaknys: menkas išsilavinimas, didelis nedarbas, nėra perspektyvų, nėra pinigų. Europos Sąjunga ir Roma siunčia į salą milijardus, bet jie nepatenka ten, kur reikia. Viskas stebuklingai dingsta Società d’Onorata kišenėse. Pervažiuokit automobiliu per Palermą! Pamatysit, kad visą miestą apėmusi baisinga negalia. Europos pinigai miestui atnaujinti arba išleidžiami ne pagal paskirtį, arba suplaukia į mafiozų kišenes.

– Tokia ir mano nuomonė, – pritarė Kazagrandė. – Jūs visiškai teisus. Reikia labiau rūpintis jaunimu, pasiūlyti jiems darbo, atsižvelgti į jų poreikius ir parodyti apčiuopiamų perspektyvų.

D’Aventūra karčiai nusijuokė.

– Tai nuvalkioti tušti žodžiai, kuriuos girdžiu kasdien, ypač iš žmonių, kurie nieko apie tai neišmano. Kaip jūs paskatinsit pramonininkus investuoti Sicilijoje ir kurti ten darbo vietas, jeigu jie tuoj pat bus apvogti arba reketuojami? Krikštatėviai buvo ir tebėra vieninteliai, kuriems reikia darbo jėgos. Jie verbuoja žmones, kad tie paskui luptų mokestį už apsaugą, žudytų pagal užsakymą, rengtų pasikėsinimus. Jei pavyktų sudaryti saugias sąlygas investicijoms į pramonę ir, žinoma, vidutiniam verslui, tada būtų galima kalbėti ir apie perspektyvas jaunimui.

– Jūs, kaip matau, labai įtūžęs, – atsiliepė Kazagrandė ir nusijuokė.

– Ką reiškia – įtūžęs? Negi laikot mafiją nešnekių šaulių draugija, kurios nariai laisvalaikiu pina šiaudines skrybėles, uždarbiauja pardavinėdami citrinas ir veikia pagal principą: netrukdykit mums dirbti gerus darbus ir žudyti!

– Jūs, matau, jau seniai galandate cinišką liežuvį, ar ne? Visi žino, kad pamažu jau kyla ir pasipriešinimas. Atsimetėlius, arba pentiti, kaip juos vadina mafiozai, mūsų teisėsauga labai gerai saugo. Suteikia jiems naują tapatybę, laisvę, pinigų...

– Svajokite toliau, maggiore! Bedirbdamas prisižiūrėjau moterų, nepajėgiančių atsispirti smurtui, atsimetėlių, kuriuos kankina baimė, ir vaikų, kurie iš nevilties griebiasi narkotikų kaip toji šešiolikametė, kurią neseniai apklausė viena mano tarnautoja. Jau daug metų ją kamuoja fantazija, neva ji nuoga eina kaimo gatve, o kiekvienas, kuris drįsta į ją pažvelgti, yra nušaunamas. Ir ta fantazija visai reali, jei tas kaimas yra Sicilijoj, o mergaitės tėvas – mafijos bosas. Nes jeigu berniokas išdrįs pabučiuoti mafijos merginą, jis jau pasmerktas mirti. Laikoma nemoraliu dalyku įsimylėti, jei esi vedęs, arba šnektelti su policininku. Mafijos taisyklės griežtos ir negailestingos. Geležinė tylėjimo taisyklė įpareigoja visus mafijos narius nekalbėti apie tai, ką jie yra patyrę. Ir vis tiek daug ką galima išskaityti žmonių veiduose.

– Klausykit, d’Aventūra, negi bandysit mus užliūliuoti sentimentaliomis pasakėlėmis? – nusišaipė Kazagrandė, matuodamas akimis stambų atvykėlio stotą. – Žinokit, ir jūs man nepanašus į angelėlį.

– Hmm... Sakot, sentimentai? Aš esu sicilietis ir pats patyriau, kaip ten kaimuose būna. Septynmečiam aštuonmečiam vaikinui į ranką įbrukamas pistoletas. Reikia pažiūrėti, ar jis mokės juo naudotis. Kad tai įrodytų, bambino turi nušauti kokį gyvūną, šunį ar katę, seniau – gal ir arklį. Tolesnė pakopa – jis turi primušti žmogų lazda. Jei viskas einasi sklandžiai, ateina išbandymas ugnimi – žmogžudystė. Pirmą kartą vaikiną lydi profesionalus žudikas. Jei naujoko nervai nepalūžta, jį galima priimti į mafiją.

– Tai bent! – jausmingai išsiviepė Kazagrandė. – Kas galėtų pamanyti!

D’Aventūra nesileido išmušamas iš vėžių.

– Jūs romietis, ar ne? Pasipūtęs ir išdidus tamsuolis. Todėl jums gal ir pravartu išgirsti, kaip ten toj Sicilijoj iš tiesų esti.

– Bet juk mes patys nesirengiam eiti į tokius bandymus, jei neklystu, – įsiterpė colonnello Fesonis. – Mistifikuotą jūsų pasakojimą apie mafiozo karjerą galima rasti bet kuriame vidutiniškame romane.

– Ar nors vieną perskaitėt? – nukirto d’Aventūra. – Tada bent nutuoktumėt, kas jūsų laukia tame mistiniame krašte, – uždaras pasaulis, visai priešingas nei mūsų trokštama Italijos visuomenė. Tvirta organizacija, turinti savą, be galo keistą moralę. Švenčiausia mafijos institucija yra šeima, jos šiukštu nevalia liesti. Skyrybos, pavyzdžiui, ten vis dar griežtai draudžiamos. Norėdamas išsilaikyti, mafiozas turi įrodyti, kad tvirtai valdo šeimą. Jei sūnus yra homoseksualus, jis išvejamas. Neištikima žmona pagal mafijos taisykles turi būti sušaudyta, nes nuplėšė garbę vyrui ir visai šeimai. Kaltininkai tyli ir kenčia, nes suvaldyti savo jausmus yra aukščiausias mafijos principas.

– Tai pavieniai atvejai, – nesutiko Kazagrandė. – Mano nuomone, Sicilija yra atsilikęs Italijos kraštas, darantis jai gėdą.

D’Aventūra sumišęs papurtė galvą.

– Ar jūs kada pagalvojot, kaip laikosi tas gėdingai atsilikęs kraštas? Turiu omeny mafiozų psichiką. Čia galioja aklas paklusnumas be jokių svarstymų. Reikalaujama visiškos ištikimybės mafijai. Atsisakyti savojo Aš. Tvirtai suveržtame mechanizme vyrai ir moterys griežtai pasiskirstę vaidmenimis. O žudoma be jokių emocijų. Gavai kruviną užduotį – ir vykdai neklausinėdamas, kodėl ir už ką.

– Esu įsitikinęs, kad apsimokėtų socialiai ir moraliai paremti ne vien Siciliją, bet visą Pietų Italiją. Žinoma, tam reikėtų daug pinigų. Tuo klausimu visiškai su jumis sutinku.

– Sicilijos plėtros skatinimas mafijai būtų nenaudingas. Juk gana gerai žinoma, kad didžiąją dalį finansinės paramos susigriebia ši organizacija – ir viskas lieka kaip buvę. O šlykščiausia, kad kai kurie įtakingi vyriausybės vyrai iš to labai neblogai pasipelno.

– Taip tiesmukai šito teigti negalima, – maloningai paaiškino Fesonis, tarsi d’Aventūra būtų kvaišas berniūkštis, kurio nesuvaldomą temperamentą koks nors autoritetas privalo nukreipti teisinga linkme. Netikėtai karininkas pakeitė pokalbio temą – prabilo apie žmogžudystę per televiziją: – O kaip jūs vertinat Enriko Kardonės nužudymą? Ar, jūsų nuomone, tai irgi vienas iš kriminalinės romantikos epizodų?

D’Aventūra metė į colonnello paniekos kupiną žvilgsnį.

– Jei jau kalbėsim, jūsų žodžiais tariant, apie kriminalinę romantiką, nepamirškite, jog šis nužudymas tėra ledkalnio viršūnė. Mane toje byloje ypač trikdo tvirtinimas, esą nė vienas garbingosios visuomenės narys nebūtų sutikęs dalyvauti toje scenoje, nebent būtų išprotėjęs. Aš netikiu, kad tai bepročio darbas.

– Kieno gi dar? – kurstė atvykėlį Fesonis.

D’Aventūra žiūrėjo pro šoninį langą. Kad ir kaip nemokšiškai darbuotųsi šiedu pajacai, mąstė jis, vis dėlto atrodo, jog karinės žvalgybos tyrimų mašina jau pajudėjo. Tačiau kodėl SISMI domisi Kardone, jam vis dar nebuvo aišku.

Automobilis sustojo šalutinėje gatvėje prie restorano, kurio pavadinimas d’Aventūrai pasirodė žinomas.

– Štai ir atvažiavom, – pareiškė Kazagrandė, išlipo ir liepė vairuotojui po dviejų valandų atvažiuoti jų pasiimti.

Jie stovėjo prie gurmanų šventovės, kur kainos nė iš tolo neatitiko d’Aventūros kišenės, bet juk jį kviečia. Net ir vaišių vieta rodė d’Aventūrai, kad reikia būti atsargiam. Tuodu agentai neabejotinai ketina jį užspeisti ir iškvosti. Bet jis žino, ką jiems atsakys ir kokiu masalu juos vilios.

Gurmanų restoranas „Donatello“ Rigio Augusto gatvėje, išlaikęs nepakeistą praėjusio amžiaus pabaigos stilių, lankytojų stoka nesiskundė. Nenuostabu: jo virtuvė garsėjo gebėjimu puikiai patiekti šio krašto valgius. Čia lankėsi garsūs menininkai ir politikai, dažnai nepabūgę nei tolimo kelio, nei ilgo laukimo, kad tik būtų palepinti skanėstais, būdingais Emilijos-Romanijos sričiai. Niekur kitur mieste negausi tokių gerų pasta, o rigatoni spazzacamino galėjo sužavėti net išrankiausią gomurį.

Vyrai išsirinko stalą atokioje nišoje, kurios sienos buvo nukabinėtos garsenybių nuotraukomis, gautomis kaip padėka restoranui ir jo virtuvei. D’Aventūra pastūmė į šalį meniškai sulankstytą servetėlę ir atsikrenkštęs kreipėsi į Kazagrandę:

– Tas Kardonės brolis, – tarė jis, – regis, jo vardas Robertas...

– Na ir ką? – paklausė maggiore, neatitraukdamas akių nuo valgiaraščio.

– Pirma jūs pats sakėte, kad esama sąlyčio taškų, pavadinot juos, jei neklystu, sankirtomis. Iš to sprendžiu, kad jūs kai ką žinot apie jį. Kokia jo profesija?

Kazagrandė pakėlė akis ir patenkintas nusišiepė.

– Matau, neatlikot savo namų darbų.

– O kodėl mes turėtume juo rūpintis? – apsimestinai draugiškai paklausė d’Aventūra ir pratęsė mintį: – Tai pabūkit mano korepetitorium.

– Jis kuria eiles, rašo knygeles ir, jei galiu pasikliauti mūsų turimomis žiniomis bei tyrimais, įtaigiai skaito savo raštų ištraukas vidutinio amžiaus damoms, trokštančioms prasilavinti. Mano nuomone, tai romantiška asmenybė su poeto gyslele. Su broliu tarsi ir nebendravo. Spėju, kad juodu ne itin mėgo vienas kitą. Bent jau taip šnekama Premene, jų gimtajame miestelyje. Robertas Kardonė ir jo bičiulis poetas Karlas Albertis jau keliolika metų gyvena čia, senamiestyje, Šventosios Liucijos skersgatvyje, name kiemo gilumoj, ketvirtame aukšte. Bet visa tai jums seniai žinoma, antraip nebūtumėt atvykęs į Boloniją.

– Kas čia dabar? – suniurnėjo d’Aventūra. – Žaisim katę ir pelę?

– Jūs baisiai nepatiklus, gerbiamasis d’Aventūra! – atšovė Kazagrandė ir pamėgino draugiškai nusišypsoti. – Aš pavadinčiau tai pasikeitimu informacija tarp kolegų.

– Tada būčiau dėkingas, jei pasakotumėt toliau, – sumurmėjo d’Aventūra.

Įžūliame Fesonio veide galėjai išskaityti dar didesnę savimylą.

– Jie abu nevedę, abu nepataisomi svajotojai, – prabilo jis. – Tikriausiai yra gėjai. Jeigu jūs atskridot į Boloniją dėl šito Roberto Kardonės, tai veltui vargot.

D’Aventūra įsigilino į valgiaraštį ir, regis, netrukus surado kai ką pagal savo skonį. Jo palydovai irgi išsirinko ir laukė padavėjo.

– Ar jis įsipainiojęs į įtartinus ryšius, ar yra politiškai aktyvus? – pasiteiravo comandante. – Ar yra įtarimų dėl dvilypio gyvenimo? Dėl moterų? Gal jis azartiškas lošėjas, gal turi didelių skolų?

– Nieko panašaus, – papurtė galvą Kazagrandė. – Na, turėtų būti bent jau biseksualus, nes atrodo, kad reikalų su moterimis turėjo. – Jis kandžiai susijuokė. – Bet ir apie tai nieko tikro nežinau.

D’Aventūros akyse šmėstelėjo klastinga kibirkštėlė.

– Madonna mia, signori! Štai kokios staigmenos sulaukiau! Karinė žvalgyba atlieka tyrimus kone geriau nei mes Palerme. Net geriau už savo kolegas iš vidaus specialiųjų tarnybų.

– Kolegas iš SISDE mes ne itin vertinam, – atsakė Kazagrandė. – Ko tik jie imasi, vis mėgėjiškai. Mūsų žinybos nuomone, jie apskritai nereikalingi. Verčiau jau mes perimtume jų uždavinius. Bet ne apie tai ketinam su jumis kalbėtis.

– Taigi, – trumpai drūtai pritarė Fesonis.

Kazagrandė iš ropinės įsipylė į stiklinę ledinio vandens ir gurkštelėjo. Paskui servetėle nusišluostė lūpas, pasilenkė per stalą prie d’Aventūros ir tyliai tarė:

– SISMI yra gyvybiškai suinteresuota nušviesti Kardonės nužudymo užkulisius.

– Ar negalėtumėt sukonkretinti, kaip pasireiškia tas gyvybiškas suinteresuotumas? Gal galėčiau jums padėti? – taip pat tyliai atsakė d’Aventūra.

– Padėti? – nusikvatojo Fesonis. – Žinot, d’Aventūra, tai gera mintis! Ir kokia būtų ta pagalba?

Comandante, įdėmiai stebintis abiejų agentų mimiką, tik pečiais gūžtelėjo.

– Padėčiau išaiškinti, kokia buvo Kardonės funkcija.

– Kiek žinau, Palerme sklando visokios spekuliacijos! – prabilo Fesonis, neslėpdamas sarkazmo. – Kalbama, kad nužudytasis advokatas nuslėpęs daug pinigų.

D’Aventūros nervus tarsi elektra nupurtė. Pagaliau colonnello Fesonis nukreipė pokalbį jam rūpima linkme.

– Kiek mums žinoma, – prašneko comandante, – Kardonė buvo advokatas ir vykdė nešvarius sandėrius su stambiaisiais pramonininkais.

– Švarius ar nešvarius, gal jau ne jums spręsti.

– Anaiptol! – tėškė d’Aventūra. – Ir nelaikykit manęs idiotu! Mielai išduosiu jums to švaručio amžininko funkciją. Jis tarpininkavo didžiausiam Italijos mafijos krikštatėviui Romanui Grasui, ginklų spekuliantui, narkotikų baronui, geidžiamam Gynybos ministerijos svečiui.

– Ar jūs – profesionalus aiškiaregis, ar labiau domitės būrimu iš kavos tirščių? – išsiviepė Fesonis.

– Ir viena, ir kita, bet kad nebeliktų abejonių, visi dvidešimt keturi mano informatoriai Palerme kiekvieną rezultatą dar sykį patikrina Taro kortomis. O jeigu ir tai nepadeda, meldžiamės Mergelei Marijai.

– Apsidergti mes galim ir patys, – įsiutęs metė Kazagrandė. – Vadinasi, jūs atvykot čionai iš esmės dėl vieno garbingo piliečio? Iš kur taip jau gerai viską žinot? – Kazagrandė sužaibavo į d’Aventūrą. – Panašiai šnekėjo jūsų viršininkas Minetis. Atseit norit atkimšti didelę statinę.

– Jūs kalbėjot su Minečiu? – lyg ir nustebęs paklausė d’Aventūra.

– Jis, kaip mes girdėjom, yra šiek tiek susirūpinęs. Sako, kad jūs taikot pro šalį, – nusišaipė Fesonis.

– Tikrai? Taip ir pasakė? Įdomu... Ir ką jis dar apie mane pasakojo?

– Ko jūs dabar imsitės, signore d’Aventūra? – pasidomėjo Fesonis, nuleidęs jo klausimą negirdomis.

– Bandysiu rasti Robertą Kardonę. Esu įsitikinęs, kad iš jo gausiu daugiau informacijos negu iš jūsų.

– Kam to reikia? Žudikas jau žinomas. Nebėra nieko, kas dar galėtų dominti jus ir jūsų bendradarbius Palerme.

D’Aventūra ketino atsikirsti, bet priėjo padavėjas ir laikydamas rankose bloknotą bei tušinuką klausiamai pažvelgė į vyriškius.

– Prego, desidera signori...42

– Pirmiausia užsisakysiu rigatoni spazzacamino, – sumurmėjo d’Aventūra. – Jų dar niekada nesu valgęs, – ir, grąžinęs valgiaraštį, pasidėjo cigaretes ant stalo.

– Tris porcijas, – papildė užsakymą Kazagrandė ir žvilgtelėjo į kolegą saugumietį: šis pritariamai linktelėjo. – Be to, dar acqua minerale gassata e tre bicchiere di vino^43.

– Rūkyti draudžiama! – perspėjo oficiantas, žvilgtelėjęs į cigarečių pakelį. – Bianco? Rosso? – paklausė striukai.

– Gal verčiau iš karto butelį Montepulčano? – pasiūlė Fesonis. Taip ir buvo nutarta.

Siciliečio comandante žvilgsnis siuvo nuo vieno agento prie kito, ir jam klostėsi įspūdis, kad tuodu jau iš anksto tiksliai aptarę būsimo pokalbio scenarijų. Kazagrandės mintis jis buvo jau prieš tris dienas girdėjęs iš Minečio; regis, kažkas rezgama jam už nugaros. Tad ryžosi griebti jautį už ragų.

– Mūsų Palermo padaliniui, – prakalbo jis, – reikia išsiaiškinti dar daug dalykų. Juk mes iš esmės esam kvotos institucija. Viena vertus, jau žinom, kas žudikas, kita vertus, čia mūsų tyrimas tik prasideda. Sforcanas, mano nuomone, yra tik nereikšmingas parankinis. Vienas svarbiausių klausimų yra toks: ar Sforcanas tik dėl liguisto noro išgarsėti leidosi filmuojamas...

– Ar?.. – suniurnėjo colonnello Fesonis ir užsimerkė.

– ...ar kas nors turėjo politinį interesą ir todėl inscenizavo tokį dramatišką nužudymą, nes tik taip galėjo tikėtis, kad nieko nebus sušluota po kilimu.

Pareigūnai greitai susižvalgė, bet tai neprasprūdo d’Aventūrai pro akis. Ir jis pridūrė:

– Matau, kad judu mąstot visai kaip Brunas Sforcanas.

Fesonis ir Kazagrandė nė nemirktelėjo.

– Ar žinot mūsų, siciliečių, patarlę tuo klausimu? – toliau kalbėjo d’Aventūra, apsimetęs, kad nieko nepastebėjo.

Kazagrandė papurtė galvą ir nusikvatojo.

– Mielai paklausyčiau!

– Maži žudikai galabija ginklu, dideli žudikai – pinigais arba padedami galingų institucijų, pavyzdžiui, valstybės. Šiuo atveju pasidarbavo dideli žudikai. Taip bent esu įsitikinęs.

D’Aventūra juto augančią vidinę įtampą, mat jo palydovams vis sunkiau sekėsi valdytis. Jam buvo aišku, kad tuodu draugiški SISMI pareigūnai plepėdami su savo kolegomis būtų buvę kur kas atviresni. Akivaizdu, kad jis teisingai vertina Kardonės bylą.

– Turi egzistuoti ryšys tarp Palermo mafijos ir advokatų kontoros prie Madžorės ežero, – toliau provokavo d’Aventūra. – Gal velionio brolis galės man padėti.

– Atrodo, jūs kai ką įsikalbėjot, – paprieštaravo Fesonis ir atlaidžiai pakratė galvą. – Veikiausiai nepavyktų išmušti jums iš galvos ir klaidingos idėjos, kad prie šio žaidimo nagus prikišusi ir valstybė. Jums tikrai nebeįmanoma padėti!

D’Aventūra įsispitrėjo Fesoniui į akis.

– Nežinau, nei ką galvoja ir jaučia Robertas Kardonė ar kiek jie su broliu buvo artimi, nei koks jūsų institucijos vaidmuo toje byloje. Bet šią valandą jūs man nerūpit. Tiek mano, tiek mano bendradarbių Palerme artimiausias rūpestis štai koks: jei Sforcaną aptiksim mirusį, atsidursim aklavietėj; jei rasim gyvą, daugiau sužinosim apie nusikaltimo užkulisius. Bet kol jo neturim, privalom kreiptis į tuos asmenis, kurie gali mums ką nors papasakoti. – Jis pažvelgė į abu agentus. – Šimtai karabinierių šiuo metu krečia visas įmanomas slėptuves Pricyje ir Kaltabelotoje, visos pajėgos, esančios Palerme, ieško Sforcano. Tačiau mes, visi trys, sėdintys prie šio stalo, jau dabar žinom: tikimybė rasti jį gyvą lygi nuliui. Todėl visą dėmesį turim skirti klausimui: kas slypi už tos inscenizuotos žmogžudystės?

– Jūs nepasakėt mums nieko naujo, – mestelėjo Kazagrandė.

– Ak, – kandžiai suniurnėjo d’Aventūra, – ir vėl jūs mane nuvylėt! O aš tikėjausi jus paprotinti. Jei taip, paprasčiausiai pasikeiskim vartais ir jūs man papasakokit ką nors, ko aš dar nežinau! – Jis atsilošė, sunėrė pirštus ir patenkintas stebėjo agentus. Bet iš visko atrodė, kad tuodu vis dar karštligiškai svarsto, kaip čia su juo elgtis.

Comandante atsiduso, praplėšė pakelį grissini ir įniko graužti duonos lazdelę.

– Gerai! – grįžo jis prie temos. – Jeigu judu nesumojat, ką man pasakyti, paplepėkim apie dalykus, kuriuos žinot, nors judviem gal ir bus nuobodoka. – D’Aventūrai sunkiai sekėsi slėpti piktdžiugą. – Paprasčiausiai nenusigręžkim nuo faktų! Prieš mafijos žvalgų sistemą kalnuose, prieš begalę jų slaptaviečių ir atsitraukimo kelių mes bejėgiai. Tik atsitiktinumas arba tokie žmonės kaip jūs galbūt padės mums išnarplioti šią painią žmogžudystės bylą.

– Nereikia iš mūsų šaipytis, gerbiamasis d’Aventūra, – pagaliau prabilo Fesonis. – Savaime aišku, mes kruopščiai tiriame Kardonės bylą. Įdėmiai išnagrinėję vaizdajuostę jau seniai įsitikinom, kad dramatiška nereikšmingo advokato egzekucija rodo auką nebuvus tokią jau bereikšmę. Tai turėjo būti svarbus garbingosios draugijos narys. Ir ne vien tai. Mums akivaizdu, kad Enrikas Kardonė buvo tapęs grėsme kai kuriems mafijos vidinio rato ponams.

D’Aventūra suraukė antakius.

– Kam toksai santūrumas! Mes Palerme ne tokie jau pakvaišę, kaip mėgstama vaizduotis Romoj. Galit ramiausiai įvardyti abu šunsnukius, apie kuriuos kalbam!

– Esu girdėjęs apie jūsų nesėkmę per sinjorų Santorinio ir Masimo apklausą, – nusijuokė Kazagrandė ir linksmai kumštelėjo Fesonį.

– Nesėkmę? – perklausė d’Aventūra. – Aš dar įrodysiu tiems nenaudėliams, kad jie iki ausų įklimpę mėšle. Ir tegul Viešpats jų pasigaili, jeigu jie paklius man į nagus. Tada net ir kai kuriems aukštiems politikams teks apsirūpinti šiltais drabužiais.

– Ar turit ką nors konkretaus? – išsišiepė Fesonis. – Man jau darosi įdomu.

– Dar stinga kelių akmenėlių mozaikai užbaigti, – mįslingai atsakė d’Aventūra. – O tada jau pasodinsiu tuos ponus sykiu su visa Agosto grupe.

Fesonis nustebęs žiūrėjo į comandante: ar jis ko nenugirdo, ar nesuprato? Bet po akimirkos įtampa vėl dingo iš jo veido. Tą trumpą colonnello sutrikimą d’Aventūra pastebėjo ir nudžiugo, nors ir neparodė. Jo paleistas balionas paliudijo, kad eina teisingu keliu. D’Aventūra džiaugėsi, jog pokalbis pasuko kaip tik ta linkme, kurios jis siekė nuo pat pradžios.

– Jūsų klausydamasis galiu pamanyti, kad jūs, brangusis, tikrai rengiatės didžiam žygiui, – įsiterpė Kazagrandė. – Masimas, Santorinis, Agosto grupė. Bet bijau, kad jūsų svorio kategorija ne ta. Jums niekas nepastatys paminklo...

– Dar vieną pamiršot, signore maggiore, – pašaipiai įgėlė d’Aventūra.

– Netikiu, kad maggiore Kazagrandė galėtų ką nors pamiršti, – įsiterpė Fesonis ir, gurkštelėjęs vandens iš stiklinės, padilbomis žiūrėjo į d’Aventūrą.

Comandante nutarė paleisti dar vieną zondą ir paslaptingai šyptelėjo.

– Turiu omeny Romaną Grasą, didįjį užkulisių patroną, signore, – pasakė, paskui parodė akimis į Kazagrandę ir šnipštelėjo: – Ar tas mažas pasipūtėlis sėdi šalia jūsų tam, kad per neapdairumą neleptelėtumėt ko nereikia?

– Ką jūs sau leidžiat! – pašoko Fesonis kaip tarantulo įgeltas.

– Na, tiek jau to, – lyg juokais nuleido d’Aventūra. – Mano manymu, Grasas diriguoja didžiausiam Italijos finansų ir ginkluotės skandalui.

– Man tai naujiena, – atkirto Fesonis. – Bent jau mes neturim apie tai jokių duomenų.

– Bet šis vardas jums girdėtas? – pasidomėjo d’Aventūra, klastingai žybtelėjęs akimis.

– Savaime aišku! Kas gi jo nepažįsta! Tai viena iškiliausių mūsų šalies asmenybių. Signore Grasas yra ne tik didis labdarys, jis dar remia ir jungtinę dešiniųjų partiją. Ir, be viso to, signore d’Aventūra... – Fesonis metė skvarbų žvilgsnį į comandante, tarsi kėsintųsi jį suparalyžiuoti. – ...Romanas Grasas yra ne bet kas! Jis teikia valstybei vertingas paslaugas. Neįkainojamas paslaugas.

– Negi jūs, signore, užsimojot mane apmulkinti? Tikiuosi... – d’Aventūra ieškojo taiklaus žodžio. – Jūsų pačių labui darau prielaidą, kad taip kalbėjote tik juokais. O gal aš nesupratau humoro?

– Aš visuomet sakau tai, ką manau. Bene kada matėt mane juokiantis? Romanas Grasas yra taurus žmogus, dėl to negali būti abejonių.

Iš d’Aventūros veido buvo aiškiai matyti, kad jis nustebo.

– Mano akimis, Grasas yra kupolo viršūnė. Laikau jį vienu didžiausių nusikaltėlių, kada nors siautėjusių Italijoje.

– Atsargiai rinkitės žodžius, gerbiamasis d’Aventūra! Labai atsargiai!

– Ar jūs man grasinat?

– Jums vaidenasi šmėklos. Aš tik daviau jums gerą patarimą, daugiau nieko, – sušnypštė Fesonis.

– Puiku, tada pakartosiu dar sykį. – D’Aventūros akys susiaurėjo ligi plyšelių. – Grasas iki ausų įklimpęs mėšle. Aš jau dvylika metų vaikausi jį ir jo draugužius Masimą bei Santorinį. Ir kaskart, kai man jau rodydavosi, kad beveik nutvėriau, būdavau atšaukiamas. Atsitiktinai? O gal pačiose viršūnėse kas nors išsigąsta, kad užčiuopsiu dalykėlius, galinčius sukelti nepatogumų kai kuriems signori?

Fesonis šyptelėjo patenkintas savimi.

– Spėju, kad esat didelis garbėtroška ir persekiojat ne tuos žmones. Apie signori Santorinį ir Masimą negaliu spręsti. O apie jus ir jūsų darbą galėčiau šį tą pasakyti. Tarkim, sklando gandas, kad esat labai jau greitas suimti be pagrindo. Beje, jūsų tyrimo metodams irgi ne visi pritaria.

– Kas purvais svaidosi, pats jau yra susitepęs, pagalvokit apie tai, colonnello! O aš ir toliau tvirtinu: tapęs mafiozu juo ir liksi.

– Be reikalo į viską žiūrit su tokiu įniršiu, gerbiamasis d’Aventūra! – Fesonio balse nuskambėjo lyg ir draugiškesnė gaida. – Nuo to laiko, kai turime įslaptintų liudytojų apsaugos įstatymą, šis tas pajudėjo. Kaip jau sakiau, per tą laiką prisipažino gerokai per tūkstantį pentiti iš mafijos šeimų. Atgailautojai – aš vadinu juos išdavikais – pirmąsyk paklibino omertà, tylėjimo įžado, sistemą. Ir kraujo priesaika didieji bosai nebegali be išlygų pasikliauti. Pamažu netenka galios ta mistinė garbės samprata.

– Tsss... – D’Aventūra nustebęs pažvelgė į tuodu. – Norit pasakyti, kad ir Santorinis su Masimu norėtų tapti įslaptintais liudytojais?

– Nieko nėra neįmanomo, ar ne, d’Aventūra?

Oficiantas atnešė rigatoni, ir vyrai kuriam laikui nutilo.

– Gerbiamasis signore d’Aventūra, – toliau kalbėjo colonnello Fesonis, – priminsiu tai, ką ir taip žinote: Sicilijos mafija jau daug metų yra didžiausia Italijos verslo įmonė. Mūsų duomenimis, šiemet jos apyvarta sieks šimtą milijardų eurų, bus dvigubai didesnė negu koncerno FIAT. Turint omeny tokius mastus nėra ko stebėtis, kad ir aukšto rango politikai – kalbėsiu aptakiai – susipainioja interesų konflikte.

– Atsiprašau, pulkininke, bet tokios diplomatiškos formuluotės kaip jūsiškės varo mane iš proto. Kokia čia valstybė, jei ji neskatina pasitikėjimo ir nenuveikia nieko apčiuopiamo Sicilijos ir Pietų Italijos gyventojų naudai? Juk tik tada iš tiesų šis tas imtų keistis. Bet kur tau! – D’Aventūros akys karštligiškai sublizgo, kumščiai buvo kietai suspausti.

– Tik jau neimkit taip visko į širdį, d’Aventūra! – atsiliepė Fesonis, linksmai šypsodamasis.

– Nesuprantu, pulkininke, kas jus taip pralinksmino! Juk nieko nevyksta, visiškai nieko. Užtat, pavyzdžiui, garbųjį prokurorą Skarpinatą dieną naktį tenka saugoti asmens sargybiniams su užtaisytais ginklais, nesitraukiantiems nuo jo nė per žingsnį. Ne ką lengviau ir prokurorui dottore Fakoniui, ir teisėjui Belsantui iš Romos. Norėdami išeiti į balkoną kvėptelti tyro oro, jie priversti ropoti keturiomis, kad neatsidurtų mafijos šaulio taikiklyje. – D’Aventūra atsikvėpė ir susinervinęs bandė sugauti savo palydovų žvilgsnius. Tačiau jiems jo žodžiai nepadarė jokio įspūdžio. – Nuo jūsų arogancijos man jau šleikštu darosi, – sustaugė comandante.

Colonnello Fesonis atsirėmė alkūnėmis į stalą ir sunėrė pirštus.

– Jūs paprasčiausiai pernelyg jautrus, gerbiamasis d’Aventūra. Esama objektyvios būtinybės, kurią ne taip paprasta išgyvendinti. Argi neminėjau šimto milijardų dolerių? Kalbam apie skaičių su vienuolika nulių – dydį, su kuriuo jokia valstybė negali nesiskaityti, juoba Italija.

Priblokštas d’Aventūra atsilošė krėsle ir įbedė akis į pašnekovą. Jo žvilgsnis buvo piktas.

– Objektyvi būtinybė? Juokinga! Interesų konfliktai? Mandagus posakis, kuriuo dangstote kai kurių ministrų godulį. Korupcija šturmuoja valdžios viršūnes, o jūs, atrodo, su tuo taikstotės! Tie milijardai eurų kartu su kyšiais Italijoje nepasilieka. Jie pervedami į mokesčių rojaus šalis, į kai kurių vyriausybės narių ir krikštatėvių slaptas sąskaitas, argi ne?

– Jeigu jau ministrus apkaltinot korupcija, gal jums, d’Aventūra, derėtų įvardyti ir konkrečias pavardes?

– Nematau reikalo. Mes abu žinom, kad taip yra.

– Esat naivus, d’Aventūra, – papeikė jį Fesonis. – Didelė dalis to kapitalo vėl investuojama į Italijos ekonomiką. Steigiamos firmos, atsiranda darbo vietų, žmonės leidžia pinigus, tai savo ruožtu pagyvina ūkį.

– Mat kaip! – d’Aventūra apsimetė nustebęs. – Tai gal verčiau išvis panaikinti mokesčius?

– Nepaikiokit, d’Aventūra! – ėmė niršti Fesonis. – Sąžiningai pripažinkit, kad neįmanoma visiškai išnaikinti kyšių, korupcijos ir nelegalių kapitalo pervedimų.

– Sutinku, – linktelėjo d’Aventūra, – bet galima, kaip kokioj kūdroj, palaikyti tokį žemą vandens lygį, kad varlėms dingtų noras kurkti.

– Jūs tiesiog nenorit manęs suprasti. Ir tik be reikalo apsisunkinat gyvenimą!

Į spacialiojo agento priekaištą d’Aventūra atsakė ciniška šypsena.

– Beje... Gal jums nepatiks tai, ką išgirsit, bet kad jau pradėjom kalbėti be užuolankų, noriu jums štai ką pasakyti. Aš nepasitikiu jumis nė per nago juodymą. Pasak vieno vidaus naudojimui skirto dokumento, institucija, kuriai jūs tarnaujat, kartu su civiline tarnyba iššnipinėjo Milano, Turino, Romos ir Palermo prokuratūras, be to, patikrino daugiau kaip du šimtus teisėjų Italijoj ir visoj Europoj. Maža to, jūsų įstaigos darbuotojai grasino teisėjams bauginimo akcijomis ir viešai suabejojo jų patikimumu. Sakykit, kodėl? Ir kas tokius dalykus pas jus organizuoja? Ogi jūsų garbingasis generolas Nikolo Peloda!

– Gal teiktumėtės kalbėti tyliau? – d’Aventūrą užsipuolė Fesonis ir pasidairė po salę. – O žodį „garbingasis“ pasistenkite tarti be sarkazmo.

D’Aventūra išsišiepė, net dantys subolavo. Jis užčiuopė Fesonio skausmingąjį tašką ir, matyt, bus pataikęs kaip pirštu į akį.

– Tas šaunuolis turi tiek ordinų, kad jeigu ims žagsėti, sužvangės per visą miestą.

Fesonis pervėrė d’Aventūrą lediniu žvilgsniu.

– Ar jums taip norisi pasijuokti iš nusipelniusio karininko?

– Man visa ta jūsų akcija juokinga. O tai, ką dabar pasakiau, gali išgirsti kiekvienas. Vis tiek tasai skandalas ryt poryt mirgės visuose laikraščiuose.

– Vyriausybė jau pareiškė visiškai pasitikinti tais teisėjais, o jums neoficialiai pranešu: karinės žvalgybos aukščiausioji vadovybė bus pakeista. Kaip tik dabar rengiama spaudos konferencija.

– Ir tai viskas? Daugiau nieko neįvyks?

– Iš kur aš galiu žinoti? – atšovė Fesonis.

– Ar teisingai spėju, kad slaptoji tarnyba, kuriai jūs priklausot, vargu bau suinteresuota pati save į kalėjimą įkišti?

Kazagrandė trenkė delnu į stalą, kad net lėkštės pašoko, ir įsikišo į pokalbį:

– Jūsų cinizmas mane nervina. Atrodo, kad puristinės dekoracijos jūsų smegeninėje gerokai riboja mąstymą. Jums nederėtų visų dalykų vertinti savo mažo Sicilijos policijos pasaulėlio matu.

D’Aventūra nusijuokė.

– Tada išaiškinkit man, kas vyksta prisidengiant vadinamąja objektyvia būtinybe. Ar jūs taip vadinat užsakomąsias žmogžudystes, korupciją, reketą, trukdymą veikti teisėtvarkai ir taip toliau? Kai pagalvoju, kas būtų, jei SISDE turėtų pakankamai informacijos, kad galėtų padaryti galą tų mafiozų niekšybėms, jaučiuosi įmurkdytas į mėšlą, labiausiai todėl, kad jūs bandot man įrodyti, jog šimtas milijardų dolerių nelegalių pinigų yra ekonomikos veiksnys, į kurį valstybė atsižvelgia savo biudžete.

Čia įsikišo Fesonis.

– Jūs, mielasis d’Aventūra, ne taip mane supratot. Sakau be pasipūtimo: tauta mūsų nesuprastų, jei vyriausybė dėl politinių ir ekonominių realijų veiktų kitaip. Piliečiai nesuprastų mūsų. To reikalauja valstybės interesai.

D’Aventūros raumenys įsitempė, jį apėmė nesuvaldomas įniršis.

– Ar suvokiat, ką šnekat? – užsipuolė jis pulkininką. – Per tą besaikį pasipūtimą laikot piliečius kvailiais. Jūsų žodžiuose slypi teiginys, kad valstybės biudžetui subalansuoti reikia tokių nusikaltėlių kaip Romanas Grasas. Jūs pateisinate valstybės nenorą imtis kokių nors priemonių prieš mafiją, nes, girdi, pinigai vis tiek grįš į ūkio ir finansų apyvartą. Jūs įteisinat neteisingumą...

– Užsičiaupkit! – paliepė Fesonis.

– O ką darysit, jei neužsičiaupsiu? – pasišaipė d’Aventūra.

– Tuoj pamatysit!.. – įsikišo Kazagrandė.

– Aš iškart pamačiau, vos tik jūs mane pasiėmėt iš oro uosto. Judu esat teisuoliai! – linksmai atšovė comandante. – Jūsų argumentai tiksliai atspindi tai, ką Sicilijoj jaučia visi piliečiai. Jų akyse vyriausybė, tikriau sakant, politikai, yra praradę bet kokį pasitikėjimą. Jie niekada ir nepasitikėjo tais apsišikusiais bezdaliais. Aš, beje, taip pat. Jei ne tas fatalizmas, kaustantis didelę dalį gyventojų, mafija niekuomet nebūtų galėjusi užvaldyti Sicilijos. – D’Aventūros įtarimas, kad su colonnello kažkas ne taip, vis labiau stiprėjo. – Sakykit, Fesoni, negi jūs norit man įkalbėti, kad Romanas Grasas ir jo machinacijos verti pagyrimo? O gal mane tik provokuojat norėdamas sužinoti, ar tik aš neįžvelgsiu jūsų akyse kokios klaidingos krypties, kuri galėtų kelti pavojų vienam kitam ministrui?

– Kaip jums ir šauna į galvą tokios painios mintys?

– Nes per ilgai matau tas machinacijas. Nes žinau, kad jūsų slaptoji tarnyba per pastaruosius keletą metų buvo įklimpusi į didžiausias kiaulystes. Nes man, kaip šios šalies piliečiui, žinoma, kad mūsų valstybė dalyvauja beveik visuose didesniuose ginkluotės sandėriuose. Turbūt jau vien dėl to jus atsiuntė manęs pasitikti. Esu tikras, kad visai ne dėl Kardonės lipat man ant kulnų, o dėl Romano Graso.

– Ar tik nepainiojat tikrovės su fantazijomis? – kandžiai paklausė Fesonis. – Šnekat kaip nevykėlis citrinų augintojas, kuris skundžiasi menku derliumi. Sakau jums dar sykį: Romanas Grasas yra svarbiausia grandis, jungianti Gynybos ministeriją su ginklų pramone.

– O jūs, signore colonnello, dirbat akivaizdžiai ne tam šeimininkui, atleiskit už tiesų žodį. Man galit nesekti pasakėlių: kaip jau minėjau, aš tą darbą jau senokai dirbu. Sakau jums visiškai atvirai: kad ir ką apie jus sužinočiau, nenustebčiau.

– Ar jau visai pakvaišot? – niršo Fesonis.

– Madonna, grazie per l’amaestramento!44 Tik pažvelkit į vyriausybės būstinę Romoj! Milžiniški parlamento kuluarai – tai intrigų kalvė, kurioj mafija jau keli dešimtmečiai galanda ir grūdina savo politinius ginklus. Kaip senovės Bizantijoj pešamasi dėl karjeros ir asmeninės naudos, dėl didelių ir mažų postų, dėl didesnės galios, dėl privilegijų – dėl ko tik norit. Galėčiau vardyti be galo. Vienas žodelis, šnipštelėtas prisidengus burną, dažnai nusveria visas oficialias kalbas. Tik taip viskas ir vyksta. Tačiau kam aš tai pasakoju! Jūsų įsitikinimai, kuriuos man čia dėstot, tik patvirtina mano žodžius.

– Pasilaikykit sau užgaulius teiginius! – įsiutęs sušnypštė Fesonis. – Puikiai suprantu, kodėl jums nebuvo pasiūlytas komisaro postas. Visi užsispyrę policininkai turi kažkokio kvailumo! Ką gi, mes žinom, kad jūs įsikalat ką nors į galvą ir vis atsitrenkiat į sieną. Gal jus iš tiesų vargina stiprūs galvos skausmai? – akimis parodė į kompresinį tvarstį ant d’Aventūros pakaušio. – Juk tikriausiai skauda, kai nuolat bandai galva pramušti sieną, ar ne?

– Beje, apie galvą... – komendanto akys vėl susiaurėjo. – Netoli žmogžudystės vietos mes radom negyvėlį. Manoma, kad tai Andrė Montis. Gal pažįstat? – Įtempęs visas jusles d’Aventūra sekė kiekvieną pašnekovo krustelėjimą. Ir aiškiai pamatė, kad išgirdęs negyvėlio vardą Fesonis gerokai išbalo.

– O kas jis toks? – kiek per greitai atsiliepė colonnello. Šaltas šypsnys sustingo jo lūpose, jis narsiai atrėmė skvarbų komendanto žvilgsnį.

– Tokio atsakymo ir laukiau. Puikiai suprantu, kad SISMI pulkininkas gali pamiršti vieno kito bendradarbio slapyvardį. Bet esu įsitikinęs, kad jūs jį pažinojot. – D’Aventūra pasilenkė, lyg ketintų pasakyti Fesoniui ką nors konfidencialaus. – Montis buvo vienas iš jūsiškių. Stipriai sudirbtas, pasakysiu jums. Pusės veido kaip nebūta. Žaizda mano galvoj – irgi nuo smūgio į pakaušį. Nuo to laiko mane persekioja haliucinacijos. Jūs nepatikėsit, kokių įdomių vaizdų pasirodo. Matote... – Atrodė, jog d’Aventūros žvilgsnis griebia karininką už gerklės. – Man buvo pavesta atskleisti Kardonės nužudymą. Gal atrodys keista, bet vidaus žvalgybos tarnyba jau dvejetą metų sekė tą advokatą, nes jiems buvo žinoma, kad jis priklausė mafijai. Tada išlindo jūsų SISMI, kuri irgi ilgokai stebėjo Kardonę. Ir valstybinė policija buvo pasirengusi šturmuoti Kardonės biurą, tik laukė signalo, mat turėjo duomenų, kad jis yra Romano Graso įgaliotinis. Dabar ligotoj mano galvoj krebžda du klausimai, kurie mane visiškai sutrikdė. – D’Aventūros akys karštligiškai degė. – Kiek agentų stebėjo Kardonės nužudymą? Ir ko siekiate jūs, mielasis Fesoni?

– To paties ko ir jūs. – Colonnello greitai susižvalgė su Kazagrande; šis vos vos linktelėjo. – Ir todėl, gerbiamasis comandante, jūs dabar man pasakysit, ką ketinat daryti toliau.

– Ką jūs pasakėt? – D’Aventūra sėdėjo krėsle tartum stabo ištiktas, mirtinai išblyškęs, drebančiomis lūpomis. – Kaip tai suprasti?

– Nuo šios akimirkos visą Kardonės nužudymo bylos tyrimą perima ir koordinuoja Vidaus reikalų ministerijos organai.

– Tik jau ne judu, trintukai, galit spręsti tokius klausimus! – nusikvatojo comandante.

– Galim. Dar ir kaip galim! – karščiavosi Fesonis. – Ir dar, kad nekiltų nesusipratimų: tai įsakymas, o ne prašymas. Jei dar priešgyniausit, galit išsyk atsisveikinti su savo darbu, tą aš jums garantuoju. Kalbėkit su savo šefu Minečiu. Jis kaip tik laukia jūsų skambučio.

– Ir kas sugalvojo tokią nesąmonę?

– Pačios aukščiausios galvos. Mes viską suderinom su questore Minečiu. Jūs metamas iš žaidimo! O dabar išduosiu jums dar vieną paslaptį: mes jau senokai stebim Robertą Kardonę. Ir iš labai arti. Beje, ir Premeno advokatų kontorą. Jūs mūsų žmonėms tik trukdytumėt. O Premeną apeikit kuo didžiausiu lankstu. Tą pat išgirs ir jūsų padlaižys commissario Venaras.

D’Aventūra padėjo įrankius ant lėkštės.

– Ak, štai iš kur vėjas pučia! – sušnypštė.

– Priešpriešinis vėjas, brangusis! – atvirai tyčiojosi Fesonis.

– Pavėjui aitvaro neiškelsi, gal esat kada pastebėjęs? Ir taip būna visados, – per stalą sukuždėjo d’Aventūra. – Subinlaižius taip sunku išnaikinti todėl, kad joks normalus skrandis jų nevirškina. O mano tyrimai – ne jūsų nosiai! – Jis įsiutęs sviedė servetėlę ant stalo. – Jūsų kortos beviltiškai prastos, signori. Linkiu gero apetito ir drįstu pasišalinti. Buona giornata!

D’Aventūra atsistojo, triukšmingai atstūmė kėdę, čiupo kelioninį krepšį ir išėjo iš restorano.

Blogos naujienos

Priešais restorano „Donatello“ duris jis susistabdė taksi, važiuojantį pro šalį, įlipo ir liepė vežti į Didžiąją aikštę. Ten įsimaišė tarp praeivių ir su dykinėjančia minia patraukė per senamiestį. Greit apsisprendęs užėjo į prekybos centrą, nusipirko miesto planą, o po kelių minučių išėjo iš pastato pro užpakalines duris. Čia pat prie išėjimo pastovėjo atsišliejęs sienos, surūkė cigaretę ir susiieškojo Šventosios Liucijos skersgatvį, tuo pat metu iš padilbų stebėdamas gatvę.

Įsitikinęs, kad nėra sekamas, neskubėdamas nužingsniavo po Bolonijos arkadomis Šventosios Liucijos skersgatvio link. Ankštos senovinio miesto centro gatvelės spraudėsi tarp rusvų, geltonų ir skaisčiai raudonų fasadų, pasipuošusių meniškai išraižytomis medinėmis durimis. Ypač jį viliojo vidaus kiemeliai su miniatiūrinėmis kolonomis, akmeniniais fontanais ir vešliais želdiniais. Po penkiolikos minučių priėjo Roberto Kardonės namą. Priešais įėjimą stoviniavo būrelis jaunuolių, kaip paaiškėjo – paskalų žurnalų darbuotojų; gyvos jų diskusijos nuotrupos, nugirstos einant pro šalį, leido manyti, kad ir jie nori pasišnekėti su Kardone. Neišsidavęs kas esąs, d’Aventūra įėjo vidun. Iš Kardonės kaimynės sužinojo, kad abu bičiuliai greičiausiai, kaip ir kasdien, geriantys kavą Pratelio gatvėje.

– Pažinsit juos iš karto, – už kelias monetas informavo ji, tarsi išduodama paslaptį. – Dažniausiai juodu sėdi kavinėj „Džiugesys“.

D’Aventūra darsyk metė žvilgsnį į Roberto Kardonės nuotrauką, kurią buvo radęs internete ir išsispausdinęs, kad įsimintų veidą.

Tą minutę, kai oficiantas atnešė Robertui ir Karlui po puodelį espreso, prie jų stalo priėjo stambus vyriškis suglamžyta drobine eilute, su dideliu tvarsčiu ant galvos, ir atsisėdo priešais. Netaręs nė žodžio palygino fotonuotrauką su abiejų veidais ir įsikišo atgal į kišenę. Jo dėmesį atkreipė kelioninis krepšys, stovintis šalia Kardonės krėslo.

– Buon giorno, signori! Deja, turiu jus sutrukdyti. Esu Livijus d’Aventūra, Palermo karabinierių komendantas. Ar leistumėt prisėsti prie jūsų?

– „Tik nesijaudink, širdie! Dar ne tokių įžūlybių ištvėrus esi“, – pacitavo Karlas Homero „Odisėją“. – Ketinate čia užsibūti?

– Jūs, jei neklystu, esat poetas Karlas Albertis, – ceremoningai atsiliepė d’Aventūra. – O čia... – linktelėjo į Kardonę, – tikriausiai jūsų kolega Robertas Kardonė.

– Jūs visiškai teisus, signore! Ir turėsit susitaikyti su tuo, kad mes, poetai ir rašytojai, nepakenčiam prastai surimuoto teksto, – irzliai atrėžė Kardonė. – Ypač, kai reporteriai apsimeta karabinieriais.

D’Aventūra išsitraukė iš vidinės kišenės tarnybinį pažymėjimą ir atkišo Kardonei.

– Dabar tikit?

– Ir su jūsiškiais nelabai mėgstu leistis į kalbas. Ko jūs norit?

– Esat gerokai sudirgęs, signore Kardone. Tai suprantama turint omeny, kas ištiko jūsų brolį. Beje, labai užjaučiu dėl netekties.

– Ačiū, kad specialiai atvykot iš Palermo pranešti man, jog mano brolis valdžios nurodymu kremuotas!

D’Aventūra suraukė antakius.

– Aš nelabai suprantu...

Kardonė išsitraukė iš švarko kišenės popieriaus lapą, nervingai išlankstė ir per stalą padavė komendantui.

– Kas čia? – suniurzgėjo d’Aventūra.

– Skaitymas labai lavina protą, – pašaipiai atrėžė Kardonė. – Reikia tik teisingai iš eilės perskaityti raides!

D’Aventūra papurtė galvą.

– Jūs keistuolis, jei dar nežinojot. – Jis permetė akimis sąskaitą, atėjusią iš Palermo, ir sutrikęs užsimerkė. – Dio mio! – burbtelėjo, pasidėjo pranešimą ant stalo ir triukšmingai atsiduso. – Paklausykit, Kardone! Man dėl to be galo nemalonu. Patikėkit! – ir atvirai pažvelgė pašnekovui į akis. – Tai iš tiesų siaubinga!

– Taigi, – pritarė Kardonė, – taip ir yra. Ar įsivaizduojat, kaip aš jaučiuosi? Pirmiausia nužudomas mano brolis, paskui žiniasklaida išvolioja jį purve, galiausiai jį konfiskuoja carabinieri. Tada velionis nuvežamas į prozektoriumą ir įkišamas į šaldytuvą, paskui valdžios nurodymu sudeginamas. Kokioj valstybėj aš gyvenu, po velnių? Ar galit man paaiškinti?

– Man labai gaila, – vėl atsiprašė d’Aventūra. – Jūs visai pagrįstai piktinatės. Bet aš atskridau ne dėl to. Norėčiau pasikalbėti apie jūsų brolį.

– Nagi, nagi! – niršo Kardonė. – Jei turit dar kokių akibrokštų, klokit! Klausau ausis ištempęs.

D’Aventūra aiškiai stengėsi nebedirginti pašnekovo.

– Nurimkit, gerai? Ne aš atsakau už tai, ką pridirba koks nors referentas kurioj nors įstaigoj. Dėl manęs galit nors ir Palermo rotušę šturmuoti ir tam bukagalviui proto įkrėsti. – Matyt, d’Aventūra pataikė į toną, nes Kardonė atlyžo. – Mes žinom, kas žudikas, bet nežinom žmogžudystės motyvo, – toliau šnekėjo comandante prisidegdamas cigaretę.

– Ar pagavot jį?

D’Aventūra apgailestaudamas papurtė galvą.

– Tebeieškom. Bet sučiupsim, tai tik laiko klausimas. – Jis vėl nužvelgė kelioninį krepšį: – Jūsų?

Kardonė gūžtelėjo pečiais ir užuot atsakęs pasiteiravo:

– Kas tasai šunsnukis, kuris šitaip padarė Enrikui?

– Brunas Sforcanas. Mafijos narys. Ar jums tai ką nors sako?

– O kodėl turėtų sakyti? – atšovė Kardonė. – Kažkaip iki šiol nespėjau peržiūrėti mafijos narių sąrašo, bet kitą savaitę būtinai patikrinsiu.

– Juokdarys! – suniurzgė d’Aventūra ir, patrynęs į peleninę, užgesino nebaigtą rūkyti cigaretę. – Man labai praverstų, jei ką nors papasakotumėt apie brolį. Koks jis buvo? Kokių pomėgių turėjo? Silpnybių? Gal ko nors bijojo ir jums apie tai sakė? Gal minėjo ką nors apie ryšius su mafija? Juk visa tai – dalykai, kuriuos broliai pasipasakoja arba tiesiog žino vienas apie kitą.

Kardonė žiūrėjo į pašnekovą aiškiai bjaurėdamasis. Jo žvilgsnis įsmigo į d’Aventūros tvarstį.

– Tikriausiai nuolat gaunat per galvą, jei prikimbat prie žmonių kavinėse ir klausinėjat juos visokių nesąmonių arba pasakojat kvapą gniaužiančius dalykus.

Comandante skardžiai nusikvatojo, pasidėjo cigarečių pakelį ant stalo ir pamojo padavėjui.

– Un caffè doppio, prego! – Ir išsyk kreipėsi į Kardonę: – Atrodo, kad jus ne per labiausiai sukrėtė brolio mirtis.

– Ne.

– Ką norite tuo pasakyti? Gal galėtumėt išreikšti baigtiniu sakiniu?

Į pokalbį įsiterpė Karlas:

– „Ne“ yra baigtinis sakinys, kuris šiuo atveju reiškia: brolio mirtis jį sukrėtė. Padėkokit Dievui, kad esat toks nenuovokus. Kitaip jums tuoj prailgtų mūsų kalbos.

– Aš jūsų neklausiau! – suurzgė d’Aventūra. – Ir jei toliau kišitės į mūsų pašnekesį, labai greitai kalbos prailgs jums pačiam.

– Brolio mirtis mane sukrėtė, – pakartojo Kardonė, vis dar susiraukęs. – O pralietų ašarų skaičiumi mano sielvarto neišmatuosite.

– Vis dėlto, jei neklystu, paveldėjot šiokį tokį turtą. Namus, sąskaitas, klestintį advokato biurą. Šiuo požiūriu tai laimė nelaimėje, argi ne?

– Jei pats viską taip gerai žinot, – burbtelėjo Kardonė, – kam dar klausiat?

– Tikriausiai jūsų brolis paliko testamentą, – neatlyžo d’Aventūra. – Juk jis vis dėlto buvo advokatas.

– Taip.

– Norėčiau jį pamatyti.

– Kodėl?

– Nes man rūpi žinoti, kokius turtus per tiek metų susikrovė jūsų brolis.

– Enrikas nebuvo turtuolis! – atšovė Kardonė. – Man atiteks tėvų namas ir tas pastatas, kuriame brolis buvo įsikūręs kontorą. Ir abu juos, žinokit, reikia remontuoti.

– Nepamiršk sąskaitos Verbanijoj! – pridūrė Karlas ir išsigandęs ranka užspaudė sau burną. – Scusi, signore! Juk man uždrausta kalbėti.

Kardonė išsyk suprato bičiulio užuominą.

– Tiesa! – linktelėjo jis ir atsisuko į d’Aventūrą. – Sąskaita taupomojoje kasoje. Penkiasdešimt tūkstančių eurų su trupučiu. Neužtektų nė langams pakeisti.

D’Aventūra lyg tarp kitko įsispoksojo į praeivius, zujančius pro kavinę. Atrodė, kad apmąsto Kardonės žodžius. Oficiantas pastatė priešais jį puodelį espreso. Comandante įsibėrė du šaukštelius cukraus ir įsmeigė akis į kavą.

– Kur yra testamentas? – paklausė nepakeldamas akių.

– Nagi apsilankykite prie Madžorės ežero! Testamentas yra Palancoje, notarų kontoroje.

D’Aventūra atrodė visiškai ramus, nors širdyje kunkuliavo pyktis dėl priešiškos Kardonės laikysenos.

– Dovanokit, signore Kardone, – pasakė, – jūs neturit jokio pagrindo žiūrėti į mane kaip į priešą.

Kardonė įdėmiai spoksojo į milžiną, kuris įnirtingai maišė cukrų savo puodelyje.

– Kai norėjau pasirūpinti brolio palaikais, karabinieriai elgėsi su manim kaip su nusikaltėliu. Kreipiausi net ir į jūsų žinybą Palerme. Ir niekur negavau žmoniško atsakymo. Visiems rūpėjo tik viena – kaip manim nusikratyti! O reporteriai visą laiką mane persekiojo, kelias dienas net negalėjau normaliai išeiti iš namų. Tokie kaip jūs įgriso man va iki čia! – jis brūkštelėjo skiausčiu delnu sau po kaklu. – Galima? – pridūrė, išsitraukė cigaretę iš d’Aventūros pakelio ir užsirūkė.

– Prašyčiau suprasti mano kolegas. Jų padėtis nepavydėtina. Jūsų brolio byla labai domina visuomenę. Tikriausiai žinot, kad jis buvo mafijos įgaliotinis. Juk negalėjot nepastebėti, ką apie tai rašo laikraščiai, visų tų spaudos spėlionių.

– Kitados žmonija turėjo kankinimo suolus, po kelių šimtmečių juos pakeitė spauda, o dabar jūs mane siutinat retoriniais klausimais!

D’Aventūra supratingai šyptelėjo.

– Tikiuosi, kad neatsisakysit bendradarbiauti ir padėsit man dirbti. Viskas rodo, kad jūsų brolis Premene dirbo vien tik mafijai. Dabar norėtume sužinoti, ko jam reikėjo Palerme.

Kardonė pašoko nuo kėdės ir abiem rankomis atsirėmė į stalą.

– Jūs vedat mane iš kantrybės savo kamantinėjimu! Aš vis maniau, kad lakią vaizduotę turi tik menininkai. Kuo grindžiate savo įsitikinimą, kad Enrikas buvo krikštatėvių patikėtinis?

– Slaptoji tarnyba sekė jį dvejus metus, – ramiai atsakė d’Aventūra. – Jis buvo sinjorų Santorinio ir Masimo asmeninis patarėjas, konsultavo juos finansų ir teisės klausimais. Argi jūs to nežinojot?

Kardonei sulinko keliai ir jis dribo atgal į krėslą.

– Laikraščiai rašė kai ką panašaus, bet vardų neminėjo. Kodėl jūs klausiat mane, o ne tuos žmones? Taigi suimkite juos!

D’Aventūra gurkštelėjo espreso. Kardonei pasirodė, kad jo pašnekovas įsižeidė.

– Jūsų idėjos labai teisingos, signore! – suniurnėjo comandante.

– O kas leido juodinti velionį?

D’Aventūra atidžiai nužvelgė Kardonę.

– Tik jau neapsimeskit nekaltu avinėliu! Galėčiau lažintis, kad jūs velniškai daug žinot apie brolio darbą ir klientus. Tai gal vis dėlto papasakotumėt man šį tą apie jo nelegalių pinigų sąskaitas?

Kardonė išbalo kaip drobė, jo lūpos ėmė virpėti.

– Ką jūs sau įsivaizduojat? Net jei mano brolis turėjo nelegalių lėšų, manęs tai absoliučiai nedomino! O jeigu turėjo sąskaitų užsienyje, neskubėčiau jums to iškloti. Taigi nekvaršinkit man galvos tomis nesąmonėmis Teikitės tų dalykų paklausinėti jo partnerius! Jeigu kas nors ką nors ir žino, tai nebent tuodu.

– Įdomu! – D’Aventūra sukeitė kojas ir, sakytum, visiškai atsipalaidavo. – Ar jums teko girdėti posakį: grotos ar atogrąžų salos – priklauso nuo smegenų? Man būtų įdomu sužinoti, kaip jūs į tai žiūrit. – Prisimerkęs stebėjo Kardonę, kuris vis labiau nervinosi: stengėsi suvaldyti virpančias rankas ir žvilgsniu ieškojo draugo pagalbos. Comandante supratingai šyptelėjo, bet tik mintyse. – Ar man tik atrodo, ar jūs tikrai esate toks nuoboda, kuris svetimam žmogui taip ir veržiasi parodyti panieką?

– Tik kai tas svetimas darosi įkyrus.

– Ką gi, tebūnie. Rinkitės! Galite mums maloniai šnekučiuojantis papasakoti šį tą apie savo brolio machinacijas, o galiu ir nedelsdamas nugabenti jus į policijos prefektūrą. Jūsų valia! Tik tenai nebus taip jauku kaip čia, kavinėj. Ir, žinoma, sugaištumėt labai daug laiko.

– Neturite teisės! – išsigando Kardonė.

– Deja, turiu, – atšovė d’Aventūra. – Kai yra pagrįstų įtarimų, galiu viską.

– Pareigūnai kyšių neima, – įsikišo Karlas. – Jie visuomet sako tiesą. Net už pinigus.

– O jūs, mielasis, man įtartinas, – pro dantis iškošė d’Aventūra, tebežiūrėdamas į akis Kardonei; šis šaltai atrėmė žvilgsnį.

– Norėdamas nusikratyti neteisingo įtarimo, stengiesi arba be reikalo, arba bergždžiai, – atsakė Kardonė. – Jau vien todėl nebūtina siųsti man šaukimą apklausai, jei suprantat, ką turiu omeny.

– Nieko jis nesupranta, – vėl įsikišo Karlas ir ėmė juoktis. – Juk jis karabinierius! Turėk omeny, Robertai, žmogų, kuris kelia įtarimą arba įtartinu būdu pasidaro įtartinas, yra pagrindo įtarti, kad jis yra įtariamasis.

– Judu, juokdariai, esat truputį kvanktelėję, – piktai kirto d’Aventūra. – Signore Kardone, pamėginsiu apmesti vaizdelį, kas gali jums nutikti. Jūsų brolis buvo labai suktas vaikinas ir sugebėjo nuslėpti velniškai daug pinigų. Tų pinigų gviešiasi visas pulkas žmonių, dažniausiai nesuprantančių humoro, jei suprantat, apie ką kalbu. Yra dar ir kitų, manančių, kad jūs galit tapti pavojingas. Pastarieji dar labiau nesupranta juokų.

– Ar jie išprotėję? – išstenėjo Kardonė.

– Ne. Bet jūs, man rodos, per daug naivus. Pasinaudokit vieninteliu savo šansu! Kalbėkit su manim!

Kardonė atsiduso.

– Ką gi, tegul! Dvi dienos po televizijos transliacijos apsilankiau Enriko biure, – prašneko tyliai. – Nežinojau, ką man daryti. Bolonijoj karabinieriai nepanoro man nieko sakyti, Palermo policijos prefektūroje manęs atsikratė. Tada ir pamaniau, kad man gali padėti Sena ir Pantrinis, Premeno biuro partneriai. – Jis nutilo ir paskendo mintyse, lyg stebėtų savo sielą iš šalies.

– Na ir kaip? – neatlyžo d’Aventūra. – Ar padėjo?

Kardonė dėbtelėjo į d’Aventūrą tarsi gavęs impulsą radijo bangomis.

– Iš pradžių radau tik Seną, – atsakė, – ir, žinoma, paklausiau, ko mano broliui prisireikė Palerme. Bet jis pabandė atsikratyti manęs, lygiai kaip visi kiti.

D’Aventūra prisimerkė.

– Man jūs nepanašus į tokį, kurį taip lengva pasiųsti po galais. Kas atsitiko Premene?

– Jūs teisus, – sumurmėjo Kardonė. – Aš įsiutau. – Ir nelauktai užsipuolė komendantą: – Sena elgėsi su manim kaip su idiotu, suprantat? Kalbėjo iš aukšto, lyg klausinėčiau kaip mažvaikis arba neišmanėlis. O aš kuo aiškiausiai mačiau, kad ten kažkas ne taip. Jis sakė, jog biuras uždaromas. Tai man buvo visai netikėta. Be to, jis visą laiką grūdo popierius į dokumentų naikiklį.

– Dokumentus?

– Labai gali būti. Faktūras, sąrašus, laiškus. Aš net nusistebėjau, kodėl jis išplėšė man iš rankų popiergalį, kuris ten mėtėsi, ir tučtuojau įkišo į tą aparatą. Ten buvo surašyta koks dešimt ar dvylika vardų ir, jei neklystu, šalia sužymėti kažkokie skaičiai. Žinoma, paklausiau, ką visa tai gali...

– Ką? – nutraukė jį d’Aventūra. – Nagi pakartokit!

– Jis naikino dokumentus.

– Tą jau sakėt. Bet vardai! Kokie vardai ten buvo, kokie skaičiai? Sąskaitų, telefono numeriai? Pinigų sumos? Gal galit prisiminti?

Kardonė apmaudžiai suvaitojo.

– Žmonių vardai ir sąskaitų numeriai, kiek prisimenu. Tą lakštą turėjau rankose daugių daugiausia dvi sekundes.

– Kokie vardai?

– Karlas, Romanas, Emilijus, Betinas... Tarsi koks krikšto vardų sąrašas būsimam berniukui. O skaičiai – gal septynženkliai ar aštuonženkliai, nespėjau įsižiūrėti.

– Gal dar kas nors krito jums į akį?

Kardonė pamąstė:

– Taip. Prieš įvažiuodamas į Premeną prasilenkiau su sunkvežimiu. Iš įmonės, kuri užsiima dokumentų naikinimu.

D’Aventūra užsimerkė ir pasirėmė smakrą rankomis.

– Ar tikrai žinot?

Karlas susirūpinęs pažvelgė į bičiulį, kramtantį apatinę lūpą, ir po stalu primynė jam koją.

Kardonė susigriebė ir linktelėjo.

– Pantrinis, su kuriuo susitikau paskui, aiškino, kad jie nutarė atsikratyti seno šlamšto. Kas man beliko daryti? Ne mano reikalas visa tai. Be to, biuras jau vis tiek buvo beveik tuščias.

– Kodėl nepranešėt karabinieriams? – nesusivaldė d’Aventūra. – Reikėjo skambinti visais varpais!

Ir vėl Kardonė pajuto, kaip bičiulis myga jam koją, sugavo įspėjamą Karlo žvilgsnį. Pasisuko į d’Aventūrą ir tarė:

– Aliarmuoti nebuvo jokio pamato. Ir gal jau liaukitės! Iš jūsų klausimų atrodo, lyg būčiau atėjęs iš kažkokios plėšikų irštvos, gal net ir pats esu vienas iš tų mafiozų. Aš niekam neleisiu teršti Enriko atminimo. Net ir jums!

D’Aventūra ignoravo emocingąjį Kardonės išpuolį, tik paklausė:

– Kada paskutinį kartą matėtės su broliu?

– Prieš dvylika dienų, per televiziją, – neiškentė nepasišaipęs Karlas.

– Klausykit... poete nelaimingas! – piktai sušnypštė d’Aventūra ir prisimerkė. – Gal malonėtumėt užčiaupti marmūzę? – Tada vėl kreipėsi į Kardonę. – Nagi?

– Gyvą? – perklausė Kardonė ir nedraugiškai pažvelgė į policijos komendantą.

– Gyvą.

– Daugiau kaip prieš dvejus metus. Mudviejų santykiai nebuvo artimi. Ir jei ketinot klausti, ar brolis pasakojo man ką nors apie savo sandėrius ar klientus, galit nesivarginti. Man jis apie tai niekada nepasakojo, o aš neklausinėjau. Gal dabar jau viskas?

– Kitaip sakant, būta nebylaus susitarimo. Vadinasi, nutuokėt, kad jūsų brolis tarpininkavo nešvariems sandėriams. – D’Aventūra stebėjo pašnekovą kaip tykantis smauglys.

Kardonė dviem pirštais pamojo d’Aventūrai pasilenkti artyn, lyg ketintų pasakyti jam ką nors slapto, ir pašnibždėjo:

– Jūsų išvados tokios primityvios, kad pranoksta net tai, kas pasakojama apie kvailiausius karabinierius. Negi dar nesupratot? Man jau gana!

– Nieko naujo nepasakėt, mielasis! Nenoriu būti piktas pranašas, bet, mano manymu, mūsų šalyje kiekvienas teisės pažeidėjas turi pagrindo tikėtis bausmės. Todėl aš rūpinuosi net ir tokiais žmonėmis kaip jūs! Žinot, Kardone, – toliau draugiškai kalbėjo d’Aventūra, – vieni skinasi kelią tiesomis, kitus kreivais keliais vedžioja melas. O jūs prie kurių priklausot?

– Spėkit iš trijų kartų. Ir jeigu jau išgėrėt savo espresą, dinkit iš čia! Neturiu jums daugiau ko pasakyti, išskyrus viena: suraskit Enriko žudiką!

D’Aventūra susimąstęs linktelėjo.

– Beje, dar vienas klausimėlis. Kur jūs susiruošėt?

Kardonei vos žado neužėmė.

– O ką, gal neturiu teisės? – šiurkščiai paklausė.

– To aš nesiteiravau, – atšovė d’Aventūra.

– Gal pasiimsiu trumpas atostogas, kad pailsėčiau nuo jūsų. Ar yra kokių kliūčių?

Comandante ramiai žiūrėjo Kardonei į akis. Paskui išgėrė paskutinį gurkšnį jau spėjusios ataušti kavos, pakilo ir netaręs nė žodžio įsimaišė į minią, šurmuliuojančią po Nepriklausomybės gatvės arkadomis.

Vos paėjus keletą žingsnių, jo kišenėje suskambo mobilusis telefonas.

– Sveikas, Livijau! Čia aš, Emilijus. Kur esi?

– Bolonijoj, kurgi dar, – atsakė d’Aventūra. – Prieš minutę šnekėjausi su Robertu Kardone ir sužinojau, kad advokatų biuras Premene likviduotas. Atrodo, jo šeimininkai atsikratė visų dokumentų.

– Dėl to paties, beje, aš ir skambinu, – atsiliepė Venaras. – Užbėgdamas tau už akių pasakysiu tai, kas svarbiausia: su tavim nori kalbėti Minetis. Jam degte dega.

– Numanau kodėl.

– Atrodo, jis nori nušalinti tave nuo tos bylos.

– Tą šiandien girdžiu jau antrą kartą, – sugriaudėjo d’Aventūra. – Tegul tas Minetis pabučiuoja man į... Artimiausiu lėktuvu skrendu į Varezę ir paprašysiu, kad mane iš ten paimtų. Rytoj rytą ketinu būti Premene, pas to Kardonės kolegas advokatus...

– Gali nebeskubėti, – pertraukė komendantą Venaras. – Strezos carabinieri dar vakar norėjo abu juos nusivežti į apklausą, bet rado tik tuščią kontorą. Net užuolaidų nebelikę. Ir namie tų ponų nebuvo. Atrodo, bus skubiai pasprukę iš šalies. Anot kaimynų, jų senokai nebematyti.

– Porca miseria! – nusikeikė d’Aventūra.

– Kad ir kaip būtų, – kalbėjo Venaras, – privalau sujungti tave su šefu. Jeigu jis sužinos, kad mudu...

– Palauks! – nutildė padėjėją d’Aventūra. – Aš jau vos laikausi. Visur vien tik nesėkmės. Bet imkim iš eilės! Kas įsakė kremuoti mūsų Kardonę?

Telefone pasigirdo nelygus alsavimas.

– Fantazuoji?

– Ne! Prieš dešimt minučių Robertas Kardonė pakišo man po nosim tokį popiergalį. Atseit įvykusi klaida dėl nesusipratimo. Jie nežinoję, kad velionis turėjęs giminaitį. Kaip galėjo nutikti toks dalykas?

– Kai tik palaikai buvo nugabenti į teismo medicinos prozektoriumą, prokuroras leido juos atiduoti. Nebuvo jokio pagrindo daryti skrodimą. Paprastai tokiu atveju teismas nedelsdamas praneša artimiesiems, kad velionį galima laidoti.

– Va to jie ir nepadarė!

– Tai ką dabar? – suniurzgė Venaras. – Gal turėčiau reanimuoti jo pelenus?

– Gana jau to, kad gyvasis Kardonė Bolonijoj be galo nepatenkintas. Ir pagrįstai.

– Gerai, Livijau, aš pasirūpinsiu atsiprašymu. Beje, į Italiją atvyko Rozana Lorano. Ar tau ką nors sako tas vardas?

– Perlakvalė? – D’Aventūrai net kvapą užgniaužė, jis pakraupęs griebėsi už galvos. – Paieškok popieriuose! SISDE vadina ją pavojingiausia mafijos samdoma žudike.

– Manai, aš darbe tik miegu? Jau seniai pažiūrėjau, kas rašoma tavo bylose. Taip ir yra!

– Kada ji čia atsirado?

– Šiandien bus dvi savaitės. Atskrido iš Haifos į Boloniją, taigi dar prieš nužudant Kardonę.

– Ir kodėl mes apie tai sužinom tik dabar? – perpyko d’Aventūra ir nesusivaldęs spyrė į žibinto stulpą.

– Informaciją gavau savais kanalais, iš patikimo asmens. Oficialiai mes apskritai neinformuoti, kad ji čia.

– Kokia čia prekyba paslaptimis? – niršo d’Aventūra. – Kodėl kovos su mafija žinyba, tai yra mes, nieko apie tai negirdėjom?

– Paklausk specialiųjų agentų! Žinau tik tiek, kad kolegos iš Bolonijos policijos prefektūros atsitiktinai užuodė apie jos atvykimą. Ta dama buvo, taip sakant, inkognito praleista pro muitinę. Aš ir pats to nesuprantu.

– Gal galėtum pasakyti aiškiau? Ką reiškia: praleista?

– Kolegos turėjo žinių, kad Lorano – neva mafijos samdoma žudikė, ir ketino sučiupti ją, kai tik atskris. Bet sutrukdė pareigūnai iš nacionalinio saugumo – pervežė ją per sieną su apsauga. Taip bent teigia mano informatorius. Aš iš pradžių negalėjau tuo patikėti ir tučtuojau susisiekiau su oro uosto pareigūnais. Jie man trumpai drūtai patvirtino buvę atšaukti prieš pat operaciją. Mes esą turim kreiptis į Vidaus reikalų ministeriją. Nesuprantu kodėl.

– Ir aš, – susimąstęs atsiliepė d’Aventūra.

– Mano informatorius prisiplakė prie palydos, – toliau dėstė Venaras, – ir pamatė, kad Lorano prie oro uosto įsėdo į tamsų mersedesą su Romos numeriais. Vadinasi, buvo žinoma, kada ji atvyks į Italiją.

– Tada mums reikia išsiaiškinti, kas sužinojo apie jos vizitą. Mes? Romanas Grasas? Karinė specialiųjų tyrimų tarnyba?

– Teisybę sakant, tas reikalas be galo įtartinas, – pripažino Venaras.

– O ji neišskrido toliau, į Palermą? Ar tai išsiaiškinta? – paklausė d’Aventūra.

– Yra daug būdų pasiekti Palermą. Bet tai tik mano spėlionės. Šiaip ar taip, jos nebuvo jokiame keleivių sąraše. Tenai nuvažiuoti galėjo ir automobiliu arba greituoju traukiniu. Bet, kaip jau sakiau, ją pasitiko ir nusivežė. Neišmanau, kaip tai paaiškinti.

– Ar žinome mašinos klasę, skiriamuosius ženklus?

– S klasė, Vidaus reikalų ministerijos skiriamieji ženklai.

– Dio mio! Ar tie romiečiai laiko mus idiotais? Man jau visai protas maišosi. Ko jai prireikė Bolonijoj?

– Aš tuoj paskambinau Palardui, nes norėjau sužinoti, ar čia neįsivėlusi SISDE. Bet pulkininkas pasakė, kad Lorano visiškai nedomina jo tarnybos. Gal tai tik mano fantazija, bet atrodo, kad ji buvo pasiųsta pas advokatus Seną ir Pantrinį, nes dvi dienos po atvykimo buvo pastebėta Premene septintos klasės automobilyje BMW. Ten ją atsitiktinai pamatė miestelio policininkas ir paskui man gana išsamiai nupasakojo, kaip signorina atrodė. Tiesa, nežinojo, kas ji tokia, bet jam krito į akį neįprasta jos išvaizda. Bet ir tai dar ne viskas!..

– Na na? Sakyk!

– Kaip tik tuo pat metu savo brolio biure apsilankė Robertas Kardonė. Tai sutampa su tavuoju tyrimu. Ir man kyla klausimas, ką visa tai reiškia.

– Turim greit atsakyti į šį klausimą, brangusis. Ir apsidairyk, kas čia dar nagus prikišęs. Niekaip negaliu atsikratyti kvailo jausmo, kad mus kažkas vedžioja už nosies kaip kokius neišmanėlius.

– Lygiai taip pat jaučiuosi ir aš, – atšovė Venaras. – Varčiau tos poniutės dosjė. Nepatikėsi! Tik paklausyk, skaitau: amžius – vos trisdešimt ketveri. Nuo dvylikos metų gyvena Izraelyje, Tiberiadoj, nuošalioj vietoj netoli Golano aukštumų. Baigė gimnaziją, studijavo, tarnavo kariuomenėj, ten išėjo specialiojo parengimo kursą... Po paraliais! – murmėjo Venaras į telefono ragelį. – Biografija – kaip iš pigaus kriminalinio romano. Kovos menų ir pirotechnikos specialistė. Per dvejus metus išsitarnavo iki leitenanto. Ar nori sužinoti daugiau?

– Skaityk toliau, – paragino d’Aventūra. – Jeigu ji moka sprogdinti pastatus, galėtume ją paklausti, ar prireikus nesutiktų padaryti mums paslaugėlės...

– Apie tai čia nėra nieko, – sukrizeno Venaras. – Bet kariuomenėje ji ne kartą buvo apdovanota kaip snaiperė. Po ketverių metų perėjo į Mossad^45. Tenai tarnavo Izraelio Cezarijos specialiųjų užduočių ir žvalgybos instituto specdalinyje.

– Cezarija? Kažkur esu girdėjęs. Koks tai dalinys? – paklausė d’Aventūra.

– Tai Mossad naikintojų komanda. Įtartinas būrys. Pagarsėjo 1972 metais per Miuncheno olimpines žaidynes, kai likvidavo teroristus, kurie buvo paėmę įkaitus. Tiesa, tada Lorano ten dar netarnavo, bet ir šiandien Cezarijos agentai vargu bau yra delikatesni, veikiau priešingai. Ta proga prisiminiau nužudytąjį, mūsų Montį. Greičiausiai jis buvo nušautas pistoletu „357 Dessert Eagle Magnum“ – izraelietišku ginklu!

– Negi manai, kad Lorano vaikštinėja su šitokia patranka? Ir dar su duslintuvu?

– Ką gali žinoti? Viskas lyg ir sutaptų, nebent mūsų misteris Iksas tyčia mus klaidina. Trumpai drūtai, toji dama prieš trejetą metų atleista iš Izraelio valstybinės tarnybos. Ir ką tu manai? Ji siejama su Romanu Grasu. Spėjama, kad tai jos draugas. Žinant jos slapyvardį ir praeitį, labai įdomu, kaip toliau rutuliosis įvykiai.

– Tos Lorano mums tetrūko. Ar yra dar kas nors man žinotino? – pasiteiravo d’Aventūra.

– Prisimeni, mūsų kolegos iš Verbanijos turėjo iškrėsti Kardonės biurą, bet sutrukdė SISMI. Tačiau ilgalaikė parengtis nebuvo atšaukta, ir jie ėmė sekti gražuolę Rozaną. Iš Premeno ji nuvažiavo į Milaną, ten apsistojo viešbutyje „Cavalieri“ ir leidosi per parduotuves. Yra pagrindo manyti, kad ji suprato esanti sekama.

– Kitaip tariant, dingo be pėdsako, ar ne?

– Buvo dingusi. Bet mes vėl iki jos prisikasėm. Ji vėl malasi po Boloniją. Tikiuosi, kad šįsyk jau neprapuls mums iš akiračio. O kas naujo pas tave?

D’Aventūra vėl susigriebė už galvos.

– Kardonė, kaip tu ir sakei, lankėsi brolio biure ir užtiko Seną naikinant įkalčius. Bet gal mums ir pasiseks. Surask visas firmas Verbanijoje ir jos apylinkėse, užsiimančias dokumentų naikinimu, gauk jų adresus. Kardonė man pasakojo matęs sunkvežimį, kuris vežė dokumentus iš to biuro. Gal dar ką nors rasim, nors tikimybė ir menka. Įkinkyk į darbą ypatingąjį būrį!

– D’accordo, bus padaryta, – atsiliepė Venaras. – Ir dar vienas mažmožis, kadangi viskas taip gražiai siejasi! Prieš valandą questore Lacijus iš Milano man patvirtino, kad carabinieri turėjo šturmuoti Kardonės namą Premene. Pareigūnai keletą dienų tykojo ir buvo pasirengę koordinuoti operaciją, bet paskutinę minutę Vidaus reikalų ministerija visa tai atšaukė. Labai norėčiau sužinoti, kieno ranka čia įsikišo.

– Graso, kieno gi dar! Galvą guldau, kad jis pasinaudojo ryšiais su Gynybos ministerija.

– Tiesa, ir dar... – prisiminė Venaras. – Butas, kuriame tu radai negyvą Montį, priklauso miesto savivaldybei. Ir niekas nežino, kas moka nuomą. Visiškai neaišku. Bet mes sužinosim.

– Gal moka Graso statytinis... arba kuri nors ministerija? – samprotavo d’Aventūra.

– Kodėl taip manai, Livijau?

– Vos tik atskridau į Boloniją, man ant kaklo užsikorė karinės žvalgybos agentai, – su kartėliu prisiminė d’Aventūra. – Mes kliudėm širšių lizdą.

– Kodėl SISMI turėtų rūpėti Kardonė? Jeigu jis kam nors ir rūpi, tai nebent civilinei slaptajai tarnybai.

– Visai ne, jei kalbama apie ginklų spekuliaciją. Prisimink mano ginčą su Minečiu. Jis visom keturiom priešinosi įtarimui, kad Santorinis, Masimas ir Grasas drauge suka versliuką. Velniai žino, kokiam dievui tarnauja tas mūsų mažasis Napoleonas. Dabar telefonu visų tų keistų sąsajų neišnarpliosim – įklimptume. Bet, šiaip ar taip, du SISMI pareigūnai patykojo manęs oro uoste ir ėmė kvosti. Jiems rūpėjo žinoti, ko mes imamės dėl Kardonės bylos. Kažkas, matyt, prisidirbęs į kelnes. Colonnello Fesonis ir jo adjutantas Kazagrandė, taip vadinasi tuodu paukšteliai, pareiškė man, kad esu tučtuojau nušalinamas nuo Kardonės bylos.

– Hmm... – sumurmėjo Venaras į telefoną. – Tai bent sutapimas! Prisimeni suglamžytą popiergalį, kurį Montis laikė rankoj? Tai va, gali džiaugtis. Pakartok to colonnello pavardę. Fesonis?

– Taip, – patvirtino d’Aventūra.

– Mūsų analitikui šiek tiek pasisekė. Kažkoks niekšas, kurio pavardė prasideda Fes, yra kiaulė, nes miega arba yra miegojęs su Mončio žmona.

D’Aventūra iš nuostabos švilptelėjo.

– Tai bent! Ar supranti, ką tai reiškia? Kažkoks karinės specialiųjų tyrimų tarnybos karininkas pažinojo nužudytąjį Montį – žmogų, kuris tikriausiai filmavo Kardonės nužudymą. Tą patį, kuris sykiu su Sforcanu surengė visą tą šlykštų spektaklį. – Jis nutilo ir ėmė karštligiškai mąstyti. – Čia viskas labai įdomiai sutampa... – sumurmėjo ne tiek pašnekovui, kiek sau pačiam. – Jeigu tos trys raidės tikrai reiškia Fesonį, – toliau kalbėjo jis, – tai jis turbūt bus ir Montį nugalabijęs, ir bandęs tą išdavikišką raštelį jam iš rankos išplėšti. Gal net ir man gumbą galvoj įtaisęs.

– Grįžk į Palermą! – primygtinai paprašė commissario Venaras. – Kitaip susilauksi tokių bėdų, kad neišbrisi!

D’Aventūros smegenys dirbo pašėlusiu greičiu.

– Dar minutėlę neišjunk ryšio!

Jis nervingai žingsniavo pirmyn atgal pro kažkokią krautuvėlę ir bandė surikiuoti mintis. Vienintelis dalykas, kurį jis gali padaryti atsižvelgdamas į naujas aplinkybes, – dar sykį peršnekėti su Kardone ir įspėti jį, kad saugotųsi Lorano, dar vadinamos Perlakvale. Istorija su rašteliu ir tais įsidėmėtinais sutapimais jam teksią užsiimti vėliau.

– Ar tebeklausai? – pasigirdo nekantrus Venaro balsas. – Girdėjai, ką sakiau? Po perkūnais, sėsk į artimiausią lėktuvą ir dumk į Palermą!

– Taip, bet... Turiu dar pagalvoti... ką dar nuveikti. Negaliu leisti, kad Robertas Kardonė vaikštinėtų nieko nenutuokdamas.

– Tada klausyk! – paprašė jaunasis commissario. – Jeigu Lorano iš tiesų pristatyta prie Kardonės, tai jis gali mums tik bėdų pridaryti, nebent mes jį pasodintume.

– Lygiai taip pat ir aš dabar pagalvojau, – suurzgė d’Aventūra. – Tačiau tada Kardonė turėtų ne tik bendradarbiauti su mumis, bet ir aktyviai dalyvauti žaidime. O kiek aš jį pažinau, apie tai negali būti nė kalbos.

– Ko tai Lorano gali reikėti iš Kardonės? – niūriai svarstė Venaras. – Ar gali būti, kad tikėtųsi per jį išsiaiškinti, kur kiurkso tuodu advokatai?

– Nesąmonė. Juk į žemę jie turbūt neprasmego?

– Taigi sakau! – pritarė Venaras. – Ak, apie tokią versiją aš nė nepagalvojau!

– Vadinas, žinai, ką tau dabar daryti.

– D’accordo, Livijau. Tučtuojau sukelsiu ant kojų kolegas Verbanijoj.

– Man kažko velniškai nejauku, – pašnibždėjo d’Aventūra į ragelį.

– Man irgi, – tyliai atsakė Venaras. – Ar norėtum išgirsti dar vieną teoriją?

– Si, securo!..

– Robertas Kardonė apie brolio bizniukus žino daugiau, negu jam derėtų žinoti. Kai apie tai bus nugirsta tam tikrose sferose, gražioji Rozana anksčiau ar vėliau pasiųs jį anapus Jordano. Ne veltui atkeliavo iš Izraelio. – Ir Venaras linksmai sukikeno.

– Baik rodyti savo cinizmą! Aš čia nematau nieko linksmo. Bet gal taip ir yra, kaip sakai. Manau, Robertas Kardonė turėtų dėkoti ne tiek protui, kiek likimui, kad iki šiol nestojo jai skersai kelio. Beje, jis ruošiasi į kelionę. Kai aš su juo šnekėjausi, šalia buvo pasidėjęs sakvojažą. Tiesa, nepanoro man prisipažinti, kur išsiruošė, ir neatrodė sunerimęs. Kitaip sakant, jis tikrai nežino, su kokia gyvate susidėjo. O tai irgi byloja jo naudai, rodo, kad jis tikras naivuolis. Sprendžiant iš krepšio, kelionėj ketina užtrukti dieną ar dvi, ne daugiau. Šiuo momentu mes nieko negalim imtis, tik stebėti jį. Turim išsiaiškinti, ar tikrai už jo stovi Lorano.

– Tai reikštų, kad aš turiu atitraukti nuo kitų užduočių mažiausiai du tris vyrus. Kaip manai, ką pasakys Minetis?

– Gal bent pabandyk! – atsakė d’Aventūra, bet iš balso galėjai suprasti, kad nesitiki gauti leidimo tokiam užmojui.

– Kad ir kaip suksi, – toliau kalbėjo Venaras, – neatmestina galimybė, jog tas rašytojas kažkaip įsivėlęs į šitą reikalą.

– Jokiu būdu! – griežtai paprieštaravo d’Aventūra. – Kardonė ir jo plunksnos bičiulis nėra nusikaltėliai. Man jie tiesiog intelektualūs svajotojai, tiesa, gan sukti, sumanūs ir nedraugiški, bet nekenksmingi.

– Na, vadinasi, jie turi kai ką bendro su tavim, – į ragelį nusijuokė Venaras.

– Apgailestauju tik dėl vieno, – pasakė d’Aventūra, praleidęs negirdom padėjėjo pašaipą. – Kalbėdamas su manim Kardonė nebuvo iki galo atviras. Atrodė priblokštas, nes jo akyse brolis buvo visiškai ne toks. Ką gi, su tuo jam teks apsiprasti. Ne kiekvienam lemta turėti brolį mafiozą.

– Ar tu jam taip tiesiai ir pasakei?

– Taip, – patvirtino comandante. – Man jo net savotiškai gaila, nors jis prieš mane ir aukštai nosį nešė. Matyt, mano žodžiai jį įtikino, nes gana smulkiai papasakojo apie savo apsilankymą Premene. Atrodo, jis tikrai turėjo svarių priežasčių tenai važiuoti.

– Hmm... – numykė Venaras. – Vis tiek aš tuoj susisieksiu su kolegomis Bolonijoj. Turim žinoti, kur ta Lorano bastosi. Tada netrukus paaiškės ir jos planai.

– Kad iš tavo lūpų Dievui į ausį! – sumurmėjo d’Aventūra. – Ji pavojingesnė už pilną maišą tarantulų.

– O gal nedelsdamas sukelk ant kojų policijos prefektūrą?

– Negaliu. Reikia atkabinti žmones nuo SISMI. Jei pasiseks, ko gero, dar užtiksiu abudu poetus. Gal jie tebesėdi toj pačioj kavinėj.

Venaras sunkiai atsiduso.

– O jei ne?

– Tada susiskambinsiu su pulkininku Palardu ir prokuroru Pončiu.

– O aš Bolonijoj išsiaiškinsiu, ar Kardonė užsisakė vietą lėktuve, – pridūrė Venaras.

– Nepamiršk ir geležinkelio!

– Gal man dėl visa ko pasiųsti ką nors ir pas draugužius į namus? Kardonė turi automobilį. Gal jis ketina važiuoti savo mašina ir ji tebestovi ten.

– Gerai, taip ir padaryk! Ir būtinai pasirūpink tais advokatais! Seną ir Pantrinį reikia surasti bet kokia kaina! Užkutrink visą mašineriją! Oro uostus, geležinkelio stotis, taksi stoteles, autobusų linijas, pats žinai ką! Tiesa... ir perduok Minečiui, kad paskambinsiu jam po dešimties minučių. Sakyk, kad aš suviduriavau ir dabar sėdžiu tualete!

D’Aventūra išjungė telefoną ir nusliūkino atgal į kavinę. Deja, staliukas, prie kurio sėdėjo Kardonė su draugu, buvo tuščias.

Monetos sala

Karlas brovėsi per vakarinę Bolonijos spūstį, o Kardonė sėdėdamas šalia žaidė žiebtuvėliu.

– Kodėl tu dar sykį nepaskambinai tam d’Aventūrai? Jis tavęs taip atkakliai ieškojo.

– Nenorėjau!

– Kodėl? Jis man davė telefono numerį ir prašė, kad paskambintum. Norėjo, kad užsuktum pas jį į policijos prefektūrą. Laukė tavęs.

– Ir nepasakė tau, dėl ko?

– Kaip supratau, jis manęs nemėgsta, – atsiliepė Karlas.

– Paskambins ir dar sykį, jei taip svarbu, – toliau kalbėjo Kardonė. – Į policijos prefektūrą eisiu nebent tik gavęs oficialų šaukimą. Nesileisiu paverčiamas nusikaltėliu vien todėl, kad gal kuo nors nusikalto mano brolis.

Kardonė nusišluostė prakaituotas rankas į kelnes, o Karlas stengėsi aplenkti autobusą.

– O gal man vis dėlto pasukti pro ten? – paklausė Karlas. – Laiko dar turim. Mane persekioja bjauri nuojauta, kad bus negerai, jeigu vilkinsi. Gal iš tiesų kas nors svarbaus...

– Aš jau sakiau! – energingai paprieštaravo Kardonė.

– Kas tau darosi?

– Mane siutina. Visas pasaulis apkalbinėja mano brolį, o čia dar ir policija užsikaria ant sprando. Tos keverzonės laikraščiuose įgriso iki gyvo kaulo. Ačiū Dievui, lig šiol vis dar kažkaip pavyko išvengti reporterių.

Karlas nuspaudė stabdžius, nes autobusas, važiuojantis priekyje, staiga peršoko į kitą eismo juostą.

– Stronzo, – iškošė jis pro dantis ir aplenkė autobusą iš dešinės.

– Calmo, calmo – sudraudė jį Kardonė. – Noriu sveikas ir gyvas pasiekti oro uostą.

– Dar spėsi pulti į glėbį savo naujajai meilei, – įgėlė Karlas. – Kaip sako poetas: iliuzija trumpa, atgaila ilga. Gražios moterys pritraukia nelaimę.

– Kaip gerai, kad šalia manęs yra toks aiškiaregis poetas, – atgal sviedė Kardonė. – Tik sueiliuoti jambo pėdomis tau ne visai pavyko. Negi imtum man pavydėti?

– Nesąmonė! – atšovė Karlas. – Apie pavydą negali būti nė kalbos. Tu mano nuomonę žinai. Judviem skristi kartu į Antigvą, sakyčiau, dar ne laikas. Norėdamas praleisti su ja porą malonių dienų verčiau nukeliautum į Iskiją arba Sardiniją. Bet kur tau!.. – Jis sustabdė mašiną prieš perėją, praleido kelis pėsčiuosius ir sumurmėjo: – Juk tu beveik nieko apie ją nežinai!

– Tai jau mano rūpestis! – susiraukė Kardonė.

– Žinoma! Bet gal tavo mąstymas dabar šiek tiek susidrumstęs. Rozana atsirado kaip tik tą akimirką, kai buvo žudomas Enrikas. Man tai keltų nepasitikėjimą.

– O man – ne! – gavo atkirtį Kardonės bičiulis. – Pirmiausia, tai aš užkalbinau ją teatre, o ne atvirkščiai. Antra, aš pats ją pakviečiau išgerti kavos Didžiojoje aikštėje. Ir trečia: Enriko nužudymą televizija transliavo kaip ekstra laidą tada, kai mudu su Rozana sėdėjom prie stalelio. Tą akimirką tu ir paskambinai, kad skubėčiau namo. Tai ką čia gali įžvelgti įtartino?

Karlas gūžtelėjo pečiais.

– Ką žinai? Gal ji yra bukli žurnalistė ir atlėkė užuodusi sensaciją.

– Tai būtų įmanoma tik žinant, kad Enrikas bus žudomas. Be to, ji būtų turėjusi žinoti, kad aš – jo brolis.

Karlas ciniškai šyptelėjo.

– Mikliam žurnalistui paprasta išsiaiškinti giminystės ryšius, kaip ir gauti informacijos iš televizijos kanalo. Juk jie ten iš anksto žino, ką transliuos artimiausiomis valandomis. Net ir tokiems ekstra pranešimams ruošiamasi. Tas įvykių sutapimas mane ir glumina. – Jis triukšmingai atsikvėpė. – Nuojauta man sako, kad čia kažkas ne taip.

– Žinok, ir aš buvau akimirką suabejojęs, ar tai tik atsitiktiniai sutapimai, bet atmečiau tas abejones. Rozana nė sykio nepaklausė ko nors, kas man, žinant dabartinę padėtį, būtų sukėlę įtarimą.

Karlas atrodė susimąstęs, nors visą dėmesį buvo sutelkęs į eismo spūstį.

– Kokia vis dėlto jos profesija?

– Ji dirba apsaugos sferoje, – bandė išsisukti Kardonė ir nutilo. Nepaminėjo Rozanos rankinėje matęs revolverį, nutylėjo ir apie keistą jos elgesį restorane „Tamburini“. Įsivaizdavo, kaip reaguotų Karlas. Vėl mintimis perbėgo tą vakarą su Rozana. Karlo akimis žvelgiant, ji iš tiesų užminė daugiau mįslių, nei derėtų.

– Nelabai norėčiau tikėti, kad toji dama būtų tokia estetė ir laisvalaikiu lankytųsi literatūros vakaruose, – nesiliovė Karlas; jo kaktą nuo minčių išvagojo raukšlės. – Ar manai, kad vien dėl susidomėjimo literatūra?

– Kas ją žino, – netvirtai atsakė Kardonė. – Gal tu per daug šališkas? Ar gali nurodyti bent vieną įtikinamą priežastį, kodėl Rozana turėtų nevertinti mano apysakų? – burbtelėjo šiurkštokai. – Ar ji man jaučia tokius pačius jausmus kaip aš jai, vienas Dievas težino. O aš žinau tik viena: aš geidžiu tos moters!

– Madonna! – ištrūko Karlui. – Taip atvirai dar nesi man to sakęs. Faktas, kad nuo pat Enriko mirties vis įvyksta keistų dalykų. Iš kažkur atsiranda žmonių, su kuriais iš tiesų visai nesinorėtų susidurti.

– Apie kokius žmones kalbi? – tūžmingai sviedė Kardonė savo bičiuliui. – Tik jau nelygink Rozanos su tuo siciliečiu comandante arba tais reporteriais, kurie tyko prie mūsų namo durų!

Karlas susiraukė.

– Aš ir nelyginu!

Ir vėl jam prireikė staigiai stabdyti, nes kažkoks motociklininkas įsispraudė priešais automobilį, o paskui iš karto stabdė. Mašina liko stovėti kamšatyje – nei pirmyn, nei atgal.

Karlas susirūpinęs pažvelgė į Kardonę.

– Ar tau neatrodo, kad, iš naujo persvarsčius įvykius, gali kilti netikėčiausių minčių? Tik prisimink: pasakojai man apie tamsiai mėlyną BMW, kurį matei Premene, iš pradžių centrinėj aikštėj, paskui stovėjimo aikštelėj prie golfo klubo. Ir sakei, kad Rozana vairuoja tokią pat mašiną. Maža to – abi su Milano numeriais. Tai bent sutapimas!

– Ir kokias iš to darai išvadas? – su pašaipėle pasiteiravo Kardonė.

– Ogi kad esi sekamas. Kaskart eidamas iš namų tiesiog jaučiu, kad prie įėjimo trinasi ne tik reporteriai, bet ir pabrėžtinai niekuo neišsiskiriantys žmogėnai. Pabandyk blaiviai pažvelgti į dalykus! Enriko partneriai naikina įtartinus dokumentus ir galvotrūkčiais iškrausto kontorą. Abu įspėja tave, jog tau verčiau dingti iš Premeno.

– Patikėk, aš dešimtis kartų svarsčiau, kodėl. Tačiau ką bendro biuro uždarymas gali turėti su Rozana?

– Nesakau, kad turi. Bet klausyk: tu parvažiuoji į Boloniją, susitari su Rozana skristi į Antigvą, o prieš pat išskridimą apsireiškia tasai d’Aventūra. Jis randa mus vidury miesto tarp aibės žmonių, nors vargu ar buvo kada nors anksčiau tave matęs. Paskui šneka mums apie mafiją ir bando ką nors išspausti iš tavęs. Man rodos, kad tų nepaaiškinamų dalykų jau šiek tiek per daug. Negi Rozana bendradarbiautų su tuo keistuoliu d’Aventūra?

– Apie tokią galimybę aš, prisipažinsiu, nepagalvojau, – sumurmėjo Kardonė. Jo balse vėl suskambo abejonė. Mašinoj įsiviešpatavo tyla – Karlas irgi įtemptai mąstė. Jie judėjo į priekį vėžlio žingsniu, kol Karlui pagaliau pavyko įsukti į siaurą skersgatvį. Tai buvo viena iš garsiųjų jo apylankų iki artimiausios didesnės sankryžos.

– Aš tik rūpinuos tavim, daugiau nieko, – pratarė jis.

– Ir pats gebu pasisaugoti, – tyliai gynėsi Kardonė.

– Neabejoju. Bet gal aš pranašesnis už tave tuo, kad regiu dalykus kitu kampu, – atsakė Karlas. – Ir matau, jog tu pasikeitei. Beje, mane stebina ir tas faktas, kad Rozana netikėtai pareiškė ne kartu su tavim skrisianti iš Bolonijos, o susitiksianti su tavim Amsterdame, Schipholo oro uoste. Vakar priešpiet apie tai dar nebuvo nė kalbos.

Kardonė nekantriai mostelėjo.

– Priežastis visai paprasta ir pateisinama. Ji turi susitikimą ir negali atsakyti klientui. Kas čia keisto? Vis dėlto ji rado galimybę iš ten skristi kartu su manim. Be to, bilietai į visus reisus iš Bolonijos buvo išpirkti kelioms savaitėms į priekį. Aš gavau paskutinę vietą. Jai vis tiek būtų tekę skristi iš kito oro uosto.

Karlas draugiškai bakstelėjo Kardonei alkūne.

– Merda! Tu, Robertai, elgiesi taip, tarsi aš norėčiau tau bėdą prišaukti! Juk aš nepavydžiu tau Rozanos!

Vėl abu tylomis mąstė, paskui Karlas pasiteiravo:

– Kur ji gyvena, kai vieši Bolonijoj? Ar tu bent paklausei?

Kardonė sumišęs dėbtelėjo į draugą.

– Ne, aš nežinau, kur ji gyvena. Yra minėjusi, kad kažkur netoli oro uosto. Ten ji turinti butą. – Kardonė giliai atsikvėpė. – Aš pats ant savęs pykstu, kad esu Rozanai toks nereiklus. Toji moteris mane užbūrė. Gal tai viltis iš manęs šaiposi ir todėl tikiu, kad su ja viskas gerai.

– Pamilęs duobutę įpuola į duobę, – it piktas pranašas įspėjo Karlas ir nusikvatojo. – Neširsk, Robertai, bet pastarosios dienos ištąsė man nervus ne mažiau nei tau. Gal jau ėmiau bijoti ir musės zyzimo.

– Nebūna meilės be baimės ir nerimo, taip sako mano patirtis. Kiekvienas tikisi išvengsiąs klastos ir apgaulės.

– Mes ir save apgaudinėjam taip mikliai, kad nė patys nepastebim, – atkirto Karlas. – Tai kur jau čia pastebėsi, kad esi dergiamas!

– Kartais tu man – tarsi nelaimę karksintis varnas.

– Sakyk, ką nori, – atšovė Karlas, – o aš, tavim dėtas, būčiau pats vienas keliavęs į Karibus.

– Nagi pažvelk iš kitos pusės. Jei Rozana iš tiesų norėtų mane vedžioti už nosies, iššnipinėti ar dėl kokios nors priežasties padaryti man ką nors blogo, tada kaip tik geriau, kad keliautų drauge – bent galėsiu nepaleisti jos iš akių. Gal aš ir neobjektyvus, bet jaučiuosi galįs gan tiksliai įvertinti Rozaną. Man ji atrodo atvira ir garbinga, nemulkina manęs ir jau tikrai nesigviešia mano pinigų. Jei gvieštųsi, elgtųsi su manim agresyviau, nes esu jai prisipažinęs, kad iš Enriko paveldėjau du namus. O ji veikiau spyriojosi. Supranti, ką turiu omeny?

Karlas nunarino galvą.

– Bene tu žinai, kas dedasi moterų galvoj? Aš, tarkim, nežinau...

– Ko ir norėti! – sumurmėjo Kardonė. – To nežino nė vienas žmogus, bent jau vyras. Dėl to mūsų nuomonės sutampa.

Jis įjungė radiją ir susirado muzikinį kanalą, o Karlas patyliukais keiksnodamas lenkė vieną po kito lėtai važiuojančius automobilius. Bet radijas transliavo tik žinias ir įkyrius hardroko ritmus. Kažką suniurzgęs, Kardonė vėl išjungė radiją.

– Jaučiuosi sumautai. Viena vertus, pašėliškai džiūgauju dėl Karibų, antra vertus, neatsikratau abejonių, ar viską darau teisingai. Kažkur širdyje glūdi žodžiais nenusakoma baimė. – Kardonė giliai atsiduso, nuleido šoninių durelių stiklą, kyštelėjo galvą laukan ir leido vėjui pataršyti plaukus. Paskui vėl kreipėsi į bičiulį: – Kiek save prisimenu, niekuomet nesikrimtau dėl pinigų stokos. Man nieko nereikėjo. Žinoma, būdavo ir sunku, norėdavosi turėti daugiau, kad nereikėtų skaičiuoti kiekvieno cento. Ir štai staiga atsirado pinigų, o mano vidinis balsas sako: puiku, bet nekišk prie jų nagų! Juk tai – beprotybė! Vidinis balsas neturi teisės man įsakyti: lik beturtis!

– Tavo galva gali tau įsakyti: būk išmintingas

– Negi turėjau tam akiplėšai comandante iškloti apie palikimą Antigvoj?

Karlas gūžtelėjo pečiais.

– Turbūt ir aš nebūčiau jam to išpliurpęs. Bent jau dabar. Ypač dėl to, kad man tas comandante pasirodė kažkoks labai keistas. Kodėl jis ieškojo mūsų kavinėj? Juk galėjo nusivesti tave tiesiai į questura ir tenai apklausti. Tai būtų buvę kur kas paprasčiau. Užuot taip ir pasielgęs, jis kiurksojo prie mūsų stalo ir gyrėsi esąs karabinierių komendantas. Ar jis rodė mums tarnybinį pažymėjimą?

– Rodė, – linktelėjo Kardonė. – Bet, teisybę sakant, gerai neįsižiūrėjau. Mūsų laikais gali puikiausiai suklastoti ką tik nori.

– Taigi! – pritarė Karlas. – Tad iš kur mes galim žinoti, ar jis tikrai yra karabinierių karininkas? Ir dar toji žaizda galvoj. Kur tu matei valdininką, kuris eitų į darbą sirgdamas? Aš tokių nemačiau. – Jis pristabdė automobilį ir mikliu judesiu įsuko į kelią, vedantį oro uosto link. – Manau, pasielgėm visai teisingai, kad nepasitikėjom tuo d’Aventūra, ar kaip jį ten. Nors jis ir skambino, prašė tave pasirodyti policijos prefektūroj, bet tai toli gražu dar nieko nereiškia.

– O, kad žinočiau, kas manęs laukia Sent Džonse, – balsu mąstė Kardonė ir užsidegė cigaretę.

– Tikriausiai grįžęs turėsi pasirūpinti geru advokatu, kuris apgintų tave nuo kaltinimų, kad neva nuslėpei visą krūvą mokesčių.

Karlas įjungė posūkio žibintą ir nuvairavo mašiną prie išvykimo salės.

– Patikėk, Karlai, aš tikrai nedarysiu nieko, kas prieštarautų įstatymams! – patikino Kardonė.

– Žinau, – sumurmėjo bičiulis ir atsisveikindamas ištiesė ranką. – Ar viską pasiėmei? – paklausė antrąsyk. Jo balsas kažkodėl buvo liūdnas. – Bilietus, pinigus, kreditinę kortelę, pasą, testamentą?..

– Turiu viską, – sumurmėjo Kardonė.

– Atvykęs į vietą paskambink man. Na, ir sėkmės! – Karlas padrąsinamai paplekšnojo išlipančiam Kardonei per petį.

Kardonė įsiręžęs nukėlė lagaminą nuo užpakalinės sėdynės.

– Arrivederci, Karlai!

Dar sykį pamojavo ir nuėjo išvykimo salės linkui. Greit užregistravo bilietą, perėjo saugumo kontrolę. Laiko iki išskridimo dar buvo, tad nuėjo į barą, išgėrė espreso ir kiek užkando, kad atslūgtų įtampa. Po keturiasdešimties minučių reaktyvinis lėktuvas pakilo ir pasuko į Amsterdamą.

Dviejų valandų kelionė iš Bolonijos į Amsterdamą praėjo be nuotykių. Užkandžiai, gėrimai, filmas – nuobodžiauti ir laiko nebeliko. Kardonė buvo užsisakęs kambarį viešbutyje „Hilton Airport Hotel“ prie pat oro uosto. Reisas į Antigvą – tik kitą vakarą. Taigi reikėsią kuo ilgiau pamiegoti, tada lengviau būsią ištverti naktinį skrydį. Gal dar spėsiąs ta proga popiet nusipirkti Amsterdame vieną kitą porą džinsų ir apžiūrėti miestą.

Oro uosto bare jis paprašė puodelio espreso – ir kaip tik tada, tempdama iš paskos mažą lagaminėlį ant ratukų, priėjo ji. Vilkėjo tamsiai pilką švarką, tokios pat spalvos kelnes ir gelsvai rožinę palaidinukę. Penktą valandą popiet ji skambino Robertui mobiliuoju ir tiksliai nurodė vietą, kur laukti. Šįsyk ji avėjo žemakulniais, ir jis pirmą kartą pamatė, kad Rozana tesiekia jam ligi pečių.

– Kaip vakar sekėsi kelionė?

Ji nusišypsojo, pasistiebė ir pakštelėjo jam į skruostą. Kardonė neištvėrė – apkabino ją ir pabučiavo į lūpas.

– Tik ne čia... – šnipštelėjo ji suglumusi ir išslydo jam iš glėbio.

– O kodėl ne? – valiūkiškai nusijuokė jis. – Ar tau nemalonu?

– Aš pati pabučiuosiu tave, bet ne čia ir ne dabar, – atšovė ji, koketiškai sužaibavusi akimis. – Gausi dar truputį pakentėti. – Ir vylingai pagrūmojo jam piršteliu. Paskui nusibraukė garbaną nuo kaktos; jos krūtinė kilojosi, tarsi trūktų kvapo. Jis mėgo tą mostą, kuriuo ji taisydavosi šukuoseną. Rozana apsidairė ir žvilgtelėjo į milžinišką švieslentę. – Ar dar spėtume užkąsti? Man rodos, kiek pavėlavau.

– Raguoliukui su kava laiko užteks, – atsakė jis. – Iki registracijos pradžios dar apie penkiolika minučių.

Jo rusvas įdegis, ryškiai geltonas megztinis ir šviesūs džinsai, tik vakar nupirkti Prinsengrachto gatvės krautuvėlėj, pabrėžė neklusnių plaukų juodumą, ir tą žavingą kontrastą, kaip jis netruko įsitikinti, Rozana įvertino. Kardonė vis dar stovėjo priešais ir glostė ją džiaugsmingu žvilgsniu, paskui iš nuostabos net švilptelėjo.

– Madonna! – ištrūko jam, o jo akys čiuožė vis žemyn. – Tu tikras saldainiukas!

– O tu tikras besarmatis, – sudraudė jinai, užsisakė puodelį kavos ir prancūzišką bandelę. – Gal paimtum mano rankinį bagažą? – paprašė, o pati nuėjo prie vieno iš staliukų šalia panoraminio lango, pro kurį buvo matyti pakilimo takas. – Ar viskas ėjosi sklandžiai? – paklausė ir atsisėdo nugara į langą.

– Kaip jau sakiau telefonu, viskas yra žaliajame sektoriuje.

Rozana patenkinta linktelėjo, paskui susirado rankinėje lūpdažį ir veidrodėlį. Kol Kardonė stebėjo, kaip ji dažosi lūpas, baras pamažu prigužėjo keleivių. Robertui krito į akį du vyrai, kurie, regis, buvo susidomėję Rozana, nes šnekučiuodamiesi vis žvilgčiojo jos pusėn, nors labai stengėsi neišsiduoti. Kardonė pasilenkė prie Rozanos ir giliai įkvėpė jos kvepalų aromato. Nosį maloniai pakuteno rytietiškas muskuso ir rožių derinys.

– Tave stebi, – pakuždėjo ir plačiai nusišypsojo. – Šiam pasauliui tu per graži!

– Mus stebi, – pataisė ji. – Tuodu tipai – ne turistai. Policininkai arba specialieji agentai. Tokius atpažįstu per šimtą metrų. – Rozana kalbėjo taip užtikrintai, kad jam net kūnas pašiurpo.

– Čia? – šnipštelėjo Kardonė. – Amsterdamo oro uoste? – Jis vėl dėbtelėjo į tuodu vyriškius. – Kodėl, po perkūnais, mus turėtų kas nors stebėti? Kam mes galim būti įdomūs? Argi neatrodom kaip eiliniai atostogautojai? – ištarė kiek sutrikęs ir įsispitrėjo Rozanai į akis.

– Gal todėl, kad tu – Enriko brolis?

– Iš kur tie bjaurybės galėtų žinoti, kas aš toks ir kad čia susitiksiu su tavim? Ko gero... aha... Matyt, jie sekė mane nuo pat Bolonijos.

Tų vyriškių buvimas čia Kardonei regėjosi baisus įžūlumas, jis pajuto, kaip kyla pyktis.

– Na ir kas! Jeigu jiems taip norisi... – abejingai gūžtelėjo pečiais Rozana. – Kita vertus, nieko čia sudėtinga. Jei tu įlipi į lėktuvą, turėsi kur nors ir išlipti. Pakanka telefono skambučio – ir atvykimo salėje tavęs jau lauks pora nekaltai atrodančių signori su dekoratyviniais saulės akiniais.

– Matau, kad tokie dalykėliai tau ne naujiena.

Kardonė žaibiškai pakilo nuo kėdės, trimis keturiais žingsniais prilėkė prie anųdviejų staliuko ir, nespėjus jiems susivokti, atsistojo priešais.

– Leiskite prisistatyti. Esu Robertas Kardonė... – Vyriškiai begėdiškai išsišiepė. – Beje, ko aš čia burną aušinu! Judu seniai žinot, kas aš toks. O ta graži jauna moteris, kuri ten sėdi, – mostelėjo į Rozaną, – mane lydi. Neabejoju, kad pažįstat ir ją. – Kardonė čiupo kėdę nuo gretimo staliuko ir prisitraukęs atsisėdo. Nužvelgė tuodu iš aukšto ir išdidžiai kalbėjo toliau: – Kai pamačiau, kaip judu stebit mus apsimetę kvaileliais, pagalvojau, kad verčiau būtumėt užsikabinę ant kaklo didelę lentą su užrašu: „Atsargiai, specialiųjų tyrimų tarnyba“ Turėtumėt gerokai mažiau vargo.

Vyriškiai sutrikę žiūrėjo į Kardonę. Pirmas atsitokėjo aukštesnysis, toks džiūsna skystais riebaluotais plaukais, apžėlusiais smilkiniais ir kirstuko snukučiu.

– Kur jūs skrendat?

Iš akcento Kardonė bematant sumojo, kad jis romietis.

– Nuneškit mūsų bagažą prie vartelių ir sužinosit, – sušnypštė nesivaldydamas. – Tik saugokit nugarą, kad nesusuktų.

– Ar jūs skrendat su signorina Lorano? – toliau kantriai kamantinėjo ilgšis.

Kardonė metė į jį skvarbų žvilgsnį. Išsigando, kad gal per drąsiai šneka, bet atsisėdęs priešpriešiais niekur nebedingsi – reikia žaisti iki galo. Nieko ypatingo ir neįvyko. Vyriškiai sėdėjo savo krėsluose kaip prikalti ir žiūrėjo į Robertą.

– Ar jums labai apmaudu, kad su ja, o ne su jumis?

– Meskit tas kandžias užuominas! – suurzgė romietis ir grėsmingai pakilo.

Kardonė atsistojo, nustūmė kėdę ir grįžo prie savo staliuko. Jo nuostabai, tuodu nenuėjo jam iš paskos. Akies krašteliu matė, kad jie abejingai žiūri į kitą pusę lyg niekur nieko.

– Eime, Rozana! – paragino jis ir stačiomis ištuštino savąjį puodelį.

Aha, tie vyrai pažįsta Rozaną, ir tai privertė jį susimąstyti. Jam kilo įtarimas, kad gal jie kėsinasi į Rozaną. O jeigu taip, tai kodėl?

– Tu kai kada pasielgi labai jau stačiokiškai, – tarė ji pusbalsiu, šiek tiek nustebusi, bent taip jam pasirodė. – O juk tuodu nepanašūs į tokius, kurie ilgai nesiryžta.

– Iš kur žinai? – apmaudingai atšovė Kardonė.

– Kitąsyk kalbėk atsargiau, – vos girdimai sukuždėjo Rozana ir lyg ramindama palietė jam ranką.

Kardonė tylomis paėmė abu lagaminus ir praleido Rozaną į priekį. Galva jam ūžė nuo minčių. Kai juodu priėjo prie išvykimo vartų, laisvų sėdimų vietų beveik nebebuvo. Prie išėjimo nekantriai mindžikavo tanki kupeta keleivių. Jų veiduose galėjai matyti džiaugsmingą įtampą prieš išsvajotąją turistinę kelionę į Karibų salas.

– Taip neįprastai jaučiuosi. Viena vertus, nerimauju, kas laukia manęs Antigvoj, kita vertus, džiaugiuosi nerūpestingomis dienomis su tavim paplūdimy, – kalbėjo Kardonė, stengdamasis bent kiek pradžiuginti Rozaną. – Iš tiesų keista! Paplūdimiai, palmės ir saulė visur tokie pat. Vienintelis dalykas, kuris skiria ištaigingą viešbutį Antigvoje nuo tokio pat Pietų Italijos pajūryje, yra nuotolis.

– O man įdomu, – šypsojosi Rozana, – kad tau bestovint eilėje į galvą šauna visokios mintys.

– Na, kad ir dykas buvimas be rūpesčių Karibuose, viešbutyje prie pat vandens, – šnibžtelėjo Rozanai į ausį Kardonė. – Jei man kas nors būtų tai išpranašavęs prieš keturias savaites... – Jis nebaigė sakinio ir papurtė galvą lyg negalėdamas patikėti tuo, ką dabar daro. Tikėjosi, kad Rozana nepastebės jo vidinės įtampos. Ir nesiliovė galvojęs apie pokalbį su Karlu ir bičiulio abejones.

– Ar jau žinai, kada tvarkysi savo reikalus? – išgirdo Rozanos klausimą.

– Taip, – atsakė. – Aš jau viską parengiau elektroniniu paštu. Poryt eisiu į banką. Kai tik atsirasim Antigvoje, patvirtinsiu tai telefonu. Mes ir viešbutį internetu užsakėm. Mūsų laikais pasaulis susitraukė iki bitų ir baitų.

– Mes?

Kardonė šyptelėjo.

– Mudu su Karlu. Tokie reikalai mums ne naujiena, mes jau įgudę kaip reikiant.

– Vadinasi, jis žino ir apie mane, ir apie mudviejų kelionę?

– Žinoma! – atsakė jis ir sutriko pamatęs surimtėjusį Rozanos veidą. – Negi turėjau nuo jo slėpti?

Ji mįslingai pažvelgė į Robertą ir ne išsyk išspaudė šypsnį, ne visai nuoširdų.

– Gal geriau būtų buvę luktelėti? Ar viską darai taip išsyk? Juk nė nežinom, kaip muviem drauge eisis.

– Nė kiek neabejoju, kad puikiai, jei tik būsim vienas kitam atviri. Aš dėl tavęs galvą pametęs, juk pati žinai. – Nors ir bandė slėpti nerimą, juto, kad šneka nelabai įtikinamai.

– Tu man patinki. O visa kita arba nusiseks, arba ne, – bejausmiu balsu atsakė Rozana ir nepastebimai apsidairė. – Aniedu stovi lauke ir stebi mus. Nori įsitikinti, ar mudu tikrai lipsim į lėktuvą.

– Ir aš pastebėjau, – atitarė Robertas, atsigręžė ir draugiškai šypsodamasis pamojavo agentams. – Šunys ir šnipai vidun neįleidžiami, – pusbalsiu pridūrė ir koja stumtelėjo priekin rankinį bagažą.

Pagaliau vartai buvo atidaryti. Sprausdamiesi siauru koridorium, keleiviai skubėjo į autobusą.

Dar trisdešimt minučių – ir visi jau buvo savo vietose. „British Airways“ bendrovės lėktuvas „Boeing 747“ pakilo ir ištirpo bekraščiame mėlyname vakaro danguje. Kardonė kaip galėdamas patogiau įsitaisė prie lango, jį kausčiusi įtampa pamažu atlėgo. Tylomis stebėjo, kaip namai, gatvės ir automobiliai apačioje vis mažėja ir tampa panašūs į žaisliukus. Netrukus Amsterdamas pranyko migloje.

– Ar jau esi buvusi poroj?

Rozana pažvelgė į jį nustebusi.

– Trejus metus buvau ištekėjusi. Už idioto, jei tau įdomu. Ir kad jau apie tai prašnekom, žinok, Robertai: aš nenorėčiau dar kartą susisaistyti nuolatiniais ryšiais. Tai nereiškia, kad esu prieš juos iš principo. Tačiau dirbant mano darbą vargu ar įmanoma planuoti ką nors ilgam laikui. Aš nuolat ant ratų ir retai težinau, kada vėl būsiu namie. Be to, žmonos vaidmuo netinka mano būdui. Vyras mane dusintų.

– Nesąmonė! – paprieštaravo Kardonė neva žaismingai. Tačiau jo veidą aiškiai aptemdė nusivylimas. Jos prisipažinimas atvėsino jį kaip šaltas dušas. Betgi jis ir pats kaltas. Kodėl jį užgavo Rozanos nenoras susisaistyti? Juk ir pats dar visai neseniai nenorėjo ilgam susidėti su jokia moterim.

– Jokia čia nesąmonė! – pažadino jį iš susimąstymo Rozana. – Būk realistas! Gal jau pamiršai, kad aš gyvenu Izraelyje? Tai – ne kitapus gatvės, kad galėtum pasimatyti kada užsigeidęs. Manau, ilgainiui tai taptų nepakenčiama.

– Kai nori, tai ir išeitį randi, – spyriojosi Kardonė. Krūtinę jam tarsi geležinis lankas suspaudė. – Pamatysi, kai porą dienų kartu praleisim rojuje, pasikeis tavo nuomonė. Bent jau aš tuo tvirtai tikiu. Jei neklystu, mudu galėtume gyventi be jokių rūpesčių.

– O jei aš neklystu, – atsiliepė ji su pašaipėle, – tame turistų rojuje tu užsakei dviejų kambarių numerį. Ar atspėjau?

– Tiksliau pasakius, apartamentus, – pataisė jis, tarsi įsimylėjęs jaunikaitis. – Viešbutis yra prie pat jūros, ir mes turėsim nuosavą išėjimą tiesiai iš terasos į Kokosų įlanką. Ypač mane domina salos gyventojai. Norėčiau kartą kitą paiškylauti salos gilumoj. Kaip manai?

– O ką mes ten rasim? – skeptiškai atšovė Rozana. – Būrį purvinų čiabuvių, kurie stengsis tau ką nors įbrukti, ir apgailėtiną virtuvę, daugiau nieko įspūdingo.

– Maniau, tu dar nesi buvusi Antigvoj?

– Taip ir yra! – atsakė ji. – O ar taip jau privalu kiekvienam ten apsilankyti? Nebent jei ten būtų aukščiausios klasės viešbučių

– Kelionės paneigia išankstines nuomones, – šiek tiek įsižeidęs pareiškė Kardonė. – Jei kraštas tavęs nedomina, gali leisti laiką viešbutyje. Ten gausi viską, ko tik gali užsimanyti aukščiausios klasės dama. Bent jau taip rašoma lankstuke.

– Tikrai? Nuostabu! – ji žaismingai pažvelgė į Kardonę. – Ir dar viena noriu tau pasakyti: gal tu ir nusivilsi, bet aš primygtinai reikalausiu sau atskiro kambario. Man viskam reikia daugiau laiko nei tau.

Kardonė apstulbęs pažiūrėjo į ją.

– Tu rimtai?

– Žinoma! Tokiais klausimais aš nejuokauju. Ir beprasmiška būtų mane spausti. Tuo manęs nepaveiksi. Leisk man rinktis! Jei tu tikrai mane taip myli, kaip tvirtini, turėtum būti supratingas! – Ir ji vėl padovanojo jam žavingą žvilgsnį.

– Apartamentuose yra du kambariai ir net durys, kurias galėsim užsirakinti. Specialiai teiravausi.

– Lenkiu galvą! – juokais padėkojo ji, bet tuoj ir vėl surimtėjo.

Kitą dieną, antrą valandą vietos laiku, „Boeing 747“ priartėjo prie Sent Džonso oro uosto. Virš įlankos kabojo sunkūs audros debesys, danguje blyksėjo amalas. Kardonė pažvelgė pro langą ir išsigando. Lėktuvas plačiu lanku nusitaikė į tūpimo taką, nutįsusį toli į užutėkį. Vieną akimirką Kardonei net pasirodė, kad laineris rėšis į vandenį. Vėjo gūsiai blaškė orlaivį į šalis, bet pagaliau jis kietokai dunkstelėjo į „Antigua VC Bird International Airport“46 asfaltą. Sukaukė varikliai, įjungti reversiniu režimu, ir netrukus sunkus reaktyvinis lėktuvas kiek pariedėjęs sustojo.

Dar ore pilotas įspėjo keleivius, kad Antigvą gali užgriūti uraganas ir, ko gero, teks leistis atsarginiame oro uoste. Bet oro sąlygos pagerėjo, ir visas salonas lengviau atsiduso. Kelionės tikslas pasiektas. Kardonė ir Rozana išsekę pakilo iš krėslų.

– Dio mio, – sudejavo Robertas. – Greičiau į lovą! Aš visiškai nusivaręs.

Rozana pasistengė išspausti šypseną ir linktelėjo.

– Bet pirmiau į dušą! – Ji paglostė suglamžytą palaidinukę. – Jaučiuosi taip, tarsi būčiau tris dienas nenusivilkusi šito kostiumo.

Tvankiame ore vos galėjai atgauti kvapą. Išlipus iš lėktuvo Kardonei prakaitas nuo kaktos paplūdo upeliais. Jiedviem prieš akis dunksojo pailgas alyvų spalvos pastatas – oro uosto kompleksas. Smarkūs vėjo šuorai pliekė aerodromą, tolumoj lankstėsi palmės. Muitinės formalumus pavyko atlikti sklandžiai. Vos praėjęs pro pareigūnus, Kardonė iš kelnių kišenės išsitraukė cigaretes.

– Gal prieš sėsdami į taksi išgertume espreso? – pasiūlė Robertas. – Man reikia susirasti adresą, kad taksistas žinotų, kur važiuoti

Ji tik linktelėjo.

Per visą ilgą kelionę jis mažai tesikalbėjo su Rozana. Daugiausia buvo paskendęs savo mintyse, galvojo apie Enriko palikimą. Rozana jam netrukdė ir, ko gero, buvo net dėkinga už santūrumą. Jai iš paskos tempdamas lagaminą link baro, Robertas apžiūrėjo Rozaną iš šalies. Jos veidas atrodė nepriekaištingai, varginančios kelionės pėdsakų beveik nematyti. Tik nuotaika jau nebe ta: tapo dar nešnekesnė, dingo šypsena, kaskart žvalinusi Kardonę.

Beliko pusvalandis iki „Coco Bay Beach Ressort“47, galvojo Robertas, peržiūrinėdamas savo kelionės dokumentus. Ten jis rasiąs svajonių viešbutį – taip jam čiulbėjo kelionių biuro tarnautoja. Apartamentų esama tik atskiruose nameliuose, o jų terasose įrengti baseinai. Svečiai galėsią mėgautis pasakiška būsto vieta, aukščiausios klasės aptarnavimu ir puikiu restoranu.

SISDE

Romoje, Justinianų rūmų salėje, ten, kur kitados stovėjo Nerono termos, nebuvo kuo kvėpuoti. Cigarų ir cigarečių dūmai sunkiu debesiu tvyrojo virš konferencijų stalo. Senais laikais čia sėdėdavo kilmingi Genujos piniguočiai Justinianai, ne tik sugalvoję akcinę bendrovę, bet ir septynioliktame amžiuje šeimos dvare sukaupę vieną didžiausių visoj Italijoj dailės kolekcijų. Šiandien prie šio stalo posėdžiauja šeši vyrai, o jų svarstomi klausimai kuo gražiausiai primena istoriją apie nesuskaičiuojamus turtus ir sukauptus lobius.

Šeši baisiai rimti vyrai prašmatniomis uniformomis, apkabinėtomis ordinais ir medaliais, labai pritiko prie taurios aplinkos – brangios medienos, paauksuotų frizų, antikinių skulptūrų ir sunkių rytietiškų kilimų. Tą ankstyvą rytmetį čia vyko ypatinga sueiga – baigiamasis padėties aptarimas, skirtas didžiausiam Italijos finansų ir korupcijos skandalui. Ypač slaptas posėdis, užmaskuotas ir apsaugotas kaip tik įmanoma.

Pulkininkas Palardas, vidaus saugumo tarnybos operatyvinių pajėgų vadas ir vidaus reikalų ministro asmeninis referentas, pirmininkavo ir bandė vadovauti diskusijai. Be jo, dalyvavo signori Alfredas Brenda, vyriausiasis finansų policijos koordinatorius, valstybės policijos vadovas dottore Ličas Bandinis ir Džuzepė Rendolas, pulkininkas, atsakingas už strateginį ir taktinį skverbimąsi į nusikalstamus susivienijimus. Dar buvo atvykę tenente Pozantas, vadovaujantis pajėgų panaudojimui užsienyje, ir majoras Džankarlas Konternas, slaptosios tarnybos SISDE operatyvinio skyriaus šefas, pagarsėjęs kaip ypač nemalonus ir karštakošis pašnekovas.

Apie slaptąjį posėdį žinojo tik vidaus reikalų ministras ir būrelis artimiausių jo bendradarbių. Vienintelis darbotvarkės punktas – operacija „Agosto grupė“.

– Signore Rendolai, – kreipėsi Palardas į vidaus saugumo tarnybos strategą, – kol dar nepradėjom gilintis į detales, norėčiau paprašyti jus apibūdinti situaciją. Apie politinius dalykus ir nuo mūsų nepriklausančias aplinkybes prašyčiau nekalbėti.

Pulkininkas pasitaisė medalius, pirštų galais tiksliai sulygiavo A4 formato popieriaus lakštų kraštus, visą pluoštelį padėjo statmenai stalo kraštui, o ant viršaus paguldė tušinuką – per vieną centimetrą nuo lapo krašto, lygia greta su juo. Paskui apžvelgė posėdžiautojus.

– Ilgalaikė strategija ir mūsų deklaruojamas tikslas yra karinės ir civilinės saugumo tarnybų sujungimas. Ateityje SISDE ir SISMI sudarys naują bendrą struktūrą CESIS^48. Iki šiol politinės pastangos šia kryptimi nebuvo sėkmingos.

– Gerai, gerai... – replikavo Palardas. – Visa tai gana gerai žinoma.

Rendolas nejučiom suraukė lūpų kampučius.

– Jei mums pavyks atskleisti Agosto bylą ir demaskuoti ponus SISMI generolus, įvyks lūžis. Agosto afera leis mums politiškai diskredituoti SISMI ir lemtingai susilpninti jos vadovybę. Mes jau treji metai dirbame su Agosto grupės byla. Esame pateikę labai daug informacijos, bet diduma jos arba dingo be pėdsakų, arba nuėjo niekais dėl politinių trukdymų. Paminėsiu įstatymų pakeitimus, parlamento nutarimus ir potvarkius, kuriuos inicijavo mūsų visų mylimas vis dar ministras pirmininkas.

– Iš jūsų lūpų Dievui į ausį! – šūktelėjo Konternas, bet Palardui nekantriai mostelėjus kaipmat nutilo.

– Mes žinome, – toliau kalbėjo Rendolas, – kad nors kai kurie jo vasalai ir statė sunkiai įveikiamas kliūtis, Agosto grupė pateikdama melagingai išpūstas sąskaitas pasisavino šimtą penkiasdešimt milijonų eurų subvencijų. – Jis vėl apsidairė ir peržvelgė posėdžio dalyvius. – Leiskite man dėl paįvairinimo priminti vieną dalyką. Populiariausia vagysčių rūšis yra finansų organų apgaudinėjimas. Smulkiau apie tai galite pasiskaityti jums išdalytoje dosjė, pradedant trisdešimt ketvirtuoju puslapiu. Už technologijos naujovių perdavimą ir pagalbą kuriant ginkluotės firmas užsienyje milžiniškos sumos per Lietuvą, Kanadą ir Liuksemburgą keliauja į neapmokestinamas sąskaitas. – SISDE strategas pakėlė akis nuo savo popierių ir visuose veiduose pamatė pritarimą. – Į kiekvieną iš tų valstybių teko pasiųsti teisinės pagalbos prašymą, ir kiekvieną kartą sulaukdavome to paties klausimo: kurgi apskritai padaryti tie nusikaltimai, ypač – kur paskui buvo plaunami pinigai? Tyrimus sunkino šimtai vadinamųjų kryžminių pervedimų į įvairius lengvatinėse zonose esančius bankus, todėl būdavo vargiai įmanoma arba iš viso neįmanoma atsekti pinigų kelią. Ir mūsų advokatai dažnai pamesdavo siūlo galą. Ar kas nors turi klausimų dėl to dalyko?

Tačiau niekas neturėjo, ir pranešėjas, pulkininko Palardo mostu paragintas, kalbėjo toliau:

– Be to, į sistemą plaukė milžiniškos sumos iš narkotikų prekybos, kurią plačiu mastu organizavo ir koordinavo Romanas Grasas ir Ličas Masimas. Taip nuo 2001 iki 2005 metų, mūsų duomenimis, per Lichtenšteino akcines bendroves, Šveicarijos ir Liuksemburgo bankus, per lengvatinės prekybos firmas Panamoje ir Vanuatu Respublikoje praplaukė kiek daugiau kaip penki šimtai trisdešimt milijonų eurų. Per tą laiką mums pavyko įrodyti, kad žinomiems Gynybos ministerijos politikams, partijos bičiuliams ir jų tarpininkams, taip pat Agosto grupės vadovams buvo perduota maždaug keturiasdešimt aštuoni milijonai eurų kaip atlygis už tai, kad dėl jų Agosto grupė per pastarąjį dešimtmetį gavo milijardą eurų subvencijų. Finansinės paramos būdavo prašoma remiantis fiktyviomis investicijų išlaidų studijomis, melagingai paankstintomis pajamomis iš tarpininkavimo ir nesamais palūkanų mokėjimais. Dėl visiems žinomų priežasčių niekas nebuvo suimtas. Kai kurios esminės nusikalstamos veikos buvo ministro pirmininko anuliuotos arba dėl aukštų valstybės pareigūnų imuniteto suspenduotos visai jų kadencijai.

– Taip, taip, – pertraukė pranešimą Palardas, – visa tai mes jau žinom.

Rendolas išsišiepė.

– Maniau, kad mūsų veiksmų istorijos suaktualinimui ir aplinkybių...

– Toliau, toliau! – negailestingai suragino Palardas.

Pulkininkas patempė lūpas, lyg mėgautųsi savo paties pranešimu.

– Tik kai Agosto grupė dėl didelių finansinių klaidų ir staigiai sumažėjus apyvartai įprastinės ginkluotės srityje jau stovėjo ant bankroto slenksčio, reikalai pajudėjo. Teko grupę gelbėti, nes kai kurie vyriausybės nariai yra ginkluotės koncerno akcininkai.

– Aišku kaip dieną! – ironijos kupinu balsu sušuko Brenda. – Tada skubiai nušaunamas pagrindinis kaltinimo liudytojas Džekas kartu su žmona, nes jis turėjo liudyti tyrimo komisijai – ir tvarka.

– Toks buvo parlamento nutarimas, signori! Prisiminkite. – Rendolas džiaugėsi matydamas, kad jo žodžiai padarė reikiamą įspūdį. – Ir kaip tik tada, signori, į žaidimą įsijungė Enrikas Kardonė. Didysis capo Romanas Grasas pasirinko jį ekonomikos patarėju. Kaip iš dangaus nukrito baisybė pinigų, o kredituojantis bankas atsisakė reikalavimo grąžinti skolas. Nepaprastai intensyvus tiriamasis darbas, gausios stebėjimo pajėgos ir moderniausia pasiklausymo technika davė vaisių, ir mes gavom svarbios informacijos apie tai, kaip funkcionavo Kardonės sukurta sistema. Žinome, kad už „Banco di Roma“ suteiktus kreditus laidavo kiti garsūs bankai, bet nežinome, kaip tos garantijos buvo gautos. Avvocato Kardonė sukūrė gudrią sistemą, kurią mes galime labai tiksliai aprašyti, bet negalime įrodyti. Juoba kad tų salų-valstybių vyriausybės varžo mūsų vykdomus tyrimus.

– Aha, vis dėlto yra teisybė pasaulyje! – įsiterpė Palardas. – Gyveno – ir nebėr.

– Mums kyla klausimas: kur tie pinigai? Be to, man įdomu, kur prapuolė Kardonės partneriai advokatai, signori Sena ir Pantrinis? – Rendolas priekaištingai pažvelgė į maggiore Konterną. – Juos būtina sekti dieną naktį. Tai svarbūs liudytojai, galintys padėti demaskuoti visą tinklą. Matyt, stebėjimo būrys kaip tik pietavo, kai kažkas išvežė Seną su Pantriniu. Kitaip nemoku paaiškinti tokios žioplystės. Abu advokatai dingo. Drįstu pateikti eretišką klausimą: ar juos išsigabeno SISMI, ar mafija?

Maggiore Konternas iš pykčio išraudo kaip vėžys.

– Jūs liurbis, ar ne gėda teršti savo lizdą? – šnypštė įtūžęs. – Puikiai žinot, kad mes buvom atšaukti.

– Vadinkit mane kaip tinkamas, bet atrodo, kad jūs, kaip operatyvinės grupės vadas, nesugebėjot reikiamai paveikti kai kurių asmenų. Todėl ir esama pagrindo kelti tokį klausimą, argi ne?

– Tuodu tipai yra išskraidinti, – pro dantis iškošė Konternas. – Bent jau mes taip manom.

– Buvo galima juos suimti anksčiau. Būtume seniai turėję už grotų tuos savanaudžius ir dirigentus, signori, bet... – Rendolas nutilo, nes Palardas atsižvelgė į audringus maggiore Konterno gestus ir suteikė žodį jam.

Operatyvinio skyriaus vadovas pasikėlė nuo krėslo ir padėjo cigarą į peleninę.

– Signore Rendolai, jūs esat gerai informuotas, bet, deja, mažumėlę trumparegis. Kitaip būtumėt užsiminęs, kad planą atlikti kratą Kardonės biure atšaukė Vidaus reikalų ministerija.

– Dabar mes žinome, kad įsakymas nedaryti kratos atsirado per nesusipratimą, – sarkastiškai atšovė Rendolas. – Reikėtų akyliau stebėti kai kuriuos mūsų pačių žmones!

Konternas klastingai nusišypsojo.

– Pulkininkas palietė itin delikačią problemą. Aš už savo vyrus galvą dedu. Bet Romoje yra jėgų, kurioms labai rūpi, kad mūsų tyrimai neduotų apčiuopiamų rezultatų. Kol nėra įrodymų, pavardžių neminėsiu, pasakysiu tik tiek: iš visko matyti, kad mūsų darbą blokuoja karinė žvalgyba, ir visai nenustebčiau sužinojęs, kad advokatai Sena ir Pantrinis yra SISMI rankose. Belieka konstatuoti: tarp parlamentarų yra parazitų, kurie stengiasi padidinti kariškių galią. O kodėl? – Jis apsidairė. – Visa aukščiausioji karinės žvalgybos vadovybė varo jėgos politiką. Tarsi matau Musolinio dvasią sklandant virš jų galvų. Nereikia apsimetinėti: vyriausybėje yra fašistinių elementų! Deja. – Maggiore apsitampė uniforminį švarką, metė į Rendolą paniekos kupiną žvilgsnį ir tyliai pridūrė: – Jūs puikiai žinot, ką turiu omeny.

– Nejaugi? – karingai šūktelėjo Rendolas. – Neužtektų abiejų rankų pirštų suskaičiuoti fašistams Vidaus reikalų ministerijoje. Galėčiau pasakyti ir keletą pavardžių, net tiesioginių jūsų pavaldinių.

– Jūs... klastingasis...

– Ramiau! – suriaumojo Palardas ir energingai pamojavo ranka.

– Rendolas šaltakraujiškai sutinka, – apsiputojęs šaukė Konternas, – kad kas nors būtų pasmaugtas, nušautas arba nuteistas myriop. Ir jis dar drįsta kalbėti apie fašistus mūsų pačių gretose?

– Kiekvienu atveju svarbu motyvas, gerbiamasis maggiore Konternai. Mes čia kalbam apie nacionalinį interesą ir ypatingosios padėties įstatymą.

Dabar prašneko dottore Bandinis, iki šiol vis tvardęs nepasitenkinimą – mat šįsyk jau akivaizdžiai smogta jam pačiam. Jis niršdamas užsipuolė Rendolą:

– Ko jūs čia nosį riečiat? Pats taip dažnai keičiat poziciją, kad negalì susigaudyti, kieno pusėj stovėjot vakar. Tad iš kur man žinoti, ką jūs iš tiesų manot?

Posėdžiui grėsė sumaištis, nes visi kalbėjo tuo pačiu metu ir stengėsi perrėkti vienas kitą.

– Pamatinė mūsų krašto problema – politinio pastovumo stoka! – visus perrėkė Konternas. – Mūsų šalies vyriausybė pertvarkoma taip dažnai, kaip Italijos vyrai keičia apatines kelnaites. „Banco di Roma“ jau penkiasdešimt metų lemia finansų rinkos būklę, o beveik kiekvienas Italijos pilietis turi šansą bent sykį gyvenime pabūti ministru pirmininku. Ko čia stebėtis, kad kiekvienas kvaišas valstybės sekretoriaus padėjėjas braunasi į valdžios viršūnes?

– Tai bent polemika! – užsibarė Alfredas Brenda, bet čia pat buvo nutildytas valdingu Palardo žodžiu.

– Silenzio! – šūktelėjo šis ir vožė delnu į konferencijų stalą. – Mes, signori, privalom sutramdyti asmenines antipatijas! Kas iš to, kad vienas kitam badysim akis klaidomis! Nenutolkim nuo temos! – Ir kreipėsi į Bandinį: – Kas girdėt iš Antigvos?

Bet dottore mostelėjo galva į savo kaimyną Brendą, sėdintį jam įstrižai priešpriešiais.

– Robertas Kardonė yra nepriekaištingai prižiūrimas, – dėkingai perėmė žodį plikagalvis vyriausiasis finansų policijos koordinatorius ir ėmė naršyti po palaidus lapus, paskleistus priešais jį. – Po brolio mirties mes užuodžiam kiekvieną jo pirstelėjimą. Tačiau... – jis kilstelėjo kairįjį antakį, prisimerkė ir peržvelgė kolegas. – Tas rašeiva atrodo būsiąs nekvailas vyrukas. Bent jau nuo tada, kai atsipeikės iš savo... sakykim taip, aklo įsimylėjimo, turėsim jį labai akylai stebėti. Jis dar nenutuokia, kokią palydą yra įsitaisęs. – Brenda patenkintas susijuokė. – Iš tiesų mes atsikomandiravom tą poniutę iš Izraelio ketindami pristatyti ją prie Enriko Kardonės – žinojom, kad jis labai mėgsta malonumus. Buvom sudarę visą scenarijų, kaip panaudoti Lorano, ir suplanavę atsitiktinį jos susitikimą su Kardone. Tai gan subtilus reikalas, apie kurį Romanas Grasas neprivalėjo nieko žinoti – būtume praradę jo pasitikėjimą. Kol kas tiek žinių. – Plikagalvis atsikvėpė visu krūtinės ląstos tūriu. – Dabar toji dama užsiėmusi broliu. Bet mums iškilo dvi kitos labai sunkios problemos, ir visai skirtinguose frontuose.

– Kokios? – striukai paklausė Palardas.

– Maggiore Konternas jas jau paminėjo: viena – tai d’Aventūra, kita – mūsų kolegos kariškiai, – atsakė Brenda. – Juokinga jau vien tai, kad dvi žvalgybos daug metų seka viena kitą. Bet argi tas faktas, jog Kardonės nužudymu turim džiaugtis kaip laimingu atsitiktinumu, labai padėjusiu mūsų darbui, – argi tai nerodo, kaip skursta mūsų padalinys? Ir vis tiek mes galiausiai pažengėm toliau. Bet ne, dabar SISMI dar labiau trukdo mums dirbti. Žmonės nerimauja. Matyt, kai kuriems Gynybos ministerijos sinjorams jau kelnės pilnos.

– Iš kur tokia išvada? – suniurzgė Palardas.

– Fesonis ir Kazagrandė prigriebė d’Aventūrą Bolonijoj ir, matyt, suvystė. Manyčiau... tai kiaulystė: pagaliau juk mes, o ne jie įsakinėja Kovos su mafija žinybai.

– Ir ką?

– Manau, tai principo reikalas. Kita vertus, Fesonis ir Kazagrandė nenorėdami padarė mums paslaugą, nes tas comandante d’Aventūra tokiais savavališkais veiksmais nubaidė SISMI agentus. Gal tyčia, gal netyčia – to kol kas negaliu pasakyti. Bet apie tai išsamiau papasakos dottore Bandinis.

Palardas mostu parodė į liekną jaunuolį, kuris sėdėjo priešais užsikniaubęs ant stalo ir susikaupęs žiūrėjo į popieriaus lakštą. Išgirdęs savo vardą, Bandinis pakėlė galvą.

– Atrodo, kad Livijus d’Aventūra ir commissario Venaras yra užmezgę su kai kuo labai gerus neformalius ryšius, – tingiai košė žodžius. – Vargiai rastume tokį kampelį, kur nebūtų įkišę nosies karabinieriai. Man bent aišku: d’Aventūra yra gavęs informacijos, kuria disponuoti neturi teisės. Vienas Dievas težino, kaip jam į rankas pakliuvo visiškai slapti dokumentai ir duomenys.

– Galiu kai ką pridurti šiuo klausimu, – atsiliepė Palardas. – Aš suteikiau d’Aventūrai įgaliojimus sudaryti ypatingąją komisiją ir leidau nevaržomam tirti Enriko Kardonės nužudymo bylą. To reikėjo, kad ir Kovos su mafija žinyba Palerme pamatytų, jog Vidaus reikalų ministerija gyvybiškai suinteresuota pagauti žudiką. Todėl aš jam perdaviau kai kurias dosjė, aišku, su spragomis. Su jomis nei jis, nei jo padėjėjas Venaras nieko iš esmės negali imtis.

– Net jeigu taip ir yra, vis tiek neaišku, kaip jis prasibrovė iki Agosto koncerno vidaus informacijos, – suniurnėjo Bandinis. – O tai savo ruožtu paskatino jį nuskristi į Boloniją ir pasikalbėti su Robertu Kardone.

Palardas abejodamas papurtė galvą.

– Aš tai vertinčiau kaip normalią sumanaus valdininko atliekamo tyrimo sėkmę. O ką jūs norėjote tuo pasakyti?

– Fesonis ir Kazagrandė, gavę įsakymą iš aukščiau, iš Gynybos ministerijos, nušalino d’Aventūrą nuo tyrimo. Manoma, kad jo darbą pratęs Venaras. Turbūt kai kas valdžios viršūnėse tiki, jog tas jaunikaitis ne toks pavojingas. Beje, minėtą įsakymą perdavė vienas Gynybos ministerijos valstybės sekretorius!

– To negali būti! – sušnopavo Palardas; jo lūpos drebėjo iš įsiūčio. – Kaip tie prakeikti bezdaliai, sėdintys šiltuose ministerijos krėsluose, drįsta atšaukti mano nurodymus?

– Questore Minetis pranešė man telefonu, kad šį nutarimą judu su Fesoniu suderinot, kas mane, atvirai sakant, nustebino.

– Nesuvokiama! – šaukė Palardas. Įsiutęs apėjo konferencijų stalą, neištraukdamas rankų iš kišenių. – Pasakykit, kad tai tik antis! Kodėl aš būtinai privalau derinti savo veiksmus su kažkokiu šiknium iš karinės žvalgybos? O ir iš viso aš nesileisčiau į kalbas su Fesoniu, net atsidūręs su juo negyvenamoj saloj.

– Deja, tai taip pat tikra kaip ir tai, kad aš čia sėdžiu, – nusišiepė Bandinis. – Bet galiausiai jūs pats dėl to kaltas. Juk jūs pats pasodinot Minetį į policijos komisaro krėslą. Ir vis dėlto humoristiškai vertinant galima tame paaukštinime įžvelgti ir šį tą teigiamo, jei tik leisit man paaiškinti, signore pulkininke.

– Tik jau nesivaržykit, juokdary! – nedraugiškai metė Palardas.

Bandinis, su juo – ir visa draugė, sukikeno.

– Minetis turi kai ką bendro su mano pudeliu. Daro tai, kas liepta, ir neklausinėja. Bėda tik ta, kad tarnauja kiekvienam, kuris gana garsiai rėkia. Jūs tikriausiai sakysit, kad Minetis yra lojalus valdininkas.

– Na ir kas iš to? – piktinosi Palardas.

– Ogi tas, jog dabar metas mums pasinaudoti palankia padėtim. D’Aventūros atšaukimas galėtų mums labai praversti, kadangi esam karštojoje fazėje. Į Palermą prasiskverbė žinia, kad Lorano atvyko Italijon, ir reikia manyti, jog d’Aventūra ir jo padėjėjas padarė iš to atitinkamas išvadas. Juodu įsitikinę, kad Lorano kibs ant Kardonės kabliuko.

– Ar aplink mane vieni diletantai? – riaumojo Palardas. – Maža to, kad mums kainavo baisybę laiko ir pastangų, kol įtaisėm Lorano kuo arčiau Romano Graso, dabar turim dar ir baimintis, kad ji bus demaskuota. Ar jūs bent nutuokiat, ką galim prarasti?

– O kodėl mums paprasčiausiai neatskleidus savo planų tam d’Aventūrai? Jis lojalus vyras, – įkišo trigrašį Konternas.

– Todėl, kad jį dieną naktį stebi SISMI agentai, – atrėmė Palardas. – Jis praverčia mums tik kaip tarpininkas. Vienintelis mūsų koziris šiame lošime yra Lorano. Jeigu jos vaidmuo iškils aikštėn, galim susirinkti žaislus.

– Nėra jokio pagrindo, signori, būti pesimistams! – tai Brenda pašoko iš vietos ir puolė į karštą žodžių mūšį. – Lorano legenda nepriekaištinga. Visi, net ir SISMI savimylos, iki šiol tebetiki, kad ji dirba mafijai. Būtų gerai, jeigu kurį laiką taip ir liktų. Ypač Romanas Grasas neturi nieko įtarti, o jei bus kitaip, čia jau nieko nebepadarysi.

– Tai kokia problema? – paklausė Palardas visus kartu.

– Problema ta, – vėl prabilo Bandinis, – kad Sforcanas vis dar nesučiuptas. Privalom jį rasti ir sunaikinti, kol nepakliuvo į rankas Grasui arba d’Aventūrai. Kitų galimybių nėra.

– Niekų šnekos! – įsiterpė Konternas. – Esu įsitikinęs, kad Romanas Grasas ir jo samdomi žudikai pasirūpins Sforcanu. Kam mums visu būriu medžioti vieną menką mafiozą? Jo vis tiek jau niekas nebeišgelbės, o ir jo prapultis – ne kažin koks nuostolis visuomenei.

– Piano, piano Mano nuomonė kitokia! – aštriai paprieštaravo Palardas. – Būtinai turim rasti Sforcaną, jei nenorim, kad bylos imtųsi speciali tyrimų komisija.

– Kodėl? – dabar jau paklausė Rendolas, apie kurį manyta, kad jis bemaž visada žino daugiau už kitus čia esančius.

– Nesėkmingas sutapimas, – pripažino Bandinis, nors pažiūrėti ir liko ramus. – Sforcanas ir tenente Sandras Montolijus buvo geri draugai. Kaip neseniai patyrėm – pažįstami dar nuo mokyklos suolo. Paskui ieškojo vienas kito ir susirado. Taigi Montolijaus maskuotė nuėjo šuniui ant uodegos.

– Ar negalėtumėt paaiškinti smulkiau? – paprašė Palardas.

Bandinio veide spindėjo tramdomas pasididžiavimas.

– Laimei, ponai kariškiai manė, kad niekas nestebi jų veiksmų. O aš tuo metu kai ką sužinojau. Vyresniojo leitenanto Montolijaus slapyvardis buvo Montis. Kardonės nužudymas nufilmuotas labai slapta naujausios konstrukcijos kamera. Iš viso to atrodo, kad žmogžudystę filmavo kariškių agentas.

– Madonna mia! – sušuko Palardas, žiūrėdamas į Bandinį nuostabos kupinu žvilgsniu. – Taip aiškiai jūs, Bandini, dar nė karto nesat viso to išdėstęs!

– Mi scusate, signore Palardai, bet kaip tik dėl to aš neprieštaravau, kad Lorano nušautų Montį, – dėstė jis, – juoba mums yra žinoma, kad Romanas Grasas kurstė būsimąjį Kardonės žudiką. Tas atsitiktinumas ne tik gerokai sutvirtino Lorano padėtį Graso akyse. Montolijaus mirtis turėjo dar vieną šalutinį poveikį – šaunuolis Fesonis atsidūrė Romano Graso rankose, kas dar mažumėlę palengvino mums darbą.

– Ar negalėtumėt ir mus supažindinti su savo teorijomis? – sumaurojo maggiore. – Jūs lengva ranka leidžiat nukepti agentą, o aš apie tai nieko nežinau.

– Delsti buvo pavojinga, – suniurnėjo Bandinis. – Iš visa ko atrodė, kad Montolijus žada prikirpti uodegą kolegai. Fesonis jau keli mėnesiai dulkina Montolijaus žmoną, tai mes žinom iš sekimo duomenų. Todėl dabar turim veikti išvien ir žūtbūt surasti Bruną Sforcaną. Jis žino, kad Lorano yra ne tik Romano Graso draugė, bet dirba ir mums. Tas vaikinas, visų pirma, ne koks nors bukagalvis, antra, Santorinis yra jo dėdė. Gal jis naudojasi jo prieglobsčiu ir jam viską išpasakojo.

– O mes viso to iki šiol nežinojom? – piktai sušnypštė Palardas.

Bandinis atsainiai gūžtelėjo pečiais.

– Jūs patys suprantat, kad nėra taip paprasta prasiskverbti į mafijos vidų, juoba kad esama tam tikrų susitarimų aukščiausiu lygiu dėl materialinių interesų. Todėl visas reikalas tampa velniškai opus.

– Negi mums reikia tai sakyti, dottore! Kai reikalas liečia pinigus... – Palardas susijaudinęs pašoko nuo kėdės ir nebaigė sakinio. Atsirėmė abiem rankomis į stalą ir palinko į priekį tarsi plėšrus žvėris. – Na ir?.. Toliau?.. – Jis gręžte gręžė žvilgsniu Bandinį. – Kaip apskritai galėjo šitaip kvailai rutuliotis įvykiai?

– Matyt, Sforcanas pasislėpė Albergerijos kvartale ir sužinojo, kad Lorano likvidavo jo bičiulį, – toliau samprotavo Bandinis. – Tada spruko galvotrūkčiais. Lorano bandė jį sučiupti, bet vaikinas orientavosi tam pastate geriau už ją. Lyg to dar būtų maža, kaip tik tada ten išdygo tasai d’Aventūra. To niekas negalėjo tikėtis. Turbūt jai teko paleisti iš akių Sforcaną ir pasirūpinti tuo Palermo comandante, nes atsarginiame bute tebebuvo įkalčiai. Be kitų daiktų, ten stovėjo kompiuteris, kuriuo naudojosi SISMI komanda.

– Koks asilas turėjo būti SISMI agentas, kad užfiksuotų laikmenoje tokius kompromituojančius įrašus? – išdidžiai pareiškė Palardas. – Sėkmė ateina tada, kai kitam nepasiseka. Horacijus tai labai teisingai pastebėjo dar trisdešimt metų prieš Kristų.

– Ir vis dėlto Lorano pergudravo d’Aventūrą ir patvarkė butą, – papildė savo samprotavimus Bandinis. – Aš liepiau Lorano perduoti kamerą Romanui Grasui. Taip sakant, kaip pasitikėjimo ženklą.

– Teikitės paaiškinti man šios akcijos užkulisius! – gaižiai sušnypštė Palardas. – Nepatinka man nei metodas, nei rezultatas. Ką reiškia toji beprotybė?

– Mūsų skyriaus strategijos štabui teko nelaimę paversti laimėjimu, – užuolankomis pradėjo Bandinis. – Dėl tokios įvykių eigos mums reikėjo velniškai skubėti ir apsispręsti, ką rinktis, – marą ar cholerą. Žmogžudystę transliavo visi televizijos kanalai, bet išliko ir originali vaizdajuostė. Ją, kaip jau žinom, padarė Montis, arba, tikriau sakant, Montolijus, turintis asmeninių sąskaitų su Fesoniu.

– O kas mums dabar iš to?

– Nagi tas, kad Romanas Grasas laiko tą Fesonį už pakarpos ir verčia paklusti. Jei suėmus Fesonį ir Grasą mums pavyktų įrodyti jų tarpusavio priklausomybę, tai gerokai susilpnintų SISMI pozicijas. Šiuo metu mes sekam kiekvieną to agento žingsnį. Be to, ištyrę standųjį diską sužinojom, jog visus tris SISMI agentus, Fesonį, Montolijų ir Kazagrandę, jau prieš keletą metų buvo užverbavusi Gynybos ministerija ir įpareigojusi pasirūpinti, kad finansinis skandalas dėl Agosto grupės per daug neįsisiūbuotų. Tikiuosi, mūsų surinktos medžiagos turėtų pakakti užsakovams įvardyti.

– Tai mums nebe pirmiena, – nuramino jį Palardas. – Tuo atžvilgiu galim pasikliauti, viena vertus, puikiais mūsų ryšiais su žiniasklaida, kita vertus, mūsų vis dar ministru pirmininku. Visas keblumas tas, ponai, kad turim sukelti kontroliuojamą griūtį, kuri nepridarytų šalutinių nuostolių mūsų pačių gretose.

– Tai bus įmanoma tik žinant, kas ministerijoj tampo virvutes, – prašneko Rendolas. – O tam mums reikalingi Enriko Kardonės užrašai. Mes komandiravom sinjoriną Lorano į Boloniją ir įpareigojom padirbėti su jo broliu.

– Ar žinoma kas nors konkretesnio apie Kardonės užrašus? – paklausė Bandinis.

Rendolas linktelėjęs patvirtino:

– Iš Premeno biuro apklausos protokolų matyti, kad gynybos ministras ir jo generolai, Graso padedami, nugabeno į Vanuatu milijonus dolerių. Be to, žinome, kad Enrikas Kardonė, norėdamas apsisaugoti, lengvatinėje prekybos zonoje esančiame Antigvos banke padėjo saugoti kažkokius užrašus. Jie ne tik padėtų atskleisti visą tinklą, bet ir pateiktų įrodymus dėl Agosto skandalo. Turėdami tuos dokumentus, tvirtai laikytume už kiaušių ministrą kartu su visa korumpuota jo gauja.

Toks atsakymas lyg ir tenkino Palardą, jis pirmąsyk be įtampos nusišypsojo ir kreipėsi į Džuzepę Rendolą, kuris pasigardžiuodamas traukė cigaretę ir pūtė dūmų žiedus į lubas:

– Signore, išduokit man paslaptį, kaip mūsų šaunioji Rozana Lorano sugebėjo pavergti didįjį Romaną Grasą!

Pašaipus jo tonas pralinksmino visus posėdžiautojus.

– Grasas daug metų varė plataus masto biznį su Izraelio ginklų pramone, – aiškino Rendolas. – Jį visą tą laiką stebėjo mūsų kolegos izraeliečiai iš Mossad. Akivaizdu, jog tenykštė valdžia manė esant būtina atidžiai stebėti Romaną Grasą. Haifoje Grasas susipažino su Lorano ir, matyt, taip ja susižavėjo, kad pamiršo atsargumą. Kaip tik tuo metu signorina Lorano ėmė tarnauti ir mums. Tųdviejų pažintis trunka jau ketvertą metų. Mes pasinaudojom palankia situacija ir sugebėjom užverbuoti Lorano. Atrodo, mūsų ilgalaikė strategija pagaliau pradeda duoti vaisių.

– Reikia tik stebėtis tos moters sugebėjimais, – tarė Brenda. – Šitiek laiko vedžioti už nosies Grasą ne taip jau paprasta.

– Ji yra bejausmė niekšiška ragana, – susijuokė Rendolas. – Graži, protinga, seksuali ir pavojinga. Maskuojasi kaip chameleonas. Dėl savo kilmės ji labai prisirišusi prie Italijos. Jos tėvai kilę iš Sicilijos. Mūsų agentė – karšta patriotė. Ideali bendradarbė, Italijos labui neatsisakanti pasinaudoti net savo grožybėmis, kurių jai prigimtis nepagailėjo.

Posėdžio dalyviai pritardami linkčiojo.

– Kaip jūs vertinate galimybes sėkmingai įvykdyti operaciją Antigvoje? – pasidomėjo Palardas.

Rendolas niekinamai suraukė lūpas ir mostelėjo į greta sėdintį kolegą, kuris iki tol tik tylomis klausėsi.

Pulkininkas Palardas kreipėsi į tenente Pozantą:

– Kaip ketinama toliau veikti Antigvoje?

– Jokio plano nėra! – Pareigūnas, vadovaujantis užsienio operacijoms, išsišiepė nuo ausies lig ausies, mėsingos jo lūpos, rodos, visada reiškė tik pasitenkinimą, o apvalainas kūnas palaimingai ilsėjosi. – Kol d’Aventūra su savo asistentu nestoja mums skersai kelio ir kol tasai Robertas Kardonė dar nepasiėmė dokumentų iš banko, tol galim ramiai žiūrėti. Kardonės elgesį lengva numatyti. Spėjam, kad jis, kaip išdidus įpėdinis, įsikurs Enriko Kardonės tėvonijoje. Toks sprendimas poetui būtų naudingiausias. Aš prognozuoju, kad jis, pasimėgavęs su Rozana karštomis Karibų naktimis, tikisi įkalbėti ją likti kartu palaimingoj saloj. Mums neturėtų būti jokio vargo prieiti prie tų dokumentų.

– Tada pasirūpinkite, tenente Pozantai, kad Robertui Kardonei Antigvoje nieko nenutiktų. Tik jau pasistenkite veikti be triukšmo.

– Manau, galim visiškai pasikliauti Rozana.

Palardas priėjo prie bufeto, ant kurio buvo išdėstyti gėrimai, švieži vaisiai ir tramezzini, įsipylė stiklinę vandens ir vėl kreipėsi į posėdžiautojus:

– Eikim prie ne tokių malonių darbotvarkės klausimų. Kaip toli nužengę mūsų konkurentai? Ar jie žino, kur šiuo metu yra mūsų poetas?

Žodžio paprašė Randolas.

– Reikia vadovautis spėjimu, kad žino. Kardonei labai pavojinga grįžti Italijon. Karinė saugumo tarnyba darys viską, kad tik gautų tuos popierius. Ji nerizikuos kęsti gyvo liudytojo, galinčio ir į spaudą kreiptis. O tai visai tikėtina. Tai, ką žino, Robertas Kardonė jau sugebės paversti bestseleriu.

Palardo kaktoje susimetė raukšlės.

– Ką tuo klausimu pasakys mūsų dottore Bandinis? – metė klausiamą žvilgsnį į valstybės policijos vadovą.

Bandinis palingavo galvą.

– Mes susiduriam su gan painia situacija: Rozana Lorano permesta nuo Graso prie Roberto Kardonės. Grasas laukia, kada Kardonė patikės jai pinigus ir brolio užrašus. Pasiekusi tikslą ji privalo Kardonę likviduoti. Jeigu to nepadarys, Lorano bus riesta. Mat jei Kardonė susiruoš grįžti Italijon, Grasas apie tai sužinos, kai tik SISMI įleis Kardonę į šalį. Tada jam kils klausimas, kodėl Lorano jo nelikvidavo. Graso budeliai įvykdys nuosprendį, kad ir pavėluotai, ir Lorano bus demaskuota. O jei Kardonė su brolio dokumentais išsisuks nuo Graso, jį sučiups SISMI agentai, ir jam vis tiek galas. Abiem atvejais mūsų ilgametis darbas nueis niekais.

– Kas girdėti apie Santorinį ir Masimą? Ar pavyko sužinoti ką nors daugiau? – pasiteiravo pulkininkas Palardas.

– Juos tarsi žemė būtų prarijusi, – atsakė Brenda, vyriausiasis finansų policijos koordinatorius. – Niekas nežino, kur jie dingo. Paskutinį kartą buvo pastebėti važiuojantys iš Pricio į Palermą. Nuo tada – jokio pėdsako.

– Čia kažkas labai įtartina, – tėškė Palardas. – Masimas pasiuntė į Vanuatu savo galvažudžius Rufą ir Galertę. Turėjo būti kokia nors priežastis.

– Graso lėktuvas, kuriuo jie skrido, buvo pastebėtas Brisbane, o paskui, visai netrukus, nusileido Vanuatu oro uoste. Vadinasi, Romanas Grasas ir jo žmonės įsitikinę, kad avvocato Kardonė išvogė sąskaitas, buvusias Vanuatu. Be to, mes žinom, kad turėjo būti pinigų pervedimas į Antigvą. Bent jau tokią išvadą galima daryti iš pokalbių, nusiklausytų Šventosios Liucijos skersgatvio bute. Ten Robertas Kardonė skaitė bičiuliui laišką, gautą ne paštu, kaip įprasta, nes korespondenciją, jam siunčiamą paštu, mes peršviečiame. Spėjame, kad tai vienas iš Premeno biuro dokumentų. Kardonė buvo ten pastebėtas kraunantis dėžę į mašiną. Kiek žinom, jis gavo palikimą. Labai daug pinigų. Turėjo testamentą ir jį pateikė Palancos notarų kontorai. Nusiklausyti Kardonės pašnekesiai su bičiuliu Karlu Alberčiu neabejotinai patvirtina mūsų manymą, kad avvocato Enrikas Kardonė apmovė mafiją.

– Ar tai reiškia, kad tie du Masimo ir Santorinio galvažudžiai jau lipa ant kulnų Robertui Kardonei? – irzliai paklausė Palardas.

– Ne, mes taip nemanom. Grasas kliaujasi Rozanos ištikimybe ir tvirtumu. O mes pasirūpinom karingu jos įvaizdžiu. Beje, tas įvaizdis gan tiksliai atitinka tikrovę. Mums tiesiog pasisekė, kad toji moteris dirba mums.

Palardas linktelėjo.

– Vis dėlto kokia prasmė buvo Grasui komandiruoti į Vanuatu tuodu galvažudžius? Juk nei jie ten buvo prileisti prie pinigų, nei gavo informacijos iš bankų.

– Prasmė kuo aiškiausia, – paprieštaravo Bandinis, – ypač jei tie mafiozai turėjo įgaliojimus. Neatmesčiau galimybės, kad jie sužinojo, kur dabar tie pinigai.

– Bet atrodo, kad Lorano pirmiau nukniauks kaulą mūsų Romanui Grasui iš panosės. Kad ir kaip žiūrėsi, sąskaita dabar – ne svarbiausia. Be to, neturėtume jokio teisinio pamato apkaltinti Robertą Kardonę, jeigu jis sugalvotų palikti sąskaitą ten, kur ji yra. Mūsų tikslas kitas. Dėl to sutariam visi čia esantys. Mums reikia nepaneigiamų įrodymų, jog kai kurie dabar aukštus postus užimantys politikai yra įsivėlę į korupciją, pinigų plovimą ir machinacijas su subvencijomis, kad sustiprintume būsimo mūsų ministro pirmininko pozicijas ir padėtume jam laimėti rinkimus.

Pulkininkas Palardas rankos mostu parodė, kad norėtų pertraukos.

– Jeigu signori pageidautų pasistiprinti... – Žvilgtelėjo į bufetą ir kreipėsi į Rendolą: – O jūs kartu su kitais čia esančiais numatykite tolesnius mūsų žingsnius. Mums nieku būdu nevalia prarasti įvykių kontrolę. Po valandos aš turiu susitikti su vidaus reikalų ministru. Jis nori išgirsti naujausią informaciją apie esamą padėtį.

Seras Edvinas Galacheris

Roberto Kardonės nervai buvo įtempti. Nė trims valandoms nepraėjus jis turėtų susitikti su seru Edvinu Galacheriu Nelsons Dockyard^49 restorane „Admirolo smuklė“: ten jie valgys priešpiečius ir jis pagaliau sužinos šį tą apie brolį. Paskui, kaip seras Galacheris pasiūlė telefonu, juodu kartu važiuos į banką. Seras Galacheris buvo lyg tarp kitko užsiminęs, kad Robertui neverta iškraustyti lagaminų viešbutyje, kur kas geriau būsią apsigyventi nuosavame name; ta pastaba sujaudino Robertą, nors seras Galacheris jam jau elektroniniu paštu buvo pranešęs, kad, sutvarkius vieną kitą formalumą, nebebūsią kliūčių apžiūrėti naująsias valdas.

Per pusryčius jis nutylėjo Rozanai tą naujieną. Norėjo pirmiau pats įsitikinti, kaip atrodo vadinamoji rezidencija. Ir ne vien todėl.

Tą saulėtą rytą, kai terasoje šalia apartamentų jiems buvo patiekti gausūs pusryčiai, jis pamatė Rozaną visai kitokią: uždarą, nešnekią ir keistai santūrią. Kol jis tvarkysiąs reikalus, ji pageidavo pasilepinti viešbučio sveikatingumo centre; tai tiko ir Robertui, nes jam rūpėjo pasišnekėti su seru Galacheriu be liudytojų.

Jis nusprendė savaip nuraminti nervus: išvažiuoti iš viešbučio atviru taksi ir kiek pasivažinėti, apžiūrėti įdomesnes vietas, o paskui baigti tą kelionę Nelsons Dockyard.

Per ekskursiją jis aplankė nedidelius Bolanso, Ebenezerio ir Ol Seintso kaimus salos gilumoj. Kelias vingiavo pro romantiškas įlankas, per neliestą gamtą. Apie salos grožį buvo susidaręs nuomonę dar namie, bet tikrovė už kiekvienos kalvos, kiekvieno posūkio ir kiekviename apžvalgos taške rodėsi dar gražesnė. Apelsinmedžiai ir citrinmedžiai tarsi lenktyniavo su švytinčiais hibiskais, bugenvilijomis ir žakarandomis. Negrįstas kelias vinguriavo per vešlią atogrąžų augaliją, kurią Robertas suvokė lyg kokaino sukeltą viziją. Mašina riedėjo pro vietinių žemdirbių gyvenvietes. Mediniai barakai spalvingai išmargintomis sienomis pabirę palei kelią, o tuoj už jų kyla žalumoj skendintys šlaitai. Tarp palmių ir milžiniškų mango medžių ant virvių išdžiaustyti skalbiniai – įvairiaspalviai drabužiai, languotos nosinės ir paklodės. Aitrūs dūmai kyla iš kreolų židinių, kuriuose kepa žuvis, ir stelbia rusenančių šiukšlių tvaiką. Prieš Kardonės akis slinko kitoniškas pasaulis. Robertas žvalgėsi į besijuokiančius žmones, į draugiškus jų veidus, spindinčius neslepiamu smalsumu. Jo vidinė įtampa slūgo. Pagaliau jie priartėjo prie Sent Džonso uosto ir Kardonė paprašė vairuotoją sustoti prie dokų.

Čionai akį džiugino ištaigingos jachtos, išmetusios inkarą prie krantinės; viena per kitą jos šaukė apie savininkų turtus. Kardonės žvilgsnis siekė tolyn, iki senosios Fort Džeimso tvirtovės. Ligi sutartos valandos dar buvo kiek laiko, tad jis pasuko į pagrindinę gatvę. Ir netikėtai atsidūrė pasaulyje, pilname muzikos ir ritmiškų judesių. Nerūpestingas gyvenimo džiaugsmas užkrėtė ir jį. Čia į viena pynėsi linksmas vaikų klegesys, muzika ir spalvos. Birbiantys motociklai, dardantys automobiliai ir perkrauti sunkvežimiai, tarp jų zujantys šunys, moterys su sunkiomis skalbinių pintinėmis ant galvos, stumiančios išklerusius karučius – visi grūdosi ir balsu skynėsi kelią per maišatį, viešpataujančią siauroj pagrindinėj gatvėj.

Sent Džonso gatvės Kardonei regėjosi kaip įstabus spalvų šėlsmas. Dešinėj ir kairėj viena prie kitos glaudėsi margos medinės lūšnos, nepasidalijančios vaivorykštės spalvų. Kai kurios kampuose buvo paramstytos akmens luitais, kitoms pašlyti neleido mediniai stulpai.

Pro plačiai atvertas restorano duris liejosi „keptuvių ansamblio“ muzika. Kardonė nejučiom ėmė žingsniuoti jos ritmu. Į akis krito ryškiai žalias kolonijinio stiliaus pastatas – Hemingvėjaus namas. Robertas nusprendė išgerti vaisvandenių, nors tenykštė smuklė garsėjo veikiau stipriais kokteiliais. Jis patogiai įsitaisė medinėj verandoj ir ėmė stebėti gatvės bruzdesį.

Pamažu artėjo sutartas laikas. Kardonė atsigėrė pasiflorų sulčių ir mostu pasišaukė taksi. Ilgokai pavažiavęs Senuoju keliu, vingiuojančiu pakrante, jis atsidūrė Širlės kalvose, nuo kurių atsiveria įspūdingas vaizdas į Ingliš Harboro miestelį. Kvapą gniaužiantis reginys – žydra įlanka kalvos papėdėj ir tankios džiunglės tolumoj – pranoko visus vaizdus iš atvirukų. Toliau kelias vedė prie senojo molo, kur kitados bazavosi admirolo Nelsono laivynas. Aštuonioliktame amžiuje čia buvo didžiausias gamtinis uostas visose Karibų salose ir svarbus Didžiosios Britanijos laivyno atsparos punktas. Dabar uosto teritorija su senoviniais dokais, gyvenamaisiais namais ir sandėliais viliojo turistus kaip nepakartojamas muziejus po atviru dangum. Prieš Kardonės akis stūksojo trijų šimtų metų senumo plytinis pastatas, kur kitados buvo Anglijos karališkojo admirolo buveinė, o dabar svečių laukė keli restoranai ir viešbutis.

Kardonė juto, kaip kaista jo nervai belaukiant susitikimo su seru Galacheriu. Jis smalsiai apsidairė. Keletas lankytojų sėdėjo sode – idealioje vietoje, iš kurios galėjai stebėti, kas vaikšto prie laivų, paspoksoti į prabangias jachtas, kurios čia stovėjo išmetusios inkarą.

Jis jau buvo beketinąs susistabdyti pro šalį skubantį padavėją ir pasiteirauti sero Galacherio, bet kaip tik tada kažkas užkalbino jį iš už nugaros:

– Jūs tikriausiai būsite Robertas.

Skardus balsas su anglams būdingu akcentu skambėjo šiltai ir draugiškai. Kardonė atsigręžė. Priešais jį stovėjo tvirtas vyras maloniu rusvai įdegusiu veidu. Į akis ypač krito tankios sniego baltumo žandenos iki pat smakro. Vaiskios žalsvai mėlynos akys žvelgė į pašnekovą tiriamai ir net kiek šelmiškai.

– Galacheris, – prisistatė vyriškis, linktelėjo ir nusišypsojo. – Pažinau jus išsyk, kai tik atėjot į sodą. Turiu pasakyti, kad esat labai panašus į brolį, kaip iš akies trauktas. – Jis ištiesė Kardonei ranką ir stipriai paspaudė. – Sveiki atvykę į Antigvą, gražiausią iš Karibų salų!

Kardonė vos tramdė juoką. Seras Edvinas atrodė nužengęs tiesiai iš devyniolikto amžiaus angliško romano. Nors ir draugiškai sutiktas, Robertas kiek drovėjosi: jį varžė pašnekovo charizma.

Seras Galacheris pasirodė beturįs subtilią nuojautą. Jis elegantiškai nepastebėjo Kardonės sumišimo ir kalbėjo toliau:

– Eime! Rezervavau sode staliuką, prie kurio galėsim netrukdomi šnekučiuotis. – Parodė į stalą po medžiu, iš kur buvo matyti prieplauka. – Pasirinkau šį restoraną, nes turėjau reikalų Ingliš Harbore, o čia labai ramu ištisą dieną.

Kardonės jaudulys kiek atslūgo, juoba kad Galacherio draugiškume nebuvo nė šešėlio perdėto mandagumo ar net manieringumo.

– Savo laiške Enrikas rašė, – prašneko Robertas, – kad jus siejo artima draugystė. Anksčiau jis niekada nebuvo man užsiminęs apie jus. Tiesa, turiu prisipažinti, kad mudu, tai yra Enrikas ir aš, niekada nebuvom labai...

Seras Edvinas numojo ranka ir šyptelėjo.

– Žinau, signore. Aš labai daug žinau apie jus. Pavyzdžiui, kad esat rašytojas. – Akimirką nutilo ir nesivaržydamas įdėmiai pažvelgė į Kardonę. – Įdomi profesija. Ir sunki.

– Ne kiekvienas mėšlas turi šansų tapti gera trąša, – nusišaipė Kardonė. – Lygiai tas pat tinka rankraščiams, kuriems skirta tapti knygomis.

Galacheris be balso nusijuokė.

– Taigi, ir aš manau, kad nei Sokrato, nei Ovidijaus, nei Nyčės mūsų dienų bankai nelaikytų pasitikėjimo vertais klientais. Matot, pasaulis kupinas vilčių ir neteisybės.

Galacherio veidas buvo glotnus kaip prakilnaus Londono bankininko, neturinčio nei bėdų, nei rūpesčių. Nepriekaištingas tamsiai pilkas kostiumas su liemene, vyšninė fantazija kišenaitėje, krakmolyti balti marškiniai be menkiausios dėmelės ir raudona peteliškė. Pridėtum dar skėtį ir katiliuką – ir štai tau tikras džentelmenas iš Trafalgaro aikštės Londone. „Ir kaip seras Edvinas ištveria tokį karštą ir tvankų šio krašto orą?“ – stebėjosi Kardonė.

– Mielas Robertai... tikiuosi, neprieštarausit, jei šitaip kreipsiuosi? – pertraukė Galacheris Kardonės apmąstymus ir šiam nespėjus atsakyti kalbėjo toliau: – Nuoširdžiausiai jus užjaučiu!

Kardonei net žadą užėmė pamačius pašnekovo išraišką: jo veide buvo aiškiausiai matyti skausmingas sielvartas, anaiptol neapsimestinis. Robertas staiga pajuto simpatiją tam žmogui, tokiam drausmingam ir mokančiam puikiai tvardytis.

– Grazie tante, – atsakė kimiu balsu.

– Žuvus jūsų broliui praradau gerą draugą, – nuskambėjo iš sero Edvino lūpų. Jis kiek patylėjo. – Ir ne tik. Daug metų mus siejo glaudūs verslo ryšiai. Ilgainiui atsirado tvirtas abipusis pasitikėjimas, tad mūsų draugystė tapo ypatinga. Todėl žiauri mirtis, ištikusi Enriką, mane ypač pribloškė.

– Kaip jūs apie tai sužinojot?

– Vienas Milano notaras, geras mano pažįstamas, paskambino ir papasakojo. Žinoma, paminėjo ir spekuliacijas, kurių griebėsi žiniasklaida kalbėdama apie jūsų brolį.

Kardonė linktelėjo, jo žvilgsnis tapo atšiaurus.

– Dėl to, sere Galacheri, aš labiausiai ir troškau atvykti į Sent Džonsą. Juk iki dabar nežinau, su kokiais žmonėmis jis bendravo, kad viskas baigėsi šitaip. Man rūpi visai ne Enriko palikimas, kurį jis mini laiške. Žinote, sere...

Galacheris mostelėjo ranka.

– Vienintelė tema, kurios mudu su Eriku niekada neliesdavom, buvo jo klientų pavardės ir sandorių pobūdis. Mūsų laikais advokatui nuolat gresia pavojus būti įpainiotam į reikalus, kurių mastas kitąsyk paaiškėja tik gerokai vėliau. Ne kitaip bus atsitikę ir jūsų broliui. Enrikas yra padėjęs dokumentų į mūsų banko seifą. Gal juos peržiūrėjęs daugiau sužinosit apie jo veiklą. – Galacheris pervėrė Kardonę skvarbiu žvilgsniu. – Iš Enriko pasakojimų žinau, kad esate rašytojas, – tęsė maloniu tonu, kaip buvo pratęs. – Jis apibūdino jus kaip jautrų, protingą ir garbingą žmogų. Todėl norėčiau kai ką paaiškinti. Aš nežinau, kokie dokumentai ten guli. Bet patirtis man sako, kad užsieniečiai saugo mūsų šalyje tai, ko dėl vienokių ar kitokių priežasčių negali ar nenori laikyti savo krašte. Todėl jums derėtų gerai apsvarstyti, ką ketinate daryti. Gal atversite Pandoros skrynią. Pasikviečiau jus čia dar ir todėl, kad noriu šiek tiek parengti prieš mudviem grįžtant į Sent Džonsą.

Galacheris ir vėl nusišypsojo. Kardonė mąstė, ką jo pašnekovas nori tais žodžiais pasakyti. Kuo toliau, tuo labiau jam rodėsi, kad seras Edvinas ne toks jau geraširdis ir nekaltas, kaip apsimeta.

Kardonė atvirai pažvelgė jam į akis.

– Žinote, aš visą gyvenimą praleidau su knygomis, visai kitokiame pasaulyje, bet tai nereiškia, kad nieko neišmanau. Man atrodo, jog Enrikas šiek tiek mulkino mane ir kitus. Apie pinigus ar nekilnojamąjį turtą niekada nėra kalbėjęs. Praeityje man teko verstis kukliai, nors sau galvos dėl to labai nekvaršinau. Žinoma, lengva tikrai nebuvo. Enrikas tai žinojo, bet niekada nėra manęs sušelpęs. Ką darysi, rasdavau išeitį. Ir staiga, tiesiog per vieną naktį, susidūriau su dalykais, kurie man užėmė kvapą. – Kardonė užsikirto. – Tai sužinojus, Enriko gyvenimas ėmė rodytis vis baisesnis. Man rūpi išsiaiškinti, kas iš tiesų buvo mano brolis, dėl to aš, patikėkit, labiausiai ir veržiausi į Antigvą.

Padavėjas jau buvo spėjęs atnešti lengvus pietus ir seras Galacheris gurkštelėjo gerą mauką alaus.

– Puikiai suprantu. Bet nenumokit ranka ir į palikimą! Pernelyg jau didelė suma ir pernelyg vertingas jūsų brolio dvaras prie Pusmėnulio įlankos.

Kardonė kone suakmenėjo. Metė žvilgsnį į jachtas, plūduriuojančias priešais „Admirolo smuklę“ ir užutėkyje.

– Leiskit pasiteirauti, ką jūs vadinate didele suma? – sumurmėjo it stabo ištiktas.

– Gal patikslinkim tai vėliau, banke! Pirmiausia reikės atlikti tam tikrus formalumus. Paprašysiu jūsų asmens dokumento ir slaptažodžio. Viskas turi atitikti.

Kardonė linktelėjo.

– Minėjot mano brolio dvarą...

– Taip! Enrikas nusipirko jį prieš daug metų. Tai unikalus objektas, viena didžiausių ir prabangiausių rezidencijų šioje saloje. Formaliai dvaras priklauso jaunai moteriai, su kuria jūsų brolis gyvendavo čionai atvykęs. Tiesa, Enrikas buvo sudaręs ir nuosavybės perdavimo aktą, kuriame nurodytas tikrasis savininkas. Antigvoje tai įprastas dalykas. Čia dažnai pasirenkama tokia nuosavybės slėpimo forma – dėl mokesčių valstybei, kurie mūsų krašte nėra svarbūs. Namą ir sklypą galite bet kada perrašyti savo vardu. Toji dama ten nebegyvena. Tai turite nuspręsti pats.

– Vis labiau šiurpstu dėl brolio, – ištrūko Kardonei. – Nuolat klausinėju save, ką iš viso žinojau apie Enriko gyvenimą. Jaučiuosi taip, tarsi apskritai nebūčiau jo pažinojęs, tarsi dabar braučiausi į svetimą gyvenimą, kuris manęs visai neliečia. – Jis giliai atsiduso. Juto skvarbų pašnekovo žvilgsnį ir su siaubu galvojo, ką dar gaus patirti. Neapleido ir mintis, kad seras Galacheris žino kur kas daugiau, negu iki šiol atskleidė. – Kas ta moteris? – kamantinėjo toliau. – Enrikas turėjo būti jai labai artimas, jei patikėjo tokius reikalus.

Galacheris atlaidžiai nusišypsojo.

– Negi manėt, kad Enrikas nemėgsta moterų?

– Maniau, kad bent jau su tokiomis jis nesusideda.

– O jeigu jos labai gražios? Beje, Silvija Alvares išties graži. Jei norit, mielai supažindinsiu. Ji nepaprastai žavinga. Nors Enrikas buvo tikras italas ir labai gerai jautėsi tėvynėje, vis dėlto ketino kada nors čia apsigyventi visam laikui. Bent jau ne sykį buvo man užsiminęs. Žinau, kad jis čia buvo susiradęs tikrąjį gyvenimą ir juo mėgavosi. – Seras Edvinas nutilo. – Atsiprašau, kad buvau toks neatidus, – tarė pamatęs tuščią Kardonės stiklą. – Gal dar ko nors išgertumėt? Oficiantai kai kada būna stebėtinai išsiblaškę.

– Jei gaučiau kapučino kavos, neatsisakyčiau, – mechaniškai atsakė Kardonė.

Galacheris atsikėlė ir nuėjo į restorano vidų, o Kardonė pabandė surikiuoti mintis ir sustabdyti maišatį galvoje. Jis sėdėjo kitoje Žemės rutulio pusėje, idiliškame kampelyje iš atviruko, ir regėjosi, kad visa, kas pasiliko namie, tapo nesvarbu. Bolonija, Karlas, jo darbas, žiniasklaida – viskas susitraukė iki menko, vos įžiūrimo didumo. Nauja nerūpestinga tikrovė Karibuose išstūmė net prisiminimus apie siaubingą Enriko nužudymą.

Sugrįžo besišypsantis seras Edvinas, nešinas puodeliu kapučino.

– Atrodot susimąstęs, Robertai, – pastebėjo jis. – Atvirai kalbant, džiaugiuosi. Dauguma žmonių, sužinoję, kad staiga labai praturtėjo, ima regzti absurdiškiausius planus. Pinigai greit apsuka galvą. Jūsų brolis buvo teisus: jūs rūpestingai elgsitės su turtu. – Seras Edvinas vėl atsisėdo ant medinio suolelio ir, laikydamas už kanto, šiek tiek truktelėjo kelnių klešnes. – Nenoriu jūsų skubinti, bet kai išgersit kavą, galėtume ir keliauti.

– Dėl manęs galim važiuoti kad ir tuoj pat, – atsakė Kardonė ir vienu mauku ištuštino puodelį.

Sero Galacherio šoferiui neprireikė nė valandos atvažiuoti į Sent Džonsą. Mašina sustojo miesto centre, judrioje Kryžiaus gatvėje, prie neišvaizdaus triaukščio betoninio pastato, kurio Kardonė iš pirmo žvilgsnio tikrai nebūtų palaikęs banku.

– Štai ir atvažiavom, – pareiškė seras Galacheris, atsidarė mašinos dureles ir išlipo. – Žinau, – kalbėjo neslėpdamas pasididžiavimo, – kad lankytojai, pirmąsyk pamatę mūsų pastatą, nenori patikėti, jog galim pasigirti įspūdingiausiomis klientų sąskaitomis visame Karibų regione.

Kardonė žingsniavo paskui jį skeptiškai nusiteikęs. Įėjęs į operacijų salę smalsiai apsidairė ir neištvėrė nenusišypsojęs. Negi tikrai čia sukasi dideli pinigai?

– Užeikim į mano biurą, – šelmiškai šypsodamasis pakvietė seras Edvinas ir ėmė kopti laiptais. Viršutiniam aukšte, tuščio koridoriaus gale, buvo jo kabinetas – racionaliai įrengta patalpa be prašmatnybių ir brangių biuro baldų. Jaukumo jai teikė tik juodi odiniai krėslai kampe.

Seras Edvinas pakvietė Kardonę sėstis, o pats paskambino sekretorei.

– Man reikalinga Enriko Kardonės arba Roberto Kardonės byla. – Paskui vėl kreipėsi į svečią: – O jus, gerbiamasis Robertai, paprašysiu pateikti asmens dokumentą ir pasakyti slaptažodį, – ištarė lyg tarp kitko.

– Archimedas. Taip vadinosi mūsų šuo.

Seras Galacheris kilstelėjo kairįjį antakį.

– Enrikas niekada nestokojo humoro.

Pasibeldusi į duris vidun įėjo tamsiaodė jauna moteris. Ir vėl Kardonei teko nusišypsoti – Galacherio sekretorė, kokių dvidešimties, nors vilkėjo pilką dalykinį kostiumėlį, avėjo žemakulniais bateliais ir mūvėjo baltomis kojinėmis ligi kelių, tarsi būtų ką tik atlėkusi iš koledžo.

– Dokumentai, sere, – tarė ji oficialiu tonu, padavė aplankus ir tyliai pasišalino.

Seras Edvinas atsivertė geltono kartono aplanką, išėmė du sąskaitų išrašus, nieko neaiškindamas padavė Kardonei ir kažko abejodamas įsistebeilijo į jį.

– Paskaitykit pats! – sumurmėjo, atsilošė krėsle ir užsidėjo koją ant kojos.

Kardonė paėmė į rankas abu popieriaus lapus ir sustingo. Veidas išbalo, rankos ėmė virpėti. Paskui pakėlė akis. Galacheris vis dar sėdėjo tylomis ir žiūrėjo į svečią.

– Jums reikia tik pasirašyti pervedimo dokumentus, – pratarė jis pagaliau, – ir galėsite disponuoti savo brolio turtu.

– Aš nežinau Karibų dolerio kurso, – išstenėjo Kardonė. Jo akys buvo išsiplėtusios iš nuostabos.

– Sumos pateiktos JAV doleriais, – ramiai paaiškino Galacheris.

– Dio mio! – Kardonė persižegnojo ir tol spoksojo į skaičius, kol jam akyse ėmė mirgėti. Pagaliau susiėmė. – Tik jau nemėginkit manęs įtikinėti, kad toj sąskaitoj yra trys šimtai aštuoniasdešimt du milijonai dolerių!

– O kam įtikinėti, Robertai? Tai jūsų pinigai. Nuo šiol galite daryti su jais ką tinkamas. Be to, Enrikas turėjo dar vieną sąskaitą. – Bankininkas bakstelėjo į antrąjį sąskaitos išrašą, į kurį Kardonė dar nebuvo spėjęs žvilgtelėti. – Atidariau jo vardu prieš keliolika metų. Ten gan menka suma, – kalbėjo seras Edvinas.

Kardonė baimingai pažvelgė į antrąjį lapą.

– Menka suma!.. – pakartojo sumišęs; jo balsas skambėjo kone isteriškai. – Vos penki milijonai dolerių! – Kardonė garsiai šnopavo. – Vienas juokas! – ir pats sau pagalvojo: „Tuoj išprotėsiu.“

– Nusiraminkit, Robertai! – tyliai prabilo seras Edvinas, pakilo iš krėslo ir nuėjo prie spintos. – Man rodos, jums dabar pravers taurelė konjako. O paskui pašnekėsim apie tai, ką jums veikti su tuo lobiu.

– Ak, tiek tos bėdos, – vyptelėjo Kardonė. – Mažumėlę pasispausiu ir kuriam laikui užteks.

Seras Edvinas pastatė stiklą priešais Kardonę ir kuo ramiausiai vėl atsisėdo, tarsi ketintų kalbėti ne apie milijonus, o apie nuostabią vasarą dar nuostabesnėj saloj.

– Ką čia man pamėtėjo Enrikas? – kimiu balsu paklausė Kardonė. – Tiek pinigų jis niekuomet neturėjo! – Jo veidas ūmai sustingo, tapo negyvas it kaukė. – Nenutuokiu, kieno tie pinigai. Pagaliau man vis tiek. Nepaliesiu iš jų nė vieno cento!

Sero Edvino veidas nė nevirptelėjo.

Kardonė karštligiškai mąstė, jo žvilgsnis klaidžiojo po kambarį, lyg ieškotų ant sienos prikalto paaiškinimo, ką reiškia tas dolerių košmaras. Staiga jis įsitempė, ryžtingai ištiesė nugarą.

– Italijoj Enrikas paliko man penkiasdešimt tūkstančių eurų, – atsisuko į bankininką. – Jau ir tai man – milžiniškas turtas. – Roberto balsas trūkčiojo. Kiek pasvarstęs tyliai kalbėjo toliau: – Šiek tiek drabužių, automobilio remontas, šita kelionė į Antigvą, viešbutis ir maitinimas... Visa tai, sakyčiau, – saikingi norai. Ko man daugiau reikia? Gal keleto knygų, kartą kitą nueiti į teatrą...

– Kalbėkit, kalbėkit! – paragino seras Edvinas, kuriam neprasprūdo, jog Kardonei sunkiai sekasi rikiuoti mintis. Priešais jį sėdintis žmogus atrodė gerokai sutrikęs.

– Man vis tiek, ką apie mane pamanysit, – ištarė Kardonė jau tvirtesniu balsu, tarytum būtų apsisprendęs. – Net ir jūs manęs neįtikintumėt, jog tai dorai uždirbti pinigai. Niekas neįtikintų. – Jis sugniaužė kumščius, kad net krumpliai pabalo. Galvoje žaibu pralėkė žodžiai ir prisiminimai, ir kiekvienas dviejų paskutinių savaičių epizodas talžė jį tokia jėga, kad norėjosi tik sprukti kur akys veda.

Aštuonženklis skaičius niekuo dėtame popieriuje Roberto vaizduotėj virto gyvybei pavojinga lavina, galinčia ūžtelėti ir nusinešti jį su savim. Prisiminė ir Rozaną, ir pistoletą, kurį per vakarienę pamatė jos rankinėje. Kad ir ką jinai jam suoktų, dabartinėmis aplinkybėms tas daikčiukas galėtų suvaidinti visai kitokį vaidmenį, negu ji tvirtino. Comandante d’Aventūra, Sena ir Pantrinis, įtartini tipai, iš paskos sekioję Amsterdamo oro uoste, – visi tie įžūlūs snukiai, regis, piktdžiugiškai šaipėsi iš jo naivumo. Rodos, visas pasaulis ūmai sužinojo apie nesuskaičiuojamus Roberto turtus.

Galų gale Kardonė pastebėjo, kad seras Edvinas atsikėlė iš patogaus krėslo, sunėrė rankas už nugaros ir ėmė žiūrėti į jį išmintingomis akimis.

– Ko jūs taip spoksot? – nesivaldydamas šūktelėjo.

– Dovanokit! Aš tik stebiuosi, kokį stulbinamą poveikį tokiems žmonėms kaip jūs padaro lobis, – pabrėžtinai ramiai atsakė Galacheris. – Patikėkit, jūs prie to priprasit! – Jis nusišypsojo, bet veidas tuoj pat vėl surimtėjo, šypseną nupūtė susirūpinimas. – Kita vertus... – jis padarė reikšmingą pauzę, – kita vertus, tuose milijonuose slypi ir pavojus. Ir visai nesvarbu, norit tų pinigų ar ne. Kai apie jūsų turtus sužinos kiti, apipuls jus kaip alkani vilkai. Tik, dėl Dievo meilės, nepadarykit klaidos, niekam apie tai nepasakokit.

Kardonė tik purtė galvą, lyg netrokštų girdėti to, ką jam bando išaiškinti seras Edvinas.

– Gal pageidautumėt valandėlę pabūti vienas? – lyg per rūką išgirdo Galacherio balsą. Pabandė suimti save į nagą ir vėl papurtė galvą.

– Aš atvykau čionai tikėdamasis aiškumo. O dabar sėdžiu jūsų kabinete, ir prieš mane – visas kalnas klausimų. Ar suprantat?

Galacheris tylėjo.

– Galit mane laikyti naivuoliu, sere, gal net skrajotoju padebesiais, bet žinot ką? – Kardonė sekundėlę pamąstė, lyg ieškotų tinkamų žodžių. – Aš ilgiuosi savo paprasto pasaulio, savo keturių sienų ketvirtame aukšte nuomojamame bute Šventosios Liucijos skersgatvyje. Man ten visai patinka. Turiu gerą draugą, darbą, kuris mane džiugina, ir gyvenimą, kuriame viskas aišku.

– Suprantu, – ramiai atsakė Galacheris. – Tik leiskit man dar kai ką pridurti, Robertai! Kad ir iš kur būtų atsiradusi ta milžiniška suma, jos kilmė mane domintų tik tuo atveju, jei turėčiau įrodymų, kad pinigai nelegalūs.

– Bent pasakykit, kaip šitiek pinigų atkeliavo į mano brolio sąskaitą!

Seras Edvinas susimąstęs linktelėjo ir sunėrė pirštus.

– Mes esame neapmokestinamasis bankas, finansinių reikalų turime ne su plačiąja publika, o tik su įmonėmis ir tam tikrais asmenimis, kurie su mumis susiję. Mes – uždara įstaiga. Joks misteris Mileris, misteris Smitas ar misteris Džonsas neatsidarys sąskaitos mūsų banke. Tokia teisė suteikta tik saujelei išskirtinių verslininkų ir privačių kapitalo investuotojų. Tokiuose bankuose kaip mūsų kiekvienas klientas sykiu yra ir banko akcininkas, vadinasi, gali kontroliuoti banko veiklą. Jūsų brolis buvo šio banko akcininkas. Viskas teisinga, viskas pagal mūsų šalies įstatymus. Aišku, tokiu atveju įmanoma iš Italijos sudarinėti sandorius su pačiu savimi, bet mūsų krašte tai nėra nusikaltimas.

– Tai nepaaiškina, iš kur atsirado tie trys šimtai aštuoniasdešimt du milijonai dolerių! – atsakė Kardonė ir atgalia ranka nusišluostė išrasojusią kaktą.

– Žinoma, ne. Aišku tik tiek, kad Enrikas šią sumą jau turėjo, o į sąskaitą mūsų banke pervedė lygiai prieš penkias savaites. Pavedimas atliktas jūsų brolio nurodymu, o pinigai atėjo iš neapmokestinamojo banko Vanuatu Respublikoje. Daugiau nieko negaliu pridurti.

– Galvą guldau, kad tai nelegalūs pinigai! – priekaištingai sušuko Kardonė. – Kai tokios milžiniškos sumos staiga įplaukia į sąskaitą, jūs turėtumėt kaip elektros nupurtytas pašokti kėdėj!

– Man regis, kad jūs, mielas Robertai, klaidingai įsivaizduojate pinigų pasaulį. Didžiulės sumos pervedimas iš vieno neapmokestinamojo banko į kitą yra įprastinė operacija. Nors mano banko rūmai jums ir neatrodo įspūdingi, – seras Galacheris šyptelėjo, – mūsų metinė apyvarta viršija keturiasdešimt milijardų dolerių. Todėl trys šimtai aštuoniasdešimt milijonų mums – menkniekis. – Jis kostelėjo. – Kol jums nešovė į galvą, neva mes pažeidžiam įstatymus arba net talkinam nusikaltėliams, teks sugriauti vieną jūsų iliuziją.

– Labai įdomu, – atsiliepė Kardonė, žiūrėdamas į pašnekovą su atviru nepasitikėjimu.

– Kaip manot, Robertai, kas vilioja žmones, turinčius labai daug pinigų? Raibuliuojantis žydras vanduo, skaisčiai mėlynas dangus, baltos jachtų burės. Turtuoliui juk taip paprasta patekti į rojų! Daugelis taip svajoja: pasitraukti iš verslo, pamiršti tėvynę ir jos tvarką kartu su visais mokesčiais. Tą ir siūlo neapmokestinamoji bendrovė. Kad jums būtų aiškiau, mielas Robertai: neapmokestinamoji zona – tai lengvatinių mokesčių zona, kurioje negalioja kitų šalių mokestinės prievolės. Čia patogu laikyti kapitalą ir pajamas nesibijant kvailų klausimų iš tėvynės ir sankcijų už tai, kad pažeidei savo šalies įstatymus. Tokią vietą ir susirado Enrikas. Prieš daug metų. Ir tapo čionykščiu.

– Bet juk gabenti pinigus per sieną draudžia įstatymas!

– Kodėl taip manot? Jeigu jūs čia įsiregistruojat, pasistatot rašomąjį stalą, pasisamdot tarnautoją ir įsteigiat firmą, galit veikti ir elgtis kaip tinkamas. Visi didieji tarptautiniai bankai bendradarbiauja su neapmokestinamaisiais bankais vadinamajame mokesčių rojuje, su kai kuriais atvirai, su kitais neviešai. Tiek „Banco di Roma“, tiek „Chase Manhattan“, „Stanley Morgan“, Šveicarijos bankas UBS, „Western Union“, „Deutsche Bank“ ir „Commerzbank“, net ir Vatikano bankas dalyvauja didžiuosiuose tarptautinio kapitalo sandoriuose. Turbūt nekyla net minties, kad tokie dalykai būtų įmanomi, jei tame žaidime nedalyvautų ar bent jo netoleruotų atitinkamų šalių vyriausybės? Būtų naivu taip manyti, ar ne? Žinoma, tarp investitorių gali pasitaikyti ir vienas kitas abejotinos reputacijos. Juk žinote patarlę: Pecunia non olet?

Galacheris šnekėjo su įkarščiu, kaip žmogus, ginantis savo vertybių sistemą ir veiklos padorumą.

Kardonė klausėsi užgniaužęs kvapą, paskui ranka patrynė akis.

– Naturalmente Enrikas kišo į taupyklę centą prie cento, ir žiū – jau tris šimtus aštuoniasdešimt milijonų beturįs! – Jis įsispoksojo pro langą, už kurio lingavo vėjo kedenama palmė, ir ėmė nervingai kramtyti lūpas, paskui pratarė: – Tai buvo ne jo pinigai, galit neabejoti!

Galacheris peštelėjo žandenas ir tylomis sukikeno.

– Ak, Robertai! Iš kur toks įsitikinimas? Pagaliau, argi tai svarbu?

– Joks žmogus per visą gyvenimą nesusikraus tokio lobio!

– Ar tik jūs negyvenat naivumo saloj? Neapmokestinamasis kapitalas sudaro maždaug šeštadalį viso pasaulio bankų aktyvų, – labai rimtai atsakė seras Edvinas. – Santūriai vertinant, šiuo metu tai būtų devyni trilijonai dolerių. – Jis žiūrėjo į Kardonę, tyliai sėdintį priešais ir neramiai gniaužantį rankas.

– Mano smegenys stringa pagalvojus, kam iš tiesų priklauso Enriko milijonai. Ar tai nebus nelegalūs pinigai?

– Sunku nustatyti, – atsakė seras Galacheris neišsidavęs, ar laikytų tai smerktinu dalyku.

– O jeigu tie pinigai susiję su mafija? Ar tada man – galas? Juk tie žmonės nekvaili! Jie kaipmat sumes, kad aš – vienintelis paveldėtojas.

Atrodė, kad ir šis argumentas neišmušė sero Edvino iš vėžių, kadangi jis, kaip ir pirmiau, kuo ramiausiai tebepešiojo žandenas.

– Baikit, Robertai! Nors Italijos laikraščiai ir skelbia siaubingus įtarimus, vis dėlto pirmiausia reikėtų tai įrodyti.

Kardonė pajuto bekylant stingdančią baimę ir nebepratarė nė žodžio.

– Ar kam nors pasakojot apie palikimą? – nutraukė tylą seras Edvinas.

Kardonė linktelėjo.

– Savo bičiuliui Karlui... – pasakė susimąstęs. O juk iš teisybės, be Karlo, neabejotinai patikimo, apie tai žino visas būrys: Pantrinis ir Sena, Rozana, d’Aventūra, na ir Palancos paveldėjimo teismas, kuriam jis pareiškė priimąs palikimą.

– Tokios žinios sklinda greitai, – pripažino bankininkas ir palingavo galvą. – Kalbėdamas su tais, kurie jau žino apie palikimą, bandykit sumenkinti jo vertę. O užvis geriau – visai apie pinigus nekalbėti.

– Jeigu būtų taip paprasta, – sumurmėjo Kardonė, žvilgsniu klaidžiodamas po Galacherio kabinetą. – Man visa tai atrodo kaip nevykęs filmas.

– Kaip jau esu sakęs, – toliau dėstė Galacheris, – visokie Smitai ir Džonsai sąskaitų pas mus neturi. Mes operuojame tik solidžiomis sumomis, o jas išmoka visi didieji bankai. Taigi jūs net ir Bolonijoje galit išsiimti tiek, kiek jums reikia, kad ir visus tris šimtus aštuoniasdešimt milijonų.

– Tokie skaičiai pranoksta mano vaizduotę, – pusbalsiu tarė Kardonė. – O ką veikti su tokiu kalnu pinigų, nė nežinočiau. – Jo lūpos persikreipė iš pasibjaurėjimo. – Ne tik tas palikimas mane gąsdina – visa finansų sistema rodosi lyg absurdas.

– Jums – gal ir taip, – be jokio pasipūtimo atsakė anglas. – O mano akimis žiūrint, Enrikas iš ten į čia pervedė juokingai menką sumą. Turėtumėt peržiūrėti pas mus saugomus brolio dokumentus. Spėju, ten rasit atsakymus į klausimus, kurie jus kamuoja.

Seras Edvinas pakilo ir nuėjo prie rašomojo stalo, už kurio ant sienos kabojo paveikslas, vaizduojantis Anglijos laivyno jūrų mūšį. Patraukė paveikslą į šoną – ir pasimatė sienoje įtaisytas seifas.

„Kaip senelio troboje“, – pagalvojo Kardonė stebėdamas, kaip seras Galacheris iš liemenės kišenaitės iškrapšto raktą ir atrakina seifą. Šarvuotos spintelės vidus pasirodė besąs suskirstytas į daugybę skyrelių. Nepraėjo nė minutė, ir bankininkas grįžo nešinas paketėliu, įvyniotu į rudą popierių, su lako antspaudu. Iškilmingai įteikė Kardonei storą aplanką, kuriame, sprendžiant iš dydžio ir formos, turėjo būti knyga.

– Tikiuosi, kad perskaičius jums nekils dar daugiau galvosūkių, – pasakė seras Edvinas; jis atrodė kiek prislėgtas. – Ir informuokit mane, kai nutarsit, ką su tais pinigais daryti. Jei dabar pageidautumėt grynųjų, kad galėtumėt sau šį tą leisti, mielai jums pasitarnausiu. Šioj saloj viskas brangu, o jūs, kaip pats sakėt, šiuo metu nesat pertekęs pinigais.

– Ne, man nieko nereikia, – kiek padelsęs atsakė Kardonė. – Manau, ir ateity jais nesinaudosiu.

– Tik neskubėkit, jaunuoli! – nusišypsojo seras Galacheris. – Jums reikėtų bent kelias naktis pamiegoti turtingam. – Kiek patylėjęs paklausė: – Ar iškviesti taksi?

– Ačiū, nereikia, – atsisakė Kardonė. – Nusprendžiau kitaip.

Robertas suėmė kaktą pirštais, lyg tai padėtų mąstyti.

– Sere Galacheri, gal mano sprendimą pavadinsit neprotingu, bet noriu, kad tie trys šimtai aštuoniasdešimt milijonų būtų sugrąžinti tenai, iš kur buvo pervesti

– Jei tik anoji sąskaita dar neuždaryta... – nutęsė Galacheris; jis neatrodė nė trupučio nustebęs.

– Gal galima patikrinti?

– Žinoma! Bet ar jūs tikrai to norit?

– Taip, – ryžtingai pareiškė Kardonė. – Aš nenoriu tų pinigų. Turbūt nebeturėčiau nė akimirkos ramybės – nuolat persekiotų mintis, kad Enrikas turtą susisėmė iš nelegalių šaltinių.

Seras Galacheris tėviškai linktelėjo, jo veide galėjai išskaityti pagarbą.

– Jei turėtumėt šiek tiek kantrybės, galim tuoj sužinoti, ar tokia operacija įmanoma.

– Puiku, – atsakė Kardonė. – Būsiu dėkingas už pagalbą.

Seras Galacheris vėl linktelėjo ir išėjo į prieškambarį. Grįžo po kelių minučių.

– Sąskaitą galima atkurti nebent jūsų vardu, – pranešė ir nusišypsojo. – Taip jūs pinigais neatsikratysit. Bet neabejoju, kad sugalvosit ką nors tinkamo.

– Merda, – sušnypštė Kardonė ir dirstelėjo į laikrodį. – Man reikia pabūti vienam. Ar neįsižeisit, jeigu jus dabar paliksiu? Pasivaikščiodamas nueisiu lig uosto, pravėdinsiu galvą. Be to, eidamas geriau mąstau.

Galacheris supratingai linktelėjo.

– Nekvaršinkit sau galvos! Banke būsiu iki pat vakaro. Diena šen ar ten nieko nepakeis. Beje, kol nepamiršau: ar rytojaus priešpietei man planuoti mudviejų apsilankymą naujuosiuose jūsų apartamentuose?

– Ar galėčiau dar sykį jums paskambinti? – paklausė Kardonė. – O kol kas norėčiau viską apmąstyti...

Atradimas

Iš Kryžiaus gatvės Kardonė įsuko į judrią Žemutinę Redklifo gatvę ir mikliai žingsniavo dokų link pro parduotuves, prabangias krautuvėles ir prekybos centrus. Praėjo pro turgaus halę, kurios prieangyje grūdosi vietos gyventojai ir turistai, tarsi kas nors būtų dalijama dovanai. Tačiau jam nerūpėjo nei kunkuliuojantis gyvenimas, nei judrus gatvės eismas, nors čia netrūko keisčiausių transporto priemonių. Garsus ir spalvas, egzotikos žavesį ir gyvenimo žaismingumą jis juto lyg perkoštus per pilką filtrą. Nenusakoma, neapčiuopiama baimė, apėmusi jį Galacherio kabinete, nedavė ramybės ir kas žingsnis augo. Nuo pat banko durų juste juto, kad yra stebimas. Porą sykių sustojo apsimetęs, jog žiūrinėja prekes vitrinoje, ir pamėgino slapčia apsidairyti. Prie vienos kavinukės stabtelėjo ir kiek pasvarstęs įėjo vidun. Užsisakė kapučino ir atsisėdo prie laisvo stalelio palei langą. Paprastai jam būdavo nesunku nuslėpti jaudulį, bet dabar jis vargiai tramdė nervus.

Kardonė palaukė, kol oficiantas atneš kavą. Įsitikinęs, kad aplink ramu, atsidarė portfelį, išsiėmė paketą ir praplėšė. Be Roberto, kavinukėje buvo tik viena porelė, tad tikėjosi galėsiąs ramiai paskaityti.

Prieš jį gulėjo storas sąsiuvinis odiniais viršeliais, su auksu įspaustais brolio inicialais: E. C. Sentimentalus liūdesys apėmė Robertą. Tamsiai raudonos odos viršeliai jam priminė jaunystę, kai juodu su Enriku tėvų namo rūsyje pasišviesdami žvakėmis skaitydavo nuotykių romanus ir apysakas, kupinas paslapčių. Kardonė neryžtingai atskleidė sąsiuvinį.

Ir krūptelėjo. Jau pirmame puslapyje akis užkliuvo už žodžių, kuriuos buvo matęs Premene, popieriaus lape, gulinčiame ant Senos rašomojo stalo. Trylikės sąskaitos. O virš jų užrašas spausdintinėmis raidėmis: RIZZOLO.

Išraiškinga, kiek skubria brolio rašysena buvo surašyta trylika pavardžių – tvarkingai, viena po kita.

Dauguma jų Kardonei buvo girdėtos, nes mirgėdavo ekonomikos ir politikos žiniose. Sąrašą galėjai skaityti kaip Italijos verslo pasaulio katalogą „Kas yra kas“. Toliau vartant, Kardonės antakiai vis labiau raukėsi. Užrašai, puslapis po puslapio, panašūs į sąskaitų išrašus. Numeriai, datos ir sumos, įmokėtos į sąskaitas Vanuatu, Naujųjų Hebridų salų valstybėje. Iš švarko kišenės Kardonė išsitraukė sąskaitų išrašus, kuriuos buvo ten įsikišęs, ir palygino banko adresą. Taip, tas pats. Ir vėl įsigilino į skaičius. Po kiekviena suma buvo nuoroda: honoraras už konsultacijas, papildoma įmoka, komisiniai arba pervedimas už technologinę informaciją.

Kardonė pakėlė akis nuo sąsiuvinio ir dirstelėjo pro langą. Pastebėjo du elegantiškai apsitaisiusius vyriškius, kurie stovėjo atsirėmę į automobilį, rūkė ir gyvai šnekučiavosi. Iš pažiūros – turbūt vietiniai, kad pietiečiai, tai jau tikrai. Neatrodė, kad jie būtų domėjęsi Robertu, bet jo neapleido miglotas pojūtis, jog gatvėje kažkas netaip. „Man jau ima vaidentis“, – sumurmėjo ir įniko skaityti toliau.

Nors jis nieko neišmanė apie buhalteriją, bet du esminiai dalykai iškart krito į akį. Sąskaitų likučių suma apytiksliai sutapo su ta, kurią jis ką tik ketino sugrąžinti.

Taip pat jam buvo akivaizdu, kad ministrai, valstybės sekretoriai, partijų lyderiai ir net profsąjungų bosai per advokatų kontorą Geoffrey Gee &Partners pervedinėjo milijonus dolerių į mokesčių rojų. Kad ir kokia buvo nurodyta tų įmokų paskirtis – komisiniai, honorarai ar kita, – akivaizdu, jog tai nelegalūs pinigai, paimti iš juodosios kasos. Sumišęs Kardonė toliau vartė lapus, kol susidūrė su dar viena antrašte: „Una proposta che non si può rifiutare!“ – „Pasiūlymas, kurio negalima atmesti“.

Nuo Enriko užrašų jo broliui kraujas stingo gyslose. Kuo toliau Robertas skaitė, tuo labiau jį kaustė baimė. Keletą kartų teko giliai įkvėpti. Štai kaip! Viskas juodu ant balto! Enrikas buvo didžiojo Romano Graso patikėtinis, papirkinėjo politikus ir valdžios žmones. Jis be jokių skrupulų ir sąžinės graužaties, pamynęs moralę padėdavo vyriausybės nariams įžūliai dėtis pinigus į kišenę. Iš Enriko užrašų aiškėjo, kad jis buvo pagrindinis nelegalių kapitalo pervedimų tvarkytojas.

Robertui prieš akis gulėjo Enriko prisipažinimas. Brolis surašė, nuo ko viskas prasidėjo, kaip jis įsipainiojo į pinigų plovimo tinklą. Iš pradžių būta mažų pavedimų, paskui – vis didesnės sumos, kaskart vis stambesni užsakovai, kol vieną gražią dieną Enriko biure pasirodė pats Romanas Grasas ir atvirai išklojo, ko iš jo nori.

Romanas Grasas, kurį Enrikas storajame sąsiuvinyje apibūdino kaip pavojingą ir nenuspėjamą nusikaltėlį, jį šantažavo. Labai vaizdžiai nupasakojo Enrikui, kokio galo šis susilauksiąs, jeigu neteisėtos machinacijos iškils aikštėn. Kardonė pasijuto atsidūręs spąstuose. Taip prieš keliolika metų viskas ir prasidėjo.

Priblokštas ir įsitempęs Robertas skaitė apie brolio evoliuciją, apie iki šiol nepažintą jo gyvenimą, galų gale atvertė dar vieną puslapį ir staiga apmirė. Kurį laiką kiūtojo negalėdamas atsitokėti. Paskui pamažėle suvokė trumpos pastraipos prasmę.

Perlakvalė yra ne tik Romano Graso meilužė, ji – stulbinama gražuolė. Tai negailestinga žudikė, pavojingesnė ir klastingesnė už gyvatę. Tik nedaugelis žino tikrąjį jos vardą. Nors Grasas stengiasi tai slėpti ir apie ją nešneka, vis dėlto nebuvo labai apdairus ir man pavyko sužinoti jos vardą ir pavardę. Ji vadinasi Rozana Lorano ir, kaip supratau, gyvena Izraelyje. Esu tikras, kad ji mane stebi. Tikriausiai įtaria, jog užsirašinėju tai, ką žinau apie organizaciją, ir, aišku, neklysta. Aš nepasitikiu ta poniute nė per nago juodymą. Nelaimei, Grasas dėl jos pametęs galvą ir pastaruoju metu aklai jos klauso. Manimi Grasas kol kas dar pasitiki. Ir vis dėlto neabejoju, kad ji mane nužudys.

Robertui prireikė bemaž minutės, kol galvoje prasisklaidė minčių ūkanos. Tada smegenyse prasidėjo grandininė reakcija: žudikė Rozana; mafiozo meilužė Rozana; Rozana turi pistoletą; Rozana su juo Antigvoje... Moteris, nuo pat pirmos akimirkos suvysčiusi jį kaip kūdikėlį. Nėra jokios abejonės: jis užkibo ant pavojingos aferistės meškerės. Klausimas, kokios bus viso to pasekmės, prislėgė jį tokiu svoriu, kad Robertas stačiai suakmenėjo krėsle, dar sykį ir dar skaitė tą pastraipą. Pagaliau užvertė sąsiuvinį ir giliai atsikvėpė. Būtina išlikti ramiam ir susigaudyti mintyse! Jis vėl pažvelgė laukan pro kavinukės langą. Anuodu vyrai tebestovėjo prie automobilio ir šnekučiavosi.

Karlas buvo teisus, nepasitikėdamas Rozana! Bet graužtis nebėra prasmės. Aišku viena: reikia elgtis išmintingai. „Gal susidėti daiktus ir dingti iš viešbučio?“ – šovė mintis. Tačiau kur? Juk jis saloje. Viską metus lėkti į oro uostą ir išskristi pirmu pasitaikiusiu lėktuvu? Atmetė ir tą mintį. O kas, jei grįžtų į „Coco Bay Beach Ressort“? Ji pareikalautų pinigų ir Enriko sąsiuvinio, aišku kaip dieną.

Dabar jokiu būdu negalima pamesti galvos. Jis vėl dirstelėjo pro langą. Vyriškių nebebuvo – nors tiek gerai. Ir vėl ėmė krimstis, kad tampa puspročiu, kurį vis labiau apima persekiojimo manija. Ko jis atsibeldė į Sent Džonsą, žino tik Rozana. Jo padėtis – visai nejuokinga. Skubiai reikia susikurti planą, kaip sveikam išbristi iš tos be galo keblios ir ypač pavojingos situacijos. Robertas apgalvojo artimiausius žingsnius – ar jie įvykdomi ir ar ne per daug rizikingi.

Jis užsisakė dar puodelį kapučino ir pabandė susikurti strategiją.

Rozana žino, kad jis ruošėsi į banką. Žino ir tai, kad jo brolis pasisavino mafijos lėšas, kurias jis dabar paveldėjo. Be jokios abejonės, Rozanai rūpi tie pinigai. Kokia išvada? Ji lauks jo viešbutyje ir tikriausiai reikalaus perrašyti pinigus jai. Tam Rozanai pakaks jo parašo ant įgaliojimo lakšto. Tačiau tie milijonai jai neatiteks, tuo jis jau tikrai pasirūpins. Tik štai klausimas: kaip?

Robertas juto, kaip kyla bejėgiškas įsiūtis. Privalu skubiai rasti sprendimą, nors šią akimirką ir nematyti jokios išeities. Net ir į policiją negalima eiti. Ką jis ten pasakytų? Kad gražuolė palydovė kėsinasi jį nužudyti? Iš jo tik pasityčiotų arba palaikytų paranoiku. Nagi, kas nors juk turi šauti į galvą ir veikti reikia greitai. Jis išgėrė kavą ir žvilgtelėjo į gatvę. Galvoje šmėstelėjo idėja.

Robertas prisiminė, kad prieš pat įžengdamas į kavinę praėjo pro krautuvėlę, teikiančią kopijavimo paslaugas. Jis išskubėjo iš baro ir nesidairydamas nudrožė tiesiai tenai. Regis, niekas jo nestebėjo ir nepersekiojo. Po dviejų minučių jis jau buvo reikamoj vietoj, nusipirko popieriaus laiškams, vokų ir paprašė leidimo pasinaudoti kopijavimo aparatu.

Baisiausiai skubėdamas dusyk nukopijavo kiekvieną storojo sąsiuvinio puslapį. Paskui vėl įvyniojo originalą į popierių ir įsidėjo į portfelį sykiu su kopijomis. Kasoje susimokėjo už aštuoniasdešimt šešis A4 formato puslapius, paklausė šeimininką, kaip nueiti ligi pašto, ir žengė gatvėn. Ir vėl jį užplūdo pavojaus pojūtis, kurio neįstengė nei protingai paaiškinti, nei nusikratyti. Nepatikliai apsižvalgė, dirstelėjo į abi puses. Ne, niekas jo netyko, niekas nestoviniuoja apsimesdamas, neva kiurkso tik šiaip sau. Kardonė atsiduso, kilstelėjo pečius ir ryžtingai nužingsniavo.

Po pusvalandžio viskas buvo atlikta. Robertas parašė du išsamius laiškus: vieną, adresuotą generaliniam prokurorui, kartu su savo brolio sąsiuviniu išsiuntė į Romą, kitą – bičiuliui Karlui. Paskui užėjo į interneto kavinę už šimto metrų, susirado ko ieškojęs, išsispausdino keletą dokumentų, susidėjo į portfelį ir grįžo į banką.

Seras Galacheris pasitiko jį draugiškai šypsodamasis.

– Na, ar nutarėte ką nors?

– Taip, – atsakė Kardonė. – Kadangi dabar jau tikrai žinau, jog mano brolis tą turtą pasisavino neteisėtai, noriu tuos pinigus pervesti ten, kur jiems ir priklauso būti.

– Nenorėčiau būti netaktiškas, – tarstelėjo seras Edvinas, – bet spėju, kad apie tai sužinojote iš Enriko užrašų.

– Taip.

Seras Galacheris linktelėjo.

– Ir kurgi reikia tuos pinigus pervesti? – pasiteiravo.

Kardonė išsitraukė iš portfelio atsispausdintus lapus ir įteikė bankininkui.

– Į Romą, į Italijos teisingumo ministerijos sąskaitą. Jos rekvizitus rasite dešinėj, pačioj apačioj. Ar tai įmanoma?

– Žinoma. Kodėl gi ne?

– Tada prašyčiau sutvarkyti šitą reikalą.

– Dabar? Tuojau pat?

– Taip. – Kardonė giliai atsikvėpė. – Per kiek laiko pinigai atsidurs Romoje?

– Per penkias minutes. Pasakysiu sekretorei ir ji tuoj viską atliks.

– Taip ir padarykit! – atsakė Kardonė užtikrintai, be menkiausios abejonės gaidelės balse.

Seras Galacheris atsistojo.

– O ką ketinate daryti su privačia Enriko sąskaita? Tie penki milijonai, galvą guldau, visiškai teisėtai priklauso jums. Negi norit ir juos?..

Kardonė pažvelgė serui Edvinui į akis.

– Tuos pinigus prašyčiau pervesti į mano sąskaitą Bolonijoje. – Jis išsitraukė iš kelnių kišenės piniginę ir padavė serui Edvinui kreditinę kortelę. – Šiaip ar taip, kažkodėl nemanau, kad tie pinigai būtų įsigyti nusikalstamu būdu. Ar galiu paprašyti ir dar vieno dalyko?

– Žinoma, Robertai, sakykit!

– Noriu pasiųsti draugui žinutę elektroniniu paštu. Ar galėčiau tai padaryti iš čia?

Seras Edvinas mostelėjo į savo nešiojamąjį kompiuterį.

– Prašom naudotis. Ar mokėsit?

– Taip, – nusijuokė Kardonė.

– Tai ir rašykit savo laišką. O aš tuo tarpu pažiūrėsiu, ką galiu padaryti dėl jūsų. – Jis šiltai pažvelgė į Kardonę. – Jūsų sprendimas išties geras. Man dar reikės tik poros parašiukų, – vos girdimai sumurmėjo ir išėjo iš kabineto.

Po dešimties minučių grįžo. Atrodė patenkintas.

– Parašėt?

– Ačiū, atlikau viską! – linktelėjo Kardonė.

Seras Galacheris spinduliavo džiaugsmu.

– Pervedimas atliktas. Šiandien popiet į Teisingumo ministerijos buhalteriją bus išsiųstas išsamus faksas su atitinkamu mūsų banko paaiškinimu, kad gavėjas suprastų, kaip čia yra. Manau, mielas Robertai, jūs tikrai išmintingai nutarėt.

Jis ištiesė Kardonei pavedimo kopiją ir nurodymą uždaryti sąskaitą. Robertas lengviau atsiduso ir peržiūrėjo popierius.

– Dabar jau neturiu nieko bendro su tais pinigais? – dar pasitikslino.

– Kaip sakiau, pinigai jau Romoje.

– Tada norėčiau atsisveikinti, sere Edvinai. Ačiū už pagalbą.

Galacheris supratingai linktelėjo.

– Nesitampykit dokumentų po miestą, – patarė dėbtelėjęs į Kardonės portfelį. – Beje, vos nepamiršau. Ar rytoj, kaip tarėmės, apsilankysim naujojoje jūsų rezidencijoje?

– Aš jums paskambinsiu, – atsakė Kardonė. – Gal rytoj, pats kol kas nežinau...

Jis išėjo iš banko ir neryžtingai sustojo. Vis dar neišmanė, kaip reikės elgtis susitikus su Rozana. Dairydamasis taksi karštligiškai ieškojo išeičių iš keblios padėties. Išvydęs taksi Kardonė pamojo, o įlipęs liepė vairuotojui važiuoti į „Coco Bay Beach Ressort“. Tačiau net ir automobilyje jokia išganinga mintis nešovė į galvą. Nors važiavimo – viso labo dvidešimt minučių, kelionė baisiai prailgo. Portfelio turinys svilino nagus. Jei Rozana pareikalaus dokumentų, gaus jų kopijas. Iš kur jai žinoti, kad originalus Robertas išsiuntė į Romą? Gal ji nė neklaus.

Išlipęs iš taksi Kardonė energingai nužingsniavo į viešbučio vestibiulį. Lengviau atsikvėpė registratūroje sužinojęs, kad signora Lorano neseniai, nepalikusi jokios žinios, išėjo iš apartamentų. Vadinasi, jam niekas netrukdys spėriai susidėti daiktus. Pasiskubinus gal pavyktų po valandos jau būti oro uoste ir nedelsiant išskristi. Kad tik greičiau išsinešdinus iš Antigvos!

Jis atsidarė duris ir suglumo išvydęs du vyriškius, sėdinčius jo kambaryje ir smalsiai į jį spoksančius. Kaipmat pažino, jog tai tie patys, kuriuos matė stoviniuojančius gatvėje prie kavinukės.

– Ko jums reikia mano kambary? – piktai suriko Kardonė.

– Calmo, calmo – atsiliepė raumeningas vyrukas su arklio uodega, nedidukas, vilkintis brangų kostiumą.

– Ir uždaryk duris įėjęs! – pridūrė antrasis, nesimpatingas tipas įžūlia veido išraiška, iš akcento akivaizdžiai sicilietis.

– Kaip judu apskritai čia patekot? – piktinosi Kardonė.

– Mes Perlakvalės draugai, – atšovė tas su arklio uodega. – Argi ne, Rufai?

– Žinoma! O tu esi Kardonė, niekingas šiknius bolonietis, – metė Kardonei užkalbintasis.

Robertas pajuto, kaip plieninis lankas ima veržti krūtinę. Stovėjo tarpdury, nedrįsdamas krustelti. Iš baimės painiojosi mintys.

– Perlakvalė? – išstenėjo, bet tuoj suvokė, kad apsimestiniu nežinojimu įsibrovėlių apmulkinti nepavyks.

– Padėk jam užkišti skylę! – mažesniajam paliepė didesnysis. Mažiukas pašoko it guminis sviedinys, sugriebęs Kardonę už pečių įstūmė į kambarį ir užtrenkė duris.

– Perlakvalė – tai pravardė. Tokią Sicilijoj gauna tas, kuris greitai, be triukšmo ir švariai atlieka pavedimus.

– Kam jūs man tai pasakojat? – pasipiktino Kardonė, jau spėjęs prarasti viltį, kad tuodu neišnyks lyg niekur nieko. Jo beviltiškas žvilgsnis paniškai klaidžiojo po kambarį.

– Girdėjom, kad esi baisiai turtingas, Kardone. Na, ir kaip jautiesi milijonieriaus kailyje? – paklausė tas, kurį Arklio Uodega buvo pavadinęs Rufu.

– Kvailas klausimas! – atrėžė Kardonė. – Aš nebeturiu tų pinigų.

– Ką tu sakai?! – nusistebėjo Arklio Uodega. – Jeigu tu jų nebeturi, tai kas tada turi? Gal Rozana?

Kardonė apstulbęs pažvelgė į įsibrovėlius.

– Rozana?

Staiga Robertas įsitvėrė to vardo kaip šiaudo, kurį jam pamėtėjo tiedu sukčiai.

Ak štai kaip – abudu tipai dirba su ja išvien! Tegul tik Rozana pasirodo, o tada jai kils šiokių tokių nepatogumų.

– Taip! Gražuolė Rozana! – pritarė Rufas ir atsigręžė į bendrininką. – Mums patiems dar neteko patirti to malonumo, bet geriau vėliau negu niekad.

Kardonė jau buvo beketinąs iškloti, kad pinigų nė nepalietė, kad išsyk grąžino į tą sąskaitą, iš kurios jie buvo atkeliavę, bet pamatė vamzdį, kyšantį iš po praskleisto švarko – vienas iš siciliečių buvo ginkluotas pistoletu, kuris gulėjo perpetiniame dėkle. Vos prieš kelias akimirkas Robertas manė turįs reikalo su sukčiais, atsibeldusiais pasigviešti milijonų, o dabar suvokė tikrąją jų misiją. Jo kambary sėdėjo žudikai Ir jis nevalingai išpyškino:

– Įgaliojimą disponuoti trimis šimtais aštuoniasdešimt dviem milijonais, esančiais sąskaitoj, aš daviau Rozanai. – Jis pasistengė kalbėti kuo įtikinamiau ir, neišsiduodamas nė menkiausiu veido krustelėjimu, stebėjo, kokį poveikė padarė jo žodžiai.

– Tikrai? – išsivėpė Arklio Uodega.

– Taip! Tikrai! Jei ketinate jos laukti – tamstų reikalas. Tik abejoju, ar su šitiek pinigėlių ji čia bepasirodys.

Rufas kaip įgeltas pašoko nuo krėslo.

– Ką čia pliauški?

– Aš jau sakiau: pinigus gavo Rozana, todėl spėju, kad bus jau išsidanginusi už jūrų marių. – Kardonė patenkintas stebėjo, kaip siciliečiai baisiausiai persigando. – Šiaip ar taip, aš tų pinigų nebeturiu, – pridūrė. – Palikit mane ramybėj. Ne ten ieškot!

– Nesąmonė! – prabilo Arklio Uodega. – Porca miseria, Rufai. Tas nenaudėlis blefuoja – Jo suvytęs veidas kėlė Kardonei pasibjaurėjimą.

– Rozana ateis! – sumurmėjo Rufas taip ryžtingai, kad Kardonė net apstulbo. – Mes atėjom čionai pasiimti ir jos, ir pinigų. Donas Grasas laukia jos išsiilgęs. – Jis dėbtelėjo Kardonei į akis ir smakru pamojo į gretimo kambario duris. – O gal judu jau... Ar naktį tos durys buvo atidarytos?

Kardonė tylėjo ir šypsojosi.

– Jei donas Grasas sužinos, kad judu abu!.. Madonna! – Rufas pakėlė akis į lubas. – Jis nupjaus tau kiaušius!

Kardonė jautė kylant bejėgį įsiūtį, kuris jį tiesiog dusino. Instinktyviai suvokė, jog vienintelis šansas išsigelbėti – sukompromituoti Rozaną: tuodu mafiozai turi patikėti, kad Rozana apgavo Romaną Grasą.

– Žinoma, kad atidarytos, – tėškė pagautas beviltiško ryžto. Norėjo dar kažką pridurti, kad nekiltų abejonių, bet tuo metu jam už nugaros atsilapojo durys...

Atviri pašnekesiai

Ankstyvą rytą d’Aventūra sėdėjo odiniame krėsle questore Minečio kabinete, pasitarimų kertėje. Kitapus stalelio buvo įsitaisę jo pašnekovai: vyriausiasis Palermo prokuroras procuratore Pontis ir lakuotasis Napoleonas – taip d’Aventūra pravardžiavo komisarą Minetį.

Comandante d’Aventūros lūpos virpėjo iš pykčio.

– Tai nurodymas iš pačių viršūnių, – pašaipiai tarė Minetis ir dėbtelėjo į Pontį. – Aš taip ir pranašavau, d’Aventūra. Bet jūs niekaip negalit laikytis nei instrukcijų, nei drausmės. Kardonės byla iš jūsų atimta.

D’Aventūra žvilgsniais varstė prokurorą. Karingą jo povyzą dar labiau pabrėžė sugniaužti kumščiai.

– Sakykit... ar tik ne colonnello Fesoniui turėčiau būti dėkingas už tokią paslaugą?

Pontis kiek sutriko. Jo veido išraiška bylojo, kad ta pavardė jam mažai ją sako.

– Nepažįstu jokio Fesonio, – atsakė jis trumpai pamąstęs. – Sprendimas priimtas Romoje. Žinau, kad judu su questore kartais nesutariat, bet jūsų nušalinimas – ne vidaus reikalas.

D’Aventūra įniršęs pašoko ir ėmė žingsniuoti po kabinetą, o kiti du pašnekovai lydėjo jį akimis. Ūmai jis sustojo ir vėl kreipėsi į procuratore Pontį:

– Kas iš tiesų man prikišama? – iškošė pro dantis. – Kad dirbau savo darbą? Ar kad primyniau kam nors uodegą nepaisydamas to veikėjo rango? Nagi, pasakykit!

– Ramiau, – atsiliepė Pontis; jo veide, kitaip nei Minečio, nebuvo nei piktdžiugos, nei pasipūtimo. – Kiek paprieštarausiu gerbiamo questore žodžiams: jums oficialiai nebuvo padaryta priekaištų nei dėl nedrausmingumo, nei dėl įgaliojimų viršijimo. Kardonės byla sukėlė nepaprastą rezonansą, politines jos pasekmes sunku net numatyti, bet tai nereiškia, kad jums negalima tos bylos patikėti. Sinjorai Romoje tik mano, kad jums gal šiek tiek trūksta delikatumo, tiksliau pasakius, diplomatijos.

– Na ir kas? – dirgliai atšovė d’Aventūra. – Kovos su mafija komisija tam ir sudaryta, kad nagrinėtų tokias bylas kaip šioji – nesvarbu, delikačiai ar ne. Tad klausiu jus dar sykį: kuo Kardonės byla skiriasi nuo kitų sensacingų mafijos bylų ir kodėl iš tiesų aš nušalintas?

– Neremkit manęs prie sienos, man jau ir taip nelengva, – atkirto Pontis. – Pats žinot, kad vertinu jus ir jūsų darbą. Tačiau turiu paklusti Generalinės prokuratūros nurodymams, gautiems iš Romos. Beje, Kardonės byla perduota Vidaus reikalų ministerijai. Ji nebepriklauso Palermo kompetencijai. Kitaip sakant, aš irgi nušalintas. Betgi sėskitės! Tas jūsų vaikščiojimas mane erzina.

D’Aventūra apstulbęs stabtelėjo. Jo ir Pončio žvilgsniai susikryžiavo, ir komendantas prokuroro akyse įžvelgė kai ką daugiau nei apgailestavimą. Tą trumpą mirksnį jis pajuto bežadę santarvę su Pončiu, visiškai nelauktą žmogišką ryšį.

Comandante sunkiais žingsniais grįžo prie krėslo ir atsisėdo.

– Ir kas toliau? – paklausė Minetį, kuris išsitempęs klausėsi prokuroro žodžių ir paikai šaipėsi.

– Jūs, d’Aventūra, galit keliauti namo. Manau, artimiausiomis dienomis paaiškės, kokios bus jūsų pareigos. Šiaip ar taip, aš tikrai neatsisakysiu tokio puikaus tyrėjo. – Ir su šleikščia gaidele balse kreipėsi į Pontį: – Argi ne taip?..

Prokuroras išsiblaškęs linktelėjo.

– Nebenorėčiau jūsų gaišinti, comandante, – pasakė. – Jūsų rašomasis stalas turbūt apkrautas kaip ir mano. Beje... – Pontis akimirką dvejojo. – Jeigu sumanytumėt keletą dienų atsipūsti, aš tik pritarčiau. Truputis ramybės ir poilsio jums išties praverstų. – Jis grįžtelėjo į d’Aventūrą ir vos pastebimai mirktelėjo. Minetis nieko nepamatė.

– Jūsų tiesa, signore procuratore, – atsiliepė d’Aventūra, supratęs Pončio užuominą. – Įteiksiu komisarui prašymą. Manau, savaitėlę galiu sau leisti patinginiauti.

– Tinka, – demonstratyviai patvirtino questore Minetis, kai Pontis su d’Aventūra atsistojo ir pasuko prie durų.

Juodu kartu išėjo į koridorių ir neskubėdami patraukė laiptinės pusėn. Laiptų aikštelėje Pontis stabtelėjo ir paėmė kolegą už alkūnės.

– Eime išgerti espreso į barą „Tėviškė“, čia pat už kampo! Turiu su jumis kai ką aptarti. Susitikim bare po dešimties minučių. Nenoriu, kad kiekvienas matytų mudu einančius tenai kartu, – ir kryptelėjo galvą į Minečio biurą, duodamas d’Aventūrai suprasti, kad „kiekvienas“ – tai questore. – Beje, – pridūrė tyliai, bet reikšmingai, – ačiū jums už išsamų pranešimą! Apie tai dar pasikalbėsim.

D’Aventūra linktelėjo ir širdyje nusišypsojo.

Po ketvirčio valandos abu vyrai sėdėjo kavinukėje „Tėviškė“, atokiausiame kampe. Prie bufeto būriavosi lankytojai: skubantys verslininkai, jaunos moterys, išėjusios apsipirkti, amatininkai, ištaikę valandėlę atokvėpio, ir pensininkai, susitikę paplepėti. Pontis mikliai surado tuščią staliuką, nors tai padaryti šiuo dienos metu nebuvo lengva. Jis ištuštino puodelį ir triukšmingai pastatė ant lėkštutės.

– Džiaugiuosi, d’Aventūra, kad biure jūs mane iš karto supratot.

Aristokratiškus prokuroro veido bruožus dar labiau paryškino žilstelėję smilkiniai. Dailūs ploni pirštai ir taupūs gestai bylojo apie kilnumą. Tačiau energingas smakras ir protingos juodos akys išdavė atkaklų ir nepalenkiamą būdą.

– Leiskite man, gerbiamas comandante, pirmiausia pareikšti štai ką: politikai ir valdininkai yra, ko gero, vieninteliai gyvi reinkarnacijos įrodymai. Nes šitiek kvailumo, polinkio į rietenas ir pasipūtimo per vieną gyvenimą niekaip nesukaupsi. Beje, brangusis, tai jums sako valdininkas, kuris mieliau būtų tapęs kompozitorium, literatu arba tapytoju. – Pontis atsikvėpė, lyg ketindamas pasisemti jėgų tolesniam sakiniui. – Aš atidžiai perskaičiau jūsų pranešimą. Kai judu su commissario Venaru visa tai man pateikėt ir kai mes visi tai aptarėm, privalėjau informuoti generalinį prokurorą. Tai, ką jūs nustatėt tirdamas Kardonės bylą, visos išvados, ryšiai ir sąsajos – logiška ir įtikinama. Tik, deja, kaip mudu žinome, to tvirtai įrodyti kol kas neįmanoma.

– Suprantu, – atsiliepė d’Aventūra ir papurtė galvą. – Kai kurie šios bylos epizodai labiau nei keisti.

– Aš pavadinčiau tai kitaip, – procuratore iškalbingai pažvelgė į d’Aventūrą. – Galima sakyti, Kardonės nužudymas sukėlė Gynybos ministerijoje seisminę grandininę reakciją. Aš įsitikinęs, kad jūs pataikėt. Būtent Romanas Grasas parengė dirvą kvapą gniaužiančiam finansiniam skandalui, kuris taip išsikeroti galėjo tik todėl, kad vienoje valtyje su juo sėdi kai kurie aukšti politikai.

Iš d’Aventūros veido galėjai matyti, kas Pončio žodžiai jam įtiko. Bet nespėjo įsiterpti, nes prokuroras kalbėjo toliau:

– Mes irgi sėdim toje pačioje valtyje. Mane nustūmė į šalį taip pat kaip jus. Ir aš, lygiai kaip jūs, norėčiau nusausinti tą pelkę. Dėl to man kyla svarbus klausimas.

– Nagi, nagi! – d’Aventūra palinko į priekį labai susidomėjęs.

– Žinau, kad jūs gerai sutariat su Venaru, – atsidusęs prabilo Pontis. – Ar tikrai galit pasikliauti juo, ar jis moka laikyti liežuvį už dantų? Kitaip sakant, ar jis jums lojalus?

– Taip.

– Jeigu sugalvosit per atostogas toliau rinkti įrodymus, ar tai nesutrukdys jums bendradarbiauti su commissario Venaru?

– Priešingai, signore procuratore.

Pontis suraukė kaktą ir kiek pamąstė.

– Vyriausiasis Italijos kaltintojas, generalinis prokuroras dottore Silvijus Santapola davė jums leidimą veikti.

Comandante net išsižiojo iš nuostabos.

– Kas dar žino apie tai?

– Tik jūs, dottore Santapola ir aš.

– Cit... – d’Aventūra šyptelėjo ir pro langą dėbtelėjo į gatvę. – Ar yra žinoma, kad karinė žvalgyba užsisėdusi ant Kovos su mafija komisijos ir ypač ant manęs?

– Taip. Atvirai sakau, – atsiliepė Pontis. – Skaitydamas jūsų pranešimą, aišku, ir apie įvykius Albergerijos kvartale, kur jūs buvot užpultas, galutinai įsitikinau, kad abi žvalgybos, SISMI ir SISDE, ne tik tarp savęs riejasi, bet turi ir bendrą priešą – Kovos su mafija komisiją. Tai dar labiau komplikuoja padėtį. Vyksta ne vien banali kova dėl valdžios, o daug aršesnė – kas laimės ministro pirmininko rinkimus, nes nuo to priklauso būsima slaptųjų tarnybų pertvarka. Jos turėtų būti sujungtos. Užkulisiuose jau deramasi dėl naujojo šefo kandidatūros. Kai jėgos apylygės, Kardonės byla – svarus argumentas.

– Tai kur kas daugiau, – paprieštaravo d’Aventūra. – Tai raktas. Ši byla apnuogins nusikalstamą jėgos politiką.

– Aš taip griežtai netvirtinčiau. Šiaip ar taip, man išsyk tapo aišku, kad tos bylos eigos aš nebeseksiu. Peržengęs subordinacijos rėmus tik nagus nusvilčiau. Kaip jau minėjau, pirmiausia paprašiau generalinį prokurorą leisti man apklausti colonnello Fesonį ir tą maggiore Kazagrandę. O neatpažintasis negyvėlis, spėjama – pavarde Montis, niekur nėra registruotas. Tai skatina manyti, kad ir jis buvo slaptosios tarnybos agentas. Kad Montis susijęs su Kardonės nužudymu, akivaizdu. Deja, leidimo tardyti negavau, ir tai mane dar labiau nustebino.

– Porca miseria! Prie Fesonio ir Kazagrandės jūs niekada neprisikasit, – pertraukė prokuroro šneką d’Aventūra, pamojo oficiantui ir užsakė dar du puodelius kapučino. – Agentai visuomet dangstosi savo tarnybos slaptumu.

– Vis dėlto pabandyti vertėjo. Kai generalinis prokuroras kategoriškai atsisakė iškviesti į apklausą colonnello Fesonį, Kazagrandę, Romaną Grasą ir pulkininką Palardą, man nebeliko abejonių, kad jūs savo raportu pataikėt kaip pirštu į akį. Todėl aš be generalinio prokuroro žinios paskambinau į Romą vyriausiajam kaltintojui. Šįryt prieš mūsų susitikimą su Minečiu generalinis prokuroras informavo mane telefonu: jūs dirbate toliau, d’Aventūra! Nuo šiol siųsite ataskaitas tiesiogiai dottore Santapolai į Romą.

D’Aventūra nuėjo atnešti dviejų puodelių kapučino, jau stovinčių ant bufeto. Vieną pastatė ant stalo priešais Pontį ir tarė:

– Teks nepamiršti, kad būsiu sekamas.

– Žinau.

– Tai bus ne taip paprasta, signore procuratore.

– Na, ir ką darysim toliau? – paklausė Pontis ir nulaižė putą nuo šaukštelio.

– Klausiat, ką aš darysiu toliau?

Pontis linktelėjo, papūtė lūpas, atsargiai sriūbtelėjo ir įsimetė burnon migdolinį tešlainį, gulėjusį ant lėkštelės krašto.

– Turiu kuo greičiausiai grįžti į Boloniją ir šnektelti su Karlu Alberčiu.

– Alberčiu... Albertis. Kas jis toks? Neprisimenu.

– Roberto Kardonės draugas, rašytojas, juodu gyvena viename bute. Tik jis gali man papasakoti apie Kardonės planus. Tikėkimės, kad jie vienas kitam pasisako. Mano padėjėjas Venaras aplakstė visus Bolonijos kelionių biurus. Ir mums pasisekė. Žinome bent tiek, kad Kardonė skrido į Amsterdamą, o iš ten – į Antigvą. Be to, išsiaiškinom, kad Lorano išvakarėse išlipo iš lėktuvo Schiphole ir pernakvojo viešbutyje „Marriott“. Paskui jie greičiausiai susitiko Amsterdame ir kartu išskrido į Sent Džonsą. Šiuo metu Venaras bando nustatyti, ar mūsų prielaidos teisingos. Jei paaiškės, kad juodu yra Antigvoj, tai reikš, jog Kardonės gyvybei gresia pavojus. Patiklusis mūsų poetas tyčia ar netyčia atiduos pinigus tai žudikei, kad ir kieno pasamdytai.

Pontis ramiai klausėsi, paskui uždėjo ranką d’Aventūrai ant peties.

– Ar galėčiau jus pertraukti?

– Žinoma!

– Kaip jūs ketinat susisiekti su Alberčiu? Manau, jo bute lankytis nederėtų: ten jau pilna blakių. Taip pat neišeina jam skambinti arba susitikti kur nors Bolonijoje: juk jis sekamas dieną naktį. Yra tik viena galimybė, kurios nenumatė jokia slaptoji tarnyba. Suimkit jį kokia nors dingstimi!

– Išsikviesiu Karlą Albertį į Bolonijos policijos prefektūrą ir pasikalbėsiu su juo be liudytojų.

– Taip bus geriausia, – kiek pamąstęs sutiko Pontis. – Bet grįžkim prie Kardonės! Jeigu jis iš tiesų yra Sent Džonse, tai mes iš čia teturim mažai galimybų jam pagelbėti.

– Ar jūs tikrai suvokiat, kokia yra Kardonės padėtis? – paklausė d’Aventūra. Prokuroras klausiamai pažvelgė į jį. – Aš jums pasakysiu. SISMI agentai, ne taip kaip mūsų žinybos darbuotojai, pluša ir užsienyje. Jie tol medžios Kardonę, kol gaus tai, ką įtaria jį turint. Mafija irgi medžios Kardonę, kadangi jis turi tai, kas, jų akimis žiūrint, ne tik jiems priklauso, bet ir gali pražudyti krikštatėvius. O jei Kardonė gyvas grįžtų iš Antigvos, kas man atrodo panašu į stebuklą, jį užgriūtų visa Italijos spauda. Blaiviai vertindami tą policininkų ir vagių žaidimą turėtume pripažinti: Kardonė – didžiausias vargšas iš visų, kuriuos pažįstam. – D’Aventūra giliai atsiduso ir prisimerkė. – Ar norite, kad atvirai pasakyčiau savo nuomonę?

Akimirką padelsęs Pontis linktelėjo.

– Kardonė taps lavonu nespėjus mums nė cyptelėti.

– Ir vis dėlto pabandykit! Noriu, kad pats vadovautumėt suimant Grasą ir jo bendrininkus. To pageidauja ir mūsų vidaus reikalų ministras. Mudu nuolat palaikykime ryšį, o aš informuosiu visus operacijos dalyvius ir perduosiu jiems reikiamus nurodymus. Ir dar: nevažinėkit savo mašina!

D’Aventūros akys plieskė troškimu veikti.

– Man reikės grynųjų. Išlaidoms... Nagi, juk ne pirmi metai dirbu. Patikėkit, aš jau prigriebsiu tą Grasą! – Comandante išsišiepė, blykstelėdamas baltais kaip sniegas dantimis.

– Užeikit į prokuratūros administraciją! Aš viskuo pasirūpinsiu.

D’Aventūra linktelėjo, išgėrė kavą, atsistojo ir netaręs nė žodžio išėjo iš kavinės.

Kitą rytą, šiek tiek prieš aštuonias, d’Aventūra naktiniu traukiniu iš Kalabrijos Redžo atvažiavo į Bolonijos centrinę stotį. Prieš pat atvykstant prokuroras Pontis telefonu jam pranešė, kad carabinieri nuo septintos valandos laiko suėmę Karlą Albertį ir laukia d’Aventūros prefektūroje Lapkričio Ketvirtosios gatvėje Nr. 24.

Iš pradžių comandante net ir nemėgino domėtis, ar kas nors nelipa jam ant kulnų. Žinojo: nėra prasmės bandyti nusikratyti seklių, jeigu jų ir būtų. Svarbiausia – atsidurti prefektūroje, o ten jau galės netrukdomas aptarti su Alberčiu savo planą, apmąstytą kelionėje. Žinoma, jeigu pelnys Alberčio pasitikėjimą. Bet tai neturėtų būti pernelyg sunku.

Buvo smagu lyg kokiam turistui žingsniuoti judria Nepriklausomybės gatve, kuri baigiasi Didžiąja aikšte. Aišku, jis mėgo savąjį Palermą, bet Bolonija – ypatingas miestas. Ta atmosfera, tie žmonės – viskas čia elegantiška iš prigimties.

Dar po dvidešimties minučių kolega iš Ufficio Antimafia^50 nusivedė svečią į antrą aukštą. Spartietiškai kukliame pasitarimų kambaryje sėdėjo baisiai sudirgęs Karlas Albertis.

Vos d’Aventūra įėjo pro duris, Karlas pašoko kaip įgeltas.

– Ir vėl jūs čia! – pratrūko. – Tik to aš ir telaukiau!

– Buon giorno, signore Alberti, – pasisveikino d’Aventūra ir kuo šilčiausiai nusišypsojo. Buvo bepaduodąs jam dešinę, bet Karlas demonstratyviai susikišo rankas į kelnių kišenes ir sviedė į komendantą nuodingą žvilgsnį.

– Aš iš principo neleidžiu niekam veiksmais pažeisti mano orumo, – pareiškė jis. – Jau vien dėl daugybės neplautų rankų.

– Nusiraminkite, signore! – taikingai kreipėsi į jį d’Aventūra. – Jūsų pasipiktinimas visai suprantamas, bet paklausykit! Deja, mes neturėjom kitos išeities. Todėl teko kokia nors dingstimi atvesdinti jus čionai. Labai atsiprašau už nepatogumus. Ar išgertumėt su manim espreso?

Karlas neryžtingai linktelėjo ir nustebęs pažvelgė į komendantą.

– Kokia dar dingstis?

– Dėl tam tikrų priežasčių aš negalėjau aplankyti jūsų namie. O išaiškinti, kaip ir kodėl, ilgokai truktų. – D’Aventūra atsisuko į karabinierių, vis dar lūkuriuojantį prie durų. – Ar nepasirūpintumėt, kad mums atneštų du puodelius espreso?

– Suimti mane už žmonių kiršinimą! Kam šovė tai į galvą? Jums? Žinoma, kam gi dar! Kas kitas būtų galėjęs sugalvoti tokią nesąmonę!

– Nagi, sėskitės! – nusijuokė d’Aventūra, numetė kelionmaišį greta stalo ir prisislinko kėdę. – Nežinau, kaip jums pasirodys... Bet juk jūs rašytojas, taigi toks kaltinimas neturėtų labai stebinti.

Karlas susigriebė už galvos.

– Madonna mia! Aš lyrikas! Paaiškinsiu, jei nežinot: agitatorius – tai toks nenaudėlis, kuris purto kaimyno obelis, kad išlįstų kirminai.

– Aš gi jau sakiau! Dingstis. Jūsų bičiulio Kardonės gyvybei gresia pavojus! Ir aš neturėjau kitos galimybės atgabenti jus čionai, o tik tokiu nerizikingu būdu, prieinamu mūsų tarnybai.

Karlas taip ir susmuko kėdėje, išraudęs jo veidas tapo baltas kaip sniegas.

– Madonna! Kas, dėl Dievo meilės... Viešpatie!

– Klausykitės atidžiai, signore, – Karlo mikčiojimą raminamu mostu nutraukė d’Aventūra. – Norėdami pagelbėti Robertui Kardonei, turim būtinai bendradarbiauti su jumis. Ar suprantat, ką sakau?

– Po velnių, kas gi... – išsprūdo Karlui, bet, pamatęs komendanto akis, pritariamai linktelėjo ir nutilo.

– Ar pažįstate tokią Rozaną Lorano?

Karlas sutriko.

– Žinau apie ją tik iš draugo, – išlemeno. – Ar jai kas nors negerai?

– Būtų galima pasakyti ir taip, – patvirtino d’Aventūra. – Turim informacijos, kad ji yra mafijos samdoma žudikė. Todėl man reikia žinoti viską, ką jums draugas pasakojo apie savo brolio palikimą.

Karlo veidas suakmenėjo; atrodė, jog žmogus karštligiškai svarsto. Iš pradžių užsikirsdamas, paskui vis sklandžiau jis išklojo komendantui visa, ką žino. Papasakojo apie Roberto kelionę į Premeną, apie tai, ką šis matęs automobilių stovėjimo aikštelėje, smulkiai apibūdino Kardonės susitikimą su Rozana, nepamiršo nė Enriko laiško. Karlas pabandė kuo tiksliausiai atkartoti jo turinį, paminėjo Antigvos banką ir net Enriko raštišką patarimą Robertui kreiptis į generalinį prokurorą Romoje, jei tik užuostų kokį pavojų.

Po valandos d’Aventūra jau buvo susidaręs apytikslį vaizdą.

– Ar jūs įsitikinęs, kad Rozana Lorano nuskrido su jūsų draugu į Antigvą?

– Aš pats internetu užsakiau viešbutį Robertui ir tai damai. Ar ji tikrai nuvyko ten su juo, nežinau. Į oro uostą vežiau jį vieną. Signora Lorano ketino susitikti su juo Amsterdame. Ten ji sakė turinti sutvarkyti kažkokį reikalą. Visos tos aplinkybės man pasirodė nežadančios nieko gero, bet Robertas nebuvo linkęs paisyti mano argumentų. O kodėl jūs paprasčiausiai nepaskambinat jam pačiam?

– Ar jis turi mobilųjį telefoną? – paklausė d’Aventūra.

– Turi, bet paliko namie ant virtuvės stalo. Pamiršo. Galiu jums duoti viešbučio numerį. – Karlas išsitraukė iš kišenės piniginę, surado joje raštelį ir padavė d’Aventūrai. – Jei nerasit jo ten, ieškokit pas brolio draugą serą Edviną Galacherį. Jis yra banko valdytojų tarybos pirmininkas ir aukštas vyriausybės pareigūnas, ar tik ne kabineto narys. Bent jau taip parašyta Enriko laiške.

D’Aventūra užsirašė vardą ir pavardę.

– Ačiū, – sumurmėjo. – Labai prašau jus jokiu būdu nebendrauti su Robertu! Kad ir kas būtų, nekelkite telefono ragelio, juoba savo bute! Ar pažadat man?

Karlas linktelėjo.

– O kodėl jūs taip pabrėžiate butą?

– Nes žinau, kad jūsų ten klausomasi. Jūsų butas pilnas prikaišiotas blakių. Aš atsiųsiu specialistus ir jie patikrins. Bet neįsižeiskit, kad dar ne šią valandą: juk man pirmiausia reikia susisiekti su signore Kardone.

Karlą toks nurodymas nelabai ir nustebino. Iš kelnių kišenių jis ištraukė ir padėjo ant stalo tris juodus plastikinius daikčiukus, du – ne ką didesnius už euro monetą, o trečią – didumo sulig degtukų dėžute.

– Ar tai ir yra tos blakės? – paklausė ir džiūgaudamas nusišypsojo.

Suraukęs kaktą d’Aventūra paėmė tuos daikčiukus ir pavartė delne, paskui pridėjo pirštą prie lūpų.

– Aš išėmiau baterijas, – vyptelėjo Karlas.

– Siųstuvai! Iš jūsų buto?

Karlas nusijuokė vien akimis.

– Vadinasi, tai ne jūs priveisėt mums blakių?

D’Aventūra papurtė galvą.

– Nesąmonė! Kaip mes būtume galėję...

– Tada kas?

– Neįsivaizduoju, – tarė comandante ir dar sykį pažvelgė į aparatėlius, laikomus delne.

– Meluoti leistina tik tapytojams ir poetams, – atšovė Karlas. – Aš jumis netikiu. Ar tik nepervertinat mano kvailumo? Aš paieškojau internete. Radau jų atvaizdus. Tai kvarciniai nanometrinių bangų siųstuvai, tokius, be kita ko, naudoja ir kariuomenė. Teigiama, kad jų veikimo nuotolis be kokybės nuostolių – šeši kilometrai. Tuodu apskriti buvo prilipinti po stalais, vienas virtuvėj, kitas svetainėj, o kampuotasis – Roberto darbo vietoj už kompiuterio.

– Ir kaip jūs juos radot?

– Mano mobilusis telefonas svetainėj ir virtuvėj vis dvejindavo garsą. Tokia reverberacija. O viršuje, stogo terasoje, veikė normaliai. Kiek prisimenu, tie keisti garsai atsirado rytojaus dieną po Enriko nužudymo. Pastarųjų dienų įvykiai sukėlė man įtarimų ir aš ėmiau ieškoti. Bet labiausiai mane privertė suklusti netikėtas jūsų apsilankymas kavinukėj.

– Pagirtina! – pripažino d’Aventūra, atvirai žiūrėdamas Karlui į akis. – Deja, tikrai nežinau, kas prikaišiojo blakių jūsų bute. Galiu tik patvirtinti, jog pasidarbavo profesionalai.

– Tikrai ne mafija, – karščiavosi Karlas. – Kai jie nori ką nors sužinoti, jiems neprireikia jokios aparatūros. Tokiomis kiaulystėmis užsiima tik valstybinės įstaigos. Atvirai šnekant, nelabai pasitikiu ir jumis.

– Ar mudviem būtų lengviau bendradarbiauti, jei pasakyčiau, kad jūs neturit jokio pagrindo manim abejoti?

Karlas gūžtelėjo pečiais.

– Ką aš galiu pasakyti? Kai valdžia leidžia savo organams nepaisyti nei teisės, nei įstatymo, kaip, jūsų nuomone, man jaustis? Sakykit ką tinkamas, bet šioje šalyje padorūs piliečiai gali bet kurią dieną pakliūti po ratais. Demokratijoj kvailiai išsirenka valdžią, diktatūroj valdžia renkasi kvailius. Štai man ir kyla klausimas, katrai grupei priklausot jūs?

– Padoriųjų piliečių grupei, – atkirto d’Aventūra. – Kitaip man būtų nusispjaut į jus ir į jūsų draugą ir mudu čia tikrai nesišnekėtume.

Juodu tylomis sėdėjo priešpriešiais ir žiūrėjo vienas kitam į akis.

– D’accordo. – Karlas ryžtingai pakėlė galvą. – Vakar Robertas atsiuntė man elektroninį laišką. Jums reikėtų jį perskaityti. Deja, neturiu jo išsispausdinęs ir neatsinešiau.

D’Aventūra prisimerkė ir stipriai sugniaužė kumščius.

– Ir jūs tik dabar man tai sakot?

– Gal galėčiau pasinaudoti kompiuteriu?

Comandante mostelėjo į gretimą kambarį.

– Eikšekit!

Karlas nusekė jam iš paskos į kitą kabinetą. D’Aventūra parodė į vieną iš monitorių.

– Šitame galit atsidaryt savo pašto dėžutę. Tik paskubėkit! Nenorėčiau, kad apie tai kas nors sužinotų.

– Negi jūs nepasitikit savo paties sistema?

D’Aventūra mįslingai šyptelėjo.

– Jei jau taip, teks jumis pasitikėti, – prisipažino Karlas, atsisėdo prie kompiuterio ir įvedęs slaptažodį atsidarė savo pašto dėžutę. – Štai! – bakstelėjo į monitorių. – Skaitykit pats, ką man atsiuntė Robertas!

D’Aventūra paskubom peržvelgė laiško eilutes.

– Dio mio! – priblokštas sušnabždėjo. – Aš išsispausdinsiu laiškelį, signore Alberti.

Jis spustelėjo nuorodą „spausdinti“, ištraukė iš spausdintuvo išlindusį lapą, sulankstė ir įsikišo į vidinę švarko kišenę. Niūrus jo veidas nežadėjo nieko gero.

– Žinau, jog tai, ko dabar pareikalausiu, sukels jums nepatogumų. Bet jei norit apsaugoti bičiulį ir patį save, kitos išeities nėra. Turėsite tiksliai vykdyti mano nurodymus! Šiukštu neikit namo, nei pas tėvus ar giminaičius. Ar turite draugų, pas kuriuos galėtumėt kurį laiką paviešėti nekrisdamas į akis pašaliniams? Gal kur nors kaime?

Karlas sutrikęs dėbtelėjo į comandante.

– Bet kodėl?

– Dabar neklausinėkit manęs, kodėl, kaip, už ką! Jums gresia pavojus, kaip ir jūsų bičiuliui. Supraskit: negaliu ir neturiu teisės pasakyti jums daugiau. Tai va, pagalvokit!

– Dio mio! Bet kaip tai padaryti? Juk negaliu dingti lyg niekur nieko!

– Mažiausiai – porai dienų, daugiausia – savaitei, – kalbėjo d’Aventūra, nepaisydamas Karlo prieštaravimo. – O tada žiūrėsim toliau.

Karlas susigūžė ir nesusigaudydamas papurtė galvą.

– Buvęs mano sesers vyras gyvena netoli Bergamo. Mudu su juo gerai sutariam. Jis vienintelis man dabar atėjo į galvą. Turėčiau jam paskambinti. Tik nežinau, ką pasakyti.

– Ničnieko! – D’Aventūros veidas bylojo, kad jis būtent to ir reikalauja. Vienareikšmiškai. – Tik paskambinkit ir išsiaiškinkit, ar jis namie. O aš pasirūpinsiu, kad būtumėt tenai nugabentas. Jokiu būdu nevažiuokit savo mašina. Mes turim jus iš čia išvesti nepastebimai!

– Norėčiau šį tą pasiimti. Negaliu taip, tuščiomis rankomis...

– Nė kalbos negali būti! – pertraukė jį comandante. – Jums nevalia pasirodyti namie! Prireikus pakeliui nusipirksit kas būtiniausia. Ar turit su savim pinigų?

– Taip, šiek tiek...

– D’accordo! Beje, kad nepamirščiau. Išjunkit mobilųjį telefoną. Ir niekam neskambinkit! Nesistenkit susižinoti su bičiuliu! Jokių elektroninių laiškų! Nenaršykit internete! Aišku? O dabar laukit manęs čia!

Visai sutrikęs Karlas spoksojo į tuštumą, o d’Aventūra išėjo iš kabineto ir po poros minučių grįžo su jaunu ištįsėliu.

– Commissario Lentinis, – pristatė comandante civiliais drabužiais vilkintį pareigūną. – Aš jam išaiškinau reikalą. Lentinis žino, ką aš jam padarysiu, jeigu nepristatys jūsų gyvo ir sveiko į Bergamo apylinkes. Ogi bus sušertas žuvims. Dėl visa ko duokit man savo svainio adresą ir telefono numerį, kad galėčiau su jumis susisiekti ir pranešinėti naujienas. Mi scusate! Deja, nebėra laiko.

Comandante paėmė lapelį su adresu, ištiesė Karlui ranką ir atsisveikino. Išeidamas metė komisarui Lentiniui:

– Aš nejuokauju!

Su kažkuo šnektelėjęs telefonu, d’Aventūra tarnybine mašina buvo nugabentas į oro uostą ir vidurdienio reisu išskrido į Romą. Ten jį pasitiko generalinės prokuratūros darbuotojas ir pro didingąją Angelo pilį atvežė tiesiai į Tribunolų aikštę. Teisingumo rūmuose, monumentaliame pastate ant Tibro upės kranto, jo jau laukė dottore Silvijus Santapola.

Ir štai jis sėdi priešais vyriausiąjį Italijos kaltintoją, žmogų, kurį vaizdavosi kur kas įspūdingesnį. Santapola buvo neaukšto ūgio, lieknas, gan liesas vyriškis dailiomis rankomis su grakščiais pirštais, o į pašnekovą žvelgė švelniai.

Dottore Santapola pakėlė akis, ir į d’Aventūrą įsmigo skvarbus žvilgsnis.

– Norėčiau padėkoti jums, comandante, už atliktą darbą, – laibu balsu prašneko generalinis prokuroras, tarsi nepajėgtų kalbėti garsiai ir aiškiai. – Jeigu tasai Kardonė tikrai atsiuntė mums juodąją mafijos buhalteriją ir jeigu pasitvirtins tai, ką jis elektroniniu paštu pranešė draugui, teks labai gerai pasvarstyti, kaip pasielgti esamomis aplinkybėmis.

D’Aventūra kietai sučiaupė lūpas ir kilstelėjo kairįjį antakį.

– Spėju, kad jūs, gerbiamas signore d’Aventūra, dar nesuvokiate savo sėkmės masto. Italija turi būti jums dėkinga. Jūs padarėte tai, ko daug metų nesėkmingai siekė SISDE.

Dottore Santapola atsistojo ir tylėdamas ėmė vaikščioti po kabinetą, prabangiai įrengtą patalpą, įspūdingai bylojančią apie teisingumo galią. Kabinete tvyrojo slogi rimtis.

– Ko galėtumėt imtis, kad Robertas Kardonė liktų gyvas? – nutraukė tylą comandante.

Generalinis prokuroras ūmai sustojo, apsigręžė ir sviedė klausiamą žvilgsnį.

– O kodėl turėčiau ko nors imtis?

D’Aventūrai net kvapą užgniaužė.

– Susimildamas, signore Juk su juo yra Rozana Lorano!

– Žinau. Todėl jam saugu kaip pas poną Dievą už pečiaus. – Santapola nusikvatojo pamatęs sutrikusį d’Aventūros veidą. – Dar prieš porą dienų nebūčiau galėjęs jums nieko prasitarti. Bet kai reikalai pakrypo į gerą pusę, Rozanai nebėra ko maskuotis. Tik, deja, ateityje teks jos pagalbos atsisakyti. Būsiu atviras: ji dirba mano ministerijai, konkrečiai – SISDE. Mums prireikė labai daug laiko ir pastangų sukurti jos, kaip assassina, mafijos žudikės, įvaizdį. Ji labiausiai tiko tai Ėmimo į dangų komandai.

– Madonna, – išsprūdo komendantui. Jis sutrikęs pažvelgė Santapolai į akis. – O mūsų Palermo padalinys vadovavosi tuo, kad... – D’Aventūra vis dar netikėdamas papurtė galvą. – Kas dar žino apie tikrąjį jos vaidmenį?

– Be manęs ir dabar – jūsų, viso labo dar šeši žmonės. Kruopščiai atrinkti, lojalūs ir visiškai patikimi. Jos funkcijos žūtbūt turėjo likti vadovybės paslaptis. Ir, kol jūs dar nepradėjot klausinėti manęs apie Lorano asmenybę, privalau paprašyti jus niekam apie tai neprasitarti. Bent jau tol, kol tas monstras susilauks galo.

D’Aventūra supratingai linktelėjo. Tačiau nuostaba iš jo veido nedingo.

– Tai kas bus dabar?

– Pulkininkas Palardas nuolat palaiko ryšį su manim ir vidaus reikalų ministru. Kai tik Kardonės dokumentai pasieks mus ir jo teiginiai pasitvirtins, imsimės tos grupuotės narių. Mes jau ne pirmi metai stebim Romaną Grasą ir aukštus jo globėjus. Mūsų apskaičiavimais, dėl pinigų plovimo ir nelegalių kapitalo pervedimų Italijos iždas kasmet patiria per dvidešimt milijardų eurų nuostolių. Milžiniška suma. Ir tai dar neskaičiuojant įplaukų, prarandamų dėl korupcijos.

– Ir kas toliau? – paklausė priblokštas d’Aventūra.

– Jums pakaks žinoti, kad mes laukiame politinio perversmo. Esama stiprių profašistinių srovių, kurios, jei nepašalinsime iš žaidimo užkulisinių vadovų, visam laikui pakeistų demokratinę mūsų valstybės santvarką. Tačiau pašalinti juos įmanoma tik turint nepaneigiamų kaltės įrodymų. Atrodo, ta diena pagaliau bus išaušusi.

– Taip, – patvirtino d’Aventūra. – Ir galite manim pasikliauti. – Jis atsistojo ir susimąstęs pasitrynė kaktą. – Ar gavot iš procuratore Pončio išsamų mano raportą?

Dottore Santapola nusišypsojo.

– Jūs iš tiesų parengėt dėmesio vertą analizę. Niekur neprašauta pro šalį, gal tik vienos kitos smulkmenos trūksta. Iš trylikos pavardžių, suminėtų Kardonės elektroniniame laiške, jūsų pranešime pasigedau tik septynių. Bet aš jas ir taip seniai žinau. Deja, tie ponai iki šiol buvo neįkandami, jei suprantat, apie ką šneku.

– Du pagrindiniai mano įtariamieji dingo kaip į vandenį – Ličas Masimas ir Betinas Santorinis, – kiek dvejodamas pareiškė d’Aventūra. – Mes ketinom juos dar kartą apklausti dėl Mončio ir jo tapatybės. Dar ir todėl nepažengėm toliau.

D’Aventūra iškart pastebėjo, kad generalinio prokuroro mina tapo mąsli.

– Mūsų žmonės matė Masimą ir Santorinį plukdomus į Graso jachtą. Paskui „Aleksandra“ pakėlė inkarą ir išplaukė. Po keturių valandų ji grįžo į Palermo uostą ir svečiai išlipo. Be tų dviejų signori. Daugiau neturiu ko pridurti. Manau, kad anksčiau ar vėliau juodu apsireikš. Sunku įsivaizduoti, kad Grasas būtų ryžęsis aukšto rango politikų ir pramonės magnatų akivaizdoje likviduoti du artimiausius savo bendražygius.

– Aš neatmesčiau ir tokios galimybės, – paprieštaravo d’Aventūra. – O kas yra tas velionis Montis?

– Dabar negaliu ir neturiu teisės to jums sakyti, – pareiškė Santapola, žiūrėdamas d’Aventūrai į akis. – Tikiuosi, mane suprasit. Man daug svarbiau, kad Robertas Kardonė nebūtų sumaltas tarp dviejų frontų arba net nužudytas.

– Kad taip iš jūsų lūpų – Dievui į ausį! Vis dėlto mažai teturiu vilties, jog Kardonei pavyks grįžti Italijos žemėn, – suabejojo d’Aventūra. – Kai Romanas Grasas pasijus įspraustas į kampą, lauk paties blogiausio. Jeigu jo samdomi žudikai ir neužbėgs už akių tai Lorano, tai anksčiau ar vėliau Kardonę prigriebs kiti, net jeigu jam suteiktume naują tapatybę. O tų kitų buvo ir bus... Mano manymu, jis neturi jokių galimybių likti gyvas...

Prokuroras abejodamas papurtė galvą.

– Ir vis tiek turim saugoti jį visomis išgalėmis. Juk esame jam skolingi. Kita vertus, mafija gaus skaudų smūgį. Grasas nebeturės progos užsakyti žmogžudystę, Kardonė galės be baimės grįžti į Boloniją, žinoma, jei tik neiškrės ko nors netikėto. Vis dėlto jis ne iš kelmo spirtas. Rašo pervedęs į Romą, į Finansų ministerijos sąskaitą, beveik keturis šimtus milijonų dolerių ir to pervedimo kopiją nusiuntęs prokuratūrai. Tai pinigai, kuriuos mafija sukaupė iš nuslėptų mokesčių, machinacijų su subvencijomis ir kitų nusikaltimų. Jie priklauso Italijos iždui. Aš padarysiu visa ką galėdamas, kad Kardonė liktų gyvas. Be to, Romano Graso nebepaleisim iš akių ir patupdysim jį nedelsdami, vos tik aš gausiu dokumentų originalus.

– Ar jums nekyla nerimo dėl to, jog SISMI agentai prieš pat nuleidžiant uždangą spjauna mums į sriubą? Man tai perša mintį, kad jie siekia vien savo tikslų. Galiu tik viltis, kad Graso niekšybėms pagaliau ateina galas.

– Aš žinau tuos tikslus, bet nenorėčiau dabar į juos gilintis. Niekas negali paneigti, kad ginklų prekyboj esama bendrų interesų, kurie taip sustiprino Romano Graso galią. Yra per daug veikėjų, kurie meldžiasi ginklo dvasiai, ir, deja, per mažai ištikimų dvasios ginklui. Galite neabejoti, mielasis d’Aventūra – juk galiu jus taip vadinti? – kad maža grupelė fašistų, besiveržiančių į valdžią, tikisi verslo monopolijų ir dešiniosios ideologijos padedami įgyvendinti savąją politinę demokratijos sampratą, bet jie bus atvesti į protą. Patikėkit manim, mes padarysim galą jų šunybėms!

– O vargšelis Kardonė liks nei pakartas, nei paleistas, – palingavo galvą d’Aventūra.

– Ne! – šiurkščiai tėškė Santapola, ir galėjai matyti, kad jis nejuokauja.

– Kodėl esat toks jau tikras?

– Mes kliaujamės ne vien sinjoros Lorano sėkme. Aš įpareigosiu pulkininką Palardą susisiekti su Antigvos žinybomis. Be to, pasinaudosim gerais savo ryšiais su Anglija ir JAV. Antigvos valstybės galva yra Jungtinės Karalystės valdovas, taigi Anglijos karalienė. Jungtinės Amerikos Valstijos yra prisiėmusios atsakomybę už didelę dalį nacionalinio saugumo politikos. Todėl esu optimistas ir tikiuosi, kad prireikus galėsime imtis priemonių ir Antigvoje.

Nors d’Aventūra būtų galėjęs didžiuotis savimi ir savo darbu, džiaugsmo jis nejautė. Net ir pasitenkinimo. Kaip koks gigantas stūksojo priešais generalinį prokurorą, o jo galvoje kirbėjo aibė klausimų.

– Įvyks politinė griūtis, – sumurmėjo jis pusbalsiu.

Dottore Santapola nelinksmai susijuokė.

– Nieko neįvyks! Atsistatydins vienas kitas ministras, per televiziją nuskambės pasipiktinimo kupini pareiškimai, pamatysim apstulbusius vyriausybės narius, o vėliausiai po savaitės jie vėl demonstruos pasitenkinimą savimi. Bus pradėta keletas tyrimų. Ir galiausiai valstybė, paaukojusi porą pėstininkų, parodys, kokia ji stipri ir veikli. Žala valstybei neviršys leistinų ribų, nes piliečių atmintis trumpa.

– Ir jūsų darbas bus padarytas? – susiraukė d’Aventūra.

– Žinoma, ne! Nauji rinkimai – visuomet šioks toks apsivalymas, tiek išorėje, tiek viduje. Patikėkit, mielasis d’Aventūra, ministras pirmininkas pasistengs įtikinti piliečius, kad su korupcija pagaliau susidorota. Bus suimti kai kurie žinomi žmonės, tai suteiks progą pasigirti: štai kokia gera mūsų teisėsauga! Bus pabrėžta, kad klystkeliais ėjo tik menka mažuma pernelyg gobšių žmonių. Esą vyriausybe jokiomis aplinkybėmis neleistina dvejoti. Taip jau yra ne tik mūsų krašte, bet ir gretimose valstybėse. – Santapola mostelėjo į krėslą. – Nagi sėskitės! Mielai aptarčiau su jumis tolesnius veiksmus. Gal galiu jums ko nors pasiūlyti? Cigarą? Espreso? Konjako?

– Neatsisakyčiau espreso ir konjako, – atsiliepė d’Aventūra. Jo kaktoje susimetė raukšlės. Paskendęs mintyse žvilgtelėjo pro langą; sunkiose užuolaidose žaidė saulės spinduliai.

Generalinis prokuroras matė, kad jo pašnekovas vis dar abejoja jo žodžiais ir aiškinimais.

– Ar galėčiau sužinoti, kas jums neduoda ramybės?

– Pinigai yra despotiškas valdovas, bet ir vertybė, kurios kiekvienas siekia, – prakalbo d’Aventūra. – Pinigai sulygina visus, čia ir slypi valdžios esmė. Pinigai išlygina visus nelygumus, kita vertus, žmonės turtu pateisina visas neteisybes.

– Esat filosofas, comandante! – šyptelėjo Santapola. – Jūs teisus, pinigai gadina žmones, ir vis dėlto esama išimčių, kaip mums įrodė Kardonės poelgis. Tačiau pakalbėkim apie tai, ką darysim toliau...

Laimingas suklydimas

Kardonė persigandęs atsigręžė ir dėbtelėjo į besišypsantį Rozanos veidą.

– Kaip matau, Robertai, turi svečių, – prabilo ji saldžiu balseliu ir smalsiai nužvelgė du vyriškius. – Judu, jei neklystu, esat Rufas ir Galertė? – nuotaikingai kreipėsi į siciliečius. – Kaip sekėsi kelionė?

Rufo ranka, kurią jis buvo instinktyviai įsikišęs po švarku, ten ir liko. Jis pašoko, pagarbiai švilptelėjo pro dantis ir nešvankiai išsišiepė – toks savim patenkintas povas.

– Madonna, che razza di bellezza!

– Pasimatuok kraujospūdį, Rufai! – kaip šaltu vandeniu perliejo jį Rozana. – Tokie tipai kaip tu mane erzina.

Rozanos žodžius Rufas išsiaiškino savaip ir tarsi koks stileiva abiem rankomis persibraukė per plaukus, įžūliai dėbsodamas į moterį. O ji sakytum nė nepastebėjo, kaip jis ryte ryja ją akimis. Akivaizdžiai ignoruodama Rufą, demonstratyviai žiūrėjo tik į Kardonės portfelį, kurį šis mėšlungiškai spaudė prie savęs. Nors padėtis atrodė be išeities, Robertas negalėjo atsistebėti fenomenalia Rozanos veido išraiškų kaita. Jokios užuominos, kad ji būtų išmušta iš vėžių arba nevaldytų situacijos. Priešingai: visu elgesiu rodė, kad čia – jos viršus ir jos valia.

„Kokia gyvatė!“ – pagalvojo ir metė į ją niekinamą žvilgsnį.

– Tu tokia... – išlemeno ir nuščiuvo pajutęs nepalaužiamą jos ramybę. Staiga suvokė, kad iš šių apartamentų gyvas neišeis, ir jo smegenys ėmė suktis pašėlusiu greičiu.

– Nagi, kokia aš? – žaismingai paklausė Rozana. – Baik sakyti! Vulgari? Pikta? Klastinga? – kalbėjo ji pakreipusi galvą ir žavingai nusišypsojo Robertui. – Duok šen dokumentus! – įsakmiai paliepė ir ištiesė ranką.

Kardonė bjaurėdamasis žengė atbulas. Tuo tarpu Rufas ėmė palengva artintis prie Rozanos, bet ši iš karto pastebėjo ir nedviprasmišku gestu liepė jam nejudėti iš vietos.

– Žinai, girdėjau, kad šis asilas jau spėjo atiduoti tau dono Graso pinigėlius, – lyg prabėgom mestelėjo Rufas stebėdamas, kaip ji reaguos.

Tačiau jos veidas nė nekrustelėjo.

– Judu jauskitės kaip namie ir sėskitės į krėslus! – įsakė ji siciliečiams. – Tučtuojau!

– Ar išprotėjai? – atkirto Rufas. – Kaip tu drįsti kalbėti su manim tokiu tonu?

– Užsičiaupk! – sušnypštė Rozana ir pašnairavo į Kardonę. – Duokš popierius! – pakartojo lediniu balsu.

Kardonės galvoje žaibu šmėsčiojo mintys – tie patys pasvarstymai apie paveldėtus milijonus, kuriuos jis išdėstė Galacheriui jo biure. Būgštavimai, kilę dar prieš kelias valandas, dabar virto nepermaldaujama mirtina grėsme. Dėl savo naivumo jis įkliuvo į spąstus, iš kurių nebeištrūks.

Nors ir nesuprasdamas trijų mafiozų pokerio, Robertas suko galvą, kodėl Rozana nesureagavo į jo tvirtinimą, neva jis atidavęs pinigus jai.

Siciliečiai, regis, buvo patikėję, kad jis nemeluoja. Užgniaužęs kvapą jis stebėjo žvilgsnius, kuriais keitėsi anie trys.

Ūmai Rozana priėjo prie pat jo.

– Prisišnekėsi bėdos! – šnipštelėjo. – Dėl Dievo, valdykis! O tuodu, – ji mostelėjo į Rufą ir Galertę, sėdinčius krėsluose, – nė už ką nepatikės, kad neketinai dingti su visais pinigais. Mano supratimu, bus geriau, jei tie tipai pirmiausia užsiims tavim...

Laikas! Jam reikia laiko! Tokia mintis gręžte gręžė smegenis bežiūrint į žudiko šypseną Galertės veide. Iš siciliečio fizionomijos buvo aiškiai matyti, ką jis galvoja, ir Kardonė tikėjosi, kad trijulė sudraskys vienas kitą.

– Popierius! – ramiai pakartojo Rozana. – O dėl mūsų lankytojų nekvaršink sau galvos!

– Tie popieriai tavęs neliečia, – ištrūko Robertui. – Tai viskas, ką turiu gavęs iš brolio. Bet gal tu pagaliau pasakysi man, kas esi iš tiesų? Man jau nusibodo būti mulkinamam. Lorano, Perlakvalė... Kiek vardų tu dar turi?

Rozana gundomai šypsojosi, o abu siciliečiai vaipydamiesi stebėjo tą sceną.

– Rozana yra dono Graso meilužė, idiote! – piktdžiugiškai šūktelėjo Galertė.

– Bet ji pati nemyli nė vieno! – suriaumojo Kardonė. – Ji myli tik pinigus ir prabangą!

Rufas grėsmingai prisimerkė.

– Ką darysim su tais dviem? – sumurmėjo ir klausiamai pažvelgė į Galertę. – Gal nuskandinkim? Čia pat.

– Puiki mintis, nuskandinkit mane! – atrėžė Kardonė, pats stebėdamasis kvailu savo įniršio protrūkiu ir šaltakraujiškumu. – Kaip jūs pasiskirstysit darbus? Gal kiekvienas po kartelį iššausit, smogsit ir šiek tiek prigirdysit?..

Rozana akimirką lyg ir sutriko dėl tokios jo nuotaikų kaitos, bet kaipmt vėl susiėmė.

– Pasirodo, tu naivesnis, nei aš maniau.

Bet Robertas nebenorėjo paisyti įspėjamo jos žvilgsnio. Apskritai nieko nebenorėjo. Tik išeiti.

– Ne toks jau naivus, kaip manai, – davė jai grąžos. – Deja, nė vienas žmogus nėra apsaugotas nuo apgavystės, ypač kai apgaudinėja talentinga artistė. – Kardonė dėbtelėjo į siciliečius. Nors vargiai beįstengė užgniaužti neviltį ir baimę, jis toliau svaidėsi priekaištais: – Tokiai kaip tu juokų darbas užliūliuoti net ir du minkštapročius anava ten krėsluose! Iš jų veidų taip ir trykšta kvailumas!

– Neaušink tuščiai burnos! – šaltai sudraudė jį Rozana. – Ir kai vaikštinėji, nepamiršk pasižiūrėti, kas vyksta tau už nugaros! – Ji ramiausiai atsišliejo durų staktos, o dešinę ranką lyg ir atsitiktinai įkišo rankinėn. – Tuodu ragazzi nuo pat ryto nė akimirkai neišleido tavęs iš akių. – Ji nusišypsojo, bet akys staiga piktai sublizgo. – Nėra jokios prasmės juos mulkinti. Tiedu tikrai žino, kad lankeisi banke ir kad nebuvai susitikęs su manim. Taigi liaukis kalbėjęs nesąmones ir nebandyk Rufui su Galerte įteigti, neva aš turiu tuos pinigus. Tai štai, o dabar duok man dokumentus! Žinok, daugiau nekartosiu.

– Aha, vadinasi, jūs mane stebėjot! – pagiežingai burbtelėjo Kardonė ir sviedė portfelį Rozanai po kojų. – Turėjau apie tai pagalvoti, kai supratau, kas tu per paukštelis. Bet ar jūs visi trys mane sekėt, ar tik tu viena, dabar nebeturi reikšmės. Dabar jums belieka nutarti, kaip išgabensit iš viešbučio mano lavoną. Tai nebus labai paprasta.

Ji pritariamai šyptelėjo.

Rufas, puošeiva sicilietis, smagiai pliaukšėjo liežuviu.

– Dėl to nesirūpink, stronzo! Mes turim velniškai daug patirties tuose dalykuose. Jei kitaip neišeis, galim kad ir po gabaliuką išnešti.

Rozana užsimojusi paspyrė portfelį Galertei.

– Pažiūrėk, ar yra viduje tie dokumentai!

Siciliečiai apstulbę susižvalgė.

– Daryk, ką liepiu! – sušnypštė Rozana. – O gal tau dar niekada nėra įsakinėjusi moteris?

Rufo akys susiaurėjo iki plyšelių, o ranka slystelėjo po švarku. Ir tada jis pamatė pistoleto žiotis. Šlykštus, grėsmingas duslintuvo vamzdis buvo nutaikytas tiesiai jam į kaktą.

Siciliečiams nespėjus susivokti, pasigirdo du tylūs pokštelėjimai, ne ką garsesni nei atkemšant butelį. Abu kur buvo, ten ir susmuko. Iš kulkos padarytų žaizdelių tarpuakyje plona srovele plūdo juosvai raudonas kraujas.

Rozana kelias sekundes žiūrėjo į du nebejudančius kūnus, tada įsikišo „Magnum“ į dėklą ir pasitaisė palaidinę. Paskui atsisuko į Kardonę; šis stebeilijosi į negyvėlius, jo veidas buvo baltas kaip kreida, lūpos drebėjo. Rufo piktdžiuga taip ir sustingo veide, o Galertė sėdėjo pasviręs į šoną, rankos nukarusios abipus krėslo ranktūrių.

– Ką tu padarei? – suriko kaip pakvaišęs; jo veido raumenys trūkčiojo, žvilgsnis buvo lyg bepročio. – Tu juos nušovei! – ištarė šnopuodamas. – Jie jau... Tu juos... Tu juos nudėjai, ir tiek!.. – Jis ėmė kvatoti – nesuvaldomai, vos ne isteriškai.

Rozana dviem šuoliais pripuolė prie jo ir skėlė skambų antausį. Kardonė kaipmat užsičiaupė ir dėbtelėjo į moterį taip, tarsi ji būtų būtybė iš kito pasaulio.

– Dabar mano eilė? Taip? Nagi, išsitrauk jį vėl... tą pistoletą!

– Nutilk pagaliau, Robertai!

– Kur aš pakliuvau! Dio mio! – Jis sunkiai gaudė orą. – Aplink mane vien pamišėliai. Mane pykina.

– Susivaldyk! – šiurkščiai apšaukė jį Rozana. – Aš išgelbėjau tau gyvybę, argi neaišku?

– Man? Ar jau visai išprotėjai?

Jis vėl ėmė isteriškai kvatoti, bet, pamatęs Rozanos veido išraišką, tučtuojau liovėsi.

Atrodė keista, bet per vieną akimirką ji pasikeitė – iš grėsmingos tapo tiesiog pikta. Staiga jam pasivaideno, kad ji labai patenkinta – tai rodė jos veidas. Bet argi ta moteriškė apskritai gali turėti garbingų jausmų?

– Tu ką tik nušovei du žmones! Viens du – ir gatava!..

– Kitaip būtume nušauti mudu. Viens du... – Ji spragtelėjo pirštais. – Tu gan įtikinamai tvirtinai, kad aš paėmusi dono Graso pinigus. Taigi šiek tiek sumaišei man kortas.

– Mat kaip? – užputojo jis. – Tai aš kaltas, kad tu anuos du nukepei?

– Baik siautėti! Sukelsi ant kojų visą viešbutį. O to mudviem dabar kaip tik mažiausiai reikia.

Kardonę apėmė kovos įkarštis, jis nė nepajuto, kada išgaravo baimė.

– Tu galėtum būti gera romano herojė. Žudikė, vertinanti žemiškas gėrybes, užliūliuoja kvailoką, bet neskurstantį rašytojėlį, kuris pats nežino, koks yra turtingas. Pasistengia, kad jis patikėtų laimėjęs pasakišką gražuolę, skrenda su juo į Karibų salas ir, nutaikiusi progą, jį ten nužudo. Bet prieš tai ji nušauna savo bendrus, mat nenori su jais dalytis grobiu. Argi ne taip ir yra? Tai kodėl aš vis dar gyvas?

Rozana susijuokė – tą žaismingą jos juoką jis taip mėgo!

– Tu tikrai mielas svajotojas! – Ji linksmai papurtė galvą. Viena garbana užkrito ant veido; įprastu mostu ji nubraukė plaukus nuo kaktos. – Jeigu situacija nebūtų tokia velniškai rimta, aš tave stipriai apkabinčiau.

– Tu – mane? Nedrįsk manęs liesti! – rėžė jis ir žengtelėjo atbulas. – Nesumoju, kaip tu įstengi vaidinti tokią nerūpestingą lengvabūdę.

Ji tiriamai pažvelgė jam į akis.

– Duok man pagaliau tuos popierius! – Jos mina ūmai tapo rimta, o žvilgsnis – negailestingas. – Prašau paskutinį kartą!

Jis tėškė portfelį jai po kojų.

– Tavo meilužis, tasai Romanas Grasas, laukia tavęs baisiausiai išsiilgęs, ar ne? Ar tau buvo labai sunku šitiek laiko mane kęsti?

Rozana nuleido jo žodžius negirdom. Nė akimirkai nepaleisdama Roberto iš akių, atsegė portfelį, išėmė pluoštą popierių ir greitosiomis pasklaidė.

– Čia kopijos, – pareiškė. – O kur originalas?

Kardonė nusikvatojo, bet pro juoką aiškiai prasimušė įniršis. Jis bandė įvertinti situaciją ir sykiu galvotrūkčiais ieškojo išeities. Ir siuto supratęs, kad elgiasi kaip įsimylėjęs vaikėzas. Rozana nužudys jį kaip ir tuodu vyrus, andai sėdinčius krėsluose be gyvybės žymių. Ne, ji neturi jokių skrupulų, ji taip ir pasielgs...

– Aš tik nesuprantu, kodėl tu nesidomi mano pinigais?

– Cit! – ji pažvelgė į Robertą su užuojauta. – Ir kiek gi jų ten? – paklausė pašaipiai. – Trys šimtai milijonų? O gal visi keturi šimtai?

Jis prisivertė šyptelėti.

– Kam klausi, jei žinai?

– Šiaip sau, – atsiliepė ji. – Daryk su jais ką tinkamas! Man rūpi tik tavo brolio užrašai. Taigi kartoju: kur originalai?

Dabar jau jis nustebo. Kodėl jos nedomina milijonai? Robertas pasistengė vėl atgauti pusiausvyrą.

– Originalas – tai storas sąsiuvinis, jis dabar keliauja į Romą generaliniam prokurorui dottore Santapolai. Kartu su išsamiu lydraščiu. – Rodos, tai padarė Rozanai įspūdį. – Kvailystė, ar ne? Dabar jau neverta manęs žudyti. O pinigus, kad ir kam jie priklausytų, aš pervedžiau į Romą, į Teisingumo ministerijos sąskaitą. Tavo bičiulis Grasas gali, jei nori, pasiimti juos iš ten.

– Ar tai tiesa?

– Aš ne melagis, ne taip kaip tu. Dėl saugumo pasiunčiau dar ir elektroninį laišką savo bičiuliui Karlui. Jis dabar žino apie visus įvykius. O tu, kad ir ką darysi, vis tiek būsi surasta. Ar su pinigais, ar be jų.

– Ar tikrai tu man nemeluoji? – visiškai priblokšta paklausė Rozana.

– O kam man meluoti? Melas – tavo specialybė! Meluoti, apgaudinėti, žudyti... – Jis griebėsi už galvos. – Tai bent: įsimylėjau žmogžudę! Turbūt visai buvau su protu susipykęs!

– Susidėk daiktus! Mudu turim iš čia dingti

Kardonė dėbtelėjo į ją kaip į vaiduoklį.

– Su tavim nežengsiu nė žingsnio. Jei nori mane nušauti, tai šauk čia! O gal tau labiau patiktų kokia romantiška vietelė? Pavyzdžiui, paplūdimyje po palme. Argi nebūtų puiku?

– Liaukis kandžiojęsis! – pertraukė jo žodžių srautą Rozana. – Mes visiškai neturim laiko rietis. Aš dirbu Italijos vyriausybei. Tavo gyvybė nebūtų buvusi verta nė skatiko, jei būčiau bent akimirkai išleidusi tave iš akių. Tu nė įsivaizduoti negali, kas čia tave persekiojo Aš jau ketveri metai su viršum lipu ant kulnų pavojingiausiam ir labiausiai korumpuotam Italijos krikštatėviui. O tu užkliuvai tik todėl, kad turėjai brolį, kuris norom ar nenorom įtraukė tave į tą liūną.

Kardonė nepatikliai bakstelėjo pirštu į kaktą.

– Tik jau neimk man sekti pasakų! Aš puikiai žinau, kas tu tokia, ir man to užtenka.

Rozana atidarė rankinę, išsitraukė dvilinką juodą dokumentą ir kyštelėjo Kardonei po nosim.

– Še, žiūrėk!

Šis kiek padelsęs paėmė dokumentą, praskleidė odinius viršelius ir pamatė tarnybinį pažymėjimą: Servizio per le Informazioni e la Sicurezza Democrazia Italiana. Rosanna Lorano.51

– Jis gali būti ir suklastotas, – atrėžė ir grąžino dokumentą.

– O tu ar turi dokumentą, kuris įrodytų, jog pervedei pinigus į Romą?

Kardonė tylėdamas išsitraukė iš švarko kišenės mokestinio pavedimo kopiją ir pašto pakvitavimą, kad priimtos registruotos siuntos, ir padavė Rozanai.

Ji žvilgtelėjo į tuos popierius ir nustebusi pakėlė akis.

– Va čia tai bent! Nedažnas, tavim dėtas, atsisakytų krūvos milijonų. O ir iš tų nedaugelio tik retas sureaguotų taip greitai kaip tu. Ar tu iš tiesų garbingas, ar tik apsukrus?..

– Negi svarbiausia, kaip aš reagavau? Mane kamuoja klausimas, ar tu nužengei iš košmaro, ar egzistuoji tik mano vaizduotėj. Kas aš buvau tau visą tą laiką?

– Paaiškinsiu kitąsyk. Bet jau dabar galiu tau, Robertai, pasakyti, kad tavo drąsa ir padorumas padarė man įspūdį.

Rozana pasilenkė prie nušautų siciliečių, apieškojo jų kišenes ir radinius išdėliojo ant stalo: pažymėjimus, pinigus, kelis raštelius – daugiau tuodu nieko ir neturėjo. Pistoletų ji nelietė. Iš savo rankinės išsitraukė mobilųjį telefoną ir surinko numerį, o Kardonė nepasitikėdamas sekė ją akimis. Staiga jis pasisuko ir žengė į gretimą kambarį.

Rozana nusekė jam iš paskos.

– Tu manim netiki, – ramiai tarė ji. – Ką gi, suprantu. Deja, neturiu laiko ilgai aiškinti, pasakysiu tik tiek: dėl tavo ir mano saugumo reikėjo, kad tu nežinotum, koks yra mano vaidmuo. – Ji pakėlė ranką – matyt, atsiliepė pašnekovas. – Salve, signore Palardai, – pasisveikino. – Aš ne viena. Šalia manęs stovi signore Robertas Kardonė. Jungiu garsintuvą.

– Buon giorno, signora Lorano. Ar jūsų skambutis reiškia, kad sėkmingai užbaigėt operaciją „Rizzolo“?

– Taip, pulkininke! Robertas sveikas ir smagus. – Ji linksmai žvelgė į Robertą iš šono. – Buvo ne taip paprasta jį išsaugoti.

– Perduokit jam mano sveikinimus! Beje, generalinis prokuroras ką tik pranešė man, kad avvocato Kardonės užrašai jau keliauja į Romą. – Akimirką patylėjęs Palardas kalbėjo toliau: – Ir dar jis mane informavo, kad iš Antigvos į Teisingumo ministerijos sąskaitą Romoje pervesti trys šimtai aštuoniasdešimt du milijonai dolerių. Prieš trisdešimt minučių iš Antigvos faksu gautas patvirtinimas. O ką jūs žinot apie piniginius reikalus?

– Mačiau pavedimo kopiją, – patvirtino Rozana. – Beje, signore Kardonė nukopijavo ir brolio užrašus. Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad turimų dokumentų pakaks įvykdyti planuojamai akcijai Palerme ir Romoje.

– Sveikinu! Kada jus galėsim pamatyti čia?

– Ar jūs kalbat saugia linija? – pasidomėjo Rozana.

– Taip!

– Puiku. Aš turėsiu šnektelti su mūsų bičiuliu Grasu. Reikia, kad jis nieko nenutuoktų: nuo to priklausys operacijos sėkmė. Aš jums dar paskambinsiu.

– Perduokit signore Kardonei nuoširdžiausią mano padėką!

Rozana patenkinta nusišypsojo.

– Un momento, kol nepadėjot ragelio, – pridūrė ji. – Aš likvidavau Rufą ir Galertę. Jie yra viešbutyje „Coco Bay Beach Ressort“, apartamentuose dvidešimt septyni ir dvidešimt aštuoni. Prašom pasirūpinti, kad man nekiltų keblumų!

– Aš tuoj pat viskuo pasirūpinsiu. Pasisaugokit eidama iš viešbučio! Apartamentus sutvarkys mūsų specialistai.

Rozana patenkinta linktelėjo.

– Aš dabar išsyk susižinosiu su Grasu ir jo pilotu ir po poros valandų Graso lėktuvu skrisiu į Palermą. Tik neužbėkit man už akių! Nesiimkit nieko, kas galėtų sukelti įtarimą jam arba kam nors iš jo žmonių!

– Savaime aišku, – patvirtino pulkininkas Palardas. – Beje, mudu su generaliniu prokuroru sutarėm, kad akciją jūs užbaigsit kartu su comandante d’Aventūra. Praneškit man, kai tik pati žinosit, tikslų laiką, kada atsidursit Palerme. Kol jūs keliausit, įsakysiu specialiajam daliniui parengti visa, kas reikia. D’Aventūra pats jums paskambins.

Rozana vėl žvilgtelėjo į Kardonę: šis sėdėjo ant lovos kraštelio akivaizdžiai prislėgtas ir spoksojo į tuštumą.

– Iki! – tarė ji į ragelį.

Jos veido išraiška bematant pasikeitė, akys triumfavo, ir Kardonė išgirdo ją šnekant:

– Pagaliau įkliuvai man, Romanai Grasai! Aš taip ilgai laukiau šitos dienos!

Kardonė atrodė kiek apsiraminęs. Rozana priėjo prie jo ir ketino pabučiuoti, bet jis švelniai ją atstūmė.

– Dieve mano, koks aš buvau naivus! Tu nuo pat pirmo mūsų susitikimo pavertei mane savo įrankiu, argi ne? Aš buvau ne tik veiklos priemonė ir įkalčių tiekėjas, bet dar ir prievilas mafijai

– Kodėl tu šitaip kalbi? – sudraudė jį Rozana, ir jam pasirodė, kad jos veidu nuslinko liūdesio šešėlis. – Teisybė, mums prireikė tavo pagalbos...

– Man lyg niekur nieko užkaria ant sprando gražią moterį, kuri stebi mane kiaurą parą, prikaišioja blakių į mano namus ir ramiausiai žiūri, nukeps mane mafijos žudikai, ar ne. Pasakyk, kaip tu tai suderini su savo sąžine?

– Nepyk, bet mes neturėjom pasirinkimo. Kilk, turim eiti į vestibiulį.

– Taip, man reikia eiti iš čia, – pritarė jis ir pajuto palengvėjimą. Stodamasis vengė žiūrėt į akis ir Rozanai, ir numirėliams. Spėriu žingsniu ištrūko iš apartamentų. Rozana sekė paskui jį kiek atsilikusi ir savo mobiliuoju susikaupusi rinko kažkokį numerį. Nors Kardonė ir suvokė, kad ji kalba su Roma, su generaliniu prokuroru dottore Santapola, bet jam buvo vis tiek. Kad tik kaip nors nusikračius prisiminimų iš viešbučio kambario, pamiršus, kas ten darėsi!

Tačiau ištrinti iš atminties įvykius apartamentuose ir šaltakraujišką Rozanos reakciją nebuvo taip paprasta. Nors jo paties gyvybei grėsė pavojus, žmogžudystė jam regėjosi siaubo aktas, su kuriuo sunku susitaikyti net ypatingomis aplinkybėmis.

Jo ateitis būtų pakrypusi visai kitaip – tai jam aiškėjo vis labiau. Ir, gerai pagalvojus, akivaizdu, kad pastarosiomis dienomis jis daugiau prarado, negu laimėjo. Buvo įsimylėjęs – ir liko apgautas. Jis nieku gyvu nevaidins prieš Rozaną nusivylusio meilužio, nors pasaulis ir vadina tai romantika. Žlugo kažkas, ko jis šią akimirką net įvardyti nemoka. O juk turi visišką teisę mėgautis Enriko palikimu – penkiais milijonais dolerių ir vila Antigvoje. Bet ar tokio džiaugsmo jis troško? Kažin, ar begalėtų atgyti jo jausmai Rozanai? Vis dėlto... ji išgelbėjo jam gyvybę!

Kardonė įžengė į viešbučio vestibiulį. Čia knibždėjo atostogautojų ir iškylautojų, iš kažkur sklido limbo ritmai, viskas atrodė taip kasdieniška. Regis, niekas nepastebėjo, kas prieš kelias minutes įvyko apartamentuose Nr. 27/28. Staiga jam stebuklingai palengvėjo. Ir vis dėlto Karibai jo akyse kažkaip išbluko, o jis pats jautėsi svetimas ir vienišas. Svajojo apie namus, galvojo apie Karlą ir tetroško vieno – grįžti į Boloniją, į Šventosios Liucijos skersgatvį, prie savo rašomojo stalo, kurio taip pasiilgo.

Jo svajas nutraukė Rozana. Palinko prie jo ir paklausė:

– Ar galėtum įsivaizduoti, kad gyveni Izraelyje ir rašai?

Jis bejėgiškai užsimerkė.

– Nežinau, – sušnibždo vos girdimai. – Šią minutę neįstengiu apie nieką galvoti. Jaučiuosi tartum rankomis pertempęs visą akmenų skaldyklą.

Rozana suraukė antakius ir pažvelgė į Robertą. Jis atrodė visiškai išsekęs.

– Turiu skubiai paskambinti keliems žmonėms, – ištarė ji lyg atsiprašydama, kad teks palikti jį vieną. – Be to, reikia susikrauti daiktus: vėliausiai po valandos privalau būti oro uoste.

– Grįžti į Boloniją? – paklausė jis abejingai.

– Skrendu į Palermą, – trumpai paaiškino ji. – O tavęs lauks seras Galacheris. Mudu su juo taip sutarėm.

Kardonė pažvelgė į ją nustebęs.

– Nesuprantu...

– Kai pasišnekėsi su juo, tada ir mane geriau suprasi. Man tu rūpi, negi dar nepastebėjai? Rūpi labiau, nei pati to norėčiau.

Jis praleido tą pastabą pro ausis ir paklausė visai ko kito:

– Ar seniai judu pažįstami? Jis apie tave nė žodeliu neužsiminė!

– Aš jo nepažinojau, bent jau asmeniškai. Bet žinojau, ką tu ketini daryti. Čia, Antigvoj, nuo pat atvykimo nė sekundei nepaleidau tavęs iš akių. Net ir taksistas, kuris vežė tave į „Admirolo smuklę“, yra mūsų žmogus. O su Galacheriu peršnekėjau po tavo apsilankymo. Nepyk, to reikėjo tik dėl tavo ir mano saugumo.

– Niekaip tavęs nesuprantu, – sumurmėjo Kardonė ir nervingai nusibraukė plaukus nuo kaktos. – Tu mane stačiai baugini. Jaučiuosi taip, tarytum dalyvaučiau lošime, kuriame Dievas pašo kortas, šėtonas jas nukelia, o tu kerti. Toks, žinai, mėšlinas jausmas! – Jis pažvelgė jai tiesiai į akis. – Kadangi tu jau kuris laikas mąstai už mane, nustatai, kas ir kada, tarp kitų reikalų išgelbsti man gyvybę ir imiesi atsakomybės už mane, norėčiau sužinoti, kokių dar bus nurodymų iki man išvykstant.

– Kai tavo realybės pojūtis supasuoja, žodį taria ironija. Gali elgtis kaip tinkamas, – Rozana liūdnai pažvelgė į Kardonę. – Gyvenimas jausmų nepaiso, turėjau įsikalti tai į galvą. Ar galėtume susitarti bent jau dėl dviejų dalykų?

Robertas nustebęs kilstelėjo kairį antakį ir sukluso.

– Tu geresnis rašytojas, bet aš geresnė agentė. O kadangi mudu dabar esam ne literatūrinių diskusijų klube, bet kriminaliniame liūne, turėtum nusileisti ir klausyti mano patarimų. Ar tavo vyriškasis ego susitaikys su tuo?

Trumpai pamąstęs Robertas vos linktelėjo.

– Taip, tu teisi. Bet šiame viešbutyje nebeliksiu nė minutės! – Jis ryžtingai atsistojo, nervingai perbraukė pirštais per neklusnius plaukus, žengė porą žingsnių, bet ūmai stabtelėjo. – Susirasiu mieste kitą viešbutį.

– O kam? Jau sakiau: kreipkis į Galacherį! Deja, laikas mane skubina, nebegaliu gaišti nė minutės. Metas mudviem atsisveikinti.

– Taip, tikriausiai, – atsiliepė jis ir vangiai ištiesė dešinę.

– Nebūk toks oficialus! – tarė ji, prisitraukė Robertą prie savęs ir apkabino. – Lekiu į oro uostą, – pakuždėjo. – Norėčiau pasimatyti su tavim, kai viskas bus pasibaigę. Turim tiek daug visko išsiaiškinti, Robertai, ir labai tikiuosi, kad suteiksi man tokią progą. – Rozana paleido jį iš glėbio, pasitraukė per žingsnį ir pažvelgė į akis. – Nagi, pasakyk! Ar mudu dar susitiksim?

– Taip, – iškart atsakė Kardonė. – Klausimas tik: kada ir kur?

– Manau, po kelių dienų. Atlikusi savo užduotį paskambinsiu tau. Kad ir kur būtum.

– Sutarta.

Jis apsisuko ir neatsigręždamas nuėjo apartamentų link.

Pusmėnulio įlanka

Taksi sustojo Kryžiaus gatvėje, ties 32 numeriu, priešais sero Galacherio banką. Kardonė pamalonino vairuotoją gausiais arbatpinigiais, išsitraukė iš mašinos bagažą, kurį buvo pasidėjęs šalia savęs ant užpakalinės sėdynės, pastatė ant šaligatvio ir įsispoksojo į neišraiškingą pastato fasadą.

– Labai įdomu, ką jis man pasakys, tas anglų aristokratas, – sumurmėjo ir žengė į banko rūmus.

Vos tik jis atsidūrė vestibiulyje, prisistatė Galacherio sekretorė ir palydėjo iki šeimininko kabineto. Nepasibeldusi atidarė duris ir įėjo vidun.

– Misteris Kardonė! – džiaugsmingai šūktelėjo. – Prašosi pas jus.

– Tegu įeina! – nuskambėjo toks pat smagus atsakymas.

Seras Edvinas Galacheris sėdėjo už rašomojo stalo karališka poza ir nuoširdžiai šypsojosi.

– Džiaugiuosi vėl jus matydamas! – šūktelėjo kildamas iš krėslo. – Girdėjau, kad įvykiai veja vienas kitą, – ištarė ir jo veidas surimtėjo. – Jus persekioja dėl palikimo. To ir reikėjo laukti.

– Signorina Lorano sakė man buvusi pas jus, – prabilo Kardonė, statydamas lagaminą ant šilkinio kilimo, papuošto dailiu raštu.

Galacheris pritariamai mostelėjo ir parodė į krėslą prie posėdžių stalo.

– Sėskimės tenai! Jūs, kiek žinau, neatsisakytumėt puodelio kapučino. Elza tuoj atneš.

Kardonė dėkingai linktelėjo.

Bankininkas pamojo sekretorei, lūkuriuojančiai prie durų, ir atsisėdo šalia svečio.

– Įsivaizduokit, kaip nustebau: vos tik jūs išėjot iš mano biuro, prisistatė tokia miss Lorano ir parodė dokumentą, liudijantį, kad ji yra Italijos vyriausybės darbuotoja. Pirmą akimirką man panūdo išprašyti ją komplimentais. – Galacheris keletą sekundžių tylėdamas šypsojosi prisiminęs netikėtą vizitą. Paskui pasitaisė kelnių kantą ir vėl prašneko: – Miss Lorano man bendrais bruožais nupiešė, kas jums gresia, ir prisipažino, kad jūs jai labai artimas... – Galacherio veidą nušvietė švelnus šypsnys.

– Taip ir pasakė? – nustebo Kardonė, ir tai, regis, dar labiau pralinksmino Galacherį.

– Nesupykit už atvirumą, bet negaliu nusikratyti įspūdžio, kad jaunoji dama jus įsimylėjusi.

– Gal ji tik gerai vaidina, – burbtelėjo Kardonė labiau pats sau. Tuo metu įėjo Elza ir ant stalelio šalia sofos pastatė padėklą su dviem puodeliais.

Seras Galacheris skeptiškai pažvelgė į lankytoją.

– Džiaukitės! Jus saugo patraukliausia moteris, kokios tik galėtų geisti vyriškis. Patikėkit, aš jau turiu patirties! Miss Lorano jus myli. Reikia pripažinti, kad jūs – tikras laimės kūdikis: turite tokią žavingą palydovę, o kur dar penki milijonai grynaisiais! Jaunoji dama primygtinai prašė mane jumis pasirūpinti.

– Man nereikia prižiūrėtojo, kuris vedžiotų mane už rankutės, – atžariai metė Kardonė.

– Apie tai niekas ir nekalba, mielasis, – taikingu tonu paprieštaravo džentelmenas. – Norėčiau jums tik pagelbėti. Jeigu teisingai įvertinau jūsų bagažą, – jis dėbtelėjo į lagaminą ir kietai prikimštą kelionmaišį, – jums reikia arba naujo būsto, arba, jei norite iškeliauti, – pinigų. Siūlyčiau pirmąjį variantą.

– Sutinku, – atsakė Kardonė ir gurkštelėjo kavos.

– Jei taip, siūlau mudviem kartu nuvažiuoti į jūsų brolio valdas. Beje, aš jau parengiau visus reikiamus dokumentus, kad namas pereitų jūsų nuosavybėn. – Galacheris ištuštino savąjį puodelį ir atsistojo. – Taigi judam?

Po kelių minučių Kardonė jau sėdėjo Galacherio mašinoje Jaguar 59 Mark II ir kartu su jos šeimininku kaip kokie dvarininkai lėkė Visų Šventųjų plentu Pusmėnulio įlankos link. Ir vėl Kardonę užbūrė vešli laukinė augalija, miškingos kalvos ir gėlių įvairovė. Vos trisdešimt minučių – ir juodu per Betis Hopą ir Niufildą pasiekė didingą įlanką. Kardonė jau iš tolo pamatė sniego baltumo prabangias jachtas; jos stovėjo išmetusios inkarus žydrame užutėkio ovale.

Galacheris visą kelią gyvai tarškėjo apie Antigvos istoriją, jos gyventojus ir apie tai, ką derėtų pamatyti turistui, bet Kardonė buvo paniręs į savo mintis ir leido jo žodžius pro ausis. Tik kai vairuotojas anglas nuo kalvelės leidosi į smėlėtą keliuką, Robertas vėl ėmė įdėmiai žvalgytis.

Lėkštoje įlomėje subolavo vila, jos kairiąja siena žemyn, iki pat nutekamojo latako, rangėsi rausvos bugenvilijos. Pastatą supo sodas – lyg parkas su išpuoselėta veja ir senų medžių guotais. Visai čia pat raibuliavo įlankos vanduo. Galacheris švelniai sustabdė jaguarą prie dvigubo garažo vartų.

– Va čia tai bent! – ištrūko Kardonei. – Net labiausiai nusaldintame paveikslėlyje nemačiau šitokios vietos!

Iš kelnių kišenės Galacheris ištraukė raktą ir padavė Kardonei.

– Tai jūsų namo raktas. Apžiūrėkite savo valdas! Pagyvenkite čia prieš iškeliaudamas arba likite visam laikui. Rasite visko, ko jums prireiks. Viename iš garažų stovi Enriko automobilis, kiek žinau, su rakteliu spynelėje.

Pats savimi stebėdamasis, Kardonė ryžtingai priėjo prie paradinių durų ir jas atrakino. Perėjo šviesos užlietus kambarius, puoštus brangia apdaila. Kad ir kaip stengėsi, brolio pėdsakų neaptiko – nei jo dvasios, nei braižo. Robertas tarsi žengė į naują, visiškai kitokį pasaulį nei tas, kuriame gyveno Enrikas.

Jis užmetė akį į darbo kambarį, prie kurio šliejosi terasa. Atstūmė suveriamas duris ir išėjo į orą. Apstulbęs pažvelgė žemyn į užutėkį ir sumurmėjo:

– Čia būtų ideali vieta rašyti knygą. Jau net žinau, kaip pavadinčiau pirmą jos skyrių: „Flirtas Bolonijoje“.

Spąstai

Palermo oro uosto skrydžių valdymo bokšte, įsimaišę tarp dešimčių dispečerių, d’Aventūra ir jo padėjėjas commissario Venaras nekantriai laukė, kada atskris reaktyvinis Learjet lėktuvas iš Antigvos – dono Graso orlaivis. Jo pilotas jau jau turėtų pranešti, kad rengiasi tūpti. Comandante prisimerkęs spoksojo ton pusėn, iš kurios turėjo pasirodyti lėktuvas, o Venaras susikaupęs stebėjo, kaip dirba dispečeriai.

– Arrivando, – pranešė vyresnysis dispečeris ir nusiėmė ausines. – Po penkių minučių nutūps.

D’Aventūros raumenys kaipmat įsitempė.

– Andiamo! – paragino Venarą ir energingai žengė iš dispečerinės. – Dabar nerimauju tik dėl mūsų superagentės Rozanos Lorano, – šyptelėjęs kreipėsi į padėjėją, kuris vis dar smalsiai stebėjo, kaip monitoriuose juda šviečiantys taškučiai. – Viliuosi, kad ji savo darbą išmano. Nepasitikiu aš tomis gražiomis moterimis.

– Jeigu bent dalis to, kas apie ją kalbama, yra tiesa, tai ji – ne moteris, o ledo kalnas, – atkirto Venaras. – Man labiau neramu, kad nežinom, ar Grasas jau važiuoja čionai. Ar mūsų žmonės nieko naujo nepranešė?

D’Aventūra tik sušnarpštė ir papurtė galvą.

– Gal jis visai čia pat. Galėčiau lažintis, kad pats pasitiks savo balandėlę.

Juodu protekiniais pasileido laiptais žemyn. D’Aventūra bakstelėjo smilium į ausį.

– Atvykimo salėje ir prie tūpimo tako lūkuriuoja beveik trisdešimt vyrų iš mūsų specbūrio, – irzliai sušnibždėjo. – Jei kartais Grasas yra čia, būtų pats laikas pranešti mums. Juk turėjo kas nors ką nors pamatyti! Nesuprantu, kodėl dar negavau jokios žinios.

Jis išsitraukė iš ausies miniatiūrinį imtuvėlį ir ėmė jį apžiūrinėti, lyg galėtų iš akies aptikti gedimą.

– O ką, jei Grasas atsiųs jos pasitikti kurį nors iš saviškių?

– Tada ims veikti planas B.

– Merda! Gerai nors tiek, kad apie jį niekas nežino, – nusikeikė Venaras.

D’Aventūra pašnairavo į savo asistentą.

– Taip nenutiks. Mes nusiklausėm visus Lorano ir Graso pokalbius per radiją. Nėra jokių požymių, kad kas nors keistųsi. O jeigu jam vis dėlto kiltų koks nors įtarimas, tikriausiai pabandytų nusigauti į „Aleksandrą“. Mūsų kolegos iš SISDE pasirūpino, kad jis negalėtų išplaukti į jūrą, nors tai anaiptol nebuvo lengva. Turėjom labai pasistengti, kad neimtų kištis karinės žvalgybos vaikinai. Pulkininkas Palardas ir generalinis prokuroras tuo klausimu kreipėsi į ministrą pirmininką. Teko laikyti kariškius už trumpo pavadėlio, kad netrukdytų mums patvarkyti laivo.

Venaras patenkintas šyptelėjo, bet įtampos veide nuslėpti nepavyko.

– Paskambink prokurorui Pončiui ir perduok jam, kad „Operacija Rizzolo“ startavo.

Skubėdamas begaliniais oro uosto koridoriais ir laiptais, commissario Venaras ėmė rinkti telefono numerį, tuo pat metu stengdamasis neatsilikti nuo d’Aventūros. Pagaliau kriminalistai atsidūrė pirmame aukšte ir pro duris, skirtas tik oro uosto darbuotojams bei policijai, išėjo į aerodromą.

Trijų variklių reaktyvinis Graso lėktuvas, atskridęs iš rytų pusės, švelniai nutūpė. Iš po padangų pakilo melsvi svylančios gumos dūmų debesėliai. Varikliai šaižiai sukaukė – pilotas įjungė atbulinę pavarą.

– Visiems pasirengt ir likti savo postuose! – sukomandavo d’Aventūra į mikrofoną – mažą sagutę, vos įžiūrimą ant švarko atlapo. – Neiškišt nosies, kol paaiškės, ar Grasas jau čia!

Venaras kumštelėjo viršininką.

– Man jau raportuoja postai Laisvės alėjoje ir Veneto gatvėje. Grasas neišvyko iš savo penthauzo^52. Jo mašina tebestovi požeminiame garaže. Mūsiškiai viską stebi.

– Daugiau žinių nėra? Verčiau paklausk dar sykį! Nenorėčiau sulaukti kokio netikėtumo. Grasas laiko namuose bent dešimtį asmens sargybinių.

D’Aventūra stebėjo lėktuvą, tūpimo taku riedantį į privačių orlaivių stovėjimo aikštelę.

Venaras jau ketino dar sykį skambinti operatyvinės grupės vadui, bet tuo metu gavo naują pranešimą.

– Lorano ką tik telefonu kalbėjosi su Grasu. Juodu susitarė susitikti jo bute. Jis lauksiąs jos vieną valandą. Įsimylėjėlis nenutuokia, kas laukia jo paties.

– Puiku, – atsakė d’Aventūra.

– Tikiuosi, kad oro uosto teritorijoje Graso žmonių nėra!

– Viliuosi, esi pasiruošęs ir tokiam atvejui? – atsiliepė d’Aventūra. – Nagi, pasikartokim dar sykį visus punktus!

Venaras linktelėjo.

– Mikroautobusą, kuris iš stovėjimo aikštelės gabens Lorano į atvykimo salę, vairuoja mūsų žmogus. Kai tik mašina atsidurs tarp muitinės ir bagažo salės, įlipsi tu. Mikriukas sustos už tam tyčia pastatyto sunkvežimio, kad nei iš aerodromo, nei iš pastatų nebūtų jo matyti. Tai vienintelė galimybė nepastebimai šnektelti su Lorano ir suderinti su ja operacijos eigą. Tam turėsi ne daugiau kaip tris minutes. Prie AVIS nuomos punkto Lorano persės į išnuomotą automobilį Passat Combi.

– Ar pasirūpinot brezentu?

– Leisk man užbaigti! – atšovė Venaras. – Pailgintame pasato gale pasislėpė trys specdalinio vyrai. Mašina jau paruošta, vyrai užsidengę brezentu. Visą kelią iki pat miesto centro palaikysim su jais radijo ryšį.

– Labai gerai! – linktelėjo d’Aventūra ir paplojo Venarui per petį, o šis dėstė toliau:

– Lorano įvažiuos į požeminį garažą. Ten greičiausiai jos lauks keli Graso asmens sargybiniai. Jai teks veikti pagal aplinkybes.

– O kaip mūsiškiai išlips, jeigu jų staigiai prireiktų? – suabejojo d’Aventūra.

– Pasato bagažinės durelės atidaromos nuotolinio valdymo pulteliu, kurį turi vienas iš to trejeto. Vaikinai jau išsimiklino, išbandė šimtą sykių. Šauti bus pasirengę per dvi sekundes.

– Gerai, – atsiduso d’Aventūra. – Lieka tik melstis, kad niekas nesukliudytų.

Venaras gūžtelėjo pečiais.

– Padarėm visa, kas įmanoma. Bent jau paaiškės, ar iš tiesų Grasas visiškai pasitiki Lorano ir leidžia jai netrukdomai įvažiuoti automobiliu. Paskui mes ir mūsų vyrai privalėsim patekti į garažą, o iš ten – į pastatą.

– Ar apačioj įrengtos stebėjimo kameros?

– To, deja, nežinom, – pripažino Venaras.

Abu vyriškiai lūkuriavo tarp bagažo salės ir muitinės – plačiame take, vedančiame link atvykimo salės šoninio įėjimo. Tas kelias skirtas tik ypač svarbiems asmenims ir privačių lėktuvų keleiviams bei pilotams.

– Tikėkimės, kad ta dama tikrai tokia mikli ir šaltakraujė, kaip Palardas nuolat pabrėžia.

– Pasirenk, atvažiuoja! – šnipštelėjo Venaras ir parodė į baltą mikroautobusą, negreitai riedantį pažymėtu taku. Mašina sustojo prie pat d’Aventūros, durelės keleivio pusėj atsidarė.

– Akimirką stabtelkit, – vairuotojui įsakė comandante, įšokęs vidun atsisėdo greta jo ir atsigręžė į keleivę.

– Buon giorno, signora Lorano! Piacere! – tarė ir padavė ranką jaunajai moteriai, sėdinčiai užpakalyje. – Deja, nebespėsiu pareikšti savo susižavėjimo, – kalbėjo nesustodamas ir nenuleisdamas akių nuo gražuolės. – Ar esat gerai informuota apie akciją?

– Sicuro! – atsakė ji. – Pulkininkas Palardas mane išsamiai instruktavo. Manau, jau žinot, kad Grasas laukia manęs savo bute.

D’Aventūra linktelėjo.

– Jūsų vyrai postuose?

– Taip, signora.

– Signorina, – pataisė ji.

– Mi scusate! Yra svarbesnių dalykų. Pastate, esančiame kitapus gatvės, jau keturias paras budi mūsų elektroninio sekimo specialistai. Didysis Grasas negali nė pirstelėti, kad mes neužuostume.

Rozana nenoromis šyptelėjo.

– Kiek asmens sargybinių budi penthauze?

– Tiksliai nežinom.

– Prastai pasiruošėt, – trumpai įvertino Rozana. – Maniau, turiu reikalų su profesionalais. Gali būti riesta.

D’Aventūra susiraukė.

– Man to vaikino reikia gyvo, signorina! – ir piktai dėbtelėjo į ją. – Susitarėm?

– Pasistengsiu, signore! Bet tvirtai prižadėti negaliu. – Rozanos akys karingai sužibo.

– Apie jus žinau viską. Jums teks pažaboti velnišką keršto troškimą. Ar aišku? – Jis išsitraukė iš kelnių kišenės mažą aparatėlį ir padavė jai. – Tai miniatiūrinis mikrofonas. Įsisekit! Jei mudviem tektų išsiskirti ar įvyktų kas nors nenumatyto, mes susisieksim su jumis.– Ir vėl įspėjamai dėbtelėjo į ją. – Ar žinot, ką turit daryti?

Ji linktelėjo. D’Aventūra atidarė dureles.

– Tiesa... dar vienas mažmožis, signorina Lorano. Turbūt puikiai suvokiat, ką jums reiškia ši operacija?

Moteris sutrikusi pažvelgė į comandante.

– Suėmus Grasą jūsų karjera bus baigta. Italijoje vargu ar galėsit laisvai krustelėti. Kaip agentė būsit žlugusi. Izraelio kariuomenė nebepaskirs jūsų net sargybine. Kam jums to reikia?

– Tebūnie tai mano reikalas, – atkirto Rozana.

Jis pažiūrėjo jai į akis – trumpai, gal sekundę.

– Linkiu laimės! – tarė netikėtai šiltai. Tada išlipo iš mašinos, užtrenkė dureles ir šmurkštelėjo į bagažo salę. Pasato vairuotojas pajudėjo ir pasuko prie šoninio įėjimo, skirto ypatingiems asmenims.

Tuo metu, kai Rozana išnuomotu melsvai pilku pasatu iš Bokadifalko oro uosto veržliai įsuko į Pandolfinio gatvę, keletas mašinų, priklausančių Kovos su mafija komisijai, bet be skiriamųjų ženklų, jau skuodė miesto centro link. Vienoje iš jų ant užpakalinės sėdynės įsitaisęs d’Aventūra užgniaužęs kvapą stebėjo nutrūktgalviškus vairuotojo manevrus.

– Objekto link važiuokit Magnolijų gatve, – įsakė comandante ir kreipėsi į Venarą, sėdintį greta: – Kai tik Lorano atsidurs Graso bute, liepk penkių šimtų metrų spinduliu užblokuoti visas aplinkines gatves.

– Specbūriai yra aliarmo parengtyje, – suniurnėjo commissario Venaras. – Problemų nekils.

Sucypė padangos – vairuotojas įsuko į 90-ąją autostradą. Dešinėje, pačioje kraštinėje kelio juostoje, prie rinkliavos punkto pakilo užkardas, už kurio driekėsi siauras pravažiavimas specialiosios paskirties mašinoms. Dar kelios minutės – ir policijos automobiliai bus pasiekę prašmatniąją Graso buveinę.

– Sandrai, išleisk mus prie Paterno Kunigaikščio ir Veneto gatvių kampo, – paliepė vairuotojui d’Aventūra. – Paskutinius šimtą metrų eisim pėsti.

Šoferis linktelėjo ir išsuko iš greitkelio.

Venaras per ausines atidžiai klausėsi pranešimų.

– Visur ramu. Nieko naujo, – informavo. – Iki šiol operacija vyksta kaip planuota. – Paskui kreipėsi į vairuojantį pareigūną: – Gali taip labai neskubėti.

Automobilis pamažu riedėjo tykia Magnolijų gatve, kurios pakraščiais driekėsi tankios ūkmingų medžių eilės. Už jų, atokiau nuo gatvės, slėpėsi įspūdingi fasadai ir aristokratiškos vilos.

Staiga mašina sustojo.

– Atvažiavom, – sumurmėjo vairuotojas.

D’Aventūra sugraibė pistoletą, paslėptą po švarku, išsitraukęs patikrino dėtuvę ir įsikišo atgal į dėklą ant perpetinio diržo.

– Pirmyn į mūšį! – šnipštelėjo Venarui.

Juodu išlipo ir tarsi pasivaikščiodami nukulniavo šaligatviu Veneto gatvės link. Aplink, kiek akys užmato, nebuvo nė vieno žmogaus. Svaigus gėlių aromatas gaubė sodus ir plūdo į gatvę. Kol juodu pasiekė sankryžą, pro šalį pravažiavo tik du ar trys automobiliai. Vyrų nervai buvo įtempti kaip stygos.

– Artėjam prie tikslo, – į mikrofoną tyliai sukomandavo Venaras. – Agentė Lorano turi pasirodyti bet kurią akimirką. Būkit pasirengę!

Sulig tais žodžiais melsvai pilkas Rozanos pasatas prašvilpė pro juos ir pasuko link Graso rezidencijos požeminio garažo pakeliamųjų vartų.

Ji sustojo prie nuleistų vartų ir mobiliuoju telefonu surinko numerį.

– Tu jau čia, carissima? – nuskambėjo sodrus Graso baritonas.

– Stoviu priešais garažą, – džiugiu tonu atsakė Rozana, traukdama iš rankinės „357 Eagle Magnum“ ir maudama duslintuvą ant vamzdžio. – Ar gali atidaryti vartus? Trokštu kuo greičiau prie tavęs prisiglausti... – O mintyse pridūrė: „Paskutinį kartą.“ Ir įkišo ginklą atgal į rankinę.

– Pietras tau atidarys, – atsakė Romanas Grasas. – Palik mašiną jam, jis pastatys į vietą. Laukiu, mia bellezza!

Rozanos veidas švytėjo iš pasitenkinimo, nes Graso balse nebuvo justi nė menkiausio įtarumo. Po kelių sekundžių metaliniai vartai tarškėdami pakilo aukštyn.

– Ar klausėtės? – pusbalsiu pasiteiravo Rozana ir įvairavo pasatą į plačias šešiaaukščio namo žiotis.

– Tutto chiaro, – dusliai atsiliepė balsas iš po brezento.

– Nuo šios akimirkos – nė garselio.

Iš sustatytų limuzinų šešėlio išlindo geibus vyriškis. Rozana kaipmat pažino Pietrą, grėsmingąjį Graso parankinį žudiką. O šis nieko nenutuokdamas atsistojo šalia jos automobilio ir pakėlė ranką. Rozana nuleido šoninį stiklą ir apdovanojo Pietrą nuostabiu šypsniu, į kurį jis atsakė išsiviepdamas ir parodydamas visą eilę švarplių.

– Salve, signorina! – pasisveikino leisdamas žemyn garažo vartus.

Rozana nuspaudė sankabą ir užgesino variklį.

– Gal malonėsit?.. – Ji išlipo, pasiėmė nuo sėdynės rankinę ir prilaikė pravertas dureles, kad Pietras galėtų įsėsti. – Visada tiek prisikamuoju, kol pastatau mašiną.

– Naturalmente, donna Rozana. – Ir Pietrasišdidžiai, lyg koks aristokratas, atsisėdo prie vairo. – O kur raktelis, ar pas jus? – paklausė nustebęs, kai susiruošė užvesti variklį.

– Dio mio, kokia aš žiopla!

Rozana kyštelėjo ranką į rankinę. Po sekundės netekęs žado Pietras jau spoksojo į mirtim alsuojančias galingo ginklo žiotis.

– Jei bent mirktelėsi, būsi gatavas! – pareiškė ji lediniu balsu.

– Ajajai! – sugergždė Pietras. – Ar bent moki apsieiti su tokia didžiule patranka? Vos paspausi gaiduką, nuo atatrankos nuskrisi per visą garažą. – Klastingą jo marmūzę iškreipė paniekos grimasa.

– Galit išlipti! – šūktelėjo Rozana, nekreipdama dėmesio į Pietrą.

Pasato užpakalinės durelės atsidarė, kėbulą dengiantis brezentas nulėkė šalin. Kol Graso kūnsargis susigaudė, kas vyksta jam už nugaros, keleivio pusės dureles atlapojo nuo galvos iki kojų juodais drabužiais apsimuturiavusi žmogysta. Į Pietro pakaušį nukrypo stambaus kalibro ginklas.

– Gult! Gult! Mikliai! Pasiskubink!

Po poros sekundžių nuginkluotas Pietras jau gulėjo kniūbsčias ant cementinių grindų, rankos už nugaros buvo supančiotos plastiko virve.

– Ar čia apačioj yra kamerų? – jam į ausį riktelėjo vienas iš specialiųjų agentų.

– No... – sukriokė Pietras purtydamas galvą.

– Kiek vyrų yra name? – vėl suriaumojo agentas. – Kalbėk!

– Nežinau...

Vyras primynė batu Pietrui sprandą ir tiksliu judesiu stipriai užlaužė rankas.

– Kiek?

Asmens sargybinis suriko iš skausmo, bet atkakliai tylėjo. Matyt, jau spėjo atsigauti nuo sukrėtimo.

Rozana tylomis stebėjo tą sceną.

– Jį tardyti beprasmiška, – kreipėsi į agentą, apžargomis sėdintį Pietrui ant nugaros. – Aš pažįstu šitą žiurkę. Jis veikiau leisis nukepamas, bet neištars nė žodžio.

– Kamštį ir kojų pančius! – sušuko agentas kolegai, stovinčiam šalia ir atstačiusiam į Pietrą užtaisytą automatą.

Rozana giliai atsikvėpė.

– Laikas spiria, – tarė atsisukusi į trečiąjį agentą. – Ten yra liftas. Jis įjungiamas iš buto. Aš dabar kylu į viršų ir tuojau atsiųsiu jį žemyn. Supratot?

– Aišku!

– Garažo vartus operatyvininkams atidarykit tik tada, kai liftas vėl bus apačioj. Ir būkit atidūs: lifte gali būti nemalonių keleivių!

Vyras tylomis linktelėjo, apsisuko ant kulno ir perspėjo kolegą:

– Pasiruoškit! Pranešu d’Aventūrai ir išorės būriui, kad pradėtų veikti.

Rozana ryžtingai nuėjo prie lifto, paspaudė iškvietimo mygtuką šalia durų ir pasiuntė į aukštybes trumpą maldelę. „Gal jis taip staiga nepasiges Pietro“, – pamanė sau.

Sidabro spalvos durys be garso atsivėrė ir ji žengė į lifto kabiną. Trumpą mirksnį suabejojo, ar pajėgs suvaldyti nervus. Jautė, kaip kraujas tvinksi smilkiniuose, tarėsi net girdinti širdies plakimą. Štai ji, toji valanda! Pagaliau! Ta baisi neapykanta, kurią ji nešiojosi daugelį metų ir kuri ją nuolat graužė, dabar suliepsnojo su tokia jėga, kad Rozana vos susitvardė. Ji žaibiškai užtaisė ginklą ir vėl paslėpė talpioje odinėje rankinėje. Šimtus kartų svajojo paleisti kulką Grasui į kaktą. Sulaikė tik mintis, kad jis gali taip ir nesužinoti, kodėl privalo mirti.

Liftas šnarėdamas kilo į viršų, o ji staiga prisiminė Nikolo Makiavelio žodžius: „Visada išmintingai elgiasi tas, kuris pasitenkina daline pergale; nes tas, kuris siekia pergalės sunaikindamas ir priešą, būtinai pralaimi.“

– Gerai pasakyta, – sumurmėjo veriantis lifto durims.

Romanas Grasas pasitiko Rozaną išskėstomis rankomis ir spindulinga šypsena.

– Mia carissima... – Apsikabino ir prisitraukė prie savęs. – Kaip puiku pagaliau tave regėti! – Jo akyse švietė laimė ir džiaugsmas, akimirką jis virto įsimylėjusiu jaunuoliu. Panardino veidą į vešlius juodus Rozanos plaukus ir mėgavosi jų aromatu, lyg norėtų įkvėpti ją visą. – Turiu tik tris klausimus, – sukuždėjo jai į plaukus, o jo ranka nuslydo jos nugara žemyn, link gundančių iškilumų.

Rozana sustingo, nors ir žinojo, kad donas Grasas eis prie reikalo be užuolankų. Vis dėlto, kone antžmogiškomis pastangomis, ir ji prisispaudė prie jo.

– Kur dokumentai? Kur mano pinigai? Kas nutiko Robertui Kardonei?

– Noriu gero gurkšnio ko nors stipresnio ir vonios, Romanai! – gailiai suniurzgė Rozana. – Jaučiuosi tokia purvina po kelionės. Ir turiu persivilkti švariais drabužiais.

– Tu dar neatsakei į mano klausimus. – Jo pirštai švelniai čiupinėjo jos garbanas.

Rozana meilikaujamai patrynė nosį jam į krūtinę.

– Tavo dokumentai mano lagamine, tavo pinigai saugioj vietoj, o Kardonė niekada nebekels tau rūpesčių.

– Aš žinojau, kad galiu tavim pasikliauti.

Ji pasisuko ir išslydo jam iš glėbio. Jis paleido ją nenoromis, uždėjo rankas jai ant pečių ir tvirtai įsikibęs laikė.

– Scusi... Leisk pasižiūrėti į tave! Kaskart, kai pasimatom, atrodai vis gražesnė. Galėčiau net numirti gėrėdamasis tavim!

Rozana grakščiai išsilaisvino, žengė porą žingsnių per kambarį ir pro didžiulį langą pažvelgė į lauką. „Kad tu žinotum, kiek nedaug trūksta!“ – pagalvojo, paskui svajingai sumurmėjo:

– Kaip gera pas tave. – Ir apsimestinai susižavėjusi pridūrė: – O, kaip aš mėgstu šį butą, šią terasą su nuostabiu vaizdu į įlanką, tą ramybę.

Tada nusispyrė elegantiškas basutes ir žengė kelis valiūkiškus šokio žingsnelius ant šilkinio auksu spindinčio kilimo.

Donas Grasas stovėjo kaip įkaltas ir džiūgaudamas stebėjo išdykėliškus Rozanos judesius.

– Neįtikėtina! Kokia moteris! – vos girdimai šnibždėjo ir iš nuostabos papurtė galvą. – Įlipa į liftą kaip visiems siaubą kelianti Perlakvalė, o netrukus apkabina mane mano kambary kaip mano meilužė!

Rozana nė akimirkai neišleido jo iš akių ir netikėtai nutraukė gražbylystę.

– Ak, Romanai! – Jos juodų akių žvilgsnis buvo ugningas ir valiūkiškas, ant akių ir nosies draikėsi ilga plaukų sruoga. – Vos nepamiršau... – susijuokė. – Nuleisk liftą žemyn dar sykį! Pietras nori atsiųsti mano lagaminus. Pačiai buvo sunku tampytis.

– Galiu žemyn nusiųsti Bruną, – paslaugiai sumurmėjo Grasas.

– Gera mintis! Aš tuo metu prisileisiu į vonią karšto vandens. – Ji šelmiškai pažvelgė į Grasą. – O tu nutrinsi man nugarą. Ir nusivilk pagaliau tą švarką, mesk šalin tą bjaurų kaklaraištį!

Graso akys aistringai žybtelėjo, veržliai patempęs kaklaraištį jis atleido mazgą. Nepriekaištinga Rozanos figūra ir palaidinės slepiamos tobulos proporcijos jį dusinte dusino.

– Brunai! – šūktelėjo jis. – Leiskis į garažą ir lagaminus iš mašinos!

– Subito! – iš kažkur atsiliepė balsas ir pasigirdo sunkūs artėjančio žmogaus žingsniai.

Rozana prišoko, pasistiebė ir pabučiavo Grasą į lūpas. Šis taikėsi ją vėl apkabinti, bet nespėjo – ji ir dabar paspruko.

– Kai mudu vieni, kam tau tos kelnės? O gal tu jau toks senas, kad turėčiau pagelbėti...

Rozana atsisagstė palaidinukę ir atsainiai nusviedė ant grindų.

– Tu, suktas velniūkšti! – sušnopavo Grasas, o Brunui, pasiruošusiam leistis liftu žemyn, paliepė: – Judu su Pietru maloniai praleiskit popietę mano sąskaita! Po trijų valandų vėl būkit čia. – Mirktelėjo jam ir atsisagstė kelnes. – Tik nesumanyk trukdyti mūsų anksčiau!

Kai, Brunui įžengus į liftą, durys užsivėrė, Grasas stovėjo nuleistomis kelnėmis ir stebeilijo į pistoleto „357 Eagle Magnum“ vamzdį. Rozana šaltai šypsojosi. Jis stovėjo priešais ją kaip stabo ištiktas, o kelnės buvo apsivijusios kulkšnis tarsi atsipalaidavę pančiai.

– Tu perkūniškai šauniai atrodai vien su liemenėle ir automatu rankoj. Bet tai visai nejuokinga, – dusliai tarė jis. – Tučtuojau padėk ginklą

– O aš pamaniau, kad tau tokia situacija pasirodys erotiška, – atšovė Rozana. Jos veidas buvo akmeninis. – Man, jei nori žinot, net juokinga. Ypač tos tavo plonos blauzdos ir platūs boksininko apatiniai. Kad tu pamatytum save veidrodyje!

Donas Grasas pasilenkė norėdamas užsimauti kelnes, bet tą akimirką jam pro pėdas prašvilpė kulka ir atšokusi nuo grindų kaukdama įsmigo į sieną už nugaros.

– Ramiai! Jei dar sukrutėsi, nurausiu tau kiaušius!

Grasas susigūžė lyg perkūno trenktas, paskui pamažėle, kaip sulėtintame filme, vėl išsitiesė. Jo rankos bejėgiškai nukaro.

– Gal išprotėjai? – subliuvo niekaip negalėdamas patikėti tuo, kas įvyko prieš akimirką. – Tu šovei į mane! – isteriškai suklykė; jo veidas išblyško kaip numirėlio, o jėga trykštantis torsas keistai suglebo. – Tučtuojau atiduok man ginklą! – Jis išsitempė, tarsi bandytų suteikti savo žodžiams daugiau svorio. – Eikš čia, atiduok man!

– Jei tik pabandysi žengti, plosies marmūze į grindis. Todėl stovėk vietoj!

Nežabotas įniršis ūmai užtemdė jam akis.

– Kas tau šovė galvon, puttana? – suurzgė. – Negi nesupranti, jog šis teatras tau baigsis tragedija? – Grasas it užhipnotizuotas spoksojo į nuožmų Rozanos veidą, paskui nukreipė akis į pistoletą, taikantį jam tiesiai į papilvę. Jo veido išraiška ėmė pamažėle mainytis, bejėgišką pyktį pakeitė siaubas. – Dabar supratau, – nutęsė jis. – Skrisdama tu perskaitei tuos dokumentus... Nori mane šantažuoti. Nori mane nukepti, štai kaip...

– Vargšeli Romanai! – pasibjaurėdama pasakė Rozana. – Negi tu rimtai tiki, kad tie popieriai bent akimirką mane domino?

– Vadinasi, pinigai? – suriko jis, nesitverdamas piktumu.

Rozana papurtė galvą.

– Jei būtum turėjęs sąžinės ir atidžiau į mane įsižiūrėjęs, gal būtum prisiminęs, – neapykantos kupinu balsu ištarė ji. – Niekada nepamiršau to, ką esi man padaręs prieš daugybę metų. Velniškai ilgai man teko laukti šios akimirkos. Norėjau tave nušauti, čia ir dabar!

– Ak, štai kaip, – Graso akys piktai sužaižaravo, bet po kelių sekundžių vėl pergalingai suspindo. – Kam tada atidėliojai? Reikėjo išsyk. Ar girdi – liftas? Brunas grįžta.

Lifto durys atsivėrė ir iš kabinos iššoko juodai vilkintys vyrai su užtaisytais automatais. Paskui juos į kambarį žengė d’Aventūra ir dottore Silvijus Santapola.

Sunkiai gaudydamas kvapą, nustėręs iš baimės Grasas spoksojo į ginklų vamzdžius.

Rozana nuleido savąjį „Magnum“, pakėlė palaidinukę ir užsivilko. Jos žvilgsnis susidūrė su komendanto d’Aventūros ir šis pritariamai linktelėjo, paskui atsigręžė į Romaną Grasą, kurį, atrodė, tuoj ištiks siuto priepuolis. D’Aventūros žvilgsnis nuslydo jo kūnu žemyn ir sustojo prie nuleistų kelnių.

– Nėra nieko bjauresnio už nuogą teisybę, ar ne? – tarė comandante ir pažvelgė donui į akis. – Signore generalinis prokuroras Santapola paskelbs, kad jūs suimamas. Pats asmeniškai! Ne kiekvienam suteikiama tokia privilegija.

Grasas tylėjo sukandęs dantis.

D’Aventūra pasuko galvą ir pamatė, kad Rozana tiesia jam ginklą.

– Ką man su juo daryt? – paklausė nustebęs ir kilstelėjo antakį.

– Viskas baigta. Aš neapsakomai pavargau.

Comandante neryžtingai paėmė pistoletą, atsuko duslintuvą ir viską įsidėjo į švarko kišenę.

– Imkit ir šitą, – Rozana padavė jam tarnybinį pažymėjimą. – Juk pats minėjot, kad šis suėmimas būsianti paskutinė mano užduotis. Jūs nė neįsivaizduojat, koks teisus buvot taip sakydamas.

Ji apsigręžė, persimetė rankinę per petį ir nė nepažvelgusi į Grasą nuėjo prie lifto.

– Ir kur jūs dabar? – jai įkandin sušuko d’Aventūra.

– Į oro uostą...

Epilogas

Rozana sėdėjo ant smėlio rankomis apsikabinusi kelius, padėjusi ant jų smakrą, ir žiūrėjo, kaip pamažėle jūroje skęsta raudona saulė. Vieta, iš kurios ji nekrustelėdama stebi atspindžius vandeny, galėtų būti bet kur kitur Italijoj, galvojo sau. Vienas po kito mintyse šmėkščiojo vaizdai: nonna, dėdė Džulijus, žaidimų aikštelė Agridžente. Prisiminimai nelauktai nunešė į vaikystę ir ji tarsi paniro į transą. Prabilo tyliai, atrodė, kad jos balsas ataidi iš kito pasaulio.

Staiga praeities vaizdai tapo tokie realūs, lyg visa tai vyktų dabar. Ji dreba iš baimės ir stengiasi kuo tyliau kvėpuoti, kad tik neišsiduotų. Žmogus, kopiantis laiptais, ją suras ir nužudys. Nušaus, kaip nušovė mamą ir tėtę. „Pasislėpti, skubiai pasislėpti“, – galvoje sukosi vienintelė mintis. Ir tūnoti kuo tyliausiai

Ir štai ji vaikų kambariuke – savo kambariuke. Ji regi save tarsi filme, drebančią visu kūnu, besispraudžiančią į kamputį po stogo nuožulnuma. Sėlinančią pirštų galais, kad tik vyriškiai jos neišgirstų. Anapus medinės apkalos žiojėjo nemaža erčia, priraizgyta laidų ir kabelių. Tenai Topolina buvo įsirengusi slaptą gūžtelę ir slėpdavosi, kai būdavo pikta arba liūdna. Kiek jau kartų ji tūnojo tenai valandų valandas, skaitydama žvakių šviesoje arba žaisdama su lėlėmis. Tai buvo vienintelė vieta, kur ji nuo nieko nepriklausė, kur jautėsi saugi, o dabar gal išsisuks nuo tų, kurie nužudė jos tėvus. Ji pakelia lentas, įrėplioja pro siaurą angą ir vėl ją uždengia. Iš kambario sunku ir pastebėti, kad kelios lentos neprikaltos, tad ji viliasi, jog tuodu žudikai jos neras.

Baimės apimta, ji pasitraukia į tolimiausią kamputį ir spraudžiasi kuo giliau. Ją apgaubia tamsa. Ir štai girdi, kaip vienas iš vyrų vaikšto po jos kambariuką, varsto spintas ir ieško jos. Topolina nedrįsta pajudėti ir beveik nekvėpuoja.

– Ji turi būti kažkur name, Grasai! – piktai šaukia vyriškas balsas iš apačios.

– Čia jos nėra, – atsišaukia vyras iš jos kambarėlio. Atrodo, jis stovi kaip tik ties jos slėptuve. – Gal paspruko pro rūsį? Pasidairyk lauke!

Topolina tūno tamsoje nei gyva, nei mirusi, užgniaužusi kvapą. Įsibrovėlis bet kurią akimirką gali rasti įėjimą į jos gūžtą. Ji net persižegnoti nedrįsta.

Pagaliau žudikas, regis, išsinešdino iš kambariuko.

Jau kažin kada nutolo žingsniai, nebegirdėti jokio balso, o ji vis dar nesiryžta krustelėti. Slenka valanda po valandos, o baimė nesitraukia. Pagaliau Topolina visiškai išsekusi užmiega.

Jos ausis pasiekia sirenų kauksmas. Net jos slėptuvėj girdėti, kaip cypia padangos. Suburzgia varikliai, nutyla sirenos. Netrukus ji girdi, kaip atlapojamos ir vėl užtrenkiamos durys. Name šurmuliuoja žmonės, kažkas komanduoja. Vis arčiau trypia kietapadžiai batai. Dabar vyrai, ko gero, jau jos kambariuke, nes ji aiškiai girdi sukosint. Ūmai per plonas lentas ją pasiekia nuostabos šūksnis. Matyt, kažkas aptiko palaidas lentas, už kurių – jos slėptuvė. Storas vyro balsas sako:

– Pažiūrėk, gal ten kas nors slepiasi.

– Tikrai nieko nėra, – prieštarauja kitas balsas, jaunas.

– Užsičiaupk ir pasižiūrėk!

Ryškus kišeninio žibintuvo spindulys perskrodžia tamsą ir apšviečia Topolinos veidelį.

Izraelio kariuomenės karininkas išvadavo persigandusią, jėgų netekusią mergaitę iš vienutės, kurioje pati buvo užsidariusi, ir atidavė globoti geraširdei moteriškei. Prabėgo nemažai laiko – ir vienoje niūrioje įstaigoje ji vėl pamatė savo išvaduotoją. Jis ir papasakojo, kad ji net tris paras ištūnojo toj kamaraitėj. O jai pačiai laikas buvo sustojęs. Nors su ja buvo elgiamasi rūpestingai, mergaitė daug dienų su niekuo nesišnekėjo. Pagaliau, karininko paklausta, kuo ji vardu, atsakė: „Topolina.“ Ir paplūdo ašaromis. Topolina itališkai reiškia „pelytė“, tokį malonybinį vardą jai buvo davęs tėtis, o tikrasis jos vardas Rozana – Rozana Lorano. Paskui tas karininkas dažnai lankė ją prieglaudoj. Vieną dieną jis atsivedė ir žmoną, Elizą Rozenbaum. Vėliau juodu dar ne sykį ją lankė, o savaitgaliais Topolina dažnai viešėdavo Haifoje, nuostabiame jų name. Sykį prieglaudos direktorė ją paklausė, ar norėtų gyventi Rozenbaumų šeimoj, ir ji tučtuojau sutiko.

Žudikai taip ir nebuvo susekti, nors jų ieškota daug metų. Topolina daug sykių buvo klausinėjama apie tai, kas įvyko tą pavasario pavakarę: iš pradžių atsargiai, vėliau, manant, kad ji jau kiek atsigavo nuo to smūgio, – ryžtingai, atkakliai ir negailestingai draskant senas žaizdas. Bet ji nieko negalėjo papasakoti apie tuos įvykius. Prisiminimus apie antpuolį, klaikius šūvius ir gausybę kraujo buvo giliai paslėpusi savyje. Ir tylėjo. Tačiau Graso pavardės niekuomet nepamiršo. Ji aitrino jai širdį kaip druska atvirą žaizdą. Ateis diena – ir ji sunaikins tą žmogų, kuris nužudė jos tėvus, sutrypė jos vaikystę ir užnuodijo sielą.

Rozana sakytum pabudo iš praeities. Pakreipė galvą ir pažvelgė į siaubo apimtas Roberto akis.

– Madonna mia! – sudejavo jis ir apkabino ją per klubus. – Argi negalėjai viso to papasakoti man iš pat pradžių?..

– O ką tai būtų pakeitę?

– Hmm... – sumurmėjo jis ir panardino kitą ranką į vėsų smėlį. – Sunku visa tai pamiršti. Ir kaip tu jautiesi dabar?

– Nesaugi. Nuoga ir svetima. Tarsi būčiau įkritusi į gilią duobę. Ant savo darbo padėjau kryžių. Padariau kas reikia – ir baigta. Suradau naują gyvenimą, – ramiai atsakė, atsirėmė į Robertą ir užsimerkė. – Dabar man jau reikia tavo pagalbos...

– Keista ir nuostabu, – sumurmėjo Kardonė. – Pažinau tave kaip šaltą, apdairią ir pasiutiškai tvirtą moterį, o dabar tu sėdi šalia manęs Antigvoje, Pusmėnulio įlankos pakrantėje, abejojanti, gležna, ir būgštauji dėl ateities. Kažkaip neįtikėtina, kad prašai mano pagalbos.

– Aš tau rimtai sakau, – tarstelėjo ji ir išsitiesė aukštielninka minkštame smėliuke.

– Eime namo! Norėčiau užbaigti savo naujojo romano pirmą skyrių, – pasakė jis ir nusišypsojo.

Šis tas dėl itališkų žodžių

Autorius parašė knygą vokiečių kalba, bet tekste gausu itališkų žodžių bei posakių, kurių jis neišvertė ir nepaaiškino. Lietuvių skaitytojų patogumui pateikiamas abėcėlinis jų sąrašas – žodynėlis. Taip pat ir keli knygoje pavartoti angliški bei lotyniški žodžiai ir posakiai, atitinkamai pažymėti (angl.) ir (lot.). Tikriniai vardai neverčiami, nors gal ir įdomu būtų sužinoti, kad Grasas (itališkai Grasso) reiškia „dručkis“.

Kai kurios italų raidės tariamos ne taip kaip lietuviškos, būtent:

ce, cce – če; ci, cci – či; ch – k; kitais atvejais c – k;

ge, gge – dže; gi, ggi – dži; gh – g; gli – lj; gne – nje; gni – nj;

h netariama;

l visada tariama minkštai;

qu – kv;

sc prieš e arba i – š;

s, ss – s arba z;

z, zz – c arba dz.

Jei kirčiuojamas paskutinis žodžio balsis, kirtis pažymimas kairiniu ženklu (`).

Žodynėlis

A

a casa namo, į namus

acqua vanduo

agnello avinėlis, ėriukas

allora tada, tokiu atveju

amaestramento pamokymas

amico draugas, bičiulis, amici draugai, bičiuliai

andiamo eime

aranciata oranžadas, apelsinų gėrimas

arrivando artėja, atvyksta

arrivederci sudie, iki pasimatymo

arrosto keptas, skrudintas

assassina žudikė

avola senelė

avvocato advokatas

B

bambino vaikas, berniukas

barbiere kirpėjas, barzdaskutys

barrister (angl.) advokatas

bassi pusrūsiai

basta! gana! viskas!

bel dailus(is), gražus(is)

bellezza grožis; gražuolė

bene gerai

bianco baltas(is)

bicchiere taurė

bollito virtas

bosco giria, miškas

buona sera labą vakarą

buon giorno labą dieną

buono geras

C

caccio įkliuvau

caffè kava

calmo ramus, ramiai

cante storie dainiaus giesmės

canto daina, giesmė

capisce supratai, aišku

capito supratau

capo galva, vadas, bosas, viršininkas, šefas

capo dei tutte le capi visų vadų vadas

cappuccino stipri kava su trupučiu pieno

carabinieri karabinieriai, žandarai

carissima brangiausioji

caro brangus(is)

carogna šunsnukis; lavonas

carriera karjera

cassa di risparmio taupomoji kasa

castello tvirtovė, pilis

chapeau (pranc.) skrybėlė; puiku

chiaro, è chiaro aišku

chiesa bažnyčia

ciao viso gero; iki (pasimatymo)

cielo dangus; santo cielo! dangau

codice fiscale mokesčių mokėtojo numeris

colonnello pulkininkas

comandante komendantas, viršininkas

commissario komisaras

comunale miesto, bendruomenės

comune savivaldybė

conca lovys, klonis

consigliere tarybos narys; patarėjas, patikėtinis

contenante susivaldyk(ite)

coratelle žarnokai

corretto tiesa; teisingas

corso pagrindinė gatvė, prospektas

cotechino kiaulienos dešra

cupola kupolas; viršūnė; taryba

D

d’accordo sutinku, sutarta

desidera nori(te), pageidauja(te)

Dio Dievas, Dieve

Dio cane! tai bent! še tau!

direzione valdyba

domani rytoj; a domani iki rytojaus

don donas

donna ponia

dopo paskui, vėliau

doppio dviguba(s)

dottore daktaras

due du

dune kopos

dura kieta, žiauri; è dura tai žiauru

E

e ir

è yra

ecco lo štai, taigi

ergo sum (lot.) taigi esu

exit (angl.) išėjimas

F

finito baigta

furtivo (furtiva) slaptas, slepiamas

G

gassata gazuota(s)

generale generolas

giornata diena

grappa vynuogių degtinė

grazie ačiū

grissini duonos lazdelės

guarda žiūrėk

H

hi (angl.) sveikas, sveika

I

investigativo tyrimo, tardymo

J

just a moment (angl.) minutėlę!

just in time (angl.) kaip tik laiku

M

Madonna Dievo Motina; Madonna! Dieve mano!

madre d’Dio Dievo Motina

maggiore didysis, didžioji; majoras

malavita nusikaltėlių gauja, mafija

maledetto prakeikimas

malo (mala) blogas, netikęs

mercato turgus, turgavietė

merda šūdas

mia, mio màno (vnsk.)

mie màno (dgsk.)

minerale mineralinis

mi scusate atsiprašau

miseria bėda, vargas

miss (angl.) panelė

misto mišinys

molto grazie labai ačiū

momento! tuojau!

money talks (angl.) pinigai kalba (lemia)

monte kalnas

morituri te salutant (lot.) tave sveikina einantys mirti

muttetta nebylumas

muttetta pi nu carogna (tarmiškai) nebylus kaip lavonas

N

naturalmente žinoma

nero juodas

no ne

noi mes

non è vero neįtikėtina

nonna senelė

O

okay (angl.) gerai, sutinku

omertà (nusikaltėlių) solidarumas

onorata garbinga, gerbiama

onuri e sangu (tarmiškai) garbė ir kraujas

oro auksas

P

Pacific (angl.) Ramusis vandenynas

palazzo rūmai

pappagallo papūga

paradise (angl.) rojus

pasta makaronai, lakštiniai

patate fritte keptos bulvės

patrone patronas

pecunia non olet (lot.) pinigai nekvepia

pellegrino piligrimas, keliautojas

pentiti atgailautojai

peperoni ankštiniai pipirai

per už

pezzonovante išsišokėlis

piacere patikti; malonu

piano! tyliau, ramiau!

piazza aikštė

pinoli kedro riešutai

porca kiaulė

porta vartai, durys

post mortem (lot.) po mirties

prego prašom, prašau, prašyčiau

procuratore prokuroras

pronto greitai, tiksliai

pronto? klausau (telefonu)

puttana paleistuvė, kekšė

Q

quest’è vero (tai jau) tiesa

questo tas, tai, tad

questore (policijos) komisaras

questura policijos prefektūra

R

ragazzi vaikinai, vyrukai

razza rūšis, veislė, tipas

ricotta varškė

rigatoni spazzacamino „kaminkrėčio makaronai“

risotto rizotas, virtų ryžių patiekalas su priedais

ristorante restoranas

rocco bokštas

rosso raudonas(is)

S

saggio pavyzdys, mėginys

salute būk sveikas

salve sveiki! sveikas!

san šventasis

sconvolgente pribloškianti(s)

scusate atsiprašymai

scusi atsiprašau

securo žinoma; taip, tikrai

senti klausyk, suprask

sera vakaras

sì taip

sicuro žinoma, tikrai

signora ponia

signore ponas; signori ponai

signorina panelė

silenzio! tylos!

sir (angl.) ponas

sirs (angl.) ponai

società visuomenė, draugija

Società d’Onorata Garbingoji sąjunga (mafija)

soggiorno viešnagė, apsilankymas

solicitor (angl.) juriskonsultas

spaghetti alle vongole spagečiai su jūrų moliuskais

storico istorinis

stronzo šūdas

subito beregint, tučtuojau

T

tante: grazie tante labai ačiū

tenente leitenantas

tortelloni virtiniai

tramezzino sumuštinis

tre trys

tutto viskas

U

ufficio tarnyba, įstaiga

ufficio legale advokatų biuras

un momento valandėlę

un(o) vienas

V

vediamo pamatysim, pasimatysim

veramente tikrai

viale bulvaras, prospektas

vino vynas

vita gyvenimas, gyvybė

W

welcome (angl.) sveiki atvykę

Z

zampone įdaryta kiaulės koja

1 Viena slapta ašarėlė. (Ital.) (Čia ir toliau – vert. past.)

2 Eikš šen! (Ital.)

3 Namo, supratai? (Ital.)

4 Tučtuojau! (Ital.)

5 Kas atsitiko? (Ital.)

6 Piligrimų kalnas.

7 Utvedžo tvirtovė.

8 SISDE (Servizio per le Informazioni e la Sicurezza Democratica) – Italijos informacijos ir demokratinio saugumo tarnyba. Tai civilinė slaptoji tarnyba, iki 2007 m. veikusi šalyje, pavaldi Vidaus reikalų ministerijai. Jos užduotis – visuomenės informavimo ir kitomis saugumą garantuojančiomis priemonėmis ginti demokratinę valstybę ir jos konstitucijos sukurtas institucijas nuo ardomosios veiklos.

9 SISMI (Servizio per le Informazioni e la Sicurezza Militare) – Italijos informacijos ir karinio saugumo tarnyba. Tai Italijos karinė slaptoji tarnyba, iki 2007 m. veikusi užsienyje ir pavaldi Užsienio reikalų ministerijai.

10 Atsiprašau, pone komisare. (Ital.)

11 Financial Action Task Force (angl.) – Finansinių priemonių prieš pinigų plovimą kūrimo grupė.

12 Kas greitai sprendžia, dar greičiau ima gailėtis! (Ital.)

13 Profesionalūs dokumentų naikintojai. (Ital.)

14 Istorinis centras. (Ital.)

15 Ačiū ir iki pasimatymo, ponia. (Ital.)

16 Saulės lyguma. (Ital.)

17 Prašyčiau vieną ekspreso kavos. (Ital.)

18 (Nusikaltėlių) solidarumas, garbė ir kraujas. (Ital.)

19 „Giesmė apie mafiją“. (Ital.)

20 Uždaryta. (Ital.)

21 Tikrai! Laai geras vynas! (Ital.)

22 Tad pasimatysim rytoj. (Ital.)

23 Auksinio slėnio. (Ital.)

24 Garbingoji (mafijos) sąjunga. (Ital.)

25 Sveiki atvykę į Vanuatu, ponai... Sveiki atvykę į žydrąjį Ramiojo vandenyno rojų! (Angl.)

26 Nesijaudinkit! (Angl.)

27 Rafijų namo (rafija – palmių rūšis).

28 Džefris Dži ir partneriai. Advokatai, patikėtiniai ir notarai. Trečias aukštas. (Angl.)

29 Sveiki atvykę į didžiausią Melanezijos finansų centrą, ponai! (Angl.)

30 Blogas padėjimas ir gerą sugundo! (Ital.)

31 Viskas gerai. (Ital.)

32 Tikra tiesa! (Ital.)

33 Būk sveikas! Tave sveikina einantys mirti! (Lot.)

34 Neįtikėtina! (Ital.)

35 Dievo Motina, kaip žiauru! O dangau! (Ital.)

36 Labai užjaučiu! (Ital.)

37 Iki rytojaus! (Ital.)

38 Keliaujančių gatvės dainininkų dainos. (Ital.)

39 Tai bent įkliuvau! (Ital.)

40 Pasimatysim vėliau. (Ital.)

41 Italijos karinės informacijos ir saugumo tarnybos SISMI vykdomasis komitetas. Pulkininkas Džanis Fesonis. (Ital.)

42 Ko pageidausite, ponai. (Ital.)

43 Gazuoto mineralinio vandens ir tris taures vyno. (Ital.)

44 Dievo motina, ačiū už pamokymą! (Ital.)

45 Izraelio specialiųjų užduočių tarnyba, sukurta 1949 m. Pagrindinis tikslas – ginti Izraelio interesus, rinkti slaptą informaciją ir kovoti su priešiškomis specialiosiomis tarnybomis.

46 Tarptautinis Antigvos oro uostas.

47 Kokosų įlankos kurortas. (Angl.)

48 Comitato Esecutivo per i Servizi di Informazione e Sicurezza (CESIS) – Italijos informacijos ir saugumo tarnybos vykdomasis komitetas.

49 Uostas Antigvoje, pavadintas admirolo Nelsono vardu. Senieji dokai, sandėliai ir gyvenamieji namai dabar paversti muziejum po atviru dangum su prabangiais viešbučiais ir jachtų prieplauka.

50 Kovos su mafija skyrius. (Ital.)

51 Italijos informacijos ir demokratijos saugumo tarnyba. Rozana Lorano. (Ital.)

52 Prašmatnus butas ant daugiaaukščio stogo.

Content

Mancini Claudio M Mala vita