Макомбер Дебби

Angelų keliai

Iš anglų kalbos vertė

Daiva Šulmanienė

Turinys

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Mielosios!

Siunčiu Jums šilčiausius kalėdinius sveikinimus nuo Širlės, Gudnesės, Mersės ir savęs. Širlė, Gudnesė ir Mersė — pačios mėgstamiausios mano skaitytojų herojės. Dažnai tenka išgirsti: Kalėdos be šių trijų angelų viešnagės — ne Kalėdos! Taigi viešnios jau čia.

Šiame mažame, tačiau labai mielame romane papasakosiu tris istorijas. Visos jos nutiko nuo seno mano mėgstamiausiame Kalėdų mieste Levenvorte, Vašingtono valstijoje, ir Sietle. Beje, mudu su vyru būtinai aplankome Levenvortą pirmąjį gruodžio savaitgalį — ten Kalėdos tvyro ore.

Na, o romane „Angelų keliai“ vienam iš veikėjų nutinka kai kas nuostabaus. Tiesą pasakius, taip buvo ir mano tėčiui. Kaip ir romano herojus Haris, panaktinėjęs po namus be vaikštynės tėtis norėjo grįžti į lovą. Netrukus suprato, jog yra per silpnas pasiekti miegamąjį. Štai tada jis išvydo angelą. Tėtis įvykį apibūdino labai smulkiai: koridoriaus gale pasirodęs vidutinio amžiaus vyras, vilkintis fermerio kombinezoną, ir tėtis sušukęs jam: „Ei, drauguži, man reikėtų šiokios tokios pagalbos!“ „Fermeris“ nuvedęs jį iki lovos ir dingęs.

Kai kas galvoja, jog „angelo vizitas“ tėra padarinys vaistų, kuriuos jis tuo metu vartojo, tačiau aš, kaip ir jis, mielai tikiu, kad jį aplankė tikras angelas.

Kita šios knygos herojė Betė įnikusi į internetinį žaidimą „World of Warcraft“. Tiesą pasakius, šis žaidimas tikras ir turiu padėkoti savo vyrui už nuoširdžią pagalbą, kai jį studijavau (vyras tikrai nesiskundė!). Todėl ačiū, Veinai, — vieną gražią dieną tu tikrai pasieksi 60 lygį.

Taigi visiems linkiu linksmų Kalėdų! Tikiuosi, Jums patiks Širlės, Gudnesės ir Mersės viešnagė Žemėje.

Su meile

Debbie Macomber (Debi Makomber)

1

Iš visų pusių jį supo Kalėdų vaizdai ir garsai. Namuose visžalių medžių šakelių kvapas pynėsi su imbierų ir aštrių prieskonių aromatais. Šis metų laikas buvo Hario Aldervudo mėgstamiausias. Daugiau kaip prieš penkiasdešimt metų jis apsigyveno Levenvorte, Vašingtono valstijoje, ir labai pamėgo šiame mieste švenčiamas Kalėdas. Nors buvo jau aštuoniasdešimt šešerių, o sveikata vis labiau klibėjo, niekas negalėjo nublukinti jo džiugesio per tas šventes. Net sėdėdamas daktaro Snelgrovo laukiamajame, kur buvo pastatyta išstypusi dirbtinė eglutė, ir laukdamas žinių, kurios, kaip jam atrodė, bus liūdnos, Haris nesijautė nusiminęs. Galbūt šis vizitas išsunks iš jo visą energiją iki pat vakaro, bet dabar jis nematė prasmės liūdėti. Abejojo, ar daktaras Snelgrovas dar gali ką nors pakeisti. Širdis atsisako veikti — viskas labai paprasta.

Haris nebijojo mirties. Dažnai apie ją galvodavo, ypač kai tiek daug draugų jau mirė. Buvo susidūręs su ja akis į akį, matė, kaip ji skina aukas per Antrąjį pasaulinį karą Normandijos pakrantėse ir mūšiuose kitose Europos vietose. Liūdėjo, kai mirė jo tėvai ir vyresnysis brolis Tedas. Ir vis tiek nebijojo. Gal ir turėtų bijoti, tačiau kam sukti galvą dėl to, kas neišvengiama?

Kitame laukiamojo gale sėdėjo jauna motina ir stengėsi prablaškyti savo mažą dukrytę skaitydama jai kažką iš knygelės. Žiūrėdamas į jas Haris nusprendė, kad sunku pasakyti, katrai iš jų labiau reikia gydytojo pagalbos. Abi atrodė smarkiai peršalusios, slogavo. Haris pasidžiaugė, jog jos sėdi tolokai, nes jo imuninė sistema buvo visiškai nusilpusi.

Jis buvo beveik įsitikinęs, kad šios Kalėdos jam — paskutinės. Tokia mintis liūdino. Haris buvo tikintis žmogus, o su metais tikėjimas vis stiprėjo. Tai natūralu, manė jis. Pagalvodavo, ar angelai Danguje švenčia Kalėdas. Nusprendė, kad švenčia. Šiaip ar taip, netrukus tai sužinos. O kol kas buvo pasiryžęs paskutines savo Kalėdas Žemėje padaryti Rozalei kuo ypatingesnes. Galvojo, kaip dar galėtų įrodyti savo žmonai, su kuria gyvena štai jau šešiasdešimt penkerius metus, kaip labai ją myli. Išsiskirti su Rozale... Tik dėl to jam buvo skaudu...

— Haris Aldervudas.

Haris buvo taip giliai pasinėręs į savo mintis, kad slaugytojai teko kelis kartus pakartoti pavardę, kol jis galų gale išgirdo. Ji buvo jauna moteris, Kėlė Šanon — o gal Šanona Keli? — bet jis meiliai vadino ją sesele Retčed — baisiai griežtos slaugytojos vardu. Ji lyg ir neprieštaravo.

— Hari!

— Ateinu.

Jam reikėjo kelių sekundžių atsistoti. Kartais užmiršdavo, kad kojos nebe tokios stiprios kaip kadaise. Dar visai neseniai nebūdavo jokių keblumų, kai norėdavo atsikelti nuo kėdės, o dabar pritrūksta kvapo bandant atsistoti, jau nekalbant apie tai, jog vos pavelka kojas. Ištverti senatvę — ne ištižėliams, tai aišku kaip dieną.

Pasiramsčiuodamas lazda jis pamažu atsitiesė, nusišypsojo jaunajai motinai kitame laukiamojo gale ir ėmė atsargiai dėlioti kojas. Net porą jardų nueiti darėsi vis didesnė kankynė. Tačiau vis tiek mostelėjo ranka atsisakydamas seselės Retčed pagalbos. Eidamas pro ją kelis kartus giliai atsikvėpė ir pamerkė jai akį. Mergina nusišypsojo ir pasitaisė šventintą sagę, įsegtą į jos krakmolytą baltą uniformą.

Hariui patiko toks jos atidumas Kalėdų šventei. Be to, jautėsi dėkingas, kad jinai jo neskubina. Šiais laikais skubantys žmonės — grynas vargas. Amžinai kažkur lekia, aplenkia jį, o faktiškai nustumia į šoną, stengdamiesi pirma jo pasiekti parduotuvės lentynas ar automobilių stovėjimo aikštelę. Negi jie nesupranta, kad greičiau eiti jis nepajėgia? Prieš kelerius metus ir Haris buvo toks kaip jie — stengdavosi kuo greičiau kur nors nueiti, o paskui pats stebėdavosi, ko taip skubėjo.

— Šįryt jūsų veidas šviesesnis, — pasakė seselė Retčed ir atidariusi gydytojo kabineto duris laukė, kol Haris įeis. — Tikriausiai jaučiatės geriau.

Haris niekaip negalėjo suprasti, kodėl žmonės vis teiraujasi apie jo sveikatą. Juk niekas nenori žinoti teisybės. Na gerai, gerai... gal gydytojai ir slaugytojos to nori. Bet su draugais ar pažįstamais Haris nebuvo linkęs aptarinėti savo sveikatos reikalų.

— Sėskitės, — daktaro Snelgrovo kabineto slaugytoja parodė į kėdę prie sienos.

Hariui prireikė nemažai pastangų, kol pasiekė ją ir vėl atsisėdo.

Draugiškai čiauškėdama slaugytoja pamatavo jam kraujospūdį, kuris buvo normalus, ir temperatūrą — ši irgi buvo normali. Paskui uždavė kelis įprastinius klausimus ir išėjo iš kabineto, uždarydama paskui save duris.

Po penkių minučių pasirodė daktaras Snelgrovas. Hariui visada būdavo truputį nejauku, kad jo gydytojas toks jaunas. Polis Snelgrovas atrodė dar per jaunas netgi skustis, o kur jau ten — spręsti gyvybės ir mirties klausimus. Haris pastaruoju metu buvo sutikęs nemažai jaunų gydytojų — ir vyrų, ir moterų. Jo nuomone, tai buvo gerai, nors jų jaunystė ir išryškindavo jo paties amžių. Tie naujai iškepti gydytojai dažniausiai būdavo idealistai — Hariui tai patiko. Be to, jie nusimanė apie naujausias technologijas, gydymą ir vaistus. Vienintelė problema, kad kartais skraidžiodavo padebesiais: į mirtį žiūrėdavo kaip į priešą, o juk nusilpusiam po ilgos ir sekinančios ligos žmogui mirtis kartais būna draugas. Tačiau daktaras Snelgrovas ne toks. Jis prieš trejus ar ketverius metus įsigijo ilgametę licenciją verstis gydytojo praktiką jų mieste. Hariui tas berniukas labai patiko.

— Kuo galiu padėti? — pasiteiravo daktaras Snelgrovas ir atsisėdęs ant taburetės pasislinko su ja taip, kad galėtų žiūrėti Hariui į akis.

Haris sudėjo ant lazdos rankas, vieną ant kitos.

— Man vėl darosi sunku kvėpuoti.

Tuo jis skundėsi ne pirmą kartą. Tačiau dabar pasidarė blogiau. Pastarąją savaitę du kartus pabudo vidurnaktį, negalėdamas atgauti kvapo. Abu kartus jau manė, kad miršta. Jis vylėsi numirti miegodamas — lengvai ir tyliai, o ne sėdėdamas lovoje ir gaudydamas orą, mirtinai išgąsdindamas vargšę Rozalę.

Jaunasis gydytojas uždavė jam dar kelis klausimus. Haris ir pats suprato, kokia jo bėda. Širdis pavargo. Tegu tai ne medicininis terminas, bet jam atrodė, kad taip gana tiksliai nusakoma jo būklė. Kartais širdis net stabteli akimirkai. Stimuliatorius turėjo padėti ir iš tikrųjų veikė puikiai... iki pastarojo meto.

— Nedaug kuo galiu jums padėti, pone Aldervudai, nors man ir baisiai nemalonu tai pripažinti, — pasakė gydytojas. Ir pažvelgė jam į akis be galo rimtu žvilgsniu.

Haris pajuto dėkingumą jaunajam vyrui už tai, kad jis nenusuko akių ir, regis, ketino sakyti jam tiesą. Nes jau buvo pasiruošęs išeiti iš šio gyvenimo. Beveik pasiruošęs. Tik dar turėjo užbaigti vieną reikalą, šį tą sutvarkyti, o tam reikėjo laiko.

— Nepaskirsite naujų tablečių?

Jis jau buvo vartojęs įvairiausių vaistų. Suskaičiavo dvidešimt šešis receptus, ne mažiau. Žinoma, ne visus iš karto. Visa laimė, kad nusipirkti tokią gausybę brangių vaistų jam, senam žmogui ir pasaulinio karo veteranui, padėjo valstybė.

— Ne, Hari, atleiskite. Šią savaitę nepaskirsiu jokių stebuklingų vaistų.

Haris atsiduso. Iš tikrųjų tai jis vaistų nė nesitikėjo.

— Jūsų širdis visai nusilpusi, — tarė daktaras Snelgrovas. — Ir pats tai žinote. — Staiga jis susiraukė. — Matau, ramsčiuojatės lazda, užuot pasinaudojęs vaikštyne.

Haris negalėjo pakęsti tos nelemtos vaikštynės.

— Palikau namuose.

— Hari, dabar gruodis, — susirūpino gydytojas. — Būtų prastai, jeigu pargriūtumėte ir ką nors susilaužytumėte.

Haris praleido pro ausis nerimastingus Polio žodžius.

— Puikiai suvokiu, kad jau mirštu. — Jis palinko į priekį, arčiau gydytojo. — Kaip jums atrodo, kiek dar pratempsiu?

— Kodėl taip svarbu žinoti? — paklausė gydytojas.

— Dėl Rozalės, — tyliai prisipažino Haris. — Ji tapo užmarši, dažnai nieko nebesusigaudo. Manau, kad nesugebės gyventi viena.

Haris visą laiką nerimavo dėl žmonos. Net jų vaikai nežinojo, kaip pastaraisiais metais suprastėjo Rozalės atmintis.

Polis Snelgrovas paėmė Hario kortelę ir žvilgtelėjo į pirmą puslapį.

— Tebegyvenate nuosavame name?

Haris linktelėjo. Tame name Riešutmedžių alėjoje juodu su Rozale užaugino dvi žavias dukras. Lorena ir Dona dabar gyveno ir dirbo Sietle, ten jau užaugino savo vaikus. Bent kartą per mėnesį, o kartais ir dažniau, kuri nors iš jųdviejų parvažiuodavo į namus; žentai irgi dažnai aplankydavo. Kėnis, Lorenos vyras, aną savaitę įjungė kalėdinį apšvietimą ir nupirko jam su Rozale eglutę. Taip, Haris suprato, koks yra laimingas turėdamas tokią šeimą, tai tikra palaima.

O vaikaičiai... Keturi vaikaičiai jau buvo suaugę ir patys žengė savarankiško gyvenimo keliu. Bendravimas su vaikaičiais Hario širdžiai padėdavo labiau negu visos tabletės, kurias jis kas rytą rydavo.

— Noriu, kol dar gyvas, įkurdinti Rozalę „Laisvės sode“, naujajame globos komplekse, — paaiškino Haris. — Tai geriausia išeitis. Visiems.

Gydytojas linktelėjo.

— Kas nors trukdo?

— Abejojate, ar turiu tik Rozalę? — pabandė juokauti Haris. — Man reikia ją įkalbėti. Teks gerokai pasiplūkti, todėl ir noriu žinoti, kiek, jūsų nuomone, man dar liko laiko.

Jaunasis gydytojas tylomis išklausė jo žodžius.

Dukterys pritarė tėvui, kad anksčiau ar vėliau jų motinai reikės nuolatinės priežiūros, bet nenujautė, kaip tai skubu. Jos nesuprato, jog jis negalės ramiai apleisti šio pasaulio neįsitikinęs, kad Rozalė bus tinkamai prižiūrima.

— Pasakykite man tiesiai šviesiai, — primygtinai paprašė Haris. — Tikriausiai nėra labai sunku pasakyti senam žmogui, kiek jis dar turi laiko. — Iššūkis liko tvyroti ore.

Gydytojas atsistūmė kėdę per kelis colius ir mostelėjo ranka, taip pasakydamas aiškiau nei galima išreikšti žodžiais.

— Hari, aš nesu Dievas, todėl nieko aiškiai nežinau, — tyliai tarė jis. — Bet kalbėsiu atvirai, jeigu taip norite.

— Noriu, — patvirtino Haris.

Daktaras Snelgrovas lėtai atsiduso.

— Tiesa tokia: jūs galite bet kurią akimirką išeiti iš šio pasaulio.

Harį jo žodžiai išgąsdino. Jis tikėjosi išgirsti ne tai. Manė dar turįs porą mėnesių, gal iki pavasario. O gal dar galėtų sulaukti netgi vasaros. Prireikė geros minutės apsiprasti su savo padėtimi. Paskui Haris linktelėjo ir tarė:

— Ką gi...

Lyg baimindamasis, kad pasakė per daug, gydytojas ėmė smulkiai ir ilgai aiškinti apie širdies ritmą, stenokardiją ir pernelyg aukštą kraujo spaudimą.

Dauguma jo žodžių Hariui praslydo pro ausis, tačiau perspėjimas apie artėjančią mirtį vis aidėjo galvoje. Kada ji ateis? Ar jam užteks laiko pasirūpinti Rozalės globa?

— Nepervertinkit savo jėgų. Naudokitės vaikštyne, — kalbėjo daktaras Snelgrovas.

— Gerai, — pažadėjo Haris.

— Kuo daugiau ilsėkitės, — tęsė gydytojas. — O be to, pone Aldervudai... Hari... jums reikėtų nebevairuoti. Tai darosi vis labiau pavojinga.

Haris linktelėjo. Buvo jau apsipratęs su ta mintimi. Tik reikėjo dar šį tą sutvarkyti...

Dėl to vairavimo menka bėda. Haris nebeturėjo jėgų ilgam išvykti iš namų. Didžiąją dalį laiko praleisdavo priešais televizorių. Labiausiai jam patiko pasakojimai iš gyvenimo. Ir laidos apie orus. Kuo labiau jis seno, tuo svarbesnės darėsi orų prognozės.

Šiuo metų laiku Levenvorte dažniausiai būna šalta ir pilna sniego. Miesto parduotuvės naudojasi tuo, kad sninga, ypač artėjant Kalėdoms. Visą gruodį vyksta prašmatnūs renginiai. Kiekvieną savaitgalį organizuojamos eitynės, kuriose žingsniuoja senamadis Kalėdų Senelis, raudonskruostis šiuolaikinis Senis Šaltis ir netgi Grinčas, iškilmingai įžiebiamos eglutės.

— Ar galiu dar ką nors dėl jūsų padaryti? — paklausė gydytojas, kai Haris nerangiai atsistojo.

— Turite man naują širdį? — šiaip taip nusišypsojo Haris.

Jaunojo gydytojo veidas apniuko.

— Deja.

Haris ištiesė jam ranką. Jis norėjo padėkoti gydytojui už tai, kad taip nuoširdžiai juo rūpinosi, ir už atvirumą.

— Linksmų Kalėdų, daktare. O jeigu nebepasimatysime — laimingų Naujųjų metų.

Snelgrovas šiltai paspaudė jam ranką.

— Linkiu viso ko geriausio, Hari. Jums ir žmonai.

Laukiamajame slaugytoja padavė Hariui paltą, kabėjusį kabykloje ant sienos. Jis apsivyniojo kaklą šaliku, kurį Rozalė jam numezgė prieš dvidešimt penkerius metus. Kiekvieną žiemą jį dėvėdavo. Rozalė jau nebemezga. Tikrai gaila, nes buvo puiki, įgudusi mezgėja. Vaikams ir vaikaičiams primegzdavo megztinukų, pirštinių, kepuryčių — visada labai gražių.

Buvo laikai... Haris stabtelėjo ir nusišypsojo užsidėjęs skrybėlę. Buvo laikai... Pastaruoju metu ši frazė vis dažniau ateina jam į galvą. Kiek padelsęs jis įkišo rankas į storo vilnonio palto rankoves. Ant pečių pajuto drabužio svorį — atrodė sunkesnis nei iš pat ryto, kai juo rengėsi.

Mandagiai palinkėjęs seselei Retčed linksmų Kalėdų Haris susiruošė eiti.

Pasirėmęs lazda jis atvėrė duris ir stengdamasis apsiprasti su šalčiu nuėjo tą trumpą atstumą iki savo automobilio. Kaip ir gydytojas, jo dukterys norėjo, kad jis nebevairuotų ir neišeitų iš namų pats vienas. Jos teisios. Reikės pasikalbėti su jomis, ar nevertėtų parduoti automobilio — galbūt šįvakar joms paskambins. O kol kas vairuos labai labai atsargiai.

Dangus buvo tamsus, tirštai debesuotas, šaltis smelkė kiaurai. Atsisėdęs prie vairo Haris užvedė variklį. Įjungė priekinio stiklo šildytuvą ir smogė šalto oro banga. Jis sudrebėjo — dabar beveik visada buvo šalta. Pasak gydytojo, jeigu nuolat šąli, vadinasi, sutrikusi kraujotaka. Kitaip sakant, Hario širdis nebepajėgia tinkamai varinėti kraujo, o tai — tik dar vienas simptomas.

Uždėjęs rankas ant vairo Haris laukė, kada atitirps priekinis stiklas.

Gali mirti bet kurią akimirką.

Apie tai pagalvojęs staiga suvokė ir kitą dalyką. Jis privalo kuo greičiau įkalbėti Rozalę persikelti į globos namus. Tačiau jo žmona visada buvo užsispyrusi ir Haris suprato, kad jam reikės pagalbos.

Jis nulenkė galvą ir užsimerkė. Dabar tikėjo karščiau nei bet kada, nors nebuvo itin stropus bažnyčios lankytojas ir Šventojo Rašto skaitytojas. Tačiau jei nueidavo į sekmadienio pamaldas, parsinešdavo iš jų kažką tokio, ką galėjo panaudoti gyvenime: jausmą, kad Dievas jam palankus, ir norą būti teisiam ir doram. Biblija buvo pilna išminties. Ir perkūniškai gerų pasakojimų. Rozalė paprastai eidavo į pamaldas. Bažnyčia buvo vos už kelių kvartalų ir Hario žmona ten išsirengdavo kiekvieną sekmadienio rytą. Nuveždavo kaimynas arba kuri nors iš dukterų, jei tą savaitgalį pas juos viešėdavo.

Kitas dalykas, kad Haris neįprato reguliariai melstis. Dėl to dažnai apgailestaudavo, nes tikėjo, jog Dievas išklausytų jo maldas. Tik nenorėjo varginti Visagalio savo menkais rūpesčiais. Juk Dievui teko susidurti su svarbesniais dalykais — visuotiniu klimato atšilimu, Artimųjų Rytų problemomis. Hariui atrodė, kad Viešpats neturi laiko galvoti apie kažkokį seną žmogų. Apie senioką, kuris jaudinasi, kaip jam mirus gyvens žmona... Vis dėlto Haris nežinojo, į ką dar galėtų kreiptis.

Automobilis tapo jo bažnyčia. Nulenkęs galvą ir užmerkęs akis jis sukuždėjo:

— Ką gi, Viešpatie, man nedaug liko laiko. Noriu, kad žinotum, jog aš susitaikiau su tokia savo dalia. Suprantu, Tu Žemėje turi daug didesnių problemų nei manoji ir rimtesnių darbų, negu klausytis senio šnektos. Bet vis tiek viliuosi, kad neužsirūstinsi, jei paprašysiu pagalbos. Tai dėl Rozalės, Viešpatie. Jai būtų per sunku vienai tvarkytis namuose. Kai aš nebeprižiūrėsiu, ji, ko gero, sudegins namus, nes pamirš išjungti viryklę, arba užtvindys visą pastatą — nesusigaudys, kad vonios čiaupai atsukti. Žinau, Tu ją myli dar labiau negu aš, ir tai mane guodžia. Parodyk man, kaip ją įkalbėti, kad keltųsi į naujutėlį globos kompleksą. Vis dėlto leisk Tave įspėti, Viešpatie: mano Rozalė kartais būna labai užsispyrusi. Kita vertus, tikriausiai Tu ir pats tai pastebėjai.

— Viešpatie, kai aš iškeliausiu iš šio pasaulio. Tu turėsi už mane ja pasirūpinti. — Jis nutilo ir pagalvojo, kad atima iš Dievo per daug laiko, todėl tik pridūrė: — Amen.

Haris pakėlė akis. Lygus debesų sluoksnis praplyšo, saulės spinduliai nutvieskė sniegą ir jis ėmė žybčioti. Senolis ilgokai žiūrėjo į žėrintį sniegą ir debesų properšą. Pasijuto ramus. Nuo dabar jo rūpestis — Dievo rankose.

2

Hario malda kilo aukštyn — vis aukščiau ir aukščiau, per apsnigtas visžalių medžių šakas. Jo prašymas Dievui, nešamas šiltų meilės vėjų, praslydo pro storus baltus debesis. Ir nusileido ant arkangelo Gabrieliaus darbo stalo.

— Haris Aldervudas, — sumurmėjo Gabrielius, vartydamas didžiulę storą knygą, kurioje buvo surašytos maldos ir žinios apie tikinčiųjų gyvenimą. — Ak taip, Haris. — Gabrielius prisiminė tą senyvą žmogų. Haris melsdavosi retokai. Regis, buvo įsitikinęs, kad netinka sukti Dievui galvos smulkiais rūpesčiais. Tas senas žmogus nežinojo, kaip Dievui patinka kalbėtis su savo vaikais, kaip Jis ilgisi pašnekesių su jais.

Dievas Gabrieliaus nuomonę gerbė ir lygiai taip kaip jis mylėjo žmones. O Gabrielius jautė švelniausius jausmus tam žmogui, kuriam kelionė iš gyvenimo į mirtį buvo visai arti. Daugeliu atvejų, kai mirtis jau neišvengiama, plonutė uždanga tarp Dangaus ir Žemės tampa dar plonesnė. Haris susitaikė su savo lemtimi ir buvo pasirengęs mirti, tačiau kabinosi į gyvenimą bijodamas palikti artimuosius, ypač savo žmoną Rozalę.

Hariui liko nedaug laiko, kur kas mažiau, negu senukas manė, todėl reikėjo kuo skubiau išpildyti jo prašymą. Deja, iki Kalėdų vos aštuonios dienos, o Gabrielius buvo verste užverstas maldomis.

Dabar, beveik tuo pačiu metu, atplaukė dar du prašymai, abu iš nedidelio Levenvorto miestelio Vašingtono valstijoje. Antrąjį prašymą atsiuntė Karteris Džeksonas — mažas berniukas, kuris manė, kad Dievu galima pasitikėti labiau negu Kalėdų Seneliu.

Karterio prašymą išpildyti bus nė kiek ne lengviau negu Hario Aldervudo. O prieškalėdžiu patenkinti tokius prašymus dar sunkiau. Danguje visi užsiėmę, baisiai užsiėmę. Reikia nudirbti daugybę darbų, atsiliepti į maldas, paskirstyti angelus.

Gabrielius peržiūrėjo Maldų ambasadorių sąrašą ir pamatė, kad trys jo mylimiausi angelai neužimti. Širlė, Gudnesė ir Mersė jam buvo prie širdies, tačiau pasiųstos į Žemę jos kartais pridaro rūpesčių.

Nemažai rūpesčių.

Pavyzdžiui, Mersė pernelyg gilinasi į žemiškuosius reikalus. Gabrielius sukikeno ir šiek tiek susierzinęs papurtė galvą. Nors jam ir labai stigo pasiuntinių, bijojo vėl išleisti į Žemę tą trijulę. Jeigu Mersei pasitaikys proga atsidurti prie keltuvo ar eskalatoriaus, būtinai atsitiks kokia nors bėda.

Gabrielius neatsiminė nė vieno atvejo, kad pasiuntęs ją išpildyti tikinčiųjų prašymų paskui dėl to nebūtų gailėjęsis. Na, gailėtis gal ir per stiprus žodis. Mersei puikiai sekdavosi paskutinę minutę išsisukti iš keblios padėties ir Gabrieliui teko pripažinti, kad jos žygiai jį dažnai prajuokindavo. Tačiau Mersė su Hariu Aldervudu...

— Vargšas Haris, — sukuždėjo Gabrielius.

— Haris, — jam už nugaros pakartojo Mersė.

Ji buvo įpratusi nederamai ir nepastebimai prisėlinti. Gabrielius kone atšoko iš netikėtumo. Šiaip taip susivaldęs jis atsisuko į Maldų ambasadorę. Ji atrodė tikras nekaltumo įsikūnijimas — viltingai žvelgė į jį išpūtusi akis.

— Ar teisingai išgirdau, kad buvo paminėtas Haris Aldervudas? — paklausė Mersė ir tyliai sušnarėjo sparnais. Ji visada taip darydavo susijaudinusi. Vien nuo minties, kad galbūt vėl keliaus į Žemę, Mersei gniaužė kvapą.

— Teisingai, — patvirtino arkangelas Gabrielius.

— Jeigu galėčiau kaip nors pasitarnauti, — pradėjo Mersė, — tai su didžiuliu džiaugsmu pasiūlyčiau savo pagalbą.

— Tuo aš neabejoju, bet yra toks dalykėlis...

Mersė jį nutraukė pakėlusi ranką:

— Jeigu ketinate vėl priminti tą nelaimingą įvykį su lėktuvnešiu, tai drįstu pasakyti, kad tada aš atlikau atgailą.

— Tiesą sakant, — krenkštelėjęs ištarė Gabrielius, — aš galvojau apie kitą atvejį: kai nukreipei kitu maršrutu 747-ąjį.

— Aaa.

Kaip ir reikėjo tikėtis, Mersės skruostai paraudo. Gabrieliui tai buvo paskutinis lašas.

— Nežinau, ar galiu tavimi pasitikėti, — susimąstęs ištarė jis. Tačiau neužimtų Maldos ambasadorių buvo likę visai nedaug...

— Aš labai labai prašau suteikti man dar vieną progą, — sudėjusi rankas ėmė maldauti Mersė.

Nors dėl jos amžinai būdavo rūpesčių, teko pripažinti: Mersė iš tikrųjų mokėjo pasiekti, kad maldos būtų išklausytos. Žmonės dažniausiai nesupranta, jog jie ir patys turi stengtis, tada jų norai išsipildo. Dievui patinka, kai Jo vaikai melsdamiesi Juo pasitiki, tačiau Visagalis Tėvas palankiai priima ir žmonių pastangas.

— Hario prašymas atkeliavo visai neseniai, — dvejodamas paaiškino Gabrielius. — Jis žino, kad jam nedaug beliko gyventi.

— Argi Haris nesupranta, jog patekęs į Dangų gaus naują kūną? — paklausė Mersė nustebusi. Kodėl senukas taip nenori skirtis su gyvenimu? — Juk čia daug geriau negu tenai.

— Jis supranta, — atsakė Gabrielius. Galbūt bus geriausia Mersei parodyti Harį ir Rozalę. — Eikš, susipažink su Hariu, — pakvietė jis ir plačiu rankos mostu nubraukė uždangą, nusidriekusią tarp Dangaus ir Žemės. Ir po akimirkos jie jau galėjo pažvelgti į Levenvorto miestelį.

— Hari, čia tu?! — šūktelėjo Rozalė, kai jis įėjo į namus ir uždarė duris, kad jų nepasiektų žvarbus gruodžio oras.

— Taip, aš, — sunkiai atsiliepė Haris. Trūko oro, o galvoje sukosi vien mintys apie daktaro Snelgrovo žodžius. Jis suprato, kad Rozalė nesugebės gyventi be jo, bet suprato ir tai, jog reikia pasikliauti Dievu: Jis tikrai išklausys jo maldą.

— Paruošiau priešpiečius, — pasakė Rozalė, kai jis įėjo į virtuvę.

Haris neturėjo apetito, bet negalėjo nuvilti Rozalės, jeigu ji stengėsi paruošti jiems valgio. Šiuo metu Rozalė jau beveik nebeprisiminė savo mėgstamiausių patiekalų receptų. Kone visada jie pietums valgydavo konservuotos sriubos. Be abejo, priešpiečiams bus patiekta tas pats.

Hario maistas nebedomino. Valgė tik dėl to, kad reikia, bet visai nejuto maisto skonio.

Įėjęs į virtuvę jis įsitikino atspėjęs teisingai. Rozalė buvo pašildžiusi konservuotos sriubos. Ant stalo garavo dvi gilios lėkštės su ryškiai raudona pomidorų sriuba. O ant viryklės mažame prikaistuvyje pašėlusiai kunkuliavo sriubos likučiai. Kai Rozalė nusisuko paimti stalo įrankių, Haris ištiesė ranką ir išjungė viryklę.

Paskui jis atsisėdo kartu su žmona prie apvalaus ąžuolinio stalo, stovinčio nedidelėje nišoje. Jie nulenkė galvas ir Haris negarsiai sukalbėjo padėkos maldą. Kai jis baigė, Rozalė švelniai nusišypsojo. Akys švytėjo nuoširdžia meile.

— Kaip praėjo vizitas pas gydytoją, mielasis?

Nenorėdamas jos nuliūdinti Haris paprasčiausiai linktelėjo.

— Sveikata tokia, kokios ir gali tikėtis mano amžiaus žmogus.

Rozalė pažvelgė į jį susirūpinusi. Lyg ir norėjo kažko paklausti, bet nutylėjo. Juk jis pasakė tai, ką ji norėjo išgirsti.

— Ar sriuba skani? — paklausė.

— Puiki. — Nežinodamas, kaip pereiti prie pokalbio apie persikraustymą, Haris nurijo tris šaukštus sriubos ir sustojo. Jis ne kartą bandė apie tai pasišnekėti. Ir ne du. Dabar jis tvarkingai padėjo šaukštą ant padėklo.

— Kaip laikosi tas malonus daktaras Snelgrovas? — paklausė Rozalė, netvirta ranka keldama šaukštą prie burnos. Paskui paėmė iš dėžutės trapučių ir po vieną sutrupino į savo lėkštę.

— Man jis patinka.

— Ir man. Ar ką nors išrašė?

Haris papurtė galvą. Dabar jau taip susiklostė, jog kas antrą dieną juos aplankanti slaugytoja turėdavo surašyti vaistų vartojimo grafiką, kad jis nieko neužmirštų išgerti.

— Tau viskas gerai, ar ne? — paklausė žmona.

Haris pamatė, kaip iš baimės įsitempė jos veidas.

— Žinoma. Viskas gerai... tik turiu kaip reikiant ilsėtis.

Ji tučtuojau nurimo.

— Tai puiku. Nežinau, ką aš be tavęs daryčiau.

Nė Haris to nežinojo. Jis atsiduso. Gal reikėtų pasinaudoti proga ir prašnekti apie globos namus — dar kartą.

— Pamaniau, kad man jau per sunku prižiūrėti namus. — Haris jautė — jeigu apie persikraustymą į globos namus jis kalbės kaip apie jam reikalingą dalyką, bus lengviau ją įkalbėti.

Rozalė nieko neatsakė į užuominą. Nors jos veidas metams bėgant susiraukšlėjo, Haris ją regėjo tokią kaip anuomet, prieš šešiasdešimt šešerius metus, kai pirmą kartą išvydo. Ji dirbo priešpiečių bariuke Sietle. Haris ten atvažiavo iš Jakimos į kursus, nes neseniai buvo gavęs pasiūlymą įsidarbinti draudimo kompanijoje, kurioje paskui dirbo daugiau kaip keturiasdešimt metų.

Tada jis pirmą kartą atsidūrė dideliame mieste, kur užgriuvo nepaliaujamas judėjimas ir triukšmas. Draugas pasiūlė užsukti į priešpiečių bariuką ko nors užkąsti. Vos žvilgtelėjus į Rozalę Harį užplūdo dar nepatirtas jausmas. Iki tol jis šaipydavosi išgirdęs apie meilę iš pirmo žvilgsnio, o po to įvykio — niekada. Vienas žvilgsnis — ir jis iki ausų įsimylėjo savo žaviąją Rozalę.

— Hari.

Jis tankiai sumirksėjo — pats nustebo, kad galėjo taip giliai panirti į prisiminimus.

— Baigei valgyti? — paklausė ji.

— Taip, — sumurmėjo Haris. — Nebuvau išalkęs.

Jis pastebėjo, kad ir Rozalė valgė visiškai nedaug.

— Aš vėliau tau ko nors paruošiu, — pasiūlė Rozalė.

— Būtų gerai. — Haris dar kiek pasėdėjo prie stalo. — Daktaras Snelgrovas nori, kad naudočiausi vaikštyne.

Rozalė suspaudė lūpas.

— Juk ir aš tą patį sakiau. Jeigu vėl pargriūsi, aš nepajėgsiu tau padėti, mielasis.

Tai buvo nemenkas rūpestis. Prieš savaitę Haris pargriuvo ir net didžiausiomis pastangomis nepajėgė atsistoti. Rozalė stengėsi jam padėti, bet netrukus abu baisiai nusikamavo. Nebematydama kitokios išeities ji paskambino ugniagesiams. Buvo atsiųsta visa komanda ir Haris jautėsi baisiai nesmagiai, nors ugniagesiai su juo elgėsi nepaprastai maloniai. Apie tą nelaimę jis sąmoningai neužsiminė daktarui Snelgrovui. Nėra jokios prasmės. Jam viskas gerai. Tiesa, tokie dalykai nedžiugina, tačiau juk jis dar laikosi.

Atsargiai keldamas kojas Haris šiaip taip nupėdino į svetainę ir atsisėdo priešais televizorių. Rozalė nunešė lėkštes į kriauklę, išplovė ir atsisėdo ant kėdės šalia jo.

— Netrukus bus Opros pokalbių laida, — pranešė ji.

Šitaip Rozalė jam pranešdavo, kad būtinai žiūrės tą šou. Jai patiko Opra ir daktaras Filas. Nors dabar jau daug ką pamiršdavo, kuo puikiausiai prisimindavo, kada rodomos jos mėgstamiausios laidos. Haris nenorėjo pripažinti, bet jam jos irgi ėmė patikti. Jis dažnai stebėdavosi pamatęs, kad daugybei tų programų dalyvių paprasčiausiai stinga sveiko proto, tačiau visada atgydavo nuo ekrane retkarčiais pasitaikančio didvyriškumo.

— Kurią nors dieną neilgai trukus mums vertėtų nueiti apžiūrėti „Laisvės sodo“, — tarė Haris atsilošęs į kėdės atkaltę. Ištiesęs ranką jis pasiėmė vilnonį apklotą, kurį Rozalė jam numezgė prieš daugelį metų, ir užsiklojo ant kelių. Kažkodėl dabar visą laiką buvo šalta.

— Man atrodo, nėra ko skubėti, ar ne? — paklausė Rozalė.

Užuot papasakojęs, ką jam sakė daktaras Snelgrovas, Haris ištarė tik tiek:

— Kaip sakiau, man jau per sunku prižiūrėti namus. Neįsivaizduoju, kodėl turėtume atidėlioti. Galėtume bent įsirašyti į būsimų klientų sąrašą.

— Tikriausiai galėtume, — nenoromis sutiko Rozalė. — Bet aš mielai palaukčiau iki vasaros.

Nenorėdamas jos jaudinti Haris nusprendė pokalbį šiek tiek atidėti. Pirmiausia truputį pailsės...

Gabrielius atidžiai pažvelgė į Mersę. Ji atsisuko į jį užuojautos sklidinomis mėlynomis akimis.

— Jis labai silpnas.

Gabrielius linktelėjo galva.

— Kiek jam dar liko? — paklausė Mersė pamačiusi, kaip Rozalė pakilusi nuo kėdės priėjo prie snaudžiančio savo vyro ir meiliai pažvelgė į jį. Tada rūpestingai užklojo pečius jos pačios rankomis nunerta antklode ir prigludo lūpomis prie kaktos.

— Nedaug, — atsiliepė Gabrielius.

— Juk Dievas tikriausiai nepasiims jo iki Kalėdų?

— Deja, Haris turės iškeliauti iš Žemės dar prieš šventes.

— O varge. Reikia kuo skubiausiai išpildyti jo prašymą. Kas nors turi įkalbėti Rozalę persikelti į globos namus. Ir kuo greičiau.

— Taip.

— Betgi Kalėdos maždaug po savaitės!

Gabrieliui nereikėjo to priminti.

— Žinau.

— Vaje.

— Ar tu dar nori imtis šios užduoties? — paklausė Gabrielius nė neabejodamas, kad ji bus apsigalvojusi.

Mersė prikando lūpą ir susimąstė. Tokios sunkios užduoties arkangelas Gabrielius dar nebuvo jai pavedęs.

— Tik šį kartą kad nebūtų jokių išdaigų, — įspėjo Gabrielius.

— Nebus jokių, — rimtai pažadėjo Mersė. Ji vis dar stebėjo senukų porą, jausdama tarp jų srūvančią šilumą ir meilę.

— Manai, kad galėtum padėti Hariui? — abejodamas paklausė Gabrielius. Juk Mersę išmušti iš vėžių visai nesunku...

— Galėčiau, — tvirtai atsakė Mersė. Ji vėl atsisuko į Gabrielių ir jis nustebo pamatęs jos akyse ašaras. Hario Aldervudo rūpesčiai Mersę sujaudino. Daugiau Gabrielius negalėjo tikėtis. Mersė padarys viską, kas įmanoma, ir paruoš Harį ir jo žmoną gyvenimui atskirai. Paruoš mirčiai.

3

Betė Fišer nekantravo kuo greičiau parsirasti namo iš Sietlo, kur dirbo padėjėja vienoje prestižiškiausių advokatų kontorų „Bemis, Blekburnas ir Baklis“.

Įėjusi į savo nediduką būstą miesto centre ji prišoko prie kompiuterio. Kai prisijungė prie interneto, tuoj pat nuspaudė klavišą, atidarantį kompiuterinį žaidimą, nuo kurio jau kelis mėnesius nepajėgė atsitraukti. Ji greitai tapo priklausoma nuo „World of Warcraft“1. Prieš pusmetį vienas jų kontoros advokatas lyg tarp kitko paminėjo tą žaidimą. Nusijuokė ir patarė kolegoms laikytis atokiau nuo tokio vilioklio.

Verčiau jau Betė būtų jo paklausiusi... ir vis dėlto gerai, kad nepaklausė.

Kol kompiuteris jungėsi prie žaidimo, ji paskubomis užsitepė ant duonos žemės riešutų kremo ir uogienės. Nusinešė į mažutį darbo kambarį, kuris atstodavo svečių miegamąjį tais retais atvejais, kurie dar pasitaikydavo. Ji mėgdavo įsitaisyti čia prie kompiuterio. Juo labiau kad visai šalia virtuvė.

Betė susmuko ant patogios biuro kėdės, parietė po savimi kojas ir surinko savo slaptažodį. Internete ji vadinosi Borinkana ir buvo medžiotoja. Jos mylimiausias vilkas buvo vardu Spotas — ne itin originalus vardas, tačiau jis patraukė kunigo Timiksio dėmesį ir juodu tapo partneriais. Abu jie buvo nakties elfai ir jau pakilo į keturiasdešimtąjį lygį.

Jie buvo neįveikiami ir nesustabdomi — internetinių žaidimų analų legenda. Bent jiems taip atrodė. Abu jau buvo priklausomi nuo to žaidimo ir kas vakarą žaisdavo, dažnai net valandų valandas. Jiems nereikėjo prisijungti abiem tuo pat metu, bet dažnai taip pasitaikydavo.

Kai advokatas Loidas užsiminė apie žaidimą, Betė kaip tik suko galvą, kaip kuo nerūpestingiau praleisti vakarus. Jai reikėjo ko nors, kas padėtų atsipalaiduoti... ir išvengti minčių, kad visos jos draugės viena po kitos išteka.

Betė buvo pamergė dešimtyje vestuvių. Dešimtyje. Trys jos draugės jau tapo motinomis, dar dvi laukėsi. Jeigu mėgtų rankdarbius, būtų galėjusi išmokti megzti arba siuvinėti. Tačiau iš tikrųjų Betė negalėjo įsivaizduoti, kad ištisus vakarus sėdi priešais televizorių ir mezga antklodėles draugių kūdikiams, kai jos pačios šansai ištekėti ir turėti savo kūdikį maždaug nuliniai.

Mintys apie vedybas Betei kėlė siaubą. Ji tai jau buvo patyrusi, išbandžiusi savo kailiu. Ir skaudžiai apsidegino. Visa laimė, kad užteko proto suprasti savo klaidą. Kažkodėl manoma, jog reikia įsimylėti, susituokti ir paleisti į pasaulį du vaikus, geriausia — berniuką ir mergaitę. Jos jaunesnioji sesuo Andžela taip ir padarė per labai trumpą laiką.

Kol kas Betė jokio spaudimo nepatyrė. Vis dėlto neseniai motina prisiminė seną giesmelę:

— Susipažink su kuo nors. Pabandyk dar kartą. — Džoisė Fišer apsiėjo be jokių subtilybių.

Ne, mama, ačiū. Betės tokie dalykai nedomino. Ir baigta.

„World of Warcraft“ buvo geriausias užsiėmimas vienišais vakarais, norint nebegalvoti apie vedybas ir kūdikius. Ji tikrai džiaugėsi suradusi žaidimą, kurį žaisti taip smagu, kad pamiršti viską aplinkui. Didžiausia dovana, savaime aišku, buvo Piteris, jos partneris internete — kunigas Timiksis. Jie nuolat šnekučiuodavosi, siųsdavo vienas kitam žinutes, o po sėkmingo ėjimo sveikindavo vienas kitą. Piteris, kaip ir ji, regis, vengė asmeninio kontakto.

Žaidimo metu jie puikiai sutardavo ir keliaudami po „World of Warcraft“ platybes galų gale tapo puikia pora — žinoma, tik virtualiojoje erdvėje. Betei užmegzti tikrą pažintį su Piteriu per žaidimą buvo visiškai neįmanoma. Kaip ir neįmanoma susirasti kito vyro.

Ir tuo metu, kai gyvenimas kitame pasaulyje pasidarė itin įdomus — atrodė, tuoj kils naujas mūšis, suskambėjo Betės telefonas. Suaimanavusi ji pažiūrėjo, kas skambina. Mama. Betė nekėlė ragelio, tad po penkių signalų įsijungė atsakiklis.

— Meribete, žinau, kad esi namie. Vėl žaidi tą nelemtą internetinį žaidimą? Skambinu svarbiu reikalu. Mums reikia pasikalbėti apie Kalėdas. Paskambink man per artimiausią valandą, jei nesulauksiu, atvažiuosiu pas tave, nors visai to nenorėčiau.

Betė susigūžė išgirdusi skambant savo vardą — taip pat ir nuo pasiūlymo. Ji užaugo vadinama Meribete, nors to vardo negalėjo pakęsti. Kažkodėl jis primindavo jai „Hee Haw“ mergaites iš kadaise rodytų televizijos šou. Tačiau motina nesutiko jos vadinti kitaip. Betė gerai suprato, kad nepavyks išsisukti nuo pokalbio. Sunkiai atsidususi ji pradėjo trauktis iš žaidimo.

Piteris iškart atsiuntė žinutę: Kur eini?

Betė nedelsdama atsiliepė: Atleisk. Skambino motina dėl Kalėdų, o aš privalau būti pareiginga duktė.

Piteris tuoj pat parašė: Suprantu tave. Ir mane spaudžia. Tėvai visą laiką reikalauja, kad vėl pajusčiau gyvenimo skonį.

Perskaičiusi jo atsakymą Betė kone balsu nusikvatojo. Mano motina ir man sako beveik tą patį.

Kur tu gyveni?

Tai buvo labiausiai asmeniškas klausimas iš visų jos gautų, todėl Betė truputį sudvejojo prieš atsakydama: Sietle.

Eik tu! Ir aš gyvenu Sietle. Buvo sunku patikėti, kad jie žaidė tą žaidimą net šešis mėnesius ir tik dabar išsiaiškino gyvenantys tame pačiame mieste. Nebeturiu laiko, — skubiai parašė Betė. — Po pusvalandžio grįšiu.

Tai iki pasimatymo, — atrašė Piteris.

Betė paslėpė Borinkaną ir Spotą, savo draugą žvėrį, tokiose vietelėse, kur niekas negalėtų jų užpulti, ir nenoromis ištiesė ranką prie telefono. Dar tik spausdama greitojo skambinimo mygtuką Betė žinojo, kad pokalbis turės mažai ką bendra su artėjančiomis Kalėdomis. Motinai rūpi išsiaiškinti, ar Betė su niekuo nesusitikinėja.

Džoisė atsiliepė po pirmo skambtelėjimo — tarsi būtų sėdėjusi prie telefono ir laukusi dukros skambučio.

— Ne, mama, aš nevaikštau į pasimatymus. — Betei atrodė, kad geriausia tuoj pat prašnekti be užuolankų. Taip galės išvengti nejaukių klausimų apie bendradarbius.

— Kodėl manai, kad aš norėjau paklausti ko nors panašaus? — atkirto motina. Matyt, įsižeidė dėl tokios tiesmukos kalbos.

— Nes tu visada klausi to paties, — bandė ginčytis Betė. Ji mylėjo savo tėvus ir pavydėjo jiems sėkmingos santuokos. Jeigu jos vedybinis gyvenimas būtų buvęs toks sklandus, tai dabar nesijaustų siaubingai nusivylusi. Juodu su Džonu, jos koledžo laikų vaikinu, tada buvo visai jauni, vos dvidešimt vienerių, ir dar nesubrendę. Visi siūlė palaukti, bet jie baisiai nekantravo, buvo pametę galvas.

O po šešių vedybinio gyvenimo mėnesių jau negalėjo vienas kito pakęsti. Betė nesiryžo taip greitai jo palikti, Džonas irgi jautėsi panašiai. Tačiau jis troško atsikratyti tų nelemtų santuokinių saitų — lygiai taip pat kaip ir ji.

Skyrybos lyg ir turėjo būti neskausmingos, draugiškos. Viskas ėjo sklandžiai. Betė pati ryžosi tam žingsniui, nes Džonas negalėdavo ničnieko nuveikti, jeigu jinai jo neragindavo. Prireikus ką nors padaryti, visą atsakomybę tekdavo prisiimti jai, Džonas jausdavosi bejėgis.

Advokatams samdyti jie neturėjo pinigų, tad visus formalumus atliko studentų teisininkų padedami. Dėl turto dalybų — jokio vargo. Neužgyveno dėmesio vertų gėrybių. Džonas pasiėmė televizorių, o ji — lovą. Toje pačioje lovoje ir dabar miegodavo. Tiesa, prieš porą metų nusipirko naują čiužinį.

Vis dėlto Betei buvo visiškai netikėta ir keista, kad po skyrybų ji pasijuto smarkiai įskaudinta. Tai ne tas pats kas išsiskirti su savo vaikinu, nors tikėjosi, kad viskas bus paprasta. Ne, tai buvo Nesėkmė, rašoma iš didžiosios raidės.

Po skyrybų Betė kreipėsi į psichologą, o šis jos jausmus apibūdino kaip sielvartą. Tuo metu ji jautėsi verta pajuokos. Puiku, kad nebereikia bendrauti su Džonu ir saugoti santuokos ryšių, tikino ji pati save. Tačiau iš tikrųjų sielvartavo. Gal net iki šiol sielvartauja. Tai buvo baisiausias skausmas, kokį jai kada nors teko patirti. Dabar jautėsi emociškai išsekusi. Prabėgo devyneri metai, o ji niekaip negalėjo užmiršti tos nenusisekusios santuokos.

Kol vyko skyrybų procesas, Betė du kartus buvo pradėjusi abejoti. Abu kartus svarstė, ar nevertėtų nueiti pas Džoną ir paskutinį kartą pamėginti sulipdyti griūvančios santuokos. Svarbiausia — ji niekada neužklupo jo lovoje su kita moterimi, jis niekada jos nenuskriaudė nei fiziškai, nei dvasiškai. Nebuvo priklausomas nuo kvaišalų ar alkoholio. Tik nesubrendęs ir be jokios atsakomybės. Betė jau buvo soti tokių dalykų, užtat ir išėjo. Bet iki šiol ją graužė mintis, kodėl nepamėgino dar kartą.

— Meribete, aš klausiau apie Kalėdas, — priminė motina.

— Oi, atleisk, esu šiek tiek išsiblaškiusi.

— Pastebėjau, — sarkastiškai metė motina. — Mudu su tavo tėvu pagalvojome, kad vietoj prašmatnių, gausių pietų šiemet galėtume surengti kuklų pasisėdėjimą.

Kuklų pasisėdėjimą per Kalėdas? Betei tokia mintis visiškai nepatiko, nors priežastį ji ir suprato. Mama didžiąją dienos dalį praleidžia virtuvėje, tai negali būti smagu. Ir Betė nusprendė prisidėti prie šventės, nešykštėdama nei laiko, nei pinigų.

— Ar tu dėl to neburbėsi? — paklausė motina, kiek sutrikusi, kad Betė nieko neatsakė.

— Ne. Tik pamaniau, kad galiu atsinešti kimštą keptą kalakutą.

— Tu?

— Aš moku ruošti valgį. — Betei toptelėjo, jog motinos tonas beveik įžeidus.

— Tikrai? — nusistebėjo Džoisė Fišer. — Kada tu paskutinį kartą valgei ką nors, kas atvežta ne iš picerijos arba paruošta ne iš šaldytų pusgaminių?

Gyvendama viena Betė nematė jokio reikalo stovėti prie viryklės. Juk patogiau ir lengviau užsisakyti išvežiojamojo maisto arba prigriebti parduotuvėje ką nors gatavo, kad nereikėtų pačiai terliotis. Mikrobangų krosnelę įsijungdavo dažniau nei viryklę.

— Gerai, gerai, aš užsakysiu, kad iškeptų kalakutą. Mums reikia šventėms turėti kalakutą. Tokia tradicija.

— Mielai pradėčiau naują tradiciją, — nenusileido motina. — Norėčiau maloniai leisti laiką su savo anūkais... O jeigu jau apie tai prašnekome, kada galiu tikėtis turėti daugiau?

Betė nusišypsojo išgirdusi, kaip mikliai motina peršoko nuo svarstymų apie šventinius pietus prie jos vienišumo temos.

— Tikriausiai niekada.

— Meribete! — pasibaisėjo mama. — Esi žavi moteris. Turi pagaliau nebegalvoti apie skyrybas ir kurti naują gyvenimą. Pati žinai — Džonas taip ir padarė. Tuo geriau jam.

Priminimas, kad Džonas vedė antrą kartą, buvo skaudus smūgis.

Liza Kerol, Betės koledžo laikų draugė... tiesą sakant, reikėtų sakyti — pažįstama ir visai nedraugiška — prieš porą metų džiugiai pranešė, kad Džonas vedė antrą kartą. Betė tą naujieną paėmė giliai į širdį, nors jie buvo išsiskyrę jau septynerius metus. Džonas, aišku, turėjo teisę antrą kartą bandyti vedybinį gyvenimą. Ji buvo dėl to patenkinta. Netgi džiaugėsi.

Betė atkakliai stengėsi save tuo įtikinti, bet kažkodėl paniro į nepaaiškinamą depresiją. Kelias savaites verkė ir jautėsi apgailėtinai. Nes giliai širdyje vylėsi, kad Džonas pas ją sugrįš. Iš tikrųjų tai ta viltis buvo keista ir visiškai neįmanoma.

— Geriau jau būčiau tau nesakiusi, kad Džonas antrą kartą vedė, — tarė Betė, nepajėgdama nuslėpti, kaip ją įskaudino motinos žodžiai.

— Atleisk, brangioji. Bet ir tu turi gyventi toliau. Šią savaitę buvau bažnyčioje ir uždegiau už tave žvakę. Prašiau Dievą atsiųsti į tavo gyvenimą kokį nors ypatingą žmogų ir nė neabejoju, kad Jis išklausys mano maldas.

— Uždegei žvakę?

— Visada taip darau, kai prašau ko nors ypač svarbaus.

Betė užvertė akis.

— Tu prašei Dievą, kad atsiųstų man vyrą? — Ji negalėjo patikėti, kad motina taip padarė.

— Tik nešnekėk taip, lyg būčiau užrašiusi tave į pažinčių klubą.

— Aš ne tai norėjau pasakyti.

— Ar kas nors iš pažįstamų tave domina? — kone maldaujamu tonu paklausė Džoisė.

Betė pasijuto nejaukiai, motinos balse išgirdusi neviltį.

— Gal truputį, — sumurmėjo ji.

— Kas nors iš bendradarbių?

— Ne.

Betė jokiu būdu nenorėjo užmegzti tarnybinio romano. Jau buvo mačiusi, kaip greitai tokios poros pradeda pjautis. Po to karto, kai sekretorė susičiulbėjo su vienu iš kontoros partnerių, buvo nustatyta nedviprasmiška taisyklė: jokių tarnybinių romanų. Betė neturėjo nieko prieš, nes darbas jai lyg tyčia patiko ir ji visai nebuvo nusiteikusi rizikuoti ir prarasti darbo vietą.

Jos žvilgsnis nuslydo per kompiuterio ekraną.

— Na, neseniai susipažinau su vienu...

— Tikrai? — Džoisės balse nuskambėjo viltis.

Galėtum pamanyti, kad Betė ką tik pranešė savo vestuvių datą.

— Mes susipažinome per „WoW“2.

— Tą kvailą žaidimą?

— Taip, mama. Sužinojau, kad jis gyvena Sietle.

— Kuo vardu?

— Piteris.

— Pakviesk jį kalėdinių pietų, — tuoj pat išpyškino Džoisė. — Paruošiu viską kaip reikiant. Pamiršk, ką sakiau apie kuklų pasisėdėjimą. Aš jį sugundysiu savo patiekalais. Ir pažadu tave išmokyti tai daryti. Juk žinai, kas sakoma apie kelią į vyro širdį.

— Mama!

— Ir aš kadaise šaipydavausi iš senelių pasakėlių, — nė kiek nesutrikusi tęsė motina. — Bet jose yra labai daug tiesos. Tik nesijaudink. Aš pasistengsiu nesureikšminti fakto, kad tu nemoki ruošti valgio. Viską palik man. — Džoisė nė nebandė slėpti džiugesio.

— Mama, liaukis! — O varge, iš visko sprendžiant, Piteris gali būti vedęs. Betė nedrįso paklausti, nes jis pamanytų, kad ji nori artimiau susipažinti. Tiesą sakant, ji ir norėjo, bet vien dėl to, kad motina šitaip spaudė.

— Turi dar visą savaitę, per tiek laiko spėsi pakviesti.

— Mama!

— Aš primygtinai reikalauju.

Betė užsimerkė, tačiau nespėjo užprotestuoti, nes Džoisė išjungė ryšį. Sunkiai atsidususi Betė padėjo ragelį. Dabar neliko nieko kito, kaip per Kalėdas į tėvų namus ateiti su vyriškiu arba vėl apvilti mamą. Prisiminusi, kad Džoisė karštai meldėsi prašydama Dievą atsiųsti jai vyrą, Betė vėl atsiduso.

Ji mylėjo seserį, dievino mažuosius Džeimsą ir Belą, savo sūnėną ir dukterėčią. Tačiau ištekėdama už Brajeno, pavyzdingo vyro, ir greitai paleisdama į pasaulį du vaikučius, dėl kurių jų močiutė kraustėsi iš proto, jai Andžela padarė meškos paslaugą.

Stengdamasi užmiršti savo sielvartą Betė vėl prišoko prie kompiuterio ir nudžiugo pamačiusi, kad jos partneris tebėra įsijungęs į jųdviejų žaidimą. Ji prisijungė prie Piterio ir tuoj pamatė jo žinutę.

Kaip praėjo pokalbis su mama?

Gerai. Betė jau gailėjosi prasitarusi apie savo šeimos reikalus. Jai labiau rūpėjo, kas atsitiko, kol ji buvo atsitraukusi nuo kompiuterio. Gal praleidau ką nors svarbaus?

Taip. Susilyginau su 41-ojo lygio nykštukų karžygiu ir sutriuškinau du paskutinius likusius karo kurstytojus. Žygis baigtas.

Betė kone pakilo iš savo krėslo.

Oho! Kaip šaunu.

Gaila, kad tavęs nebuvo! Aš daužiau sau į krūtinę.

Tu Tarzanas? — bandė juokauti Betė.

Tik jeigu tu būsi Džeinė, — atsakė Piteris.

Betė perskaitė jo žodžius antrą kartą. Buvo galima pagalvoti, kad Piteris flirtuoja. Ne, tiesiog šaiposi. Jie dažnai taip darydavo — geraširdiškai erzindavo arba sveikindavo vienas kitą. Nesunku jį suprasti klaidingai, todėl Betė nenorėjo Piterio žodžiams suteikti daugiau reikšmės nei reikia.

Kadangi Betė neatsiliepė į jo repliką, juodu vėl įsigilino į žaidimą. Tik vėliau, išjungusi kompiuterį ir susiruošusi į dušą, ji vėl ėmė svarstyti partnerio žodžius.

Jeigu Piteris iš tikrųjų flirtavo — aišku, tuo vertėtų didžiai abejoti — gal jai reikėtų pamėginti daugiau apie jį sužinoti.

Betė paleido vandenį. Ir niūriai nusprendė, jog tai tik neviltin puolusios moters mintys. Tokius dalykus ėmė įsivaizduoti vien todėl, kad žaisdama kompiuterinį žaidimą privalo susirasti vaikiną.

1 „World of Warcraft“ (angl.) — „Karo meno pasaulis“, 2004 m. JAV kompanijos „Blizzard Entertainment“ išleistas internetinis žaidimas, žaidžiamas pasiskirsčius vaidmenimis (čia ir toliau — vert. past.).

2 „WoW“ - „World of Warcraft“ santrumpa.

4

Gabrielius peržiūrėjo Džoisės Fišer prašymą, prieš kelias dienas atsiradusį Maldų knygoje. Ta knyga gulėjo ant jo stalo atskleista, nauji įrašai joje atsirasdavo taip greitai, jog jis vos spėdavo surasti norų pildytojų. Džoisė nesiliovė prašiusi, kad jos duktė pagaliau susipažintų su tinkamu vyriškiu. Gabrielius palingavo galvą, barbendamas pirštu per popierių. Būtų galima padėti, jei Betė nesipurtytų užmegzti naujos pažinties. Tačiau Džoisės Fišer duktė po skyrybų visiškai atsiribojo nuo vyriškių. Vis dėlto tasai Piteris gal ir galėtų ją sudominti.

— Gabrieliau! — išgirdo jis baikštų Gudnesės balselį už nugaros.

Gabrielius puikiai žinojo, kad išsiimtus Mersę pildyti Hario Aldervudo prašymo, nuolatinės Mersės bičiulės tikrai sukiosis netoliese. Širlė ir Gudnesė veikiausiai irgi norėtų dalyvauti Mersės vykdomoje akcijoje. Neverta nė tikėtis, kad jos pasiliks Danguje, kai Mersė gavo užduotį Žemėje.

— Čia dėl Betės? — neatlyžo Gudnesė.

Maldų ambasadorė tiriamai žvelgė į Gabrielių. Spoksojo tokiomis mėlynomis akimis, kad jos, regis, kiaurai vėrė. Gabrielius visai nenustebo supratęs, jog Gudnesė jam per petį skaitė Knygą. Matyt, jai rūpėjo Betė Fišer ir malda dėl jos.

— Na ir kas, kad dėl Betės? — paklausė Gabrielius, neva nematydamas maldaujamo jos žvilgsnio.

— Ar nemanote, kad jai reikėtų pagalbos?

— Visiems žmonėms dabar striuka, — paaiškino Gabrielius, o kadangi tai buvo tiesa, jis nejautė jokio noro apie tai kalbėti.

— Dėl to Dievas mus ir paskyrė jiems padėti.

Gabrielius negalėjo su tuo nesutikti.

— O kaip dabar gyvena Betė? — paklausė Gudnesė ir priėjusi arčiau įsispoksojo į storą Maldų knygą.

Arkangelas truputį pasitraukė, kad Gudnesė galėtų perskaityti visą Džoisės Fišer prašymą. Jis prisiminė, kaip Džoisė klūpojo priešais altorių katalikiškoje Šv. Alfonso bažnyčioje, uždegė žvakelę ir palenkusi galvą meldėsi už savo dukterį. Nors Džoisė maldoje minėjo būsimus anūkus, tikrasis jos širdies troškimas — pamatyti Betę laimingą. Džoisė buvo įsitikinusi, kad draugystė su vyriškiu, vedybos ir gausėjanti šeima jos dukrai kaip tik ir suteiktų laimę. Gabrieliui pagrįstai atrodė, kad ji teisi.

— O kaip Kevinas Gudvinas? — paklausė Gudnesė.

Gabrielius apstulbo. Matyt, Gudnesė jau viską apie Betę išsiaiškino.

— Jie bendradarbiai. Kevinas nei vedęs, nei susižadėjęs, — tęsė Gudnesė.

— Teisybė, — sumurmėjo Gabrielius. Jis ir pats pagalvojo apie Keviną, bet Dievas, matyt, dėl jaunojo teisininko turėjo kitokių planų, o juose nebuvo jo suartėjimo su Bete. Be to, iškilo dar viena nedidelė kliūtis: toje advokatų kontoroje tarnybiniai romanai nepageidaujami, dėl to atsirastų dar daugiau keblumų.

— Man asmeniškai patinka Piteris, — ištarė Gabrielius.

Gudnesė nepatikliai pažvelgė į jį.

— Iš to internetinio žaidimo, nuo kurio Betė jau tapo priklausoma? Tas Piteris?

Gabrielius linktelėjo.

Gudnesė truputį pagalvojo. Kai prašneko, buvo aišku, kad ji šiuo klausimu turi didelių abejonių.

— Manau, būtų galima pamėginti.

— Manai? — pakėlė vieną tankų baltutėlį antakį Gabrielius.

Gudnesė buvo labai paklusni, bet jis nepakęstų, jeigu ji ar kuri nors kita Maldų ambasadorė sumanytų priešgyniauti.

— Nesupraskite klaidingai, Piteris man labai patinka, — skubiai pridūrė Gudnesė, matyt, pajutusi, kad peržengė kažkokią nematomą liniją. O Gabrielius tyliai pagalvojo, jog ji jau turėtų žinoti, kaip rimtai jis žiūri į maldavimų protokolą.

— Bijau, kad jie ir toliau bendraus tik kaip nakties elfai, — truputį patylėjusi tarė Gudnesė.

Gabrielius nusišypsojo.

— Taip, tas internetinis žaidimas verčia nerimauti, bet ne tai svarbiausia.

— Betei patinka Piteris... ar ne? — paklausė Gudnesė.

Gabrielius turėjo rimtai pagalvoti prieš atsakydamas.

— Jai su juo jauku. Bent jau kol tik tiek jį pažįsta, — galų gale ištarė Gabrielius.

— Nuo to ir reikėtų pradėti, — netvirtai sumurmėjo Gudnesė.

— Iškilo kokių nors abejonių? — pasidomėjo Gabrielius, nuoširdžiai susidomėjęs, ką ji atsakys.

— Ne tiek abejonių... — Gudnesė dvejojo. — Man atrodo, liūdna, kad norėdami pabendrauti su kitais žmonės lenda į internetą. Neužmezga tikro, artimo ryšio... Bet gal aš klystu. Reikia pripažinti, kad iki šiol visko pasitaikydavo.

— Kai kuriems, — gūžtelėjo pečiais Gabrielius, — tai lengviausias būdas su kuo nors susipažinti. Iš tikrųjų per žaidimus, kai žaidžiama pasiskirsčius vaidmenimis, atsiskleidžia žmogaus charakteris. — Jis reikšmingai linktelėjo, patenkintas savo naujausiomis įžvalgomis. — Pavyzdžiui, Betė ir Piteris labai sklandžiai dirba drauge, kaip partneriai.

— Turbūt taip ir yra, — nenoromis atsiliepė Gudnesė. — Ir vis tiek man tai kelia liūdesį.

Gabrielius atidžiai pažvelgė į ją. Jeigu Gudnesė šitaip vertina panašius dalykus, kažin ar ji bus tinkama Betės misijai.

— Kaip ji dabar laikosi? — paklausė Gudnesė.

— Gal žvilgtelėkim?

— Mielai. — Gudnesė prisigretino prie arkangelo. — Juk jūs pasiųsite mane į Žemę, ar ne?

Į jį viltingai žvelgė tokios pat mėlynos akys. Gabrielius ne iš karto ryžosi jai patikėti šią svarbią misiją. Bijojo, kad susidoroti su tokia užduotimi Gudnesei bus per sunku. Kita Maldų ambasadorė, kiek labiau patyrusi tvarkyti keblius reikalus, turbūt tiktų geriau. Tokia, kurios taip nejaudintų žemiškasis gyvenimas. Be to, Gudnesės — kaip ir Mersės — maldų pildytojos reputacija buvo šiek tiek pašlijusi. Tačiau net ir žinodamas tai Gabrielius pajuto negalįs jai atsakyti.

— Gali prisidėti prie Mersės.

— Oi, ačiū, — sudėjusi rankas pragydo Gudnesė. Iš susijaudinimo ji smarkiai suplasnojo sparnais ir iš jų iškrito kelios plunksnelės. — Aš neapvilsiu jūsų, arkangele Gabrieliau. Duodu žodį.

— To aš ir tikiuosi. — Jis kalbėjo kuo rimčiausiai. Tai buvo itin svarbi užduotis, kurios negalima sužlugdyti, tačiau reikėjo jautrių rankų.

Gabrielius norėjo įspėti Gudnesę, bet laiku susigriebė. Nusprendė palikti jai pačiai išnarplioti visą šį reikalą su Bete. Sėkmės atveju Gudnesė palypės karjeros laipteliais, o Betei Fišer tai irgi išeis į naudą.

— Ką ji dabar veikia? — pasidomėjo Gudnesė, vėl pasislinkdama arčiau Gabrieliaus, nes baisiai norėjo pamatyti Betę.

— Dabar pietų metas, — atsakė Gabrielius. — Ji su drauge valgo nedideliame restoranėlyje vandenyno pakrantėje.

Mostelėjęs ranka Gabrielius praskyrė Žemę slepiančią debesų uždangą. Iš pradžių vaizdas buvo miglotas, bet po kelių sekundžių išryškėjo. Gabrielius ir Gudnesė lyg pro žiūronus pamatė Betę, kuri su drauge sėdėjo prie staliuko sausakimšame restoranėlyje. Langas netoli jų buvo išpuoštas žaliomis šakelėmis ir raudonais kalėdiniais balionais.

Ilgus tamsius plaukus Betė buvo perskyrusi per galvos vidurį, vilkėjo ji rausvu kašmyro megztiniu ir pilkomis vilnonėmis kelnėmis.

— Labai graži, — sukuždėjo Gudnesė.

Gabrieliui beliko tik pritarti.

— Ką ketini veikti per Kalėdas? — pasiteiravo Heidė, imdama pusę sumuštinio su tunu, kurį jos abi užsisakė.

— Važiuosiu pas tėvus, — atsakė Betė be jokio entuziazmo. Buvo susirūpinusi. Mama pasiūlė — ne, pareikalavo, — kad kalėdinių pietų ji pakviestų Piterį. Tai buvo visiškai neįmanoma. Jie šešis mėnesius bendravo anonimiškai ir Betė neįsivaizdavo, kad iš „WoW“ žaidimo partnerių jie galėtų virsti draugais... ir kviesti vienas kitą į pasimatymus. Ar panašiai. Aklas pasimatymas per Kalėdas... ir dar pietūs su jos šeima? Betė išsiviepė.

Kaip jai įtikinti vyriškį, kurio nė akyse nėra mačiusi, kad jis turi eiti su ja į reikšmingiausią metų šventę? Tai tas pats kas maldauti stebuklo.

— Tu vėl kažkur nuklydai.

Betei nereikėjo klausti, ką draugė turi galvoje. Kai užgriūdavo kokie rūpesčiai, ji dažnai būdavo susimąsčiusi.

— Ar galiu tavęs kai ko paklausti? — padėjusi sumuštinį ir palinkusi arčiau Heidės pasiteiravo Betė.

— Žinoma, ko tik nori. Juk žinai.

Betė laikė šią moterį viena geriausių savo draugių. Ji dalyvavo Heidės vestuvėse, buvo jos sūnaus Adamo krikšto motina.

— Kai susipažinai su Semu... — pradėjo Betė. Kai jos susipažino, Heidė ir Semas buvo ką tik pradėję susitikinėti, o dabar jie jau ketveri metai kaip vedę.

— Kai susipažinau su Semu... — pakartojo Heidė. — Ar aš žinojau, kad jį įsimylėsiu? Tu šito norėjai paklausti?

Betė tik sumirksėjo. Ji norėjo paklausti ne visai to, bet panašiai.

— Taip.

— Mano atsakymas: ne. Tiesą sakant, pamaniau, jog jis — tikras vėpla. Negi aš panaši į tokią, kuri sugalvotų tekėti už sąskaitininko?! Jis atrodė toks smulkmeniškas, kad neįsivaizdavau mudviejų kartu.

Tikrai nuostabu. Heidė, nerūpestinga ir linksma Betės draugė, susižavėjo buhalterijos žiurke. Vis dėlto jie buvo laimingi kartu. Nors visiškai nepanašūs: Heidė nerūpestinga ir impulsyvi, o Semas — jos priešingybė. Tačiau svarbiais klausimais — pavyzdžiui, dėl santuokos ir šeimos — jųdviejų nuomonės sutapo. Heidės paragintas Semas kartu su keliais draugais neseniai ėmėsi naujo verslo. Jų firmos specializacija — teisminė buhalterinė apskaita, ir dabar jie klesti.

— Man su Džonu buvo visai kitaip, — sumurmėjo Betė. — Kai susipažinome, aš net neabejojau, kad esame puiki pora. — Ji sunkiai nurijo seiles. Pati nesuprato, kodėl taip daro — kankina save nepavykusios santuokos detalėmis. Nes tai tik dar kartą priminė, kad ji netinkama santuokai.

— Džonas jau praeitis.

Taip Heidė bandė jai švelniai priminti, kad nereikia praeities tempti į dabartį. Be abejo, ji teisi. Betė atsisėdo tiesiau ir atlošė pečius.

— Man atrodo, susipažinau su dėmesio vertu vyriškiu.

Heidė tučtuojau gyvai susidomėjo. Per pastaruosius penkerius metus ji daugybę kartų mėgino supažindinti Betę su dar laisvais vyrais, daugiausia Semo bendradarbiais. Bet draugė atsisakydavo.

— Su kuo tu susipažinai? Kur? Kada?

— Susipažinome internete.

Heidė nušvito.

— Užsiregistravai kurioje nors interneto pažinčių svetainėje?

Heidė jai prieš kelis mėnesius siūlė tokią išeitį, tačiau Betė ją tučtuojau atmetė.

— Ne, mes susipažinome... Tiesą sakant, tai mes nė nesusipažinome. Esame vieno internetinio žaidimo partneriai.

— To kariško? — Heidė bodėdamasi suraukė nosytę.

Betė linktelėjo galvą.

— Birželio mėnesį mudu kartu pradėjome žaisti „World of Warcraft“. Aš beveik nieko apie jį nežinau, tik tiek, jog jis gyvena Sietle.

Staiga Betė suprato: tai netiesa. Ji žinojo, kad Piteris ryžtingas, o toks vyrų bruožas jai labiausiai patiko. Ir rūpestingas. Žaidimo teritorijoje juodu puikiai sutarė, iš anksto pajusdavo vienas kito ėjimus ir dažnai pagirdavo partnerį.

— Tai sužinok daugiau, — paragino Heidė. — Pabendrauk su juo ne vien žaidime. Susitikite išgerti kavos ar dar ko nors.

— Negaliu, — iškart papurtė galvą Betė. Tačiau suprato turėsianti tai padaryti. Juk ji nenori tūkstantąjį kartą nuvilti mamos.

— Kodėl negali? — nuoširdžiai apstulbo Heidė. — Kiek laiko, sakei, judu jau esate žaidimo partneriai?.. Šešis mėnesius? Sugalvok kokią nors dingstį. Sakyk, kad nori aptarti kovos strategiją, o tai būtų geriau padaryti susitikus akis į akį.

— Bet... jis gali pamanyti, kad aš prie jo kimbu.

— O argi nenorėtum? — nusišypsojo įžvalgioji Heidė.

— Ne visai, — suburbėjo Betė, tačiau jos balsas skambėjo nelabai užtikrintai.

— Juk nori supažindinti jį su savo šeima?

Ta tema draskyte draskė Betei nervus. Ji nusprendė Heidei papasakoti, kaip viskas prasidėjo paskambinus mamai. O kalbėdama beviltiškai suvokė, kad jai nepavyks pakviesti Piterio Kalėdų pietų. Tiesą sakant, būtų dar baisiau, jei pavyktų. Kita vertus... gal būtų visai neblogai, jeigu tarp jųdviejų atsirastų tarpusavio supratimas. Ir vis dėlto ji negalėjo įsivaizduoti, kodėl Piteris turėtų sutikti. Jis turi savo šeimą ir savų įsipareigojimų, tai kam jam prasidėti su ja? Ne, ji negali Piterio kviesti.

Kita vertus, gal jis ir gali ją suprasti. Juk rašė: šeima jį spaudžia, kad vėl pradėtų gyventi kaip visi žmonės. Gal jie galėtų susivienyti — kaip žaisdami „World of Warcraft“. Sutelkti pastangas.

Ir vis dėlto...

— Ką aš žinau, gal jam penkiasdešimt metų, gyvena su tėvais ir yra bedarbis. — Pagaliau Betė pasakė — išdėstė viską, ko labiausiai bijojo. Žinoma, Piteris tikriausiai panašiai galvoja apie ją. — Arba gali būti vedęs. — O tai dar baisiau.

Heidė tylėdama kramtė sumuštinį.

— Vienintelis būdas sužinoti — paklausti jo paties, — pagaliau rimtai pasakė ji.

— Jis gali pamanyti, kad aš...

— Ką? Kad esi laisva? Bete, juk tu iš tikrųjų esi laisva! Klausyk, kartą suklydai ir pasirinkai netinkamą vyrą. Pasitaiko. Nemalonu, bet tai dar ne pasaulio pabaiga!

— Ar privalau Piteriui viską papasakoti? — neužtikrintai paklausė Betė. — Apie savo skyrybas?

Dar vienas rūpestis — ką pasakyti ir kada. Bijojo, kad jeigu jie pradės kalbėtis, ji negalvodama išplepės viską apie savo santykius su buvusiu vyru. Ir po kelių minučių jos viltys dėl kalėdinių pietų išnyks kaip dūmas.

— Nemeluok jam, — patarė Heidė.

— Tai stengtis išsisukti nuo tos temos?

— Pradžioje neužversk jo smulkmenomis. Tokia mano nuomonė.

— Gerai. — Buvo juokinga aptarinėti tokius dalykus, kai Piteris dar nė nemano su ja susipažinti.

— Juk tu esi susidariusi apie jį gerą nuomonę, tiesa?

Betė kiek pagalvojo ir linktelėjo:

— Aha.

— Tai labai svarbu, — užtikrino Heidė.

Betė vėl linktelėjo. Dabar jai reikėjo tik žengti pirmą žingsnį.

Gudnesė atsiduso, kai uždanga tarp Dangaus ir Žemės užsivėrė, paslėpdama reginį. Ji atsisuko į Gabrielių — buvo aiškiai matyti, kad laukia, ką jis pasakys.

— Betė jau pasiruošusi, — pabrėždamas žodžius ištarė Gabrielius.

— O Piteris?

— Ir jis pasiruošęs.

— Juk jis nėra penkiasdešimtmetis, negyvena su savo tėvais ir nėra bedarbis, ar ne? Be to... nevedęs?

— Ne, Piteris viengungis, — papurtė galvą Gabrielius. — Turi gerą darbą korporacijos „Starbucks“3 centrinėje būstinėje. Finansiškai jis laikosi puikiai, bendradarbiai jį mėgsta.

— Kaip ir Betę.

— Betė užsisklendusi savyje, neprisileidžia net minties apie galimus jausmus, — pasakė Gabrielius. O dėl naujosios pažinties... kai ką dar reikia išsiaiškinti, bet Gudnesei teks pačiai pasistengti.

— Betei reikia parodyti, kad ji gali vėl įsimylėti, — sukuždėjo Gudnesė.

— Taip, — sutiko Gabrielius, paskatindamas Gudnesę tiek, kiek galėjo rizikuoti.

— Betgi gal Piteris ne toks, kokio jai reikia.

Gabrielius nesuprato, kuo tas jaunas vyras neįtiko Gudnesei.

— Ne mums spręsti, — griežtai tarė.

— Ką gi. — Gudnesė suglaudė delnus. — Stengsiuosi juos pastūmėti vieną prie kito. O toliau jau viskas jų pačių rankose.

Gabrielius pašnairavo į Gudnesę. Jos žodžiai nuskambėjo taip, lyg kartotų tai, ką buvo atmintinai iškalusi.

— Aš tavimi pasitikiu, — priminė jis. — Tu turi labai aiškiai suvokti, ką gali daryti, o ko negali. Privalai jiems padėti, Gudnese. Paskatinti, o ne stumti į vienas kito glėbį.

— Aš jūsų nenuvilsiu, — pažadėjo Gudnesė.

Gabrielius nuoširdžiai tikėjosi, kad taip ir bus. Kai jau ketino leistis į samprotavimus, kas jam kelia rūpestį, pro jį pralėkė ir ant stalo nusileido dar vienas skubus prašymas.

Atsidusęs Gabrielius pasilenkė ir ėmė skaityti. Jį atsiuntė devynerių metų berniukas Karteris Džeksonas. A, taip. Tai buvo jau ne pirma to vaiko malda. Karteris norėjo turėti šunį. Gabrielius nusprendė šią užduotį pavesti Širlei, kadangi vaikus ji suprato itin puikiai.

Širlė, Gudnesė ir Mersė vėl keliaus į Žemę. Jeigu Gabrieliaus plaukai dar nebūtų žili, dabar jis visiškai pražiltų.

3 „Starbucks Corporation“ — kavinių tinklas, 1971 m. įkurtas JAV, bet šiuo metu jau išplitęs visame pasaulyje.

5

Karteris Džeksonas kuo stipriau prispaudė ausį prie miegamojo durų. Jeigu užsimerks ir susikaups, gal pavyks išgirsti tėvų pokalbį.

— Man tikrai dėl to gaila, brangioji. Žinau, kaip Karteris nori turėti šunį, bet šiuo metu negalime sau to leisti.

— Betgi mes pažadėjome, Deividai.

— Aš nieko panašaus nežadėjau, Lore. Sakiau, kad galbūt jis gaus šunį Kalėdoms.

— Berniukas baisiai sielvartaus, — liūdnai tarė Karterio mama.

— Patikėk, aš viską suprantu. Man dėl to taip pat nemalonu kaip ir tau.

Nors buvo tik devynerių metų, Karteris suprato, kad jo tėtis norėtų padovanoti jam šunį, nes ir pats vaikystėje turėjo globotinį. Karteris jau buvo nusprendęs pavadinti savo šuniuką taip pat, kaip vadinosi tėčio šuo — Rudžiu. Rudis — labai tinkamas vardas šuniui.

— Galėtume paimti šunį iš gyvūnų prieglaudos, — pasiūlė Karterio mama. — Kokį nors benamį.

— Svarbu ne šuns kaina. Brangiai kainuoja veterinaro paslaugos, o kur dar ėdalas ir visa kita.

Karterio mama neatsakė.

— Juk peržiūrėjai šeimos biudžetą? Jeigu galėtume išlaikyti šunį, tai taip ir darytume. Tu ne blogiau už mane supranti, kad šuo mums — ne pagal kišenę. Mes vargiai išgalėsime nusipirkti Kalėdų eglutę!

Karteris gerai nežinojo, kas tas biudžetas, bet suprato — tai kažkaip susiję su pinigais. Jam atrodė, kad dėl pinigų visada vienos bėdos. Seniau jo mama dirbo drabužių parduotuvėje Levenvorto centre, tačiau savininkas uždarė parduotuvę, o kito darbo ji nerado.

Karteriui tai visai patiko. Buvo malonu, kad mama visą laiką namie. Tai patiko ir jo jaunesnei sesytei Beilei. Jie abu džiaugėsi, nes po pamokų galėdavo grįžti namo, užuot ėję į prailgintos dienos grupę. Mama paprastai jiems sugalvodavo kokią nors staigmeną. Be to, ji atrodė laimingesnė, kai nebereikėjo tiek ilgai dirbti. Bet Karteris žinojo, jog atsirado rūpesčių dėl biudžeto... kad ir kas tai būtų.

— Mūsų sveikatos draudimo mokesčiai padidėjo, — tarė tėtis.

— Mačiau, — burbtelėjo mama. Ji kalbėjo tyliai, tad Karteriui buvo sunku išgirsti visus žodžius. — Kol vaikai mokykloje, šilumą bute sumažinu iki minimumo. Tik iš to maža naudos.

Dabar Karteriui paaiškėjo, kodėl jam grįžus iš mokyklos mama visada vilki šiltu megztiniu.

— Tos kainos mus pribaigs, — piktai pareiškė Karterio tėtis.

— Žinau. Nepyk, — paprašė mama.

— Tu dėl to nekalta, Lore.

Karteris išdrįso trupučiuką praverti duris — norėjo ką nors ir pamatyti. Šiek tiek užtruko, kol akys apsiprato su šviesa. Tada išvydo tėvus. Jie sėdėjo ant minkštasuolio, mama buvo padėjusi galvą tėčiui ant peties. Tėtis viena ranka laikė ją apglėbęs, jie jaukiai glaudėsi vienas prie kito.

— Pasakysime Karteriui dabar ar palauksime iki Kalėdų ryto? — paklausė mama.

Karteris prikando lūpą. Juk jie pažadėjo jam šunį. Tėtis sakė nežadėjęs, betgi žadėjo. Tik neprisimena. Jis taip sakė vasarą, nuo tada Karteris galvoja vien apie tą pažadą... kad Kalėdoms turės šunį.

Tai neteisinga. Jis iš visų jėgų stengėsi neprapliupti ašaromis. Pasisukęs abiem delnais užsidengė veidą ir stengėsi giliai kvėpuoti. Negalėjo leisti, kad tėvai pamatytų jį čia stovintį... arba išgirstų jo verksmą.

— Nemanau, kad šiemet mes galėsime nupirkti vaikams kokių nors dovanėlių, — tęsė jo tėtis.

— Nieko tokio, brangusis, — ramino jį Karterio mama. — Jie gaus daug dovanų nuo tavo ir mano tėvų. Tavo šeimos dovanos jau čia. Vaikai turės ką atplėšti. Kita vertus, Karterio ir Beilės nereikia lepinti. Svarbiausia, kad jie suprastų tikrąją Kalėdų prasmę.

Tėtis lyg ir sutiko.

Karteris nebepajėgė daugiau klausytis. Jo sesutė kietai miegojo lovelėje netoli jo lovos. Beilė mokėsi pirmoje klasėje, o jis — ketvirtoje. Mažylė norėjo turėti atskirą kambarį. Bet jeigu jis negaus šuns, tai Beilė irgi negaus jai vienai priklausančio kambario, nors to ji prašė savo laiške Kalėdų Seneliui.

Mokykloje vaikai sakė Beilei, kad ji kvaila, jeigu dar tiki Kalėdų Seneliu. Karteris juo nebetikėjo, bet nenorėjo nieko sakyti, ypač savo jaunesniajai sesutei. Ji dar tikėjo. Būdamas jos amžiaus Karteris irgi norėjo tikėti.

Jam Kalėdų Senelis buvo kaip jo seneliai iš Venačio. Karterio mamos tėvai neturėjo biudžeto, bent jau Karteriui taip atrodė. Nepanašu, kad jiems būtų sunku nupirktų anūkams dovanų, ne taip kaip jo tėvams. Galbūt...

Karteris nusprendė iš ryto užsiminti mamai apie tokią galimybę ir pažiūrėti, ką ji į tai atsakys. Jeigu jo mama ir tėtis negali nupirkti jam šuns, tai gal sutiks, kad nupirktų seneliai. O gal močiutė ir senelis galėtų apmokėti veterinaro sąskaitas, dėl kurių taip nerimauja tėtis.

Nuo tokių minčių Karteris pasijuto geriau. Pakėlęs antklodę jis šmurkštelėjo į lovą. Bet vos spėjo užmerkti akis, dingtelėjo, kad yra dar viena išeitis. Tegu Kalėdų Senelis ir išgalvotas, bet Dievas tai iš tikrųjų yra, o Kalėdos — Jėzaus gimimo diena. Tai prisiminęs Karteris išlipo iš lovos ir atsiklaupė. Jis jau buvo sukalbėjęs vakarines maldas, bet čia bus papildoma. Tikėjosi, kad Dievas mielai dar kartą jo pasiklausys.

— Brangusis Dieve, — sukuždėjo Karteris, — nuoširdžiai dėkoju už Tavo gimimo dieną. Man atrodo, puiku, jog mes gauname dovanų dėl to, kad Tu gimei. Man tikrai smagu, kaip Tu sutvarkei šią šventę. Oi, Dieve, aš jau seniau prašiau šuns, bet tėvai atsakė, kad turiu palaukti. Aš laukiau. Nors buvo labai sunku. Jie sakė, kad turiu sulaukti devynerių metų, tik tada pajusiu atsakomybę ir galėsiu prižiūrėti šunį. Ką gi, dabar man jau devyneri, aš pats susitvarkau kambarį, atlieku visus namų darbus, o mokykloje per testus nesukčiauju. — Karteris kiek sudvejojo, bet tuoj nusprendė pasakyti visą tiesą. Vis tiek Dievas viską žino. — Kartais mamai tenka man priminti, kad reikia susitvarkyti. Bet aš stengiuosi būti geras.

Karteris truputį patylėjo galvodamas, ar Dievas jam ką nors atsakys. Jis užsimerkęs atidžiai klausėsi. Tačiau kad ir kaip stengėsi susikaupti, neišgirdo ničnieko. Betgi tai nereiškė, kad Dievas nesiklauso. Tiek Karteris suprato.

— Jeigu Tu, Dieve, surastum būdą, kaip man gauti šunį, tikrai būčiau labai dėkingas. Pažadu rūpintis Rudžiu ir išmokyti jį visko, ko reikia. Pasistengsiu, kad jį visi mylėtų. Ačiū Tau. — Dabar jau baigęs savo maldą Karteris nulenkė galvą ir sukuždėjo: — Amen.

Paskui dar kelias minutes klūpojo, nes galbūt Dievas panorės jam ką nors pasakyti. Nesulaukęs įlipo atgal į lovą.

Juk Dievas turi jam skirtą šunį, kokį nors ypatingą. Tuo Karteris nė neabejojo. Tiesa, nelabai aišku, kaip tas šuo atsidurs jų namuose. Gal seneliai Kalėdų proga padovanos, o gal ir ne... Reikia tik palaukti — ir pamatys. Tegu Karteris ir nebetikėjo Kalėdų Seneliu, jis neabejojo, kad Dievas atsiliepia į maldas. Dabar reikėjo tik kantrybės.

— Girdėjai? — paklausė Gabrielius Širlę. Ši Maldų ambasadorė kadaise dirbo angelu sargu, mylėjo vaikus, dėl to Gabrielius dažniausiai siųsdavo Širlę, kai reikėdavo išpildyti berniukų ir mergaičių prašymus.

— Reikia šuns, — pakartojo Širlė.

— Yra ir svarbesnių užduočių, jei norėtum, — tarė Gabrielius.

— Ne, — skubiai atsakė Širlė. — Noriu padėti Karteriui įsigyti šunį.

— Manau, kad to reikėtų...

— Be to...

— Ką?

— Be to, galėčiau imtis dar dviejų ar trijų panašių užduočių, jeigu jau keliauju į Žemę, — ryžtingai tarė Širlė. — Betgi suprantu, kodėl jūs man duodate tik vieną užduotį.

— Supranti? — paklausė Gabrielius. — O kodėl?

— Mano tikroji paskirtis — stebėti Gudnesę ir Mersę. Dievas regi, aš į tai nežiūriu kaip į baus... — Širlė stabtelėjo ir patenkinta nusišypsojo. — Tas dvi reikia prižiūrėti.

— Tikrai reikia, — sutiko Gabrielius. — Bet man atrodo, kad tu daugybę kartų buvai įsivėlusi į jų sugalvotus nuotykius.

— Protestuodama, — skubiai paaiškino Širlė. — Supratau, kad jei taip elgsis, jų laukia nemalonumai, ir bandžiau įspėti, bet jos nesiklausė. Tai kas man beliko daryti? — liūdnai papurtė galvą Širlė. — Jūs nė neįsivaizduojate, nuo kokios gausybės rūpesčių aš anuosyk jus apsaugojau. Bet esu tik angelas ir ne kažin kiek galiu pati viena nuveikti.

Gabrieliui nereikėjo priminti, kiek rūpesčių ta trijulė jam pridarė. Taip, jis tikėjosi, kad Širlė prižiūrės anas dvi, tačiau gana dažnai bičiulės sugundydavo ir ją pačią. Vis dėlto...

— Kadangi iš jūsų trijų labiausiai jaučianti atsakomybę...

— Esu aš, — nutraukė Gabrielių Širlė. Ji suglaudė sparnus ir prispaudė juos prie nugaros, kad plasnodama neišduotų jaudulio, kaip atsitiko Gudnesei ir Mersei. Širlė atrodė tarsi giedros ramybės įsikūnijimas ir neabejotinai patikima.

— Privalau tave perspėti, kad laiko turite nedaug, — pareiškė Gabrielius. — Jūs visos trys turite iki Kūčių vakaro grįžti į Dangų.

Širlei nebuvo priežasčių stebėtis, nes šiuo metų laiku nuo seno galiojo tokia taisyklė. Bet jos akyse šmėstelėjo panika.

— Vadinasi, mes turime vos savaitę pagal Žemės kalendorių.

— Nepamiršk: laukiame jūsų sugrįžtant šventėms, — pakartojo Gabrielius.

— Taip, žinoma.

Širlė atrodė kaip niekada susirūpinusi dėl tokio trumpo laiko. Gabrieliui tai pasirodė keista, nes jie dažnai išpildydavo prašymus ir per trumpesnį terminą.

— Jei kils kokių nesklandumų, ar galiu kreiptis tiesiai į jus? — paklausė Širlė.

Buvo visiškai aišku, kad veikiant kartu su Gudnese ir Merse nesklandumų netrūks.

— Žinoma, — atsiliepė Gabrielius.

Tačiau geriau pagalvojęs jis atsikratė abejonių. Mersės akyse arkangelas matė užuojautą ir rimtį, Širlė neabejotinai suvokė savo užduoties svarbą. Hario Aldervudo dienos žmonių pasaulyje jau buvo suskaičiuotos. Mersė turės įtikinti Rozalę apsigyventi globos namuose ir paruošti Harį išėjimui. Dangus jau laukė jo atvykstant.

O dėl Gudnesės... Jos užduotis buvo visai kitokia. Betė Fišer turės gauti tam tikrą pamoką ir pašalinti kliūtis, kurias pati susikūrė. Gali būti nelengva paskatinti ją nukreipti žvilgsnį į ateitį. Gabrieliui teks atidžiai stebėti Gudnesės veiklą.

Dabar dar šis berniukas, Karteris Džeksonas... Užduotis ne tokia lengva, kaip pasirodė Širlei. Tegu ji ir vyresnysis angelas, bet ir jai teks šio to pasimokyti.

— Ar galėčiau pamatyti Karterį? — paklausė Širlė.

— Žinoma.

Kaip ir anksčiau, Gabrielius praskleidė du pasaulius skiriančią uždangą ir pasiūlė Širlei įvertinti padėtį.

Sėdėdamas prie pusryčių stalo Karteris atidžiai žiūrėjo tėvams į veidus.

— Prisimeni, tėti, vasarą tu man sakei, kad galėsiu turėti šunį, kai man sueis devyneri metai? — paklausė vaikas, be jokių įžangų imdamasis jam pačios svarbiausios temos.

Tėvai susižvalgė.

— Prisimenu.

— Dabar man jau devyneri.

Tėvas pamažu padėjo šakutę ir Karteris suprato, kad pokalbis bus rimtas.

— Sūnau, man skaudu tau sakyti, bet mes negalime laikyti šuns.

— Tėti...

— Man labai gaila. Žinau, Karteri, kad tu tikėjaisi Kalėdoms gauti šunį, bet mums tai neįmanoma finansiškai.

Nors Karteris ir labai stengėsi susivaldyti, akys paplūdo ašaromis ir dabar jis viską matė lyg per miglą. Motina pakilo iš savo vietos ir priėjo prie sūnaus. Karteris susigėdo, kad ji gali pamatyti jį verkiantį, ir nušluostęs veidą rankove kelis kartus nurijo seiles.

— Kai tik išgalėsime, sūnau, tu tikrai turėsi šunį, — tyliai tarė motina, uždėjusi rankas jam ant pečių. — Mes tau pažadame.

— Bet jūs žadėjote ir anksčiau, — laikėsi savo Karteris. — Sakėte, kad galėsiu laikyti šunį, kai man sukaks devyneri. Paskui sakėte, jog reikia palaukti iki Kalėdų. O dabar...

Jis dar nebuvo matęs savo tėvo tokio nuliūdusio.

— Man labai gaila, Karteri. Aš stengiuosi kiek išgalėdamas. Mama taip pat.

Beilė irgi pravirko. Karteris stengėsi susivaldyti, bet pajėgė tik šniurkštelėti. Norėjo bėgti nuo pusryčių stalo. Valgyti nebegalėjo.

— O kaip močiutė ir senelis Parkeriai? — paklausė Karteris, bandydamas pasikliauti svajone, kad seneliai jam galų gale padovanos šunį.

— Aš su jais kalbėjausi, — prisipažino tėvas.

Karteriui vėl plykstelėjo viltis. Laukdamas nuosprendžio jis net sulaikė kvėpavimą.

— Jeigu tavo seneliai nupirks šunį, tuo išlaidos tik prasidės. Kai turi išlaikyti šunį, reikia daug daugiau lėšų.

— Jis galės ėsti mano maistą, — spyrėsi Karteris. — Aš mielai pasidalysiu.

— Be to, reikės skiepyti.

— Tegu skiepija mane, — sujudo Karteris. Jam visai nerūpėjo, kad labai skaudės.

— Skiepyti, Karteri, reikės šunį. O tai brangiai kainuoja.

— Aaa.

— Dar reikės jį įregistruoti, mokėti už šuns paklusnumo mokyklą. Bus daugybė kitokių išlaidų. Šeimos biudžetas liks tuščias. Bet tai neilgam. Aišku?

Karteris negalėjo patikėti tėvo žodžiais.

— Kiek dar turėsiu laukti?

— Deividai. — Mamos balsas buvo švelnus ir įspėjantis, lyg būtų bijojusi, kad jos vyras duos sūnui dar vieną neįvykdomą pažadą.

— Nežinau, bet pažadu: kai tik galėsime, tu turėsi šunį.

Tą patį sakė ir mama. Karteris sunkiai nurijo seiles. Jis negalėjo kreiptis į kitus senelius, tėčio tėvus. Jie gyveno Rytinėje pakrantėje ir dovanas atsiųsdavo paštu. Aną savaitę jos jau atkeliavo. Suvyniotos į spalvotą popierių dabar gulėjo ant kavos staliuko kartu su mažučiuke eglute, kurią motina už penkis dolerius nupirko maisto prekių parduotuvėje. Jo vienintelė viltis buvo močiutė ir senelis Parkeriai, mamos tėvai, bet ką tik tėtis Karteriui pasakė, kad iš to nieko neišeis.

Paskutinė, dabar jau vienintelė, jo viltis buvo Dievas. Ir Karteris visa širdimi tikėjo, kad Dievas jam atsiųs šuniuką.

6

Rozalė Aldervud virtuvėje niūniavo „Ateikit, visi tikintieji“, o Haris žiūrėjo per televizorių žinias. Buvo trečiadienis, jų tradicinė apsipirkimo diena. Rytiniame laikraštyje buvo įdėta su nuolaida parduodamų maisto produktų reklama. Hario mėgstamiausia pomidorų sriuba irgi buvo tame sąraše — dvi skardinės už vieną dolerį. Buvo reklamuojami ir ledai — trys pusės galono4 porcijos vos už šešis dolerius. Tiesa, ne jo mėgstamiausios rūšies, tačiau ledai yra ledai, Haris visada jautė jiems silpnybę. Dabar jis nebeturėjo didelio apetito, tačiau šokoladinių ledų mielai paskanautų.

Jau daug metų — nuo tada, kai Haris išėjo į pensiją, jie savaitės viduryje važiuodavo pirkti maisto produktų.

— Ar jau eiti šildyti automobilio? — paklausė Haris. Jis vis atidėliojo pokalbį su dukterimis apie automobilio pardavimą. Gal šįvakar joms paskambins.

— Gerai, eik.

Rozalė priėjo su virtuviniu rankšluosčiu rankoje ir žvilgtelėjo į reklamą ant staliuko gulinčiame laikraštyje.

— Turbūt norėsi nusipirkti kelias skardines pomidorų sriubos, kuri dabar parduodama su nuolaida, — tarė Haris.

— Taip, — sutiko Rozalė.

Kadangi dabar Rozalė buvo tokia išsiblaškiusi, Haris pats sudarydavo reikalingų pirkinių sąrašą. Šįryt jiems baigėsi pienas ir duona. Be to, jis norėjo tokia proga nusipirkti ir ledų. Ketino nuvažiuoti pakankamai anksti, kad galėtų išrinkti kokią vazoninę gėlę. Gal puošniąją karpažolę5, labai tinkamą šiam metų laikui... Jam dabar nedaug beliko džiaugsmų.

— Aš tuoj užsimesiu paltą, — tarė Rozalė.

Haris linktelėjo ir nusikabino nuo kabliuko prie durų automobilio raktelius. Rozalė išėjo, o Haris pagalvojo, kad žmona, kaip paprastai, rengsis geras dešimt minučių. O juk ką tik jam pasakė, kad užvestų variklį. Kai jie buvo neseniai susituokę, toks jos įprotis Harį erzindavo, bet dabar jau ne. Jos polinkis amžinai gaišti — Rozalės asmenybės dalis, Haris išmoko tai priimti kaip savaime suprantamą dalyką.

Prieš eidamas prie automobilio jis patikrino šaldytuvą. Rozalė turėjo dar vieną keistą įprotį: niekada nieko neišmesdavo, net sugedusio maisto. Haris to nesuprato, tačiau prieš daugybę metų susigaudę, kad išmesti likučius — jo darbas. Laimė, Rozalė dabar tiek nedaug virdavo, kad atliekų beveik nesusidarydavo. Greitai peržvelgęs šaldytuvo vidų Haris aptiko kelis jam keistus daiktus. Atvirai kalbant, Haris nė neįsivaizdavo, kam jiems gali reikėti ančiuvių pašteto arba penkių rūšių garstyčių. O varge, jis net nežinojo, kad jų gaminama tiek daug.

Žinoma, Rozalė pasirodė tik po dešimties minučių. Buvo pasidažiusi lūpas ir susišukavusi plaukus.

— Aš jau pasiruošusi, Hari.

— Ir aš.

Rozalė nemokėjo vairuoti. Jo paties galimybės dabar buvo labai ribotos, Haris sėsdavo prie vairo tik tada, kai būdavo būtina. Tiesą sakant, po pirmadieninio apsilankymo pas gydytoją dar nė karto nevairavo. O sekmadieninės jųdviejų išvykos į gamtą jau senokai nuslinko į praeitį.

Vienas iš apsipirkimo trečiadieniais privalumų buvo tas, kad tomis dienomis parduotuvėje būdavo nedaug pirkėjų. Dažniausiai ten sukiodavosi tokie pat žmogeliai kaip jis su Rozale. Neseniai parduotuvė įsigijo motorizuotų vežimėlių neįgaliesiems ir senyviems žmonėms, tad išvykos tapo dar malonesnės.

Haris vairavo motorizuotą vežimėlį, o žmona ėjo šalia ir krovė reikalingus produktus. Pastaraisiais metais Rozalė ne kartą skundėsi, kad pirkinių sąrašą sudaro jis, nors seniau tai darydavo ji.

Vos jie išėjo iš konservuotų daržovių ir sriubų skyriaus, iš kito galo pasirodė Liusė Menard. Ji net nušvito juos pamačiusi.

— Rozale! — šūktelėjo Liusė. Palikusi savo vežimėlį ji atskubėjo pas draugę plačiai išskėtusi rankas.

Moterys apsikabino ir ilgokai nepaleido viena kitos iš glėbio. Per Antrąjį pasaulinį karą, kai Rozalė ir Haris jau buvo susituokę ir jis dalyvavo mūšiuose Europoje, jiedvi su Liuse gyveno viename kambaryje ir dirbo Portlande, Oregono laivų statykloje. Vienu metu jos buvo labai artimos, lyg seserys. Liusė buvo vyriausiosios Hario ir Rozalės dukters Lorenės krikšto motina. Mirus Liusės vyrui Džeikui, jie retai su ja matydavosi, kad ir kaip liūdna. Labiausiai Haris kaltino save. Šiuo metu taip sunku dar kur nors išeiti...

— Galėčiau prisiekti, kad bent trisdešimt sekmadienių judviejų nemačiau, — tarė Liusė žengtelėjusi atbula. Ji atrodė gerai, kur kas geriau negu tada, kai Haris ją paskutinį kartą matė. O tai buvo... na, nėra ko stebėtis. Tai buvo per Džeiko laidotuves.

— Kaip tik norėjau tau pranešti, kad persikėliau, — susijaudinusi ištarė Liusė.

— Persikėlei? — Rozalei buvo sunku patikėti.

— Vaikai galų gale mane įtikino, — nusišypsojo Liusė, — jog Džeikui mirus neturėčiau gyventi viena.

— Labai stebiuosi, kad išsikraustei iš savo namų, — sumurmėjo Rozalė. Tada metė žvilgsnį į Harį ir tuoj pat nusisuko. Jei nuo Rozalės priklausytų, ji atidėliotų persikraustymą kuo ilgiau.

— Gavau vietą „Laisvės sode“, naujame globos namų komplekse šalia Pasienio gatvės.

Haris tuoj pat susidomėjo ir pasitempė.

— Haris vis sako, kad ir mes turime kraustytis ten gyventi, bet man, regis, aš negalėsiu to padaryti, — nejaukiai prisipažino Rozalė.

— Ir aš taip pat kalbėjau, — linktelėjo Liusė. — Man atrodė, jog pragyvenusi tame pačiame name trisdešimt metų aš jau per sena tokiems drastiškiems pokyčiams. Pasakiau vaikams, kad iškraustydami mane iš namų jie pasirašo mirties nuosprendį.

— Ir aš taip jaučiuosi, — tarė Rozalė, vengdama Hario žvilgsnio.

— Betgi tu persikraustei, — įsiterpė Haris. — Ir dabar esi laiminga, ar ne?

— O, taip, — patenkinta nusišypsojo Liusė. — Visada maniau, kad reikėtų baisių pastangų norint mane iškrapštyti iš to namo. Buvo baisu net pagalvoti, kad teks rūšiuoti ir pakuoti per šitiek metų užgyventus daiktus.

Haris suprato, jog iš dalies tai baugina ir Rozalę.

— Ačiū Dievui, vaikai atvažiavo ir viską už mane nusprendė. Perėjo per visus kambarius ir atrinko, supakavo viską, ko man reikia, o visa kita išsidalijo. Vieną dieną aš dar buvau namuose, o kitą jau mezgiau naujas pažintis „Laisvės sode“. Nieko geresnio per pastaruosius dešimt metų nepatyriau.

Rozalė pažiūrėjo į draugę suraukusi antakius.

— Argi ten neduoda valgyti? — negarsiai paklausė ji. — Kodėl atėjai apsipirkti?

— Maistas ten puikus, bet porą kartų per savaitę noriu nuo visų atsiriboti. Supranti, aš pati taip nusprendžiau. Pasitaisau kokio nors valgio. Turiu šaldytuvą ir mikrobangų krosnelę. Daugiau nieko man nė nereikia. — Ji parodė skrudinamų kukurūzų dėžutę ir sukikeno lyg mergytė. — Šituos aš baisiai mėgstu.

— Iš tavo kalbų atrodo, kad geriau nė nebūna, — tarė Haris.

— Aš tam dar nepasiruošusi, — sumurmėjo Rozalė.

Haris suprato jos baimę, bet tikėjosi švelniai perkalbėti ir pastūmėti reikiama linkme.

— Gal mudu su Rozale galėtume tave aplankyti naujuosiuose namuose? — pasisiūlė Haris, stengdamasis kalbėti nerūpestingai, tarsi apie nereikšmingą apsilankymą.

Jis tikėjosi, kad pamačiusi tenykščius patogumus Rozalė apsigalvos. Jis negalėjo įkalbėti jos persikelti į „Laisvės sodą“, tai gal Liusė galės.

— Gal rytoj po pietų? — pasiūlė Liusė. — Apie trečią valandą? Antrą valandą pas mus skaitytojų klubo susirinkimas, o prieš tai bus gimnastikos užsiėmimai. Nieko nenorėčiau praleisti.

— Ten būna gimnastikos užsiėmimai? — susižavėjusi atkartojo Rozalė.

— „Laisvės sode“ kasdien yra ką veikti. Iki ten persikėliau, net išeiti iš namų jau buvo įvykis.

Rozalė ir Haris nustebę susižvalgė.

— Suprantu, apie ką kalbi. Mielai užsuksime pas tave, Liuse.

— Tai iki rytojaus, — labai patenkinta atsisveikino Liusė.

Tačiau ji nebuvo nė perpus tokia patenkinta kaip Haris. Reikalai negalėjo susiklostyti geriau net jeigu jis būtų kruopščiai suplanavęs. Liusė pasirodė netikėtai ir kuo natūraliausiai pakvietė juos apsilankyti. Kaip tik to jis ir troško.

Jie baigė rinkti pirkinius, o kai grįžo namo, Hariui reikėjo pamiegoti. Gydytojas tvirtino, kad jam negalima kilnoti daugiau negu penkis svarus sveriančių daiktų, todėl visus maisto produktus iš garažo parnešė žmona. Jis nuėjo iki atlošiamojo krėslo ir užmigo, vos spėjęs ištiesti kojas.

Mersė buvo patenkinta, kad susitikimas su Liuse Menard praėjo taip puikiai. Nuraudusi iš pasitenkinimo ji atsisėdo į ką tik Hario paliktą vežimėlį.

— Kaip tau pavyko šitai surengti? — paklausė Gudnesė, įsitaisiusi ant vežimėlio rankenos. — Žinojai apie Liusę?

Sudėjusi rankas už galvos Mersė atsilošė spindėdama džiaugsmu.

— Šį tą patyrinėjau ir sužinojau, kad Liusė ir Rozalė kadaise buvo geriausios bičiulės. Paskui pamačiau, jog ji neseniai persikraustė į „Laisvės sodą“. Tada beliko tik surengti atsitiktinį jųdviejų susitikimą maisto prekių parduotuvėje.

— Būk gera, papasakok, kaip įvyko tas „atsitiktinis“ susitikimas?

— Aš paprasčiausiai paslėpiau jai dar likusį pakelį kukurūzų, tinkamų spraginti mikrobangų krosnelėje. Be to, pasiknisau po jos DVD ir pačiame viršuje padėjau „Gyvenimas yra gražus“. Žinoma, tai priminė Liusei, kad atėjo laikas vėl peržiūrėti mėgstamiausius filmus... o tam reikalui prireikė spragintų kukurūzų, — prunkštelėjo Mersė. — Juokų darbas.

— Kas čia kalba apie juokus? — paklausė Širlė nusileidusi iš aukštybių ir sparnų keliamais vėjo gūsiais išjudinusi krautuvės prieškambaryje sudėtas skrajutes. Kažkoks berniukas puolė jų gaudyti, bet tuoj išnyko parduotuvėje.

Pamačiusi, kad Mersė sėdi motoriniame vežimėlyje, Širlė išpūtė akis.

— Nė negalvok apie tai, — perspėjo ji. — Gabrielius man pavedė judvi stebėti. Jis žino, kad jumis negalima pasitikėti. Ir aš žinau.

— Aš neketinau tuo vežimėliu važinėtis ar dar ką nors daryti, — pasišiaušė Mersė.

— Tačiau pagalvojai apie tai, — neatlyžo Širlė. Ji gerai pažinojo savo bičiulę.

— Pagalvojau, — sunkiai atiduso Mersė. — Bet dabar esu vyresnė ir išmintingesnė. Nebe taip linkusi linksmintis.

Tas vežimėlis buvo panašus į golfomobilį (su juo vos neįvyko nelaimė Augustoje), tačiau jeigu Širlė jai to neprimena, tai Mersė irgi nieko nesakys.

— Neturėtum jai pritarti, kai krečia išdaigas, — įspėjo Gudnesę Širlė.

— Aš? — nustebo Gudnesė ir pridėjusi ranką prie širdies pažiūrėjo į draugę kuo nekalčiausiomis akutėmis.

Širlė atsisėdo ant kito vežimėlio krašto.

— Manau, kad prieš pradedant vykdyti savo užduotis mums reikia pasitarti, — pareiškė ji.

Mersė suglumo — nuo kada Širlė už jas atsako ir išmoko kalbėti tokiu reikšmingu tonu. Matyt, ji laiko save jų viršininke. Mersei tai nepatiko, tačiau ji ryžosi padaryti viską, kad tik užbaigtų savo misiją.

— Mes visos turime po svarbią užduotį, — vėl prašneko Širlė taip, lyg stovėtų ant pakylos ir kreiptųsi į didžiulę minią. Aukščiau kilstelėjusi galvą ji kalbėjo raiškiu, skambiu balsu: — Tai proga mums visoms įrodyti, ko esame vertos. Įrodyti Gabrieliui ir, — ji stabtelėjo, matyt, dėl efekto, ir iškilmingai užbaigė: — Dievui.

Mersė su Gudnese susižvalgė ir paklusniai pakartojo:

— Gabrieliui ir Dievui.

— Mūsų užduotis, — teisuolės tonu tęsė Širlė, — ne, mūsų pareiga Dangiškojo Tėvo vardu šio to išmokyti tuos žmogelius, o paskui įvykdyti užduotis.

— Mūsų pareiga, — sutiko Mersė ir Gudnesė.

Tą akimirką Širlė teikėsi pažvelgti bičiulėms į veidus.

— Judviejų kažkokia keista veido išraiška, — tarė ji.

— Kokia? — paklausė Mersė.

— Atrodote lyg nusikaltusios, tarsi būtumėte iškrėtusios ką nors, ko nereikia daryti.

— Nieko aš nepadariau, — spyrėsi Mersė. — Be to, tau nėra ko kaišioti nosies į mano reikalus.

— O aš dirbu su Bete Fišer, — nutraukė jas Gudnesė, atsistojusi tarp draugių. — Užduotis nelengva. Man labai praverstų jūsų patarimai.

— Kokių turi rūpesčių? — paklausė Širlė ir Mersė nusprendė, kad ji kalba lyg įsitikinusi savo pranašumu.

Gudnesė suraukė kaktą ir paaiškino:

— Man regis, Betė netiki galinti susirasti partnerį visam gyvenimui. Ji nebepasitiki savo širdimi.

— Kodėl? — paklausė Širlė.

— Gerai nežinau. Aš atidžiai stebėjau Betę, ji nuostabi moteris. Visa bėda, kad... — Gudnesė kiek padvejojo. — Man pasirodė, kad ji tebemyli savo buvusį vyrą. Kaip aš galiu per vieną savaitę įtikinti Betę užmiršti jį ir pradėti draugauti su kuo nors kitu? Tai neįmanoma.

Mersė suprato, su kokiais keblumais susidūrė draugė.

— Argi tu nesakei, kad jis vedė antrą kartą?

— Sakiau.

— Tai turi ją išmokyti nebegalvoti apie jį, — tvirtai tarė Širlė. — Taip dažnai pasitaiko. Jau praėjo beveik dešimt metų. Ji turi gyventi toliau.

— Sutinku, bet bus sunku tuo įtikinti Betę. Vis tiek ačiū už patarimą. — Mersei pasirodė, kad tuos žodžius Gudnesė ištarė trupučiuką — na, vos vos — sarkastiškai.

— Aš tau padėsiu, — pasiūlė Širlė.

— Ne, — skubiai atsakė Gudnesė. — Dėkoju už pasiūlymą, bet galiu ir viena susitvarkyti. Šį savaitgalį ji bus Levenvorte.

— Tikrai? — Širlė susimąsčiusi palietė ranka smakrą.

— Jos draugė Heidė pakvietė ją čia atvažiuoti Kalėdoms. Jokiame mieste Kalėdos nešvenčiamos gražiau nei Levenvorte — bent jau aš esu girdėjusi taip sakant.

— O kaip tavo užduotis? — kreipėsi į Širlę Mersė.

Pirmą kartą per jų pokalbį Širlė šiek tiek sutriko.

— Na, gali pasirodyti, kad mano užduotis visai lengva, bet tai būtų klaidinga nuomonė.

— Man atrodo, tu nė karto nepaminėjai, kieno prašymą pildysi.

— Berniuko vardu Karteris, — išlemeno Širlė. — Jis nori Kalėdoms gauti šunį.

Mersė vos užgniaužė apmaudą. Ji dirba su mirštančiu senuku, kuriam reikia skubiai sutvarkyti savo šeimos rūpesčius. Gudnesė turi padėti jaunai moteriai, kurios širdis seniai sudaužyta. O Širlei viso labo reikia surasti šunį mažam berniukui! Tik pamanykite — sunku! Mersė tokią užduotį atliktų net surištais sparnais.

— Kaip sakiau, mano užduotis tik atrodo lengva, bet...

— Taip, tik atrodo, — Mersė susižvalgė su Gudnese. — Klausykit, mielai dar čia pabūčiau ir pasišnekučiuočiau su jumis, bet manęs laukia darbas.

— Ir aš skubu dirbti, — pritarė jai Gudnesė.

— Ką gi, Karteris su sesute dar mokykloje, tai aš turiu kelias atliekamas minutes, — pranešė draugėms Širlė.

— Net neabejoju, kad turi, — mestelėjo Mersė ir skubiai išnyko. Gudnesė irgi pasišalino, o Širlė liko viena sėdėti maisto prekių parduotuvės prieškambaryje.

Po kokios minutės Mersė sugrįžo ir iš už nugaros prisėlino prie Širlės, kuri tebesėdėjo ant vežimėlio. Matyt, Širlei atrodė, kad draugės jau išėjo. Ir tegu atrodo. Mersė atidžiai apžiūrėjo vežimėlį. Vienas juokas tokius valdyti. Tik Širlė, tokia dora ir gero elgesio, apie tai nieko neišmano... Švelniai prisilietusi Mersė įjungė variklį.

Širlė apstulbusi apsidairė nesusigaudydama, kas pasikeitė ir kodėl. Mersės arti nebuvo ir niekas negalėjo jai paaiškinti. Vežimėlis su jame sėdinčia Širle įsiveržė į parduotuvę.

Pirkėjai aikčiodami puolė į visas puses. Keli žmonės išsitraukė mobiliuosius telefonus ir ėmė fotografuoti pabėgėlį vežimėlį, kuris tuščias ir nevaldomas dūmė per parduotuvę.

Mersė delnu užsidengė burną, kad nenusikvatotų. Grįžusi Gudnesė irgi raitėsi iš juoko. O Širlei visai nebuvo ramu.

— Merse! — suklykė ji. — Gelbėk! Daryk ką nors.

— Man atrodo, ji jau padarė, — prunkštelėjo Gudnesė ir vėl pasišalino. Mersė irgi išėjo. Kadangi Širlė turi laiko, galės pamažu išsiaiškinti, kaip išjungti vežimėlį.

4 1 galonas = 4,5461.

5 Kitaip dar vadinama Kalėdų žvaigžde arba Kalėdų gėle.

7

Betė to neišsigalvojo. Nuo to vakaro, kai skambino motina, juodu su Piteriu ėmė bendrauti kitaip. Tai buvo prieš dvi dienas. Kai jie įsijungdavo į žaidimą, ji kaskart apsistatydavo aplink vis žemesnėmis sienomis. Taip elgėsi ir Piteris.

Didžiausia naujovė buvo ta, kad dabar jie šnekučiuodavosi gerokai daugiau, negu reikėjo žaidimui. Ir rašydavo ne tiek apie žaidimą, kiek apie vienas kitą ir save.

Grįžai pačiu laiku, — parašė Piteris, kai Betė prisijungė.

Ji nusispyrė batelius ir įsitaisė ant kėdės prie stalo. Padėjo į šalį sodos vandenį, kurį buvo pradėjusi gerti, ir atsakė:

Tu šiandien labai ankstyvas.

Negalėjau sulaukti.

Betė perskaitė ir atsitraukė nuo stalo. Nesusigaudė, kaip suprasti tuos žodžius. Gal Piteris nori pasakyti, kad laukė jos prisijungiant? O gal — kad buvo susirūpinęs, jog ji gali pavėluoti? Sunku pasakyti.

Kodėl? — paklausė nusprendusi išsiaiškinti.

Norėjau pasikalbėti.

Dabar, kai „World of Warcraft“ žaidime pasiekė jau keturiasdešimtąjį lygį, jiems buvo pasiūlyta įsigyti daugiau išteklių. Tai būtų didelis privalumas, jie apie tai jau galvojo.

Turi kokį nors svarbų reikalą? — paklausė ji svarstydama, ar apie tai jis nori pasikalbėti.

Aha.

Tai buvo ne atsakymas.

Gal galėtum paaiškinti?

Jo atsakymo teko laukti bent porą minučių — matyt, pirmiausia norėjo gerai apgalvoti. Vadinasi, nori kalbėtis ne apie išteklius.

Kiek laiko mudu jau... partneriai? — netikėtai paklausė Piteris.

Šešis mėnesius.

O atrodo, kad ilgiau.

Betė ir vėl nežinojo, kaip tai suprasti.

Tikrai?

Aš tavimi pasitikiu.

Betė nusijuokė.

O kaip kitaip! Aš tave daugybę kartų pridengiau, galingasis Timiksi.

Ir aš tave pridengiau.

Esu be galo už tai dėkinga.

Nėr už ką. Argi būčiau galėjęs kitaip?

Betė nusijuokė, mėgaudamasi lengvu, pašaipiu jų bendravimu. Ir greitai parašė:

Žadi plepėti visą vakarą ar vis dėlto žaisime?

Argi negalime žaisti plepėdami?

Betė pajuto, kaip užplūdo jaudinanti šiluma. Tai buvo malonus jausmas, kurį jau buvo beveik pamiršusi. Kalbėtis su priešingos lyties atstovais jai būdavo nejauku, nebent tais atvejais, kai romantiškų lūkesčių nevertėjo puoselėti — su šeimos nariais, bendradarbiais arba tokiais draugais kaip Šernas. O su Piteriu jai buvo jauku ir lengva. Nors jie nė karto nesikalbėjo net telefonu, juo labiau nėjo į tikrą pasimatymą, ji pirmą kartą po skyrybų kažką pajuto.

Motina tvirtino priešingai, tačiau Betė bandė eiti į pasimatymus. Tik nieko gero iš to neišėjo. Kalbėdamasi su vyriškiais ji visada būdavo susikausčiusi, galvodavo, ką galima pasakyti, o ką verčiau nutylėti.

Betės rekordas — trys pasimatymai su tuo pačiu vyru, Luku Vitkombu. Jis buvo puikus vaikinas — išradingas ir linksmas. Jo humoro jausmas ją palaikė per tuos tris pasimatymus.

Tikriausiai būtų sutikusi dar kartą su juo susitikti, tačiau Lukas prisipažino, kad jam jų ryšys atrodo neturintis ateities, ir nuoširdžiai pasiūlė viską nutraukti, kol vienas kito neįskaudino.

Tiesą sakant, tai buvo visai netikėta. Kai Lukas ją atstūmė, Betė skaudžiai išgyveno ir galutinai įsitikino, kad nėra patraukli vyrams. Nuo to laiko ji vengė bet kokių pasimatymų, po kelių savaičių atrado „World of Warcraft“ — nakties elfų gyvenimas tapo kone vienintele jos pramoga.

O dabar štai atsirado Piteris, kurio ji dar nė akyse neregėjo. Šeima ragina jį gyventi tikrą gyvenimą, tad labai galimas dalykas, kad jis viengungis. Betei knietėjo jį šito paklausti, tik negalėjo sugalvoti, kaip tai padaryti neparodant susidomėjimo. Tiesiai paklausti apie šeiminę padėtį jai atrodė visai neįmanoma, bent šiame jų bendravimo etape.

Jie žaidė apie dešimt minučių, kai Piteris vėl atsiuntė žinutę: Gal ir kvailas klausimas, bet tu... esi viena, ištekėjusi ar dar kaip nors?

Jis pats jos paklausė. Betei iškart palengvėjo.

Aš viena.

Ir aš vienas.

Kiek tau metų?

Ar čia apklausa? — pasišaipė Betė.

Panašiai. Tu prieštarauji?

Nelabai.

Ji iš tikrųjų neturėjo nieko prieš, nes šitaip galėjo daugiau sužinoti apie jį.

Pasakysiu, jeigu ir tu pasakysi.

Gerai.

Aš jau baigiu trečią dešimtį, — parašė Piteris. — Ir tai viena iš priežasčių, kodėl šeima mane ragina su kuo nors susipažinti.

Ir mane.

Betės širdis ėmė plakti smarkiau. Gal mama ne be reikalo uždegė tą žvakę... Gal jos malda taip greitai buvo išklausyta.

Piteris vienas, ji irgi viena.

Piteris gyvena Sietle, ji irgi gyvena Sietle.

Jis maždaug jos amžiaus ir yra įgijęs profesiją — kaip ir ji.

Viskas taip sutampa, kad sunku patikėti.

Maniškiai irgi sako, kad jau laikas su kuo nors susipažinti, — parašė ji.

Tikrai?

Betei pasirodė, kad ir jis gerokai nustebo — tarsi būtų nusprendęs, jog sutapimų per daug. Lyg antgamtinėms jėgoms įsikišus.

Bet netrukus Piteris parašė:

Kas tau atsitiko?

Ką gi, jis klausia tiesiai, bet ji irgi kalbėjo atvirai. Betei kilo noras prisipažinti, kad buvo ištekėjusi ir išsiskyrė, tačiau prisiminė Heidės patarimą. Nebūtina viską iškloti per pirmą pasimatymą... ypač kai tai net ne pasimatymas.

Aš per daug laiko praleidžiu prie kompiuterio žaisdama internetinį žaidimą. — Betė šypsodamasi lengvai bėgiojo pirštais per klaviatūrą.

Aš taip pat, — prisipažino jis.

Nors ir kvaila mintis, tačiau Betei atrodė, kad jie abu šypsosi. Kalbėjosi dar valandą ir ji nustebusi suprato, jog žaidimas pasidarė nebe toks svarbus.

Tą naktį Betė įropojo į lovą, užsitraukė antklodę iki pat smakro ir užmigo ramiu, giliu miegu. O atsibudusi jautėsi taip, lyg jos lauktų kažkas nuostabaus. Vis dar gulėjo užsimerkusi, stengdamasi kuo ilgiau išlaikyti tą jausmą — bijojo, kad tikrovė jį išsklaidys.

Rengiantis eiti į darbą suskambėjo telefonas. Žvilgtelėjusi į ekranėlį pamatė, kad skambina motina.

— Labas, mama, — atsiliepė Betė segdamasi auskarus.

— Iš balso atrodo, kad jautiesi laiminga.

— Na, gal... Šiek tiek.

Motina ilgai nesvarstė.

— Ar dėl to vyriškio, su kuriuo susipažinai žaisdama internetinį žaidimą, prie kurio nuolat sėdi?

Betei net pačiai buvo sunku patikėti, kad prasitarė mamai apie Piterį. Pasakė impulso pagauta — ir visai be reikalo. Tikėjosi taip užčiaupti mamą ir nutraukti netiesioginės kritikos ir negrabių padrąsinimų srautą. Iš tikrųjų tai mama apie jį turėjo sužinoti pati paskutinė.

— Mes dar net nebuvome susitikę, mama, — patylėjusi prisipažino Betė. — Nematėme vienas kito.

— Kas trukdo?

— Piteris nesiūlo, — tarė Betė — toks paaiškinimas jai atrodė visai logiškas. Mamos jaunystėje pirmą žingsnį visada žengdavo vyras. Todėl Betė tikėjosi, jog tai apramins dėl vedybų pamišusią jos motiną.

— Tai tu pasiūlyk.

Še tau, kad nori.

— Mama!

— Aš kalbu rimtai, — mygo Džoisė. — Kam tuščiai gaišti laiką? Esi iš tų moterų, kurios žino, ko nori. Tai eik ir pasiimk.

Betei toptelėjo, kad gal iš tikrųjų reikėtų Piterį pakviesti. O kodėl ne? Kas nors juk turi pralaužti ledus.

— Mielai su juo susitikčiau, bet bijau išsišokti.

— Meribete, laikas tiksi ne tavo naudai. Gal Piteris nedrąsus. Gal laukia, kad tu žengtum pirmą žingsnį. Parodyk truputį iniciatyvos, gerai? Jau pernelyg daug laiko sugaišai.

— Patikėk, mama, Piteris nėra nedrąsus. — Betė buvo tuo įsitikinusi, nes matė, kaip jis puola jų priešus „WoW“ žaidime.

— Tai kam laukti?

Betė prikando apatinę lūpą.

— Aš nenoriu niekur pulti strimgalviais.

— Bet jau gruodžio dvidešimta. Kalėdos čia pat.

Visai be ryšio.

— Kodėl taip svarbu, kad per Kalėdas Piteris būtų su mumis? — paklausė Betė, pradėdama kažką įtarti.

— Nėra taip svarbu... Na, tam tikra prasme svarbu. Mudu su tavo tėvu susilažinome.

— Mama!

Betės tėvai dažnai lažindavosi dėl visokių niekų. Dažniausiai Betei atrodydavo, kad tai smagus užsiėmimas. Tik ne dabar. Juk šį kartą jie susilažino dėl jos.

— Būtų geriau, jeigu papasakotum man viską.

— Gerai... — Motina giliai atsikvėpė. — Pernai per Kalėdas tavo tėvas pasakė, kad šitaip gyvendama tu daugiau niekada neištekėsi.

— Tu, aišku, su juo nesutikai.

— Žinoma! Meribete, tu pati nesupranti, kokia patraukli jauna moteris esi. Turėtum būti laiminga.

— Aš laiminga, — spyrėsi Betė.

— Nesutinku. Tu tik manai, kad esi laiminga.

Betė užvertė akis. Žinojo, jog ginčytis beprasmiška.

— Tau reikia vaikščioti į pasimatymus, — tęsė motina.

— Ir ištekėti, o tada tapti motina. — Tą maldelę Betė mokėjo atmintinai.

— Taip, — pritarė Džoisė Fišer. — Man baisu net pagalvoti, kad tu namie neturi nieko, kas tave trauktų labiau už tą nelemtą internetinį žaidimą.

— Tu nesupranti, mama. Mudu su Piteriu pasiekėme keturiasdešimtąjį lygį ir... — Betė nutilo. Nebuvo prasmės daugiau aiškinti.

— O kas toliau?

— Nesvarbu.

— Ar tai turės kokios nors reikšmės kviečiant Piterį kalėdinių pietų? — norėjo žinoti motina.

— Absoliučiai jokios.

— Bet man labai svarbu, kad jis ateitų. Kitaip tavo tėvas...

— Ką mano tėvas?.. — subambėjo Betė.

— Kitaip aš šešis mėnesius kiekvieną trečiadienį turėsiu išnešti šiukšles.

— O tai baisiau už mirtį, — nusišaipė Betė.

— Na, nieko čia baisaus tvarkyti buitines atliekas, — tęsė motina. — Bet man labai nepatiktų pralaimėti antras lažybas iš eilės, juo labiau kad tu visai lengvai gali paskirti pasimatymą per Kalėdas.

Betei neatrodė, kad tai labai paprasta. Bet Džoisė taip troško laimėti lažybas, kad elgėsi visiškai neprotingai.

— Pažadėk pakviesti Piterį, — ėmė maldauti ji Betės.

To jau buvo per daug.

— Jokiu būdu.

— Jei ne dėl manęs, tai dėl savęs, Meribete.

— Ne! — kategoriškai nukirto Betė.

Motina nutilo ir Betės ryžtas palengva ėmė blėsti.

— Negi nesupranti, kaip juokingai elgiesi? — paklausė ji. — Juk Piteris visiškai svetimas žmogus.

— Tik susipažink su juo, — ėmė švelniai įkalbinėti Džoisė. — Daugiau nieko neprašau. Ateis ar neateis jis kalėdinių pietų, priklauso nuo tavęs. Nieko daugiau neprašau, tik kad susipažintumėte. Juk tiek gali man pažadėti.

Nors Betė jokiu būdu neketino atvirai prisipažinti, jai knietėjo daugiau sužinoti apie žaidimo partnerį. Ir nieko čia nepadarysi. Dar pagalvojo, ar ir jį šeima spaudžia susipažinti su ja. Vertėtų paklausti.

Baigusi pokalbį su motina Betė užsisakė priešpiečių staliuką savaitės pabaigai.

Tą vakarą vos parėjusi iš darbo Betė įsijungė internetinį žaidimą. Piteris prisijungė po dešimties minučių. Pirmiausia jis paklausė, kiek jie turi sukaupę aukso naujiems ištekliams pirkti. Aiškiai Vengė asmeninių klausimų kaip vakar. Iškalbingas faktas. Betė pamanė, jog jam nejauku, kad tuokart pokalbis nuklydo į asmeninį gyvenimą. Jai dėl to irgi buvo neramu, tačiau apėmė ir malonus jaudulys.

Vis dėlto Betė atsižvelgė į netiesioginę jo užuominą ir paprastai atsakė į klausimą.

Jie žaidė valandą, bet abu kažkodėl buvo išsiblaškę.

Turėsiu anksti baigti, nes ketinu išeiti, — parašė Betė.

Eisi į pasimatymą?

Tai buvo visai ne pasimatymas. Betė ruošėsi susitikti su Heide ir aptarti savaitgalio Levenvorte detales.

Į susitikimą, — parašė.

Dalykinį ar ruošiesi pramogauti?

Jis darėsi baisiai smalsus.

Pramogausiu, — atsakė Betė.

Tai gero vakaro, — po trumpos pauzės atrašė jis.

Ir tau.

Ar rytoj vakare galėsime susitikti?

Anksčiau Piteris to neklausdavo.

Galėsim.

Gerai. Tada ir pasikalbėsime.

Betė saugiai paslėpė Borinkaną ir išėjo iš žaidimo. Laimės nuojauta, su kuria ji pasitiko šį rytą, buvo visiškai išgaravusi. Ji nesuprato, kas atsitiko Piteriui. Gal jis jau nori pasitraukti? Jam ji nebeįdomi? Vis dėlto pasistengė įsitikinti, ar rytoj jie žais. Tai gal jam labiau patinka romantiški santykiai virtualiojoje erdvėje. Gal bijo jųdviejų ryšį perkelti į tikrą gyvenimą.

Koks apgailėtinas jųdviejų likimas. Abu jaučiasi patogiau lindėdami išgalvotų personažų kailyje, negu gyvendami tikrą gyvenimą. Du liūdni, vieniši žmonės. Laukia Kalėdų, nori suartėti, bet bijo net pabandyti.

8

Karteris kartu su sesute laukė prie autobuso stotelės ir trepsėjo, kad būtų šilčiau. Iki žiemos atostogų bebuvo likusios dvi dienos, tad visi kalbėjo apie Kalėdas ir pasakojo, ką tikisi rasti po eglute. Karteris žinojo, kad tėvai neišgalės nupirkti jiems dovanų. Vis dėlto mama jau buvo padėjusi po eglute gražiai suvyniotas dovanas nuo senelių. Ta eglutė buvo visai menka. Bet Karteriui tai buvo nesvarbu, jeigu po ja ras dovanų. Tik vylėsi, kad jo dovanos — ne vien kojinės ir apatiniai baltiniai.

Kai prie stotelės atriedėjo didelis geltonas autobusas, Karteris čiupo sesutę už rankos. Mama jam liepė pasirūpinti Beile, o į savo pareigas Karteris žiūrėjo rimtai.

Autobuso durys atsidarė ir Karteris įlaipino Beilę prieš save. Užkopęs laipteliais ir veidu pajutęs šiltą orą jis nusimovė vilnones kumštines pirštines ir sugrūdo jas į kišenes. Beilė nubėgo per autobusą pas savo draugę Medę. Dabar Karteris jau galėjo nebekreipti į ją dėmesio, tad atsisėdo šalia savo geriausio draugo Timio Andersono.

— Nori pasikeisti priešpiečiais? — paklausė Timis.

Karteris bandė prisiminti, ką mama įdėjo į jo priešpiečių dėžutę su paveikslėliu iš Karibų jūros piratų. Tikriausiai vakar vakare keptų sausainių, įprastą sumuštinį su žemės riešutų kremu ir uogiene bei obuolį. Po obuolį jis gaudavo kasdien. Timis — irgi kasdien.

— Ką tu turi? — paklausė Karteris.

Timis atvožė savo dėžutę su Žmogumi voru.

— Bulvinių traškučių, pyragėlį „Twinkie“, indelį pudingo ir obuolį.

— Jokio sumuštinio?

Timis papurtė galvą.

Jo dėžutėje visada būdavo Karterio mėgstamiausių valgių. Jam labai patiko „Twinkie“ pyragėliai, bet mama kepdavo labai gardžius šokoladinius sausainius.

— Na? — neatlyžo Timis. — Tai nori keistis ar ne?

— Noriu.

Berniukai padavė vienas kitam savo dėžutes. Timiui Karterio priešpiečiai patikdavo labiau negu jo paties. Jis kone kiekvieną dieną siūlydavo susikeisti.

Autobusas vėl sustojo ir įlipo dar trys mokiniai. Kameronas ir Isajas Benediktai tuoj pat klestelėjo ant sėdynių priešais Timį ir Karterį.

Kameronas atsisuko į juos ir susijaudinęs paskelbė:

— Aš Kalėdoms gausiu žaidimų kompiuterį „Xbox 360“!

— Negali būti. — Timio akys suapvalėjo iš susižavėjimo ir pavydo. — Aš tokį irgi įrašiau į dovanų sąrašą, bet tėvai pasakė, kad per brangu.

— Ar tikrai žinai? — paklausė Karteris. Jis tikėjosi gauti šunį, kaip tėvai buvo žadėję, bet paaiškėjo, jog to nebus. Todėl buvo beveik įsitikinęs, kad Kameronas tik mano gausiąs tą žaidimų kompiuterį.

— Mama sakė, jeigu noriu „Xbox“, tai nieko kito ir negausiu.

— O Kameronui po eglute padėta tik viena dovana, — paaiškino jo jaunesnysis brolis Isajas.

— Ten gali būti ir apatiniai baltiniai.

Kameronas žvilgtelėjo į Karterį.

— Visai nejuokinga.

— O aš gausiu „PSP“, — pasigyrė Timis.

Karteris žinojo, kad tai delne telpantis elektroninis žaidimas, visų vaikų svajonė.

— Nuostabu.

Visi berniukai sužiuro į Karterį.

— O ką tu gausi Kalėdoms?

Jis gūžtelėjo pečiais, nenorėdamas pasakoti draugams, kad tėvai pasakė, jog jis negalės gauti tos vienintelės dovanos, kurios iš tikrųjų trokšta.

— Na, ko tu prašei? — pasilenkė per sėdynės atlošą Isajas.

Karteriui patiktų ir kompiuteris, ir „Xbox“, bet jo šeimai tokie daiktai buvo neįkandami. Jis nuleido galvą ir sukuždėjo:

— Aš prašiau šuns. — Ir pajuto, kaip sugniaužė gerklę.

— Kokio?

Karteris nebuvo išrankus.

— Rudo, — atsakė jis. Juk jeigu žada savo šunį pavadinti Rudžiu, tai jo gaurai turi būti rudi. — Vidutinio dydžio, kad galėtų bėgioti, atnešti daiktus ir daryti, ko bus išmokytas.

Močiutė Parker turi mažą garbanotą šuniuką, mažutį pudelį. Močiutei Siužete kuo puikiausiai tinka kaip kambarinis šuniukas, bet Karteris svajojo ne apie tokį šunį. Dieną, po pamokų ir savaitgaliais juodu žaistų lauke. O naktį jis galėtų miegoti Karterio kambaryje, ant kilimo šalia lovos. Šunys taip daro. Miega šalia savo šeimininko. Rudis miegotų toje vietoje, kur Karteris klūpojo ir meldėsi.

Užsimerkęs Karteris įsivaizduodavo savo šunį didelėmis minkštomis ausimis ir rausvu liežuviu, kurį jis bėgdamas iškiša. A, tiesa, norėtų patinėlio. Kalytė irgi gerai, bet Karteriui labiau patiktų patinėlis.

— Tu gausi šunį? — paklausė Kameronas.

Karteris pagalvojo.

— Iki Kalėdų nesužinosiu, — sumurmėjo.

— Tėvai nori tave priversti laukti?

Jis linktelėjo nesiryždamas sakyti tiesos.

— Jau geriau ir aš būčiau paprašęs šuns! — liūdnai tarė Timis.

— Rudis galės būti mūsų abiejų, — pasiūlė Karteris ir tik tada prisiminė, kad nebus jokio Rudžio.

— Galės?

— Žinoma, — patikino Karteris draugą.

Timis nusišypsojo parodydamas dantis su švarple. O kai autobusas privažiavo prie mokyklos, jie iššoko ir kartu nuskubėjo į vidų.

Mokytoja stovėjo koridoriuje prie klasės durų. Kai berniukai priėjo arčiau, Timis garsiai išpyškino:

— Ponia Jensen! Ponia Jensen! Spėkite, kas bus! Karteris Kalėdoms gaus šunį.

Mokytojai sužibo akys.

— Ak, Karteri, kaip nuostabu. Ar jau parinkai jam vardą?

— Rudis.

Ji pritariamai linktelėjo.

— Puikus vardas šuniui.

Karteris stengėsi šypsotis, tačiau iš nerimo pradėjo mausti pilvą. Ką reikės daryti, kai draugai sužinos, kad jis jokio Rudžio neturi? Geriau jau būtų nieko nesakęs Timiui.

— Karteris žadėjo leisti man žaisti su jo šunimi.

Ponia Jensen nusišypsojo.

— Labai gerai, kad negaili draugui. Didžiuojuosi tavimi, Karteri. — Tai tarusi ji apsisuko ir nuėjo į klasę, palikdama draugus laukti koridoriuje.

Per aritmetikos pamoką Karterio mintys sukosi vien apie tai, ką po Kalėdų pasakys draugai, nes šuns jis neturės. Jokiu būdu nereikėjo meluoti. Pilvą pradėjo varstyti skausmai — kaip visada, kai nepasakydavo teisybės.

Sulaukęs pertraukos Karteris priėjo prie mokytojos staliuko, laikydamasis už pilvo. Pamokas jis praleisdavo retai. Tiesą sakant, nė vienos dienos nesėdėjo namuose.

— Ar blogai jautiesi, Karteri? — švelniai ir rūpestingai paklausė ponia Jensen. Visai kaip mama.

— Man skauda pilvą.

Ji pridėjo ranką jam prie kaktos, paskui nuvedė žemyn, į slaugytojos kabinetą. Ponia Viver buvo maždaug tokio pat amžiaus kaip Karterio močiutė ir visiškai pražilusi. Kol matavo jam temperatūrą, ji visą laiką raminamai kalbėjo. Paskui pažiūrėjo į termometrą, pasakė, kad karščio jis neturi, ir pasiūlė truputį pagulėti ant kušetės.

Karteris pamėgino užmigti, bet negalėjo liautis galvojęs. Po kelių minučių jis atsisėdo, išsiblaškęs dirstelėjo pro kabineto langą — o ten pamatė...

Šunį.

Mokyklos kieme buvo šuo — lygiai toks, kokį Karteris įsivaizdavo. Didelėmis minkštomis ausimis. Kaip tik tinkamo dydžio. Jis šokinėjo ant mokinių, o paskui vaikėsi kamuolį. Buvo liesas ir purvinas, bet Karteris iš karto pamatė, kad tai geras šuo.

Kaip tik tokio šuns Karteris ir norėjo. Tik jo kailis buvo ne rudas, o tamsus, gauruota uodega aplipusi purvu, bet šuo vis tiek ją smarkiai vizgino. Stebint, kaip kiti vaikai žaidžia su šunimi, Karteriui praėjo pilvo skausmas.

— Negalėjau prisiskambinti tavo mamai, — grįžusi pasakė ponia Viver.

— Aš jau geriau jaučiuosi, — sumurmėjo Karteris.

— Nori grįžti į klasę?

Jis linktelėjo. Kaip tik tada nuaidėjo skambutis, skelbiantis pertraukos pabaigą. Jeigu per pietų pertrauką šuo tebebus kieme, Karteris galės su juo pažaisti. Berniuką apėmė džiugesys. Vos galėjo sulaukti ilgosios pertraukos.

Priešpiečius Karteris suvalgė rekordiniu greičiu ir tuoj pat, nė palto neužsisagstęs, išbėgo į lauką. Timis liko aptarinėti su Isajumi šventinių planų ir gardžiuotis Karterio šokoladiniais sausainiais. Lauke į veidą smogė šaltas, aštrus vėjas, bet Karteris nekreipė dėmesio. Kieme vaikų buvo nedaug, tačiau atklydėlis šuo tebebuvo, jis vaikštinėjo aplinkui, kažką uostė nuleidęs nosį prie pat žemės. Pamatęs Karterį šuo tuoj pat pribėgo prie jo ir pakėlęs galvą pažvelgė tamsiomis maldaujančiomis akimis.

— Sveikas, bičiuli, — tarė Karteris ir priklaupė ant vieno kelio. Ištraukęs iš kišenės „Twinkie“ nuplėšė popierių ir sušėrė pyragėlį šuniui.

Priklydėlis dviem kąsniais surijo „Twinkie“. Vargšelis buvo išbadėjęs. Dabar Karteris ėmė gailėtis, kad suvalgė priešpiečius. Būtų galėjęs viską atiduoti naujajam draugui. Kurį laiką mąstęs jis nuskubėjo atgal į mokyklą. Iš ryto sesutė skundėsi, kad vėl sumuštinis su žemės riešutų kremu. Jeigu jai to sumuštinio nereikia, Karteris paims. Ne pats valgys, o atiduos benamiui.

Kaip ir tikėjosi, sesutė buvo su savo draugėmis. Per priešpiečius ji suvalgė viską, išskyrus sumuštinį.

— Beile, — uždusęs kreipėsi į ją Karteris, — gal gali man atiduoti savo sumuštinį?

Mergaitė pašnairavo į jį.

— O kur tu dėjai savąjį?

— Atidaviau Timiui.

Beilė kiek padvejojo.

— Norėjau suvalgyti tą sumuštinį.

— Ne, nenorėjai. Klausyk, Beile, man jo reikia.

— Ką aš už jį gausiu? — paklausė mažylė.

Karteris neturėjo laiko kalboms. Jeigu tuojau pat neišbėgs į lauką, su šunimi, ko gero, įsigeis susidraugauti kitas vaikas. Arba šuo gedi išbėgti iš mokyklos kiemo.

— Šeštadienio rytą leisiu žiūrėti per televizorių, ką tik norėsi.

Mergaitė išplėtė akis. Puikiai žinojo, kad tai labai geras pasiūlymas. Jie turėjo tik vieną televizorių ir mama liepė paeiliui rinktis programas.

Beilei patiko mergaitiškos pasakėlės, o Karteris žavėjosi veiksmo filmų herojais.

— Visą šeštadienio rytą?

Berniukas linktelėjo. Beilė patenkinta nusišypsojo ir įteikė jam sumuštinį.

Pačiupęs jį Karteris išskuodė į lauką. Dabar žaidimų aikštelė buvo pilna vaikų, tačiau pamatęs bičiulį šunelis pasileido prie jo per visą aikštelę.

Karteris vėl priklaupė ant kelio. Nubraukė šuniui nuo akių purvinus gaurus ir bjauriai išsitepė rankas, bet nekreipė dėmesio. Išsiėmęs iš kišenės sumuštinį perplėšė pakuotę ir padavė šuniui skanėstą. Duona išnyko taip pat greitai kaip ir „Twinkie“.

— To šuns nereikia šerti.

Karteris pakėlė galvą ir pamatė poną Nikolsoną, šeštosios klasės mokytoją, kuris per pietų pertrauką budėjo mokyklos kieme ir dabar susiraukęs žiūrėjo į jį.

— Aš dėl jo jau skambinau gyvūnų karantino tarnybai.

— Ne! — Karteriui nejučia išsiveržė protesto riksmas. Jis nenorėjo, kad toks draugiškas šuo patektų į prieglaudą.

— Žaidimų aikštelėje jam ne vieta.

— Jis labai mielas šuo.

Ponas Nikolsonas nei sutiko, nei prieštaravo.

— Kad daugiau nematyčiau, kaip šeri tą šunį. Supratai?

Karteris linktelėjo. Mokytojas nesakė, kad negalima šerti to šuns. Jis tik sakė nenorįs matyti, kaip šuo šeriamas.

Mokytojui nuėjus spręsti kelių šeštos klasės mokinių konflikto Karteris patapšnojo šuns snukį.

— Viskas gerai, bičiuli. Aš tau atnešiu maisto. Rytoj ateisi?

Benamis žiūrėjo į Karterį raiškiomis rudomis akimis tarsi sakydamas, kad jo lauks.

Pakeliui į klasę Karteris nusiplovė rankas. Šuo klaidžioja jau tikriausiai nežinia kiek laiko. Jis baisiai purvinas ir atrodo vienišas. Karteriui dėl jo sugėlė širdį. Benamiui šuniui, kaip ir kiekvienam padarui, reikia gerų namų ir šeimos. Dabar Karteris labiausiai susirūpino, kad gyvūnų karantino tarnyba nesugautų šuns, kol jis sugalvos, kaip parsivesti jį į savo namus.

Pirmiausia reikės išaiškinti tėčiui, kad šitas šuo — ne mažiukas, o suaugęs, ir jam reikia namų. Be to, jo išlaikymas negali daug kainuoti. Juk yra pats paprasčiausias šuo. Gal net paskiepytas.

Tą vakarą Karteris negalėjo ramiai sėdėti prie stalo. Daugiau apie nieką nepajėgė galvoti, tik apie šunį mokyklos kieme, visiškai vieną šaltyje ir tamsoje. Norėjo tuoj pat parsivesti jį namo. Jaudinosi, kad šuniui ten gal nesaugu arba kad gyvūnų karantino tarnybos darbuotojai gali jį išvežti į prieglaudą. Gal tai ne taip jau ir blogai, nes kokie nors žmonės gali pasiimti. Tik tiek, kad Karteris pats nori to šuns.

— Karteri, valgyk, — priminė jam tėtis. Berniukas tik spoksojo į lėkštę. Spagečius jis labai mėgo. Mama jų paruošė specialiai jam. O dabar Karteris nepajėgė nė kąsnio nuryti, tik šakute stumdė po lėkštę. Jam reikėjo sugalvoti, kaip nemačiom paimti iš lėkštės mėsos kukuliukus ir paslėpti kur nors iki ryto.

— Kaip sekėsi mokykloje? — paklausė mama. To ji klausdavo kiekvieną vakarą.

— Gerai, — sumurmėjo Karteris. — Buvo suskaudęs pilvas, bet praėjo.

— Karteris mokyklos kieme šėrė šunį ir prisidarė nemalonumų. — Beilė vos sulaukė progos jį apskųsti.

Karteris iš kitos stalo pusės įsmeigė akis į seserį.

— Kieno ten šuo? — susiraukė tėtis.

— Niekieno, — gūžtelėjo pečiais Karteris.

— Valkataujantis?

Karteris vėl nuleido akis į lėkštę.

— Tikriausiai.

— Jis baisiai nešvarus, kailis purvinas, o Karteris jam davė sumuštinį ir glostė, kol ponas Nikolsonas uždraudė.

— Ak, Karteri, — sukuždėjo mama.

Tėvas papurtė galvą.

— Nenoriu, kad parsivestum į namus tą šunį, Karteri. Supratai?

— Gerai.

— Aš kalbu rimtai, — griežtai perspėjo tėvas. Karteris sunkiai nurijo seiles, stengdamasis sulaikyti ašaras.

— Ar galiu eiti nuo stalo? — paklausė jis. Mama švelniai uždėjo delną jam ant rankos.

— Taip, gali.

Karteris nuėjo į miegamąjį, kuris priklausė jiems abiem su seserimi, ir nenusirengęs krito skersai lovos. Įsikniaubė į pagalvę ir meldėsi, kad kitą dieną šunį rastų ten pat.

9

Susinėrusi rankas ant kutinės ir trepsėdama koja Mersė įtariai žvelgė į Širlę.

— Juk tu atvedei tą šunį į mokyklos kiemą? — paklausė rodydama į gyvulį, kuris miegojo smėlio dėžėje, galvą padėjęs ant ištiestų letenų.

Įsitaisiusi ant sūpuoklių tolimiausiame kiemo pakraštyje Širlė ryžtingai papurtė galvą.

— Tikrai neatvedžiau. Neįsivaizduoju, iš kur jis atsirado. Patikėkite manimi, jei norėčiau parūpinti Karteriui šunį, atvesčiau ne tokį nususėlį.

Mersė ja nepatikėjo.

— Pirmiausia, mano nuomone, baisiai negerai, kad tas benamis šuo šiandien pasirodė mokyklos kieme.

Ji gerai žinojo, jog Širlė myli gyvulėlius, kad ir kaip niekinamai atsiliepė apie šitą šunį.

— Aš sutinku su Merse, — tarė Gudnesė ir atsistojusi šalia Mersės ėmė trepsėti pėda tokiu pat ritmu.

— Nežiūrėkite į mane šitaip, — sumurmėjo Širlė. — Karteriui negalima turėti šuns. Tai jau nuspręsta. Judvi žinote, kad aš negaliu kištis į įvykių eigą. Karterio tėvui baisiai nesmagu, bet juk jis labai aiškiai pasakė, jog sūnus negalės laikyti šuns. Kodėl turėčiau viską dar labiau apsunkinti?

— Tikrai, kodėl ji turėtų? — sutiko Gudnesė ir pasisukusi pažvelgė į Mersę.

— Nežinau, bet, kaip jau sakiau, man visas šis reikalas kelia įtarimą.

Širlė nušoko nuo sūpuoklių ir nusibraukė nuo rankų sniegą.

— Jei kalbėsime apie tai, kas kelia įtarimą, tai man atrodo keista, kad Betė ir Piteris taip dera vienas kitam.

Gudnesė kilstelėjo rankas.

— Nežiūrėkite į mane šitaip. Aš čia visai niekuo dėta. Jie prieš šešis mėnesius pradėjo bendrauti virtualiojoje erdvėje. Pamenate?

— Teisingai, — sutiko Mersė. — O kol judvi nepradėjote stebėtis, kaip čia nutiko, kad Haris ir Rozalė susidūrė su Liuse Menard, priminsiu, jog tai jau paaiškinau.

— Tikiuosi, Betei ir Piteriui viskas gerai susiklostys, — svajingai ištarė Gudnesė.

— O kodėl turėtų susiklostyti blogai?

— Jie abu tokie užsispyrę. Ir įsibauginę. Juos reikia gerokai stumtelėti reikiama kryptimi.

— Gudnese! — išsigando Širlė. — Apie tai nė negalvok. Mūsų darbas — žmones šio to išmokyti. O apsispręsti turi jie patys. Ir surasti geriausią išeitį.

— Patys turi surasti geriausią išeitį? — Mersė nenorėjo kalbėti sarkastiškai, vis dėlto jos žodžiai nuskambėjo pašaipiai. Nenuginčijami faktai liudijo, kad žmonės — apgailėtina giminė. — Gal galima jums priminti, jog žmonės klajojo po dykumą keturiasdešimt metų, nors tą atstumą buvo galima nesunkiai įveikti per tris mėnesius?

— Jošua su saviškiais septynis kartus apėjo Jerichoną, ieškodamas pagrindinių miesto vartų, — kraipydama galvą pridūrė Gudnesė.

Širlė susiraukė.

— Judvi gerai žinote, kad tam buvo rimtų priežasčių.

— Tai tiesa. Tačiau pripažink, kad žmonių elgsena anaiptol ne visada leidžia jais žavėtis.

Širlei teko su tuo sutikti, nors ji aiškiai buvo nepatenkinta.

— Žmonėms reikia pagalbos, — neatlyžo Mersė.

— Mūsų pagalbos.

Tačiau Širlė vis tiek nenusileido:

— Bet Gabrielius...

— Jis nesužinos, — užtikrintai pertraukė ją Mersė. — Mes dirbsime patyliukais. Tik truputį stumtelėsime, kai tikrai reikės. Jeigu nenorime, kad Gabrielius mūsų nebeišleistų į Žemę, turime būti išradingos.

— Išradingos, — pakartojo Gudnesė. — Ką nori tuo pasakyti?

— Visų pirma, akivaizdu, kad tau reikia įsikišti į Betės ir Piterio gyvenimą.

— Įsikišti?

— Taip, — patvirtino Mersė. Buvo nesuprantama, kodėl ji turi viską aiškinti kitoms Maldų ambasadorėms. — Argi tu man nesakei, kad jie dar nesitarė susitikti?

— Na, taip...

— O dėl kokios priežasties?

Gudnesė nejaukiai pasimuistė.

— Na, kaip jau sakiau, jie bijo...

— Ko bijo? — paklausė Mersė. — Ar manai, kad bijo nusivilti?

— Taip gali nutikti, — linktelėjo galvą Gudnesė. — Bet sutinku, padėti jiems reikia. Kai anąkart žvilgtelėjau į Betę, ji buvo labai nusiminusi. Tarp jųdviejų su Piteriu viskas klostėsi kuo puikiausiai, tik staiga jis be jokios aiškios priežasties nustojo jai rašyti.

— Ar tu gali ką nors padaryti?

— Aš... Taip, be abejo. — Jos žvilgsnis neramiai lakstė po kiemą. — Gaila, šiuo metu dar nežinau ką, bet sugalvosiu.

— Širle, — kreipėsi Mersė į buvusį angelą sargą.

— Jūsų kvietimu prisistatau. — Ji stovėjo tiesi, pasitempusi lyg kareivis, tvarkingai prispaudusi sparnus ir suglaudusi kojas. Mersei toptelėjo, kad Širlė iš jos tikriausiai šaiposi.

— Kaip tu ketini padėti Karteriui? — paklausė ji.

Širlės pečiai bejėgiškai nusviro.

— Pasirūpinsiu, kad rytoj rytą, kai jis ateis į mokyklą, šuns niekur nebūtų matyti.

— Manai, Karteriui taip bus geriausia? — paklausė Mersė. Jai gėlė širdį dėl šio mažo berniuko.

Širlė nenorom linktelėjo galvą.

— Tėvas pasakė Karteriui, kad jie jokiu būdu negali laikyti šuns. Aš neturiu kitos išeities.

Visos trys susimąstė apie nesėkmingai susiklosčiusias aplinkybes.

— Gal man reikėtų nukreipti Karterio tėvą į kitą darbą su didesniu atlyginimu, — svarstė Širlė.

— Nebloga mintis, — pritarė Mersė.

Gudnesė atsisuko į ją.

— O kaip dabar Haris? — paklausė.

Ak, taip. Haris ir Rozalė.

— Šiandien po pietų jie aplankė Liusę Menard ir pasivaikščiojo po globos namų kompleksą.

— Ir ką nusprendė? — paklausė Širlė.

— Eime drauge ir viską sužinosime, — pasiūlė Mersė.

Visos trys bičiulės nusileido Riešutmedžių alėjoje palei 23-iuoju numeriu pažymėtą namą, kur prie pietų stalo vienas priešais kitą sėdėjo Haris ir Rozalė.

— Net nustebau, kad tiek daug mūsų draugų persikėlė į „Laisvės sodą“, — tyliai ištarė Rozalė, žiūrėdama į savo lėkštę su konservuotu vištienos troškiniu.

Ji atrodė giliai susimąsčiusi ir Hario viltys sustiprėjo. Apsilankymas „Laisvės sode“ praėjo netgi geriau, nei jis tikėjosi. Rozalė ten sutiko tris geras savo drauges, su kuriomis pastaraisiais metais nebesimatydavo. Visos jos ragino juos persikelti ir įsilieti į „Laisvės sodo“ bendruomenę.

— Ar pastebėjai, kad dauguma žmonių apgailestavo nepersikėlę į globos namus anksčiau?

Haris manė, jog žmona ims purkštauti. Rozalė stengėsi neparodyti, kokį didelį įspūdį jai padarė tenykštės gyvenimo sąlygos, tačiau Haris suprato.

— Labiausiai man patiko, kad ten tiek daug visokiausios veiklos, — sumurmėjo Rozalė.

Haris sutiko. Ir jam tai padarė didelį įspūdį. Ir pradžiugino, nes suprato, kad jam mirus Rozalė turės su kuo bendrauti. Ir vis tiek nuliūdo pagalvojęs, jog teks palikti žmoną. Jis stengėsi kuo mažiau galvoti apie mirtį, tačiau žinant apie jos nenumaldomą artėjimą tai buvo nelengva.

Stengdamasis nerodyti per daug entuziazmo dėl globos namų Haris linktelėjo.

— Dieve mano, — džiugiai ištarė Rozalė, — ten žmonės kiekvieną dieną turi ką veikti.

Haris vėl linktelėjo ir įsidėjo į burną dar šaukštą troškinio.

— Ar atkreipei dėmesį į pietų valgiaraštį? — paklausė Rozalė. Pastebėjusi valgiaraštį ant valgomojo durų ji perskaitė tris ar keturis kartus. O paskui išklausinėjo Liusę. Stipriausiai jie valgydavo vidurdienį, o apie penktą būdavo patiekiama lengvesnio maisto. — Tik pamanyk, jie galėjo rinktis iš dviejų sriubų, dar buvo salotų, žuvų, vištienos ir netikro zuikio. Liusė sakė, kad kiekvieną dieną valgiaraštis kitoks!

— Ir aš užmečiau akį, — atsargiai prisipažino Haris. Vienas dalykas buvo garantuotas: „Laisvės sodo“ gyventojai nevalgo konservų, nebent patys užsimanytų. Tačiau jis nenorėjo kalbėti apie tai, kas ir taip akivaizdu.

Rozalė padėjo šaukštą.

— Hari, — neryžtingai pradėjo ji, — nežinau, ar pastebėjai, bet aš pradedu nuolat ką nors pamiršti. — Šiek tiek padvejojusi ji bandė tai paaiškinti: — Ėmiau galvoti, ar tik taip yra ne dėl to, kad mano protas nebeturi tiek veiklos kiek kadaise.

— Liusė sakė, jog ir jai taip buvo, — Haris priminė žmonai šiandieninį pokaitį globos namuose. — Pameni, ji sakė vėl pradėjusi bendrauti su kitais žmonėmis ir tapusi nebe tokia užmarši?

Rozalė truputį pagalvojo.

— Ji tikrai taip sakė, ar ne?

Hariui toptelėjo, kad reikia būti atsargiam ir nepasakyti per daug arba per anksti. Rozalė išpūtusi akis stebėjo tenykštį gyvenimą. O kad daug jų draugų ten jau persikėlė — irgi tik į gera.

— Liusė minėjo, jog butukas šalia jos šiuo metu tuščias, — lyg tarp kitko pasakė Haris ir laukė, kaip ji sureaguos. Kol žmona šnekučiavosi su draugėmis, Haris buvo nuėjęs pas administratorę išsiaiškinti, ar jie galėtų gauti tą butuką. Žinoma, jis tokių dalykų neketino spręsti iš pradžių nepasikalbėjęs su Rozale, tačiau matė, kad ji jau supranta, jog toks žingsnis būtų išmintingas.

Rozalė pažvelgė į jį tokiu pat žvilgsniu kaip anuomet, kai jie sumanė pirkti šį namą. Jai čia labai patiko, o Haris ją mylėjo. Būtų pajudinęs dangų ir žemę, kad tik nupirktų namą, kurio ji taip troško.

— Ar tu tikrai manai, jog turime apleisti savo namus, Hari?

Jam buvo labai nesmagu, kad tenka šito imtis.

— Kaip minėjau, tvarkytis šiame sename name man jau per sunku.

Rozalė pamažu nuleido akis ir prisipažino:

— Man taip pat.

Žmona pirmą kartą atvirai prisipažino, kad senatvė ima slėgti ir ją. Hariui tai buvo milžiniškas žingsnis į priekį.

— Reikia pasitarti su dukromis, — atsargiai priminė ji.

— Gerai sakai.

Jaunesnioji dukra žadėjo Kalėdas praleisti su jais, o Lorena su šeima ketino atvažiuoti tuoj po šventės. Abi dukterys pritarė Hariui. Kaip ir jis, jos suprato, kad persikelti į globos namus būtina, tik nežinojo, kaip tai skubu.

Haris žinojo: jeigu Rozalė nuspręs aptarti padėtį su Lorena arba Dona, dukros ją tikrai įtikins, jog reikia žengti šį žingsnį. Jautė, kad tai tik laiko klausimas. Su Dievo pagalba viskas stos į tinkamas vėžes...

— Bet aš nenoriu tokių dalykų aptarinėti per Kalėdas, — pareiškė Rozalė. — Negali būti nė kalbos apie kraustymąsi, kol baigsis šventės.

— Rozale, ten yra tik vienas butukas, — neiškentė Haris. — Jei neįteiksime administratorei rankpinigių čekio, jis gali atitekti kitiems.

— Tegul, — sutiko Rozalė neatkreipusi dėmesio, kad Haris jai nežinant tikriausiai kalbėjosi su administratore.

— Ponia Goldsmit man sakė, jog tuo butuku dar kažkas domisi, — staiga išsigandęs pridūrė Haris. Jeigu jie nepaskubės, butukas gali atitekti kitai porai.

— Nieko keista, kad taip sakė, — nė nemirktelėjusi pareiškė Rozalė. — Ji turi taip kalbėti. Kas jau kas, o tu turėtum žinoti, kas sakoma, kai nori ką nors parduoti.

Harį apėmė neviltis.

— Bet, Rozale...

— Hari, brangusis, nesirūpink taip smarkiai. Jeigu to butuko neliks, vėliau atsiras kitas.

Hariui neliko nieko kito, tik sutikti. Arba papasakoti jai, ką sakė daktaras Snelgrovas.

— Aš asmeniškai norėčiau viską sutvarkyti prieš Kalėdas.

— O kodėl negalime palaukti? — nesuprato Rozalė. — Koks skirtumas, anksčiau ar vėliau?

— Tikriausiai tu teisi, — nenorom sutiko Haris. — Iš tikrųjų tai nesvarbu.

Tai buvo svarbu, tik jam širdis neleido pasakyti žmonai visos tiesos.

Haris pakilo nuo stalo ir siekė vaikštynės, nors ir baisiai jos nemėgo. Tas nelemtas daiktas — tikras nesusipratimas, bet šiuo metu jam būtinai reikalingas.

— Dukros galėtų mums padėti persikraustyti, kol bus čia, — pasiūlė Haris, sėsdamasis į savo krėslą.

— Tik ne per Kalėdas, Hari. Labai prašau, brangusis. Nenoriu per šventes jų to prašyti.

Jis linktelėjo. Daugiau nebekalbės apie tai. Bent šį vakarą.

— Prasti reikalai, — be užuolankų pareiškė Širlė.

— Rozalė nori kiek palaukti ir Kalėdas atšvęsti savo namuose.

Mersė nebežinojo, ką daryti.

— Nieko gero iš to neišeis.

— Kodėl? — atsisuko į ją abi bičiulės.

Prislėgta kaip niekad Mersė atsiduso.

— Todėl, kad tada Haris jau bus Danguje.

10

Susiradusi staliuką pilnoje lankytojų Nordstromo kavinėje Džoisė Fišer laukė dukters. Kai Betė pasirodė, motina pamojo ranka, kad ji pastebėtų.

Betė jautėsi puikiai ir net labai norėdama nebūtų galėjusi paslėpti pakilios nuotaikos.

— Labas, mama, — tarė ji ir suspaudė motiną glėbyje.

— Aš neatsiklaususi užsakiau priešpiečius ir tau, brangioji. Paėmiau po dvi porcijas to, ką mes paprastai užsisakome.

— Gerai, — linktelėjo Betė. Aišku, ji mielai būtų paragavusi ko nors naujo, užuot valgiusi įprastinę dienos sriubą ir sumuštinį su kalakutiena. Tačiau priešpiečiams turėjo tik valandą, todėl neprieštaravo.

Nusivilkusi paltą Betė užmetė jį ant kėdės atlošo.

— Tu tiesiog švyti. Kas atsitiko? — Betei pasirodė, kad mama tuoj ims iš džiaugsmo trinti rankas. — Tai dėl to jauno vyriškio iš internetinio žaidimo?

— Mes žadame susitikti.

Betė pati nesusigaudė, kas nutiko, tačiau padėtis visiškai pasikeitė. Kai jau buvo praradusi viltį, jog jie pamėgins pasinaudoti proga ir suartėti, Piteris žengė žingsnį į priekį. Ji iškart pajuto pokyčius, nors nesuprato jų priežasties.

Praėjusį vakarą jie prisijungė prie žaidimo „World of Warcraft“ ir netrukus vėl pradėjo vienas kitam siuntinėti žinutes. Iš pradžių nebuvo nieko ypatingo — paprasčiausiai šnekučiavosi. Tik staiga lyg perkūnas iš giedro dangus trenkė jo prisipažinimas.

— Piteris išsiskyręs, — pranešė motinai Betė.

— Ką gi, brangioji, tu taip pat.

— Žinau... Bet ne tai svarbiausia. Mudu su Piteriu apie tai kalbėjomės.

— Telefonu?

— Ne, ne, internetu. Mes kol kas tik taip bendraujame.

Motina susiraukė, bet nusprendė nieko nesakyti, nors ant liežuvio galo jau sukosi ne viena pastaba.

— Pasakok toliau, — paragino dukrą. — Noriu išgirsti viską.

— Na, — noriai pradėjo Betė, — jis man pasakė, kad prireikė nemažai laiko, kol apsiprato su skyrybomis, bet dabar jau yra pasiruošęs ramiai gyventi toliau.

— Kiek jau laiko? — paklausė motina. — Turiu omenyje — prieš kiek laiko jis galutinai išsiskyrė?

Betė susiraukė. Mama teisi: tai svarbus klausimas.

— Aš nepaklausiau.

— Reikėjo paklausti, brangioji. Jeigu praėjo mažiau kaip metai, gal būtų geriau neskubėti ir elgtis atsargiai. — Bet, matyt, tuoj ėmė gailėtis davusi tokį patarimą ir papurtė galvą. — Klausyk tik savo širdies. Nekreipk dėmesio, ką aš sakau.

Betė ciniškai pagalvojo, kad ji taip kalba dėl lažybų su tėvu. Motinai nesvarbu, Piteris gali būti net Frankenšteino monstro brolis, tik tegu pasirodo.

— Tu labai nori, kad jis ateitų per Kalėdas, tiesa?

Motinai nušvito akys.

— Ar galima to tikėtis?

Betė gūžtelėjo pečiais. Nepaisant tėvų lažybų — o Betei atrodė, kad mama nusipelnė pralaimėti — jai patiktų Kalėdas praleisti drauge su Piteriu. Norėjo jį pakviesti, bet to būtų per daug — negi siūlysi pasisvečiuoti vyriškiui, kurio dar nesi nė mačiusi. Viskas priklausys nuo šio savaitgalio.

Motina nekantriai mostelėjo ranka.

— Tu jam pasakei, kad irgi esi išsiskyrusi?

— Taip, žinoma. O paskui pradėjome kalbėtis taip greitai, kad mano pirštai nespėjo vytis minčių.

Piterį smarkiai įskaudino žmona, išspirdama jį ir iš namų, ir iš savo gyvenimo. Tai buvo skausminga ir žiauru, jis sunkiai išgyveno santuokos griūtį.

Betė jį suprato. Ir ji sielvartavo, kai santuoka suiro. Kalbėdamiesi jie ne kartą minėjo, dėl ko apgailestauja ir ko nepadarė, kad išgelbėtų savo santuokas. Iš kelių smulkmenų) kurias atskleidė Piteris, Betė nusprendė jo žmoną buvus šaltą ir apsukrią būtybę.

Apie Džoną ji kalbėjo taip, kaip su niekuo nebuvo kalbėjusi, net ir su savo tėvais. Tarsi joje būtų trūkęs pūlinys ir iššvirkštęs viską, kas susikaupė — sekinantį skausmą dėl skyrybų.

Juodu pamiršo žaidimą ir tik kalbėjosi. Jau po vidurnakčio Piteris priminė, kad jiems abiem iš ryto reikės eiti į darbą. Betė nenoromis atsijungė.

— Ką dar jis pasakė? — paklausė motina. — Ar tu jam pasakei, kad tikrasis tavo vardas — Meribetė?

— Nesakiau! — riktelėjo ji susierzinusi, kam mama klausia tokių niekų. — Nė tu jam nesakyk.

— Tai vis dėlto pakvietei jį Kalėdoms? — nežmoniškai patenkinta paklausė motina.

— Ne... kol kas dar ne.

Betės optimizmas buvo ženklas, kad ji patenkinta tuo, kaip klostosi reikalai su Piteriu. Nuo koledžo laikų, kai susipažino su Džonu, joks kitas vyras jos taip nedomino. Piteris grąžino jai viltį. Gal ir nieko iš to neišeis, tačiau ji pagaliau ryžosi surizikuoti. Norėjo pabandyti dar kartą.

Jiedvi pasiėmė nuo stumdomo staliuko savo priešpiečius ir Betė galėjo atsikvėpti: nepaliaujami motinos klausimai išseko. Ji ėmė valgyti brokolių sriubą su grietine ir kurį laiką jiedvi tylėjo, kol pokalbis vėl ėmė suktis apie Piterį.

— Juk tu žadi supažindinti jį su savo šeima? — viltingai nusišypsojo mama, pakėlusi prie burnos sumuštinį su kalakutiena.

— Jeigu viskas klostysis sėkmingai, — linktelėjo Betė. — Mudu su Piteriu daug kuo panašūs.

— Kaip puiku, brangioji.

Nuo minties, kad pagaliau viskas stos į savo vietas, Betei kone svaigo galva.

— Nė nesvajojau, jog po šitiek mėnesių imsime bendrauti kaip dabar.

— Kaip manai? — Betės motina akimirką tylėjo. — Kada susitiksite? — pagaliau paklausė ir nespėjus jai atsakyti pridūrė: — Tikiuosi, netrukus.

— Ar rytoj tau atrodo netrukus?

— Šeštadienį? Bet maniau, kad judvi su Heide važiuojate į Levenvortą.

— Važiuojame.

— Tai ten susitiksite su Piteriu?

Betė linktelėjo. Paaiškėjo, kad Piteris — romantikas iki kaulų smegenų, nors tikriausiai pats niekada to nepripažintų. Jis norėjo susitikti tuojau pat. Pasiūlė šeštadienį kartu papietauti, o Betė prisipažino tuo metu būsianti Levenvorte. Piteris nė nemirktelėjęs pasiūlė susitikti ten.

— Ar tai įmanoma, jei net nežinai, kaip jis atrodo? Varge mano, Bete, ar bent įsivaizduoji, kokios ten minios žmonių, ypač šiuo metų laiku?

— Mes viską apsvarstėme. Heidė su Semu ir sūnumi, o su jais ir aš važiuosime traukiniu ir...

— Piteris prieis prie jūsų traukinyje? — pertraukė mama.

— Ne visai. Traukinio bilietai išpirkti jau prieš kelias savaites, todėl Piteris važiuos autobusu. Mes ten nuvažiuosime vienuoliktą, o jis — žiūrint, koks pasitaikys oras — apie dvyliktą.

— Traukiniai amžinai vėluoja.

— Na, tu vis ko nors prasimanai.

— Nieko aš neprasimanau, — atkirto motina. — Deja, lyg tyčia esu realistė.

— Mes viską apgalvojome, mama. Žinai, autobusai kartais irgi vėluoja.

— Taip, pasitaiko.

— Mudu susitiksime ketvirtą valandą miesto centre, prie apžvalgos aikštelės.

— Kodėl ne anksčiau?

Betė atsiduso.

— Ar jau pamiršai, kad važiuoju praleisti dienos su Heide? Be to, jeigu nieko gero neišeis...

— Puiku, — supratingai tarė Džoisė. — Betgi kaip jūs vienas kitą atpažinsite?

Betė papasakojo, ką jie sumanė. Piteris laikys rankose vieną ilgakotę rožę, o ant galvos bus užsidėjęs beisbolo kepuraitę su „Seahawks“ emblema. Ji vilkės tamsiai mėlynu vilnoniu paltu, bus su raudona megzta kepuraite ir tokiu pat šaliku.

Jiems nebus sunku vienam kitą surasti. Tada kartu pažiūrės eglutės įžiebimo ceremoniją. Betės traukinys išvažiuos pusę septynių, o Piterio autobusas — netrukus. Jie kartu praleis tik porą valandų. Tiek laiko nesunku ištverti, ar susitikimas klostysis sklandžiai, ar ne. Jis nesakė, tačiau Betei kažkodėl atrodė, kad jeigu viskas bus gerai, Piteris pasiūlys vėl susitikti sekmadienį.

— Tu kalbi taip, lyg turėtum didžiausių vilčių, — pasakė motina.

— Taip ir yra. — Betė jautė, jog jiems pavyks.

— O jeigu... jeigu Piteris ne toks gražus, kaip tu įsivaizduoji? — nuoširdžiai susirūpinusi paklausė motina.

— Man tai nesvarbu.

Džonas buvo mirtinas gražuolis. Visos draugės jai pavydėjo. Tačiau netrukus Betė įsitikino, kad išvaizda beveik neturi reikšmės. Kur kas svarbiau būdas. Betei dabar atrodė, kad patraukliausi vyro bruožai — dora, garbingumas ir jautrumas.

— Tu taip sakai dabar, — įspėjo motina, — bet susipažinusi su juo gali pakeisti nuomonę.

— Galbūt. — Tačiau net ir pritardama mamai Betė buvo įsitikinusi, kad jos jausmai nepasikeis. Jeigu ko ir pasimokė iš anos santuokos, tai kad išvaizda gali būti apgaulinga. Džonas rūpinosi tik savimi, buvo egoistas, nejautė jokios atsakomybės... Nebuvo prasmės vardyti jo trūkumų, kurių devynios galybės.

Jiedvi baigė valgyti, o kadangi Betė dar turėjo šiek tiek laisvo laiko, abi nusprendė pasidairyti po vitrinas. Prieš Kalėdas Sietlas atrodė magiškas miestas. Betei labai patiko šventiška nuotaika: viskas išpuošta, pilna linksmų žmonių, skamba muzika. Jos sustojo pasiklausyti smuikininko, puikiai griežiančio „Tyli naktis“ melodiją, o aplink zujo žmonės, nešini rankinėmis ir paketais. Šaltas vėjas tvilkė veidą ir Betė pažvelgė aukštyn — ar nepradės snigti. Ji žingsniavo guviai ir pirmą kartą po daugybės metų džiugiai laukė artėjančių Kalėdų.

Ne vien motina pastebėjo, kad Betės nuotaika pasitaisė. Kai grįžo į darbą, Loidas — advokatas, kuris papasakojo apie žaidimą „World of Warcraft“ — žvilgtelėjo į Betę ir šypsodamasis pareiškė:

— Tu kažkodėl atrodai nepaprastai laiminga.

— Aš ir esu laiminga, — mįslingai atsiliepė Betė.

Po darbo Betė nuskubėjo namo. Vos peržengusi slenkstį prisijungė prie žaidimo tikėdamasi, kad Piteris jos jau laukia.

Taip ir buvo.

Ar gerai praleidai dieną? — parašė jis.

Puikiai. O kaip tu?

Jis atsakė ne iš karto. Geriau nė būti negali, — pagaliau atrašė. — Ačiū už tai, kad vakar vakare klauseisi, kol aš liejau sielvartą dėl iširusios santuokos. Nedažnai apie tai kalbu. Nereikėjo nė tau pasakoti, bet nuoširdžiai maniau, kad turi viską žinoti.

Ačiū, Piteri, — skubiai parašė Betė. — Negaliu nė apsakyti, kaip man palengvėjo išsipasakojus apie skyrybas. Nenoriai apie tai kalbu. Išjungusi kompiuterį pasijutau tokia nevykėlė — tas jausmas jau seniai mane persekioja.

Suprantu. Ir aš taip jaučiausi iširus santuokai.

Man atrodo, esame daug labiau panašūs, negu iki šiol manėme.

Ir man taip atrodo.

Jie šnekučiavo beveik valandą, kol Betės pilvas suurzgė primindamas, kad ji dar nevakarieniavo. Piteris nebegalėjo likti prie kompiuterio, nes buvo susitaręs susitikti su draugu, todėl jie baigė pokalbį.

Pačiu laiku — Betė turėjo paskambinti Heidei ir perspėti, kad jos planai truputį pasikeitė.

Pasakiusi, kad Levenvorte susitiks su Piteriu, Betė paklausė, ar Heidė neprieštaraus.

— Ar neprieštariausiu? Jokiu būdu, — patikino ją Heidė. — Man tai atrodo labai romantiška. Dabar dar reikia, kad pasnigtų, ir diena bus nuostabi.

Kad snigtų vaikščiojant po Kalėdų Senelio kaimą — štai kas būtų tikrai nuostabu.

— Ar tik aš ne per daug tikiuosi? — staiga susirūpino Betė.

— O ar gali būti kitaip? — paklausė Heidė. — Jis atrodo pernelyg tobulas, kad būtų tikras.

Jokia pažinčių tarnyba neparinktų tinkamesnio kandidato. Jie sutardavo beveik visais klausimais. Per pastarąją savaitę Betė sužinojo, kad jie skaitė tas pačias knygas, mėgo tokius pat valgius — meksikietiškus ir kiniškus, abu dievino Cezario salotas su ančiuviais, bet buvo abejingi picoms. Žinoma, tai galėjo būti nereikšmingi sutapimai, tačiau Piteris viską darė atsakingai ir kryptingai, o tokie žmonės Betei labiausiai patiko. Tai ji suprato išsiaiškinusi, koks jis ištikimas draugams, kaip rimtai žiūri į darbą, kaip myli tėvus. Betė įžvelgė ir daugiau teigiamų jo būdo bruožų.

Gal, anot Heidės, tikrovėje tokio nuostabaus vyriškio negali nė būti. Tačiau Betės intuicija kuždėjo, kad reikia geriau pažinti Piterį — jis vertas artimesnės pažinties. Tiesa, kartą gyvenime intuicija ją suklaidino. Todėl dabar norėjo iš pradžių išsiaiškinti, ar jųdviejų ryšys gali būti patikimas. O tai sužinoti įmanoma vieninteliu būdu.

Kitaip sakant, Betė labai daug tikėjosi iš pirmojo pasimatymo. Jiedviem bendraujant ji turėtų pajusti, ar jos jausmai tikri, ar išsigalvoti įsileidus į nuotykius virtualiojoje erdvėje.

11

Karteris nekantravo — kad tik greičiau pasiekus mokyklą. Vos išlipęs iš autobuso jis nulėkė į žaidimų aikštelę, užuot ėjęs į klasę su Timiu ir kitais draugais. Užbėgo už mokyklos pastato ir atidžiai apsižvalgė.

Rudžio niekur nebuvo matyti. Jam suspaudė širdį.

— Ką tu čia veiki? — paklausė Timis, atbėgęs paskui jį.

— Nieko, — susigūžęs tyliai tarė Karteris. Naktį jis beveik nemiegojo, vis galvojo apie benamį šunį. Kuo daugiau galvojo, tuo aiškiau suprato, kad tai nėra šiaip sau šuo. Tai jo šuo. Jo Rudis. Tą šunį jam atsiuntė Dievas. Rudis — atsakymas į Karterio maldą.

— Nori pažaisti futbolą? — paklausė Timis. — Galiu pakviesti Kameroną ir įsąją...

— Ačiū, nenoriu.

Timis atrodė toks pat nusiminęs kaip ir Karteris.

— Čia šalta. Einam į vidų.

— Gerai, — sutiko Timis ir išėjo paskui Karterį iš aikštelės.

Prasidėjo pamokos, bet Karteriui buvo sunku susikaupti ir klausytis ponios Jensen. Vis galvojo, kas atsitiko Rudžiui. Jaudinosi, kad jį tikriausiai sugavo gyvūnų karantino tarnyba, o paskui jaudinosi, kad nesugavo.

Širdies gilumoje Karteris žinojo: jeigu Rudį išvežė į prieglaudą, tai jam nebereikės šalti. Ir ėdalo užteks. Bet šiandien Karteris priešpiečiams atsinešė valgio daugiau nei paprastai. Dėl viso pikto.

Nuaidėjus pertraukos skambučiui jo draugai išlėkė pro duris, skubindamiesi užsimesti žieminius drabužius ir dumti į žaidimų aikštelę.

— Palauk, Karteri, — sustabdė jį ponia Jensen.

Vos vilkdamas kojas Karteris priėjo prie mokytojos.

— Klausau, ponia Jensen. — Jis jau ketino klausti, ar mokytoja nematė benamio šuns, bet staiga prisiminė pono Nikolsono įspėjimą.

— Ar gerai jautiesi?

— Taip, ponia Jensen.

— Ar namie nieko blogo nenutiko?

Karteris papurtė galvą. Norėjo papasakoti, kad jo šeimoje nebus kalėdinių dovanų ir kad jis pamelavo draugams. Buvo labai nesmagu, nes suklaidino Timį. Bet nenorėjo, kad kiti vaikai sužinotų, jog po eglute bus tik viena dovanėlė — močiutės atsiųsti apatiniai baltiniai.

— Atrodai kaip nesavas. Ar gerai jautiesi?

— Viskas gerai, ponia Jensen. Galiu eiti į lauką?

— Gali. Ak, tiesa, padėkok mamai už sausainius, kuriuos ji man atsiuntė.

— Padėkosiu, — pažadėjo Karteris. Skubėdamas į žaidimų aikštelę Karteris jautė, kad mokytoja seka jį žvilgsniu. Vos pribėgęs prie draugų jis pamatė Rudį. Karteris taip susijaudino, kad vos pajėgė kvėpuoti.

Rudis irgi pamatė Karterį, ir nors viena trečiaklasė siūlė jam traškutį, atlapsėjo per kiemą. Karteris atsiklaupė pasisveikinti su bičiuliu. Rudis lyžtelėjo jam veidą. Atrodė, jis taip pat džiaugiasi matydamas Karterį. Berniukas įkišo ranką į kišenę ir ištraukė mėsos kukulį, kurį šįryt pačiupo iš šaldytuvo. Rudis jį prarijo ir žiūrėjo į Karterį laukdamas daugiau.

— Man labai gaila, — pasakė Karteris ir susijaudinęs abiem rankomis apkabino šunį. Jam nerūpėjo, kad Rudis purvinas ir jis išsitepė savo žieminės striukės rankoves. Mama bus nepatenkinta, bet jos pyktis Karteriui atrodė menkniekis lyginant su džiaugsmu, kurį jam suteikė šis ypatingas šuo. — Negalime leisti, kad tave pamatytų ponas Nikolsonas, — įspėjo jis šunį ir nubėgo ten, kur žaidė draugai.

Rudis nusekė paskui Karterį. Kai ponas Nikolsonas išėjo į kiemą, benamis šuo greitai ir tyliai dingo, tarsi supratęs berniuko žodžius.

Karteris apsisuko ir ėmė dairytis, bet Rudžio niekur nebuvo matyti. Vėliau pamatė jį tarp medžių, kurie skyrė mokyklos kiemą ir gretimus namus.

— Šaunuolis, — sukuždėjo Karteris. Rudis — ne koks mažvaikis. Žino, kas jo draugai, o kas priešai.

Priešpiečių Karteris suvalgė tik obuolį. Visa kita paliko Rudžiui. Tas vėl prarijo maistą ir dėkingai pažiūrėjo į Karterį skaisčiomis, švytinčiomis akimis.

Karteris švelniai paglostė Rudžiui galvą, nors baisiai išsipurvino ranką. Kaip šuo gyvens per atostogas, kai mokykloje nieko nebus? Kas tada jį pašers? Kas prižiūrės? Atsakymą Karteris jau žinojo. Niekas. Nuo rytojaus pamokų nebus, kiemas liks tuščias iki pirmos sausio savaitės. Rudis per tiek laiko gali nugaišti badu.

Abiem rankomis suėmęs purviną šuns snukį Karteris pažvelgė į jo tamsias rudas akis. Nors ir prisiminė tėvo žodžius, sukuždėjo:

— Klausyk, Rudi, tu turi bėgti paskui mane iki namų.

Šuo sumirksėjo ir toliau atidžiai žvelgė į Karterį.

— Aš važiuosiu septinto numerio autobusu. Bėk paskui jį, gerai?

Rudis pakreipė galvą į šoną.

Karteris nežinojo, ką dar galėtų padaryti. Nusiminęs pagalvojo: šuo jo nesupras, kad ir kiek kartų kartotų. Kai šiandien autobusas parveš namo, tikriausiai Rudžio jis daugiau niekada nepamatys. Karteriui buvo baisu, jog taip gali atsitikti, tačiau stengėsi apsiprasti su mintimi, kad jo laukia nusivylimas.

Paskutinę dieną prieš žiemos atostogas pamokos baigėsi valanda anksčiau negu paprastai. Stovėdamas su draugais eilėje ir laukdamas septinto numerio autobuso Karteris akimis ieškojo Rudžio. Šuns vėl niekur nebuvo matyti ir berniukui suspaudė širdį.

— Gal nori ateiti pas mane pažaisti vaizdo žaidimų? — paklausė Timis, pliumptelėjęs ant sėdynės šalia Karterio.

— Ne, ačiū.

Draugas atrodė nusivylęs.

— Gal galiu ateiti pirmadienį? — paklausė Karteris.

— Žinoma. — Timis išdidžiai pažiūrėjo į draugą. — Parodysiu tau visas savo dovanas, kurias rasiu sudėtas po eglute.

— Gerai. — Karteris pamėgino nusišypsoti, bet sunkiai sekėsi. Jis džiaugėsi, kad bičiulis gaus daug dovanų. Pats irgi jų norėjo — kuo daugiau, tuo geriau. Tačiau visas atiduotų už vieną Rudį.

Dievas išklausė jo maldą, sakė sau Karteris, stengdamasis patikėti. Rudis tikrai jį susiras. Į mokyklos kiemą Rudį atsiuntė Dievas. O dabar Dievulis svarsto, kaip jį įkurdinti Karterio namuose.

Autobusas sustojo, Kameronas ir Isajumi išlipo ir nubėgo į savo namus gatvės gale. Jų namas buvo didesnis ir gražesnis už visus kitus.

Kita stotelė buvo Karterio ir Beilės. Paėmęs kuprinę Karteris jautė, kaip daužosi širdis. Vis dar vylėsi, kad Rudis ras kelią. Septinto numerio autobusas. Jis liepė Rudžiui bėgti paskui septinto numerio autobusą. Karteris žinojo, kad būtų stebuklas, jei šuo jį suprastų. Betgi stebuklus daro Dievas, o vieną Jis jau padarė. Jeigu Dievulis galėjo padaryti vieną stebuklą ir atsiųsti jam šunį, tai tikriausiai gali padaryti ir antrą.

Kai autobuso durys atsidarė, Karteris nulipo laipteliais ir apsidairė į visas puses. Rudžio nebuvo. Berniuko širdį vėl užgulė sunkumas lyg... lyg dviejų tonų sunkvežimis.

— Nestovėk, — kumštelėjo jį Beilė, kuri lipo iš paskos.

— Baik, — nepatenkintas burbtelėjo Karteris.

— Tu trukdai išlipti, — papriekaištavo Beilė, raiškiai tardama kiekvieną žodį — kartais ji mėgdavo taip kalbėti.

Karteris išlipo iš autobuso ir lėtai patraukė link namų. Beilė žingsniavo šalia.

— Aš vėl mačiau tave aikštelėje su tuo šunimi, — pasakė sesutė, derindamasi prie jo žingsnių. Kuprinę ji laikė abiem rankutėmis, ėjo susigūžusi nuo šalto vėjo.

— Juk neišpliurpsi mamai ir tėčiui?

— Ne. Jis puikus šunelis.

— Ir protingas, — linktelėjo Karteris.

Bet ne toks protingas, kad bėgtų paskui septinto numerio autobusą. Ne toks protingas, kad žinotų, jog prasideda žiemos atostogos ir mokykloje nebus nieko, kas galėtų jį pašerti arba su juo pažaisti. Anksčiau ar vėliau jį sugaus gyvūnų karantino tarnybos darbuotojai.

— Nusivalyk striukę, kol mama nepamatė, — patarė sesuo.

Karteris buvo visai užmiršęs apie purvinas rankoves.

— Nusivalysiu. Tu pirma įeik į namus. Gerai?

— Gerai.

Laikydamasi žodžio Beilė įėjo į namus ir atitraukė mamos dėmesį, tuo metu Karteris miegamajame nusivilko striukę, tada irgi nuėjo į virtuvę.

— Ponia Jensen dėkoja už sausainius, — perdavė mokytojos žodžius Karteris. Mama, kuri lankstė ką tik nuo džiovyklės nuimtus rankšluosčius, išsiblaškiusi linktelėjo.

— Jūsų tėvas šiandien dirbs iki vėlumos, — pasakė ji. — Gaus už viršvalandžius, o tai puiku.

— Oho!

— Sakė, kad valgytume be jo.

— Ar galėsime valgyti makaronų su sūriu? — paklausė Karteris. Tai buvo vienas mėgstamiausių jo patiekalų ir, matyt, nebrangus, nes mama niekada neprieštaraudavo, kai jis paprašydavo.

— Gerai, — ir dabar sutiko ji.

— Aš norėjau dešrainio, — ėmė zirzti Beilė.

— Galėsime valgyti ir dešrainių, — nusišypsojo mama.

Kol sesuo padėjo motinai sutvarkyti rankšluosčius, Karteris įšoko į vonią, čiupo švarų rankšluostį ir sudrėkino. Paskui nugręžė ir nusinešęs į miegamąjį nušluostė striukės rankoves. Rankšluostis išsipurvino, bet striukė atrodė kur kas geriau.

— Mama leido žiūrėti televizorių, — pranešė Beilė, įėjusi į kambarį.

Sesytė visada žiūrėdavo tik mergaitiškas programas, todėl Karteris nesusidomėjo.

— Aš geriau paskaitysiu.

Tokiam užsiėmimui tėvai visada pritardavo. Dabar Karteris paėmė knygą dėl to, kad daugiau nieko nenorėjo veikti. Nei eiti pas draugus žiūrėti televizoriaus, nei žaisti su savo žaislais. Norėjo pamiršti Rudį. Matyt, Dievas daro tik po vieną stebuklą. Karteris klydo.

Išsitiesęs ant grindų berniukas atsivertė knygą, bet niekaip negalėjo susikaupti. Po kokių penkiolikos minučių į jųdviejų kambarį atlėkė sesutė.

— Karteri, eikš, pažiūrėk!

— Į ką?

— Tu tik ateik, — atkakliai pakartojo mergaitė, dar labiau jį suerzindama.

— Gerai jau, gerai, ateinu, — suburbėjo jis.

Beilė nutempė brolį į svetainę, kur stovėjo televizorius, ir parodė pro langą.

Ten buvo Rudis. Jis vaikštinėjo šaligatviu pirmyn atgal ir žvalgėsi į visas puses.

Karteris iš džiaugsmo kone suklykė.

— Ten Rudis!

— Žinau, — išpūtusi akis tarė sesutė.

Nė striukės neapsivilkęs Karteris puolė pro duris.

— Rudi! — pašaukė jis. — Rudi!

Vos išgirdęs Karterio balsą šuo apsisuko ir puolė prie jo. Dabar Karteris pabijojo jį glamonėti, nes mama pamatytų visą purvą. Tik kaip ji galėtų ant jo pykti? Juk šunį atsiuntė Dievas. Karteris neabejojo, kad tai atsakas į jo maldą.

— Eikš čia, — pakvietė Karteris šunį ir nusivedė už namo. Kadangi mama buvo sakiusi, jog tėtis grįš vėlai, Karteris įleido Rudį į garažą. Kol visa tai padarė, ėmė kalenti dantimis — iš šalčio ir iš jaudulio.

— Ar pasakysi mamai? — paklausė Beilė, pasitikusi jį prieškambaryje.

— Dar ne. — Karteriui jau ėmė ryškėti planas. — Jeigu mama paklaus, kur esu, sakyk, kad maudausi vonioje.

— O tu maudysiesi? — smalsavo sesutė.

— Ne. — Jai nereikia visko žinoti. — Išmaudysiu Rudį. Kai bus švarus, mama pamatys, koks jis puikus šuo ir įkalbės tėtį, kad leistų man jį pasilikti.

Beilė vėl išpūtė akis ir linktelėjo kaip sąmokslininkė.

Karteris prileido vonią šilto vandens, paskui patogią akimirką nuėjo į garažą ir paėmė Rudį ant rankų. Šuo buvo sunkesnis, negu Karteris manė, bet reikėjo, kad ant grindų neliktų jo purvinų letenų pėdsakų. Įėjęs į vidų Karteris apsidairė, ar mama nemato, nuskubėjo į vonią ir koja uždarė duris. Tada atsargiai nuleido Rudį į vonią ir greitai užsirakino.

Netrukus Karteris padarė stulbinantį atradimą — tokį, kad net ašaromis apsipylė. Po sudžiūvusiu purvu ir kitais nešvarumais slėpėsi kaštoniniai gaurai. Tai iš tikrųjų Dievo atsiųstas šuo. Visais atžvilgiais tobulas.

Rudžiui vanduo patiko. Stovėjo ramiai, o Karteris ištrynė jį šampūnu, mamos nupirktu jam ir Beilei. Tada perpylė švariu vandeniu iš puodelio, stovinčio prie kriauklės. Rudis nė karto nesulojo. Paėmęs nuo džiovyklės dar šiltą rankšluostį Karteris susupo į jį šunį ir iškėlė iš vonios, norėdamas nušluostyti. Staiga Rudis pradėjo lyg pašėlęs purtytis ir vandens lašai pažiro į visas puses.

— Rudi! — bandė protestuoti Karteris, rankomis šluostydamasis šlapią veidą.

— Karteri! — pro vonios duris pašaukė mama. — Su kuo tu ten esi?

Jis jau norėjo pameluoti esąs vienas, bet prisiminė, kaip pamelavus jam pradeda skaudėti pilvą.

— Su draugu, — atsakė jis ir tai buvo teisybė. Rudis — jo draugas.

— Ką judu ten darote?

— A...

Durų rankena pasisuko ir mama pareikalavo:

— Karteri, tučtuojau atrakink!

Karteris prikando lūpą, o Rudis patikliai žvelgė jam į akis.

— Ką gi, drauguži, — pašnibždomis tarė berniukas, — metas pasirodyti.

Jis atsklendė duris ir atidaręs įleido mamą. Ji sustojo rankomis įsirėmusi į šonus. Kai pamatė Rudį, žvilgsnis sušvelnėjo, bet tuoj vėl tapo kietas.

— Ei, Karteri, čia šuo.

— Taip, mano šuo, Rudis. Jį atsiuntė Dievas.

— Karteri... — Mama jau kone verkė. — Pažiūrėk į vonią. Kiek čia purvo.

Ir iš tikrųjų ant vonios dugno gulėjo purvo sluoksnis, o šonai buvo apsinešę bjauriais nešvarumų ratilais.

— Aš išvalysiu, — pažadėjo Karteris. Jis būtų jau išvalęs, bet motina sutrukdė. — Rudis tikrai geras šuo, mama. — Karteriui atrodė, kad jis privalo paaiškinti.

— Neabejoju, kad geras, branguti. Tik nežinau, ką mes pasakysime tavo tėčiui.

Karteris pažiūrėjo į Rudį, paskui į susirūpinusį mamos veidą. Nė jis nežinojo, ką sakyti tėčiui.

12

Haris krūptelėjo ir pabudo. Apėmė siaubas, jis plačiai atsimerkė. Ėmė gaudyti orą, niekaip nepajėgdamas atsikvėpti. Kad ir kaip stengėsi, kvėpuoti negalėjo. Skausmas stiprėjo, jis duso.

Ištiesęs ranką apčiuopomis paėmė mažą buteliuką, pasidėjo po liežuviu nitroglicerino tabletę ir laukė. Panašiai jam jau buvo nutikę kiek anksčiau. Jautėsi lyg įmestas į vandenį ir niekaip negalintis išnirti į paviršių įkvėpti oro.

Gal atėjo lemtinga valanda?

Galima pagalvoti, kad Dievas jį jau nori pasiimti. Slopindamas paniką Haris pavedė savo gyvybę Viešpačiui ir jo plaučiai prisipildė palaimingo oro. Tučtuojau palengvėjo. Jis dar kartą giliai įkvėpė suprasdamas, kad mirtis praėjo visai šalimais.

Dabar jau galutinai išsibudinęs Haris stebėjo, kaip trūkčiodama slenka minutinė senamadžio žadintuvo rodyklė. Rozalė turėjo naujesnį radijo laikrodį, o jis šalia lovos pasistatė tą, kuris tarnavo jiedviem daugybę metų. Šitą reikia kas antrą dieną prisukti, tačiau Haris neįsivaizdavo, kodėl turėtų jį pakeisti kitu. Tiksėjimas jį veikė raminamai.

Praslinko dvi minutės, jis vėl kvėpavo normaliai.

Ką tik pajaustas mirties alsavimas Hariui priminė, kad jis nebeilgai bus su Rozale; žinoma, norėjo ją saugiai įkurdinti prieš iškeliaudamas. O ji užsispyrė Kalėdas praleisti senuosiuose jų namuose. Haris negalėjo to savo žmonai atsakyti. Jis suprato jos jausmus, bet laiko nebeturėjo. Bijojo, kad jam išėjus Rozalė vis atidėlios persikraustymą. Haris negalėjo leisti, kad taip atsitiktų.

Nusprendęs viską sutvarkyti iškart po Naujųjų metų, Haris meldė Dievą, kad Jis suteiktų jam tiek būtinai reikalingo laiko.

Haris atsisėdo lovoje.

— Hari! — Rozalė tučtuojau pabudo. Atrodė, ją pažadina net menkiausias jo judesys. Panašiai būdavo ir tada, kai dukrelės buvo mažos: ji pabusdavo nuo menkiausio garso. Haris to niekaip nesuprasdavo, nes paprastai jo žmona miegodavo kietai. Viskas buvo kitaip dukrelėms gimus ir dabar dėl jo.

Jis dažnai ją prižadina. O Rozalė labai nuvargo, kai jie visą dieną apžiūrinėjo globos namus, todėl Haris nenorėjo trikdyti jos poilsio.

— Man viskas gerai, brangute, — sukuždėjo jis.

Rozalės akys užsimerkė, ji vėl paniro į miegą. Haris gulėjo labai tyliai ir klausėsi lygaus jos alsavimo. Jo paties kvėpavimas du kartus sumenko, o paskui atgavo įprastinę jėgą.

Buvo aišku, kad Dievas davė jam dar šiek tiek laiko pagyventi. Mirtis ateis. Ne dabar, bet greitai... greičiau negu jis norėtų.

Supratęs, kad nepavyks tuoj pat užmigti, Haris pamažu nustūmė antklodę į šoną. Pamanė, jog būtų galima ta proga ištuštinti pūslę. Pastaruoju metu jam tekdavo tai daryti du ar tris kartus per naktį. Grynas vargas, po galais! Ką gi, dar vienas senatvės ir didėjančių kūno reikmių požymis.

Viską atlikęs jis pasuko atgal į miegamąjį ir tik tada prisiminė vaikštynę palikęs kitame kambaryje. Baisiai nemėgo to stumdomo daikto ir kartais jį užmiršdavo. Suprato, kad dabar bus bėdos. Kiek jis čia ėjo — tik iki vonios kambario. Bet toks žygis jau išsekino jėgas, be vaikštynės jis nebesugebės nueiti tų kelių žingsnių iki lovos. Pajutęs silpnumą Haris atsirėmė į sieną ir ėmė svarstyti savo galimybes. Nieko gero. Jam reikėjo pagalbos. Ir tučtuojau, o ne kada nors.

— Rozale! — pašaukė Haris. Bet jo balsas buvo neką garsesnis už kuždesį. Kai patikino žmoną, kad jam viskas gerai, ši vėl užmigo. Štai kas liko iš jautriosios klausos, apie kurią jis visai neseniai mąstė.

Nors ir labai ryžtingai nusiteikęs, Haris iš lėto ėmė smukti ant grindų. Rozalei neužtektų jėgų jam padėti. Jeigu pargrius, taip ir liks iki ryto. Jeigu iki ryto išgyvens...

— Ir viskas?! — šūktelėjo Mersė grąžydama rankas. — Haris dabar mirs?!

Jai reikėjo nurodymų. Pirmiausia kilo noras jį prilaikyti, kad nepargriūtų. Angelai gana dažnai pasirodo žmonėms, bet tam būtinai reikia iš pradžių atlikti tam tikrus formalumus ir gauti leidimą. Mersė neturėjo laiko. Žinoma, ji kartais sulaužydavo taisykles, bet negalėjo kištis ir keisti to, ką Dievas buvo sumanęs dėl Hario.

— Gabrieliau! — bejėgiškai šūktelėjo ji Dangaus pusėn. — Nežinau, ką daryti!

Po sekundės arkangelas jau stovėjo šalia jos.

— Ar Hariui jau laikas keliauti į Dangų? — graudžiai paklausė Mersė, nedrįsdama imti šio reikalo į savo rankas.

Keista, bet arkangelas atrodė stebėtinai ramus. Apie Mersę to nepasakytum. Ji pleveno prie pat Hario, troško ką nors padaryti, bet laukė Gabrieliaus nurodymų.

Buvo aišku, kad Hario jėgos senka. Jai bežiūrint senuko akys išsiplėtė, jis priglaudė delną prie širdies.

— Gabrieliau! — sušuko Mersė. — Darykite ką nors! — Tada skubiai persigalvojo: — Ar galiu padėti Hariui? — O kadangi buvo nuoširdžiai pamilusi tą senuką, dar pridūrė: — Labai prašau leisti.

— Nuvesk jį atgal į lovą, — linktelėjo Gabrielius.

— Ačiū, — su palengvėjimu ištarė Mersė.

Haris vėl išplėtė akis. Tik šį kartą ne dėl širdies priepuolio. Tiesiai priešais jį stovėjo aiškiausiai matoma baltais drabužiais vilkinti moteris. Moteris su... sparnais? Angelas? Ji žiūrėjo į jį švelniu, meilės kupinu žvilgsniu.

— Man reikėtų pagalbos, — tarė jis. Šiaip Haris būtų pamanęs, kad jau mirė, tačiau skausmas krūtinėje reiškė, jog taip nėra. Sulig kiekvienu širdies dūžiu skausmas stiprėjo.

Žavusis angelas žengtelėjo prie jo ir be žodžių apglėbė ranka per liemenį. Atrodė, visai lengvai pakėlė tokį svorį. Paskui Haris susivokė vėl gulįs lovoje, o jo gelbėtoja buvo dingusi. Be pėdsakų. Ji dingo taip pat greitai, kaip ir atsirado.

Dėkingas už tai, kad šįkart išvengė nelaimės — arba to, kas jam ką tik atrodė didelė nelaimė — Haris stengėsi suvokti, kas vis dėlto atsitiko. Būtų galima manyti, jog angelą tik įsivaizdavo, jei ne vienas dalykas. Jis šiaip taip laikėsi atsirėmęs į sieną ir nebeturėjo jėgų net atsitiesti. Vaikštynė stovėjo prie komodos, kur paprastai ir būdavo. O dabar jis guli jaukiai įsitaisęs lovoje šalia Rozalės.

Haris sumirksėjo, kad geriau matytų, paskui užsidėjo akinius. Gal taip pavyks dar kartą pamatyti angelą. Ir įsispoksojo į tamsą, stengdamasis atsispirti pagundai įjungti šviesą.

Bet angelas buvo dingęs. Be pėdsakų.

Vis dėlto Haris neabejojo, kad jis čia buvo. Padėjo jam sugrįžti į lovą. Nepaprastai daili moteris, tikra gražuolė! Jis dažnai galvodavo apie angelus, o dabar tikrai žinojo: angelų yra.

— Ar jam bus gerai? — paklausė Mersė, palinkusi prie miegančio Hario.

— Haris ramiausiai miegos iki pat ryto, — paaiškino jai Gabrielius.

— O iš ryto ką nors prisimins?

Viena vertus, ji jautė, jog būtų geriausia ištrinti tą įvykį Hariui iš atminties. Kita vertus, Mersė norėjo, kad jis žinotų, jog Dievas žvelgia į jį ir labai myli. Galingasis arkangelas Gabrielius pats atėjo Hariui padėti.

— Prisimins. Kai žmogus taip arti mirties, riba tarp Dangaus ir Žemės yra kone perregima, — paaiškino Gabrielius.

— Vadinasi, Haris šiuo metu viena koja jau stovi Danguje, o antra — dar ant Žemės.

— Visiškai teisingai. — Arkangelas, kuris jau buvo beišeinąs, stabtelėjo. — Didžiuojuosi tavimi, Merse, — tarė jis.

— Tikrai? — nusišypsojo Mersė, nors nesuprato, kuo ji nusipelnė tokio pagyrimo. Gabrielius nedažnai ką nors girdavo. Jis buvo reiklus, bet teisingas viršininkas.

Matyt, perskaitęs jos mintis, Gabrielius paaiškino smulkiau:

— Tu pati viena nepriėmei sprendimo. Kreipeisi į Dangų ir mane, kad tau padėtume. Tai rodo, jog esi labiau subrendusi.

Išgirdusi tokius jo žodžius Mersė nušvito ir suplasnojo sparnais. Visa laimė, kad Gabrieliaus nebuvo parduotuvėje, kai ji įjungė elektrinį vežimėlį su Širle.

— Bet pridarei man rūpesčių, kai buvote parduotuvėje.

Tai Gabrielius žino...

Staiga, tarsi išgirdusi jo žodžius, pasirodė Širlė.

— Aš jaučiau, kad prie to nelemto įvykio Mersė prikišo nagus! — šūktelėjo ji, metusi į draugę veriantį žvilgsnį.

— T-tai buvo tik pokštas, — sumikčiojo Mersė, dabar jau susigėdusi. Kartais, ypač nusileidusi į Žemę, žmogiškoji prigimties pusė joje nusverdavo angeliškąją. Kaip žmonės pasakytų, Širlė to pati prisiprašė.

— Gal pasikalbėsime kur nors kitur? — pasiūlė Gabrielius, mostelėjęs ranka į miegančius Harį ir Rozalę.

— Žinoma.

Jie visi trys patraukė į svetainę. Kai ten įžengė, Mersė pamatė Gudnesę, įsitaisiusią viršūnėje Kalėdų eglutės, kurią kambario kampe buvo pastatęs Hario ir Rozalės žentas.

— Tiesą sakant, labai džiaugiuosi jus matydama, Gabrieliau, — prisipažino Širlė. — Gerokai įstrigau vykdydama savo užduotį.

— Tikrai? Dabar? — Gabrielius nustebęs kilstelėjo antakius.

Mersė ir Gudnesė susižvalgė. Jos abi buvo įsitikinusios, kad Širlės užduotis daug paprastesnė nei jųdviejų.

— Tai dėl Karterio, — kiek padvejojusi tarė Širlė. — Jis surado benamį šunį.

— Anokia čia bėda.

Širlė sutrikusi gūžtelėjo pečiais.

— Bėda ta, kad jo tėvas užsispyręs tvirtina, jog jų šeimai per brangu laikyti šunį. Stengiausi dirbti ta linkme.

— Kaip? — pasiteiravo Gabrielius.

— Jo tėvas šįvakar dirbo viršvalandžius, tie pinigai, kuriuos uždirbo, labai pravers Kalėdoms. — Širlė nervingai sugniaužė rankas. — Tik...

— Kas? — paragino ją Gabrielius.

Mersė turėjo pripažinti, kad jai pasidarė įdomu. Matyt, įdomu buvo ir Gudnesei, nes ji nusklendė nuo eglutės ir atsistojo šalia jų.

— Rudis — toks to šuns vardas — bėgo paskui septinto numerio autobusą iki Karterio namų, kaip berniukas jam liepė.

Gabrielius susiraukė.

— Ar žemiškieji šunys supranta tokius smulkius nurodymus? — paklausė jis.

— Ne! — riktelėjo Širlė. — Tas ir svarbiausia! Bijojau, kad jūs pamanysit, jog aš kaip nors su tuo susijusi. Duodu žodį, aš čia niekuo dėta.

— Niekuo dėta? — skeptiškai paklausė Gudnesė.

— Aš dėl to nekalta, — nepasidavė Širlė.

Tiesą sakant, Mersės nuomonė apie draugę būtų dar geresnė, jeigu ji būtų įsikišusi.

— Visa mano surinkta informacija rodo, kad Karteriui nebus leista laikyti šuns.

— Tu tuo įsitikinusi? — sumurmėjo Gabrielius suraukęs antakius. — O kur dabar tas benamis šuo?

— Tai dar vienas rūpestis, — atsakė Širlė. — Karteris su motina įkurdino Rudį skalbykloje. Kaip sakiau, Deividas — toks tėvo vardas — penktadienį dirbo iki vėlumos, o Karteris įkalbėjo mamą iki ryto laikyti Rudį paslėptą.

— Vadinasi, šuo dabar jų namuose?

— Kol kas, — atsakė Širlė. — Nesitikėjau, kad Lorė leis jam bent minutę laikyti šunį namuose. Pasirodo, klydau. — Širlė papurtė galvą. — Nežinau, ką jums pasakyti apie tą šunį. Jis ne tik moka skaityti...

— Skaityti?

— Juk jis susirado septinto numerio autobusą.

— Ar nemanai, kad šuo pastebėjo, į kurį autobusą įlipo Karteris? — įkišo savo trigrašį Mersė.

— Gal galiu tęsti pasakojimą? — oriai paklausė Širlė.

— Tik neleisk man tavęs pertraukti, — sumurmėjo Mersė ir Gabrielius metė jai perspėjantį žvilgsnį.

— Ne vien tai. Atrodo, tas šuo instinktyviai jaučia, kas jam draugas, o kas — ne. Ir sugeba būti nematomas, kai to reikia. Taip... tarsi turėtų dangiškųjų savybių.

— Ką gi, darosi įdomu, — sumurmėjo Gabrielius. — Pranešk man, kaip ten viskas klostysis, gerai?

— Taip, žinoma.

— Gudnese, — tarė Gabrielius atsisukęs į trečiąjį angelą, — kaip tau sekasi?

— Puikiai! Betė ir Piteris netrukus susitiks. Juk tai nuostabu!

— Gerai pasidarbavai, — pagyrė ją Gabrielius ir pakilo atgal į Dangų.

Haris pabudęs pamatė, kad Rozalė irgi nebemiega.

— Šiąnakt atsitiko stulbinantis dalykas, — skubėjo pasakoti jis žmonai.

Vis dar mieguista Rozalė kelis kartus sumirksėjo.

— Buvo dar vienas priepuolis?

— Taip, bet ne apie tai norėjau tau papasakoti. Žmona pakilo ir pasirėmė ant alkūnės.

— Dėl Dievo, Hari, kas tave taip sujaudino?

— Aš mačiau angelą!

— Na, Hari...

— Žinau, ką tu pagalvojai, Rozale, bet tai tiesa. Žmona suraukė antakius ir Haris pajuto, kad ji nori tikėti jo žodžiais, vis dėlto sunku tai suvokti kaip teisybę.

Tą patį rytą Haris išgirdo, kaip Rozalė šnekučiuojasi telefonu su jaunesniąja dukra:

— Net nežinau, ką ir galvoti, Dona. Tavo tėvas man sakė matęs... Na, jis prisiekė matęs angelą.

Dabar Haris pasigailėjo prasitaręs apie tai Rozalei. Matyt, žmona padarė išvadą, kad jam drumsčiasi protas.

— Taip, taip, sutinku, — kalbėjo Rozalė pritildytu balsu. — Taip ir padaryk.

Po kelių minučių ji padėjo ragelį ir atsisėdo šalia Hario priešais televizorių.

— Kalbėjausi telefonu su Dona, — lyg niekur nieko pasakė Rozalė. Tarsi jis nebūtų girdėjęs. Haris aiškiai suprato, kas buvo jos pašnekovė.

Vis dėlto jis nieko nepasakė.

— Ji žada atvažiuoti anksčiau, prieš Kalėdas. Juk puiku?

Jeigu jaunėlė dukra nusprendė atvažiuoti anksčiau dėl to, kad išgirdo iš motinos apie angelą, — tuo geriau. Pasirodo, angelas jam padarė net daugiau gero, negu jis manė.

13

Levenvortas buvo toks, kokį Betė ir įsivaizdavo. Kai traukinys įvažiavo į miestą, švietė saulė, skaisčiai žibėjo ką tik iškritęs sniegas. Visas miestas atrodė tarsi kalėdinė stebuklų šalis — Betė nebuvo mačiusi nieko panašaus. Per šventes buvo draudžiama įvažiuoti į centrinę gatvę, joje stovėjo daug geležinių statinių su degančiomis anglimis, kad žmonės galėtų priėję pasišildyti rankas. Vaikai važinėjosi rogutėmis nuo neaukšto kalniuko prie pat apžvalgos aikštelės. Žmones linksmino grupė karnavaliniais kostiumais vilkinčių dainininkų.

Prie tos apžvalgos aikštelės po kelių valandų Betė Fišer turėjo susitikti su Piteriu.

Išlipę iš traukinio Heidė, Šernas, dvejų metukų Adamas ir Betė pasivaikščiojo po tą teritoriją.

Adamas norėjo pasivažinėti nuo kalniuko, tad Šernas tuoj pat nupirko jam plastikines rogutes. Netrukus tėvas ir sūnus jau važiavo nuo kalniuko, o Heidė juos fotografavo.

— Vieną nuotrauką įdėsiu į voką siųsdama kalėdinius sveikinimus, — susijaudinusi pareiškė ji Betei.

— Ar ne per vėlu siųsti sveikinimus, — paerzino ją Betė. Heidė visada vėluodavo. Pernykštis kalėdinis sveikinimas Betę pasiekė tik sausio vidury. Bet Heidė tada pasiūlė: tegu Betė jį laiko arba pavėluotu, arba itin ankstyvu.

Betė visą dieną taip jaudinosi, kad nepajėgė nė kąsnio nuryti, todėl pamačiusi pardavinėjant keptus kaštonus, sau ir draugei nupirko nedidelį paketėlį.

Heidė tuoj suleido dantis į vieną kaštoną.

— O, visai neblogi. Netgi saldūs.

Betė irgi suvalgė vieną, antrą, paskui dar vieną. Dabar ji galės girtis valgiusi ant atviros ugnies keptų kaštonų, kaip dainuojama Kalėdų dainoje.

Joms žingsniuojant gatve ir mėgaujantis kalėdiniais reginiais, kvapais bei garsais, Betė nejučia ėmė stebėti praeivių veidus. Pagalvojo: kažin ar Piterio autobusas jau atvažiavo? Gal tas aukštas gražus vyriškis — tai jis? Tačiau kai jam į glėbį puolė maža mergytė, Betė nusprendė, jog ne jis.

— Gal jau gailiesi, kad susitarei taip vėlai susitikti su Piteriu?

— Taip, — trumpai tarė Betė.

Netrukus jas pasivijo Šernas. Nuo galvos iki kojų susuptas Adamas miegojo tėvui ant rankų, labai pavargęs važinėdamasis nuo kalniuko.

— Mes kalbėjome apie Betės pasimatymą, — pasakė vyrui Heidė.

— Tikiuosi, kad tavo „WoW“ partneris ras būdą susisiekti su tavimi, jeigu kils koks nors nesusipratimas, — pareiškė praktiškasis Šernas. — Šiandien čia tikriausiai koks tūkstantis žmonių.

— Piteris man atsiuntė savo mobiliojo telefono numerį.

— O tu ar davei jam savo numerį? — paklausė Heidė.

— Ne, aš apie tai nepagalvojau. — Toks atsakymas nebuvo visiškai teisingas. — Tiesą sakant, norėjau parašyti savo numerį, bet mes pradėjome kalbėtis, ir aš pamiršau.

— Negeras ženklas, — nusprendė Semas. — O kas, jeigu...

— Liaukis, Semai, — nutraukė jį Heidė. — Viskas bus gerai.

Betė tikėjosi, kad draugė teisi.

— Tu eisi kartu su manimi, tiesa? — paklausė ji Heidę.

Susitikimo laikas artėjo. Trečią valandą pradėjo snigti. Dangų aptraukė debesys, miestą apgaubė sutemos. Apie pusę penkių bus visiškai tamsu.

— Eisiu su tavimi? — pakartojo Heidė. — Turbūt juokauji?

— Heide, labai prašau. Aš taip jaudinuosi, kad tuoj pradėsiu vemti.

— Būtų įdomu. Tu juk nieko nevalgei, tik kelis keptus kaštonus.

— Nejuokauk, — sumurmėjo Betė. — Aš kalbu rimtai.

— Gerai, — sutiko Heidė. — Eisiu su tavimi, jeigu taip nori, bet pabūsiu tik tol, kol judu susipažinsite.

— O jeigu mes nepatiksime vienas kitam? — paklausė Betė, staiga pabūgusi. Ji sudėjo tiek vilčių, tiek lūkesčių, kad dabar bijojo pati save pasmerkusi nesėkmei.

Išvakarėse, kai jie apsikeitė trumposiomis žinutėmis, kaip tik Piteris atrodė susirūpinęs.

Jie stengėsi vienas kitą padrąsinti. Tada jis ir davėjai savo telefono numerį. Bendraudami per internetą jie galėjo tiek daug apie ką pasikalbėti. Betė nuoširdžiai tikėjosi, kad tarp jų įsiplieskusi kibirkštis peršoks ir į tikrąjį gyvenimą.

Be dešimt minučių ketvirtą Betė ir Heidė patraukė prie apžvalgos aikštelės, kur turėjo laukti Piteris. Ji ruošėsi atpažinti jį pagal ilgakotę raudoną rožę ir kepurę.

— Tai pats romantiškiausias pasimatymas iš visų, apie kuriuos esu girdėjusi, — svajingai tarė Heidė.

Betė paėmė draugę už parankės.

— Aš tokia dėkinga, kad ėjai su manimi.

Jiedvi stovėjo atokiau, nes Betei buvo nedrąsu ir net truputį silpna. Heidė jai paaiškino, kad kraujyje trūksta cukraus. Šiaip ar taip, Betės planas buvo toks: ji kiek palauks, tada nerūpestingai prieis ir prisistatys.

— Jis ten! — tarė Heidė, rodydama į žmonių sambūrį netoli apžvalgos aikštelės.

— Kur? Kur? Aš nematau. — Ir tada pamatė.

— Bete, tik pažiūrėk! Viešpatie švenčiausiasis! Koks prašmatnus.

Betei širdis nusmuko iki pat kulnų. Pilve ėmė dilgčioti.

— Tikrai jis... — dusliai sukuždėjo.

— Tai bent pasisekė! — Heidė taip džiūgavo, kad nė nepastebėjo, jog Betė visiškai nerodo entuziazmo.

— Aš nežinau, — tyliu, bejausmiu balsu ištarė Betė.

Heidė atsisuko į ją išpūtusi akis.

— Kas tau yra? Piteris atrodo lyg išlipęs tiesiai iš romantiškos knygos puslapių.

— Tikrai taip atrodo? — sumurmėjo Betė. Tada užsidengė veidą abiem rankomis ir nusisuko. Nuplėšusi nuo galvos raudonąją kepuraitę ji tuoj pat nusivyniojo nuo kaklo šaliką.

— Bete, kas atsitiko? — sunerimo Heidė.

— Kas atsitiko? — pakartojo Betė. — Tas Piteris — apsišaukėlis.

— Kaip jis gali būti apsišaukėlis, jeigu nesi jo mačiusi?

— Jis visai ne Piteris, — kone dusdama išspaudė Betė. — Jis Džonas Nikodemas, mano buvęs vyras.

Draugė apstulbo išgirdusi tokią naujieną.

— Ką?

— Nešdinkimės iš čia, kol jis manęs nepamatė, — pareikalavo Betė.

Aišku, Heidė negalėjo žinoti, kaip atrodo Džonas, nes jiedvi susipažino tik prieš penkerius metus. O vestuvinių nuotraukų Betė nelaikė nei savo kabinete, nei namuose.

Jos skubiai pasuko už kampo ir Betė atsišliejo į namo sieną.

— Ką žadi daryti? — pasiteiravo Heidė.

Betei reikėjo pagalvoti. Iš pradžių dėl didelio sukrėtimo ji buvo netekusi žado, o dabar sukilo pyktis.

— Jis viską suplanavo. Visą laiką žinojo.

— Bete, tai neteisinga. Kaip jis galėjo žinoti?

— Mes pavardžių vienas kitam nesakėme. Bet jis pasikeitė ir vardą. Apgavo mane.

Heidė papurtė galvą.

— Argi nesakei, kad po skyrybų susitrumpinai vardą?

— Taip, — linktelėjo Betė. — Norėjau pradėti naują gyvenimą, tai nusprendžiau, kad nuo tos akimirkos būsiu tik Betė.

— Gal Džonas padarė tą patį? — bandė atspėti Heidė.

Betė nenorėjo svarstyti šio klausimo.

— Jo antras vardas — Piteris, — pagaliau burbtelėjo. — Man nė į galvą neatėjo...

— Vis dėlto jis labai prašmatnus.

— Graži išvaizda — vienintelis jo privalumas, — bambėjo Betė.

— Anksčiau tu ne taip sakei.

— Apie ką tu? — Heidė paprastai nebūdavo tokia atkakli. Dabar ji neabejotinai palaikė Piterį-Džoną, o Betė tiesiog įsiuto dėl to.

— Nepameni, ką sakei aną savaitę? — paklausė Heidė. — Tvirtinai, kad Piteris turi viską, ko trūko tavo vyrui.

— Aš taip sakiau? — Kokia ji buvo idiote. Kokia kvaiša. Leido Džonui ją apkvailinti. Jis žinojo, kas ji tokia. Turėjo žinoti. Kaip galėjo nežinoti? Bet galbūt... tik galbūt nežinojo. Kaip jie galėjo vienas kitą surasti internete? Niekas nepatikėtų, kad gali būti toks atsitiktinumas. Tai daugiau negu keista. Tai visiškai, absoliučiai neįtikėtina... argi ne?

— Negalima jo versti taip stovėti ir laukti tavęs, — spyrėsi Heidė. — Tai būtų žiauru.

Betė nieko neatsakė, vis svarstydama, kaip čia galėjo atsitikti. Staiga ji suvokė, kad jis tikrai nežinojo, nes juk pats ir pasiūlė susitikti prie apžvalgos aikštelės. Jeigu būtų žinojęs, jokiu būdu nebūtų suteikęs jai progos pamatyti jį, o paskui pasišalinti. Nors ir atrodė labai keista, Betei teko pripažinti, kad jam šis reikalas nė kiek ne aiškesnis negu jai.

— Ar girdi? — neatlyžo Heidė. — Tu turi jam paskambinti.

— Ne, tu paskambink, — piktai atkirto Betė.

— Atsiprašau? — sutriko Heidė.

— Imk mano telefoną. — Ji atkišo jį draugei.

— Kodėl aš? Bete, tu turi su juo kalbėtis, ne aš, — ginčijosi Heidė neimdama telefono.

— Aš negaliu... Jis atpažins mano balsą. — Tikrai atpažintų. Tegu nuo skyrybų jau praėjo beveik dešimt metų, tai nesvarbu. Džonas atpažintų jos balsą, kaip ir ji atpažintų jo.

— Nenori, kad jis sužinotų, jog čia buvai tu? — dar labiau sutriko Heidė.

— Ne. Dar ne. Turiu pagalvoti. — Tokioje keblioje padėtyje reikėjo elgtis labai atsargiai. Kitaip Džonas galėjo pamanyti, kad ji apgavikė — kaip ir Betė laikė jį apgaviku.

— Gerai... aš jam paskambinsiu, — pasakė Heidė ištraukusi telefoną Betei iš rankos. — Ką pasakyti?

Betė taip toli į priekį negalvojo.

— Aš... aš nežinau.

— Ar sakyti, kad paskutinę minutę kai kas atsitiko ir tu turėjai grįžti namo?

— O jeigu jis paklaus, kas atsitiko... — beviltiškai išlemeno Betė.

— Jis neklaus, — patikino Heidė. — Galų gale, juk kai kas iš tikrųjų atsitiko, vadinasi, tu nemeluoji.

Betė bejėgiškai gūžtelėjo pečiais.

— Duok man jo numerį, — ištiesė ranką Heidė.

Kuisdamasi po rankinuką Betė vos neišvertė visko į sniegą.

— Nurimk, — erzinančiai ramiu balsu ištarė Heidė. — Nu-si-ra-mink.

Betė piktai dėbtelėjo į draugę, o suradusi suglamžytą popieriaus lapelį tekštelėjo jį Heidei į saują.

Heidė surinko numerį ir pakėlė telefoną kuo arčiau Betei prie ausies.

Piteris-Džonas atsiliepė po pirmo signalo.

— Alio.

— Ar čia Piteris?

— Betė? Kur tu esi?

Heidė žvigtelėjo į Betę, o ši gestais parodė kalbėti toliau.

— Man labai gaila, Piteri, bet dabar negaliu susitikti. Visai netikėtai kai kas nutiko... na, paskutinę minutę... ir aš nebegalėjau ateiti į pasimatymą. Aš taip nusiminiau, — jausmingai tarė Heidė.

— Ir aš, — prisipažino Piteris. — Nežinojau, ką ir galvoti, kai ketvirtą valandą nepasirodei.

— Aš norėčiau su tavimi susitikti. Tikrai norėčiau. Tik ne dabar. Gal galime susitarti dėl kito laiko?

Betė spoksojo į draugę išpūtusi akis. Įtūžusi davė ranka ženklą baigti pokalbį, bet Heidė nekreipė į ją dėmesio ir net atsuko Betei nugarą.

Ši skubiai apibėgo aplink draugę, norėdama matyti jos veidą. Dar kartą ryžtingai parodė ženklą baigti. Pabrėždama to svarbą ji gestikuliavo abiem rankomis.

— Kitą penktadienį, po Kalėdų, būtų puiku, — šnekėjo toliau Heidė. — O kadangi šį kartą aš tave nuvyliau, tai ateik pas mane į namus. Taip, taip, tikrai.

Betė net išsižiojo. Draugė peržengė visas ribas. Jai nespėjus sustabdyti, Heidė išbėrė Betės adresą.

Po poros akimirkų Heidė uždarė telefoną ir grąžino Betei.

— Gal išprotėjai?! — sušuko Betė. — Davei jam mano adresą!

— Na taip, bet juk tu šito ir norėjai, ar ne?

— Ne... taip. Ak, aš nežinau.

Betei šalo ausys ir ji užsidengė jas abiem rankomis. Nedrįso užsidėti kepuraitės, kol jos buvo netoli pasimatymo vietos.

— Turi šešias dienas jam paruošti.

— Tu nerimauji dėl Džono? — Nieko sau draugė!

— Ne dėl Džono, — kantriai paaiškino Heidė. — Man rūpi Piteris — vyras, kurį tu pastaruosius šešis mėnesius myli.

Staiga Betė prisiminė tai, apie ką buvo visai pamiršusi.

— Jis vedęs.

— Kaip suprasti — vedęs?

— Viena draugė man minėjo, kad Džonas vedė antrą kartą. Jeigu taip yra, tai jis arba vėl išsiskyrė, arba apgaudinėja savo žmoną. — Jai kone pasidarė bloga.

— Spėju, kad tavo draugė kalbėjo apie kokį nors kitą Džoną.

— Negali būti...

O gal gali? Betė nebežinojo. Bet vienas dalykas buvo neginčijamas: per šešis dienas turi viską išsiaiškinti, kad galėtų tėkšti tiesą Piteriui-Džonui į akis.

14

Šeštadienį iš pat ankstaus ryto Karteris kuo tyliausiai pirštų galais nusėlino į skalbyklą. Iki vėlumos plušėjęs picerijoje, kur dirbo vadybininku, tėvas negalėjo pareiti anksčiau, negu Karteriui reikėjo eiti miegoti. Vis dėlto jis nemiegojo — graužė rūpestis, kad tik tėvas nepastebėtų Rudžio. Jeigu jį aptiktų, ko gero, net vidurnaktį išvarytų.

Išgirdęs uždarant garažą Karteris labai karštai meldėsi, kad Rudis nepradėtų loti išgirdęs nepažįstamus garsus. Tačiau šuo, matyt, turėjo šeštąjį jausmą, padedantį jam išgyventi, ir visą naktį laikėsi tyliai.

Karteris girdėjo, kaip tėvai kalbasi, bet netgi prispaudęs ausį prie durų žodžių nepajėgė suprasti. Maždaug po dešimties minučių jie atsigulė. Tada galiausiai užmigo ir Karteris.

Iš ryto jis nusėlino į skalbyklą ir išleido Rudį. Šuo norėjo į lauką, tad Karteris jį išleido į kiemą atlikti savo reikalų. Vos baigęs Rudis parbėgo atgal į priebutį, kur jo laukė Karteris.

— Išalkai, bičiuli? — tyliai paklausė berniukas.

Visi kiti jų namuose dar miegojo. Karteris pasilenkė ir paglostė vešlų kaštoninį savo naujojo draugo kailiuką. Paskui nuvedė Rudį atgal į skalbyklą ir pripylė į dubenėlį vandens. Davė jam dribsnių su pienu, nes namie neturėjo šunų ėdalo.

Rudžiui dribsniai, matyt, patiko. Kai jis švariai išlaižė dubenėlį, Karteris grįžo į savo miegamąjį. Šuo mandagiai žingsniavo šalia. Tada Karteris niekieno nelieptas pasiklojo lovą, apsirengė ir išsivalė dantis. Visą tą laiką Rudis gulėjo ant kilimo miegamajame nenuleisdamas akių nuo Karterio.

Kai išgirdo tėvus bruzdant, Karteris jau buvo pasiruošęs. Žinojo, teks labai daug šnekėti, kol įtikins tėvą leisti jam laikyti Rudį. Vis dėlto berniukas vylėsi, jog išgirdęs, kaip Rudis paskui jį atbėgo iki namų, tėvas supras, koks tai ypatingas šuo. Ir kad jį atsiuntė Dievas.

Durys buvo praviros ir Karteris girdėjo, kaip tėvas nuėjęs į virtuvę pradėjo ruošti kavą. Staiga Rudis puolė iš miegamojo, o Karteris nespėjo sulaikyti. Jis nubėgo paskui šunį, bet jau buvo per vėlu. Rudis smuko į virtuvę iš susijaudinimo vizgindamas ilga uodega.

Pamatęs Rudį tėvas pasilenkė jo paglostyti.

— Iš kur tu atsiradai, vyruti? — paklausė.

— Labas rytas, tėti, — nedrąsiai pasisveikino Karteris.

— Ar pas tave nakvojo draugas? — paklausė Deividas, žvilgtelėjęs į sūnų.

Karteris sunkiai nurijo seiles.

— Rudis — mano draugas.

— Rudis? — pakartojo tėvas.

— Aš jį pavadinau šuns, kurį tu kadaise turėjai, vardu. Prisimeni, pasakojai apie jį?

Tėvas lėtai linktelėjo.

— Kur tu gavai tą šunį, Karteri?

Kaip tik tą akimirką į virtuvę įėjo mama, rišdamasi naminės suknelės diržą. Ji sutrikusi pažiūrėjo į Karterį, paskui į jo tėvą.

— Norėjau tau vakar vakare papasakoti apie Rudį, Deividai, — pasakė pildama jiems kavos.

— Tikriausiai visai iškrito iš galvos, — susiraukė Deividas.

— Ne. Pamaniau, kad esi per daug pavargęs ir tau visai nereikia papildomų rūpesčių. Vis tiek iki ryto negalėjome nieko daryti.

Tėvas atsisuko į Karterį.

— Kur tu gavai tą šunį? — paklausė antrą kartą.

— Jis buvo mokyklos kieme. Bet, tėti, tai ypatingas šuo. Tikrai ypatingas. Ten buvo daug vaikų, o jis priėjo prie manęs.

— Ar tu jį šėrei?

— Jis buvo baisiai alkanas, tėti! Kailis purvinas ir... ir jam reikėjo šeimos.

— Tu jam davei ėsti, ar ne?

— Taip. — Karteris prikando lūpą. — Aš jam daviau pyragėlį „Twinkie“. O paskui Beilė man atidavė savo sumuštinį, nes ji nemėgsta žemės riešutų kremo. — Nenorėdamas, kad tėtis manytų, jog sesuo laisva valia padovanojo sumuštinį, jis paaiškino: — Už tą sumuštinį aš atidaviau jai savo šeštadienio pramogas.

— Karteri, — tyliai tarė tėvas, — Rudis pas tave atėjo tikėdamasis, kad tu jį šersi.

— Tik ne iš pradžių, — spyrėsi Karteris. — Jis nežinojo apie pyragėlį.

— Greičiausiai užuodė jį tavo kišenėje. Šunų uoslė labai jautri.

— Aaa.

— Sakai, sekė paskui tave iki namų?

— Taip, jis... Rudis ne toks kaip kiti šunys. Jis protingas. Klausosi, kai ką nors sakai, ir supranta.

Tėvas pritūpė, kad jie galėtų žiūrėti vienas kitam tiesiai į akis.

— Ar tu jį raginai sekti paskui tave? — paklausė.

— Jis sekė paskui autobusą! Aš tau sakiau, tėti, kad jis protingas.

Tėvas ištiesė ranką ir uždėjo Karteriui ant peties.

— Rudis matė, kad jis tau patinka.

— Ne tai svarbiausia! — šūktelėjo Karteris. — Aš labai karštai meldžiausi ir Dievas man atsiuntė Rudį. Jis buvo baisiai purvinas... net nežinojau, kokios jis spalvos, kol išmaudžiau.

— Mūsų vonioje? — pasiteiravo tėvas.

Karteris nenorom linktelėjo.

Tėvas atsistojo ir metė jam smerkiantį žvilgsnį.

— Ar jis ten priteršė? — paklausė Karterio motinos.

— Aš viską išvaliau, — įsiterpė berniukas. — Pasakyk jam, mama. Pasakyk tėčiui, kad aš išploviau vonią ir viską iššveičiau.

— Išplovė, — patvirtino ji duodama Deividui puodelį šviežios kavos.

Deividas paėmė kavą ir užsimerkęs gurkštelėjo pirmą gurkšnį.

— Džiaugiuosi, kad išvalei paskui šunį.

Įtampai kiek atslūgus Karteris viltingai nusišypsojo.

— Tarytum Dievas man pasakė, kad tas šuo skirtas man, nes jo kailis rudas.

Tėvo veide šmėstelėjo skausminga išraiška.

— Ar tu bent pagalvojai, kad Rudis galbūt priklausė kitam berniukui?

Karteriui tokia mintis nė nedingtelėjo.

— Manai, Rudis turėjo kitą šeimą?

Tėvas pastatė puodelį ant stalo ir vėl uždėjo ranką Karteriui ant peties.

— Gal koks kitas berniukas neteko savo šuns.

— Tik ne Rudžio, — tvirtai atsakė Karteris.

— Negalime būti tikri, kai kalbame apie benamį šunį.

Karteris papurtė galvą.

— Rudžiui reikia šeimos, — drąsiai pareiškė jis. — Mūsų šeimos. Jis jau pasirinko mus.

Tėvas vėl liūdnai pažvelgė į Karterį.

— Būtų gerai, jei galėtume jį laikyti. Atrodo, kad jis puikus šuo.

— Jis nuostabus šuo. Be to, naminis, išauklėtas ir ėda nedaug. Galiu jam atiduoti savo maistą.

Deividas persibraukė ranka per veidą.

— Jeigu jį reikėtų tik šerti, kaip nors išsiverstume. Bet yra kitaip. Aš jau aiškinau tau, Karteri. Veterinarams reikia daug mokėti. Rudis kurį laiką gyveno lauke, jį turi patikrinti veterinaras.

— Aš sumokėsiu iš savo kišenpinigių, — pažadėjo Karteris. — Turiu trisdešimt dolerių ir septyniasdešimt šešis centus.

— Deividai, — švelniu, maldaujamu tonu sukuždėjo motina.

— To neužteks sumokėti už patikrinimą ir skiepus. O jeigu prireiks nuo ko nors gydyti? Be to, kainuoja įregistravimas, Dievas žino, už ką dar tektų mokėti. Negalime jo laikyti, Karteri. Nenoriu būti beširdis, tačiau priglaudę Rudį padarytume jam meškos paslaugą.

Karteris stengėsi neverkti, bet akys jau buvo pilnos ašarų ir jis nepajėgė jų sulaikyti.

Motina jį apkabino abiem rankomis ir priglaudė prie krūtinės.

— Man labai gaila, branguti, — sukuždėjo ji.

— Kur tu jį veši? — kūkčiojo Karteris žiūrėdamas į tėvą.

— Jam teks keliauti į gyvūnų prieglaudą.

— Ne, tėti, labai prašau! — Beilė įėjo į virtuvę tempdama per linoleumą žaislinį Mikę Pūkuotuką. Ji buvo dar nenusivilkusi pižamos, plaukai smarkiai susigarbanoję, nes vakar atsigulė šlapia galva.

— Ar negali Rudis pabūti su mumis iki Kalėdų? — ėmė maldauti Karteris.

— Tada būtų dar sunkiau jo atsisakyti, — atsakė tėvas. — Be to, mes nežinome, ar jis neturi kokių parazitų. Kuo greičiau jį patikrins, tuo geriau.

Rudis atsigulė ant kilimėlio priešais virtuvės kriauklę ir pasidėjo galvą ant letenų. Beilė atsisėdo ant grindų šalia jo.

— Stokis, Beile. Gal jis turi blusų.

— Ne, neturi, tėti, — pasakė Karteris. — Aš jį tikrai gerai išmaudžiau. Klausk mamos.

— Šiandien po pietų nuvešime jį į gyvūnų prieglaudą, — pasakė tėvas ir nelaukdamas, kol Beilė jo paklausys, išėjo iš virtuvės.

— Mama? — Karteris jautė, kaip ašaros ritasi jam per veidą.

— Girdėjai, ką pasakė tėvas. — Atrodė, kad ji irgi tuoj pravirks.

— Bet...

— Prisimink, ką tėtis sakė apie berniuką, kuris neteko Rudžio. Įsivaizduoji, kaip jis džiaugsis, jei suras savo šunį?

Karteris pabandė įsivaizduoti, kaip jis jaustųsi praradęs šunį ir kaip tai būtų baisu. Šniurkščiodamas nosimi jis rankove nusišluostė skruostus.

— Jei nuvešime Rudį į gyvūnų prieglaudą, tas mažas berniukas jį atgaus, — ramindama Karterį kalbėjo motina.

Narsiai laikytis sunku, bet Karteris iš visų jėgų stengėsi. Virpančia apatine lūpa jis atsisėdo ant grindų ir veidu įsikniaubė į šuns gaurus. Beilė įsitaisė prie Rudžio iš kitos pusės ir spausdama savo meškiuką kažką meiliai murmėjo. Tarsi norėdamas paguosti Rudis lyžtelėjo Karteriui ranką.

— Gal tu turėsi kitą šeimą, kuri tave mylės netgi labiau negu aš... — kalbėjo jis šuniui, bet balsas užlūžo.

— Karteri, — švelniai tarė mama, — kai tik truputį prasigyvensime, tu turėsi šunį. Mokykloje kalbėjausi su ponia Smit, ji sakė, kad vasario mėnesį atidaroma nauja kavinė. Aš paduosiu pareiškimą ir jeigu gausiu tą darbą, tu turėsi šunį.

Viltis blykstelėjo ir taip pat greitai išblėso.

— Bet tas šuo bus ne Rudis.

— Taip, — sutiko mama, — tai bus ne Rudis.

— Nenoriu jokio kito šuns, tik Rudžio.

— Ak, Karteri.

— Aš rimtai kalbu, mama. Man Rudis — vienintelis šuo.

— Geriau jau būčiau neleidusi tau atsivesti jo į namus, — nusprendė mama, matyt, pykdama pati ant savęs. — Nuo to visiems tik sunkiau. Man labai gaila, branguti, bet tavo tėtis teisus. Mes negalime suteikti Rudžiui tokių namų, kokių jam reikia.

— Rudis — Karterio šuo, — ėmė zyzti Beilė. Savo meškiuką Pūkuotuką ji laikė prispaudusi prie krūtinės, tarsi bijodama, kad tėtis ir jos žaislinį draugą išveš į gyvūnų prieglaudą.

— Ar galiu paskambinti močiutei? — paklausė Karteris. Seneliai buvo paskutinė jo viltis. Jeigu viską jiems išaiškins, gal jie sutiks užmokėti už patikrinimą, registravimą ir visa kita, ko dar Rudžiui reikia.

— Šį savaitgalį tavo seneliai išvažiavę, — pasakė motina.

— Negalima jiems paskambinti?

— Ne, Karteri, jie išvažiavo į Sietlą aplankyti draugų.

— Aaa.

Karteris suprato, kad nebėra jokios išeities. Savo šunį teks atiduoti. Jis visą rytą praleido su Rudžiu, kalbino jį. Beilė savo šukomis šukavo šuns gaurus, kol jie ėmė žvilgėti. Rudis stovėjo ramiai. Atrodė, kad Beilės šukų prisilietimai jam labai malonūs.

Popiet į Karterio ir Beilės miegamąjį atėjo tėvas.

— Pasiruošęs, sūnau? — paklausė.

Karteris negalėjo būti pasiruošęs. Jis glamonėjo Rudį apkabinęs už kaklą, veidu įsikniaubęs į kaštoninius gaurus ir tik linktelėjo.

— Tau nebūtina drauge važiuoti.

— Aš noriu, — ryžtingai pareiškė Karteris.

— Ką gi, — atsiduso tėvas, — važiuojam.

Rudžiui tikriausiai atrodė, kad jų laukia kokia nors pramoga. Vos tik Deividas atidarė automobilio dureles, jis įšoko į vidų ir įsitaisė ant užpakalinės sėdynės šalia Karterio.

Kol jie nuvažiavo iki prieglaudos Venačyje, tėvas neištarė nė žodžio.

Karteris irgi tylėjo. Tik glostė Rudžio galvą ir stengėsi nepravirkti.

Regioninėje gyvūnų prieglaudoje buvo pilna žmonių. Daug kas norėjo per Kalėdų atostogas išsirinkti šunį arba katę. Kokia nors kita šeima paims Rudį. Koks nors kitas berniukas gaus ypatingąjį Karterio šunį.

— Jei nori, gali pabūti automobilyje, — pasiūlė tėvas.

— Ne. — Karteris buvo pasiryžęs likti su savo šunimi kuo ilgiau.

Tėvas nuėjo į prieglaudos vidų ir grįžo su moterimi, kuri rankose laikė antkaklį ir pasaitėlį. Karteris klausėsi, ką jis pasakoja tai poniai.

— Mano sūnus Rudį rado mokyklos kieme, o kitą dieną šuo atsekė paskui jį iki namų. Kaip pasakojo mano žmona, vargšas gyvulys buvo smarkiai aplipęs purvu. Jis švelnus, neabejotinai buvo treniruojamas, todėl manau, kad pasiklydo.

Karterio tėvas atidarė dureles ir Rudis pakėlė galvą, matyt, tikėdamasis ko nors naujo.

Moteris įkišo ranką į automobilį ir paglostė Rudį.

— O, koks patrauklus šuo. Tikriausiai maišytas su airių seteriu — puiki veislė. Jeigu būtumėte anksčiau atvažiavę, jį jau dešimt kartų galėjo kas nors paimti.

Bet Karteris norėjo girdėti ne tai.

— O kaip jo ankstesnioji šeima? Tėtis sako, kad gali atsirasti žmonės, kuriems Rudis anksčiau priklausė. — Karteriui tai buvo vienintelė paguoda: prieglaudoje Rudį galbūt susiras jo senieji šeimininkai.

Ponia iš prieglaudos atsiduso.

— Ana šeima ne kažin kaip juo rūpinosi, tiesa? — pasakė. — Juk Rudis neturėjo jokių identifikavimo ženklų?

— Neturėjo, — pripažino Karteris.

Ji atidžiai apžiūrėjo Rudžio ausis.

— Nėra nė tatuiruotės.

— Tai kaip jūs išsiaiškinsite, kas jo šeimininkai? — paklausė Karteris.

— Galime paieškoti mikroschemos, bet vargu ar rasime. Be šito neįmanoma išsiaiškinti, kur jo šeimininkai, — paaiškino moteris. — Kita vertus, dabar pats tinkamiausias metų laikas, norint surasti jam gerus namus. Neabejoju, kad jį greitai kas nors paims. Juk to jūs jam ir linkite, ar ne? — Ji žiūrėjo tiesiai į Karterį.

Nors buvo sunku sutikti, Karteris linktelėjo. Jam kone plyšo širdis, kai paskutinį kartą apkabino savo nepaprastąjį Rudį.

15

Rozalė visą dieną plušėjo po namus — ruošėsi dukterų viešnagei. Haris jautėsi baisiai pavargęs vien nuo bruzdesio aplinkui. Ji pakeitė lovų paklodes, o kai jis norėjo padėti Rozalei sutvarkyti svečių kambarį, jau nebepajėgė. Nors apie tai Haris nepratarė nė žodžio, žmona suprato, kaip labai jis nepakenčia savo fizinio ribotumo. Ji du kartus specialiai atėjo į svetainę, kur Haris sėdėjo priešais televizorių, ir pabučiavo jam į kaktą.

— Dona atkaks rytoj po pietų, — tokią žinią Rozalė pranešė tąryt gal dešimtą kartą. — Pirmiausia atvažiuos Dona ir Ričardas, o Lorena ir Kėnis — Kūčių vakarą. Ir anūkai atvažiuos. Ar aš tau jau sakiau?

Haris linktelėjo. Šiuo atveju atmintis niekuo dėta, Rozalė tiesiog jaudinosi. Kai būdavo linksma, ji be perstogės čiauškėdavo. Ir nors Haris tiek daug nekalbėjo apie būsimą dukterų viešnagę, krūtinėje juto tokį pat džiaugsmą. Daug laiko prabėgo nuo tų Kalėdų, kai abi dukros vienu metu viešėjo tėvų namuose. Visa šeima vėl bus kartu. Kaip sakė daktaras Snelgrovas, jam tai paskutinės Kalėdos šiame pasaulyje, bet dėl Rozalės jis norėjo, kad ta šventė būtų puiki; kadangi dukterys atvažiuos, tikrai bus smagu.

— Mergaitės nenori, kad tu vargtum virtuvėje, — priminė Haris žmonai. Tą dieną Rozalė jau du ar tris kartus kalbėjosi su dukterimis. Lorena būtinai norėjo užsakyti ypatingąjį kumpį ir atvežti Kalėdų pietums. Dona turi bulvių troškinio receptą ir žadėjo jo paruošti. Kitais patiekalais, matyt, irgi pasirūpins dukros. O Rozalė kepė šeimos mėgstamą Kalėdų pyragą.

Nors šventinis valgiaraštis seniai buvo sudarytas, jo žmona valandų valandas vartė kulinarijos knygas. Haris nesuprato kodėl. Tačiau matant, kaip ji įsitraukusi, ir jam pakildavo nuotaika.

Ji nekalbėjo apie angelo pasirodymą. Nė karto neužsiminė nuo tos dienos, kai jis papasakojo.

Vėliau Haris daug apie tai galvojo. Tas angelas buvo tikras. Toks pat tikras kaip Rozalė. O svarbiausia — angelas buvo čia, šalia jo. Be tos sparnuotos būtybės Haris nebebūtų sugrįžęs į lovą.

Todėl jo mintys vėl nukrypo į tai, ką pasakė jaunasis gydytojas. Bet kurią akimirką, patikino daktaras Snelgrovas. Mirtis artinosi. Haris jautė ją. Nes kasdien vis labiau silpo. Kasdien vis sunkiau darėsi atlikti paprasčiausius veiksmus — apsirengti, nusiskusti. Kol išsivalė dantis, visai neteko jėgų, vos bepajėgė stovėti.

— Nusprendžiau Kalėdų pusryčiams iškepti bandelių su cinamonais, — kalbėjo Rozalė, atsargiai vaikščiodama po šeimos kambarį su plunksnine šluotele rankoje. Ji mojavo ta šluotele į visas puses, keldama dulkių debesis.

— Rozale, — nepatenkintas suburbėjo Haris.

— Atleisk, brangusis, bet aš noriu, kad dukroms grįžus namas atrodytų kuo geriau.

Sušmėžavusi prieš akis Hario žmona pralėkė pro šalį į kitą kambarį. Haris neįsivaizdavo, iš kur ji gavo tiek energijos. Netrukus pamatė ją purenančią sofos pagalvėles: kietai suspaudžia, paskui padaužo, kad jos atgautų formą. Haris nejučia nusišypsojo.

— Rozale, — pakvietė, — atsisėsk minutėlei, gerai? Aš jau pavargau vien žiūrėdamas į tave.

— Neturiu laiko sėdėti.

— Man reikia su tavim pasikalbėti.

— Gerai, gerai.

Ji lėkte įlėkė į kambarį — panašiai kaip šeštojo dešimtmečio TV šou žvaigždė Loreta Jang. Jis šimtus kartų matė, kaip veržliai ji įžengia į studiją, ir tas vaizdas dar neišsitrynė iš atminties. Rozalė visais atžvilgiais buvo tokia pat žavi kaip Loreta Jang anuomet. Hario nuomone, tokia ir liko.

— Sėskis. — Haris parodė į kėdę šalia savęs. Šiuo stalo galu ir lempa juodu naudojosi bendrai.

— Klausau, brangusis. — Ji atsisėdo ant paties kėdės kraščiuko, tuo duodama ženklą, kad nekantrauja grįžti prie darbo.

— Pamaniau, kad mums pats laikas pasikalbėti apie „Laisvės sodą“.

— Hari Aldervudai, aš juk sakiau: dabar neturiu laiko apie tai kalbėti.

— Prašau, — tyliai ištarė Haris. Šis reikalas slėgė jį visą dieną.

Rozalė taip garsiai atsiduso, kad net kaimynai būtų išgirdę, jei klausytųsi.

— Ar tai būtina?

— Tada man būtų ramiau, — atsakė jis.

Supratusi, kad Haris nenurims, Rozalė dar kartą atsiduso.

— Gerai. Jeigu manai, kad tai taip svarbu, pasikalbėkime.

Haris pasijuto dėkingas. Jei tik įmanoma, jis norėtų Rozalės gyvenimą sutvarkyti prieš atvykstant dukroms. Suprato, kaip svarbu pradėti veikti. Reikėjo užsitikrinti, kad butukas atiteks jiems. Haris jautė, jog reikia paskubėti, o dangiškosios viešnios apsilankymas tą jausmą dar labiau sustiprino. Galbūt jo dienos jau suskaičiuotos. Nedaug liko laiko viską užbaigti.

— Sakei, nenori kraustytis iki švenčių pabaigos, — pradėjo jis, — bet...

— Tikrai nenoriu, — nutraukė jį Rozalė. — Turiu į valias darbo, kai Kalėdoms atvažiuoja dukros su vyrais.

— Sutinku.

Ji nustebo.

— Vis dėlto, — pridūrė Haris, kol ji dar nepradėjo džiūgauti dėl aiškios savo pergalės, — man būtų ramiau, jeigu pasakytume administratorei, kad nusprendėme imti tą butuką.

— Manai, tos kelios dienos gali ką nors pakeisti? — suabejojo Rozalė.

— Taip, — tvirtai atsakė Haris. — Man būtų ramu.

Rozalė nuleido rankas į skreitą.

— Aš nežinau, Hari...

— O ką čia reikia žinoti? — Dieve brangiausias, nejaugi Rozalė bus apsigalvojusi?

— Hari, mes nugyvenome šiame name daugybę metų. Ir dabar taip jo atsisakyti... Man atrodo, aš dar nesu tam pasiruošusi.

— Tu sakei...

Ji kilstelėjo ranką.

— Pamenu, ką sakiau. Taip, „Laisvės sode“ mums buvo smagu. Liusė moka įtikinti. Iš pradžių man buvo gera pasimatyti su senais draugais, bet dabar... — Taip ir nebaigusi sakinio ji nusuko žvilgsnį.

— Kas dabar?.. — paragino tęsti Haris.

— Dabar man nebeatrodo, kad reikia taip skubėti. Pasikalbėkime dar apie tai su dukromis.

— Jos man pritars.

— Ir aš pritariu, Hari. Tik kodėl turime to griebtis tuojau pat? Juk žinai, kaip man bus sunku palikti šiuos namus.

— Žinau. Ir man bus sunku. — Dar sunkiau jam bus palikti Rozalę ir visą šeimą. — Aš paskambinsiu administratorei, — tarė Haris.

— Hari! — aiktelėjo Rozalė.

— Jeigu apsigalvosime, prarasime tik kelis šimtus dolerių.

Kad ir ką apie tai manė Rozalė, Haris buvo įsitikinęs: ponia Goldsmit nemelavo. Visiškai tikėtina, kad tuo butuku domisi ir kiti klientai. Todėl nekantravo tuojau pat pervesti pradinę įmoką.

— Kelis šimtus dolerių? — priblokšta pakartojo Rozalė. — Nuo kada mes turime tiek pinigų, kad galime šitaip švaistytis, Hari Aldervudai?

Haris ir Rozalė, Didžiosios depresijos vaikai, visada gyveno kukliai — taip buvo įpratę. Skaičiuodavo kiekvieną uždirbtą dolerį ir atidėdavo dešimt procentų nuo visų pajamų. Niekada nieko nešvaistė. Rozalė neišmesdavo net plastikinių maišelių iš maisto produktų parduotuvės.

Šiais laikais jauni žmonės nebevertina dolerio. O kredito kortelės! Hariui teko sutikti nemažai žmonių, kurie turėjo bėdų per tas korteles.

— Tai bus gerai investuoti pinigai, — užtikrino jis.

Rozalė vis dar abejojo.

— Jeigu tau tikrai šito reikia...

— Reikia, — nutraukė ją Haris. — Žinok, Rozale, tas angelas buvo tikras.

Ji susiraukė.

— Man reikėjo pagalbos. Susmukau ir nebegalėjau atsistoti. Be angelo nebūčiau grįžęs į lovą.

Rozalė susiraukė dar smarkiau.

— Tu vartoji labai daug vaistų.

Haris staiga suprato, kad racionalioji Dona bus pakišusi motinai tokią mintį, kai jiedvi telefonu aptarinėjo mįslingąjį įvykį. Matyt, tas pokalbis ir paskatino jaunesniąją dukrą parvažiuoti į tėvų namus visą dieną anksčiau.

— Aš žinau tik tiek: buvau beviltiškoje padėtyje, vaikštynė stovėjo kitame kambaryje, o paskui... atsidūriau lovoje.

— Kodėl nepašaukei manęs? Jeigu tau reikėjo pagalbos, būčiau tuoj pat atsikėlusi.

— Būčiau pašaukęs, bet neužteko jėgų.

Haris prisiminė, kaip jis kartą bandė pakelti savo žmoną, bet nieko iš to neišėjo. Ji juo labiau nepajėgtų jo pakelti ar nuvesti į miegamąjį.

Rozalė atsistojo.

— Matau, kad esi nusiteikęs ryžtingai. Ką gi, skambink, — nusileido ji. — Kaip nors abu prisitaikysime. Tu teisus, Hari. Jeigu nuo manęs priklausytų, aš persikraustymą atidėliočiau iki begalybės. Mums reikia pradėti planuoti.

Harį užliejo palengvėjimas. Kai žmona vėl nuėjo tvarkytis ir švarintis, ištraukė iš užpakalinės kelnių kišenės piniginę — tam prireikė didelių pastangų, jis gerokai priduso, ir susirado administratorės duotą vizitinę kortelę.

Elizabetė Goldsmit.

Jis paėmė belaidį telefoną. Lorena pasirūpino, kad jų namuose būtų trys telefonai. Vienas stovėjo miegamajame, kitas virtuvėje, o trečias ant staliuko šalia jo fotelio.

Buvo šeštadienis, bet administratorei galima skambinti, ji pati sakė.

Atsiliepė moteris maloniu balsu.

— „Laisvės sodas“, — pasakė guviai. — Kam nukreipti jūsų skambutį?

— Norėčiau kalbėti su Elizabete Goldsmit.

— Luktelėkite sekundėlę.

— Ačiū.

Haris užmerkė akis. Bijojo, kad jei Rozalė dabar pažiūrėtų į jį, tai, ko gero, įkalbėtų dar palaukti, nors jis priėmė geriausią sprendimą. Vienintelį sprendimą.

— Elizabetė Goldsmit klauso, — išgirdo jis po pusės minutės.

— Čia Haris Aldervudas, — prisistatė jis. Niekaip nesuprato, kodėl žmonės mano, kad atsiliepiant telefonu reikia pranešti savo pavardę. Juk jis žino, kam skambina, o Elizabetė tikriausiai žino, kas esanti. Haris atkreipė dėmesį, jog pastaraisiais metais dalykiniuose pokalbiuose visi taip daro.

— Ak, taip, mes neseniai kalbėjomės, ar ne? — prisiminė Elizabetė.

— Prieš kelias dienas mudu su žmona buvome atėję apžiūrėti „Laisvės sodo“.

— Taip, pamenu. Jūs Liusės Menard draugai, ar ne?

— Taip.

Haris tuoj pat perėjo prie reikalo:

— Kai kalbėjomės, jūs patvirtinote, kad yra vienas tuščias butukas.

— Taip. — Elizabetė stabtelėjo. — Bet...

Haris kalbėjo toliau, norėdamas kuo greičiau viską sutvarkyti.

— Sakėte, jeigu išrašyčiau čekį, tas butukas garantuotai atitektų mums, — priminė jis.

— Taip, man regis, siūliau jums susimokėti tuojau pat.

Jis puikiai prisiminė tą pokalbį, nuo to laiko tik apie tai ir galvojo.

— Minėjau, kad yra tik vienas laisvas butukas, ar ne? — tęsė ji.

— Taip. — Haris jau šiek tiek sunerimo.

— Perspėjau, kad juo domisi ir kiti žmonės.

— Taip, tikrai.

— Ką gi, pone Aldervudai, gaila, bet anie žmonės kitą dieną atėjo su čekiu.

— Norite pasakyti... kad tas butukas jau užimtas? — Haris niekaip negalėjo tuo patikėti.

— Deja, tai tiesa. Ir laisvas buvo tik tas vienas.

Haris būtų dėkingas, jeigu ji to daugiau nebeprimintų!

— Po kiek laiko gali atsirasti kitas laisvas butukas? — paklausė Haris, nepajėgdamas atsitokėti.

Prieš atsakydama Elizabetė pagalvojo.

— Sunku pasakyti. Gal po trijų mėnesių, o gal ir po pusmečio.

— Oho!

— Man labai gaila, pone Aldervudai.

— Ne... ne, apgailestauti turiu aš. Jūs patarėte greitai apsispręsti, man pasirodė, kad mes taip ir padarėme.

— Jeigu galėčiau dar ką nors dėl jūsų padaryti, pasakykite. O dabar — linksmų Kalėdų.

— Ačiū. Ir jums linksmų Kalėdų.

Haris padėjo telefono ragelį ir giliai atsiduso. Suprato, kad tą pačią dieną reikėjo griebti jautį už ragų.

O dabar jau per vėlu.

Jam per vėlu.

Po trijų mėnesių jo čia nebebus. Po trijų mėnesių Rozalė bus našlė.

16

Betė visą naktį blaškėsi lyg karštinės kamuojama. Negalėjo pabėgti nuo minčių, kurios pašėlusiais verpetais sukosi galvoje. Kartais nuovargis ją įveikdavo ir ji užsnūsdavo. Tada sapnuodavo... Visuose sapnuose būdavo Džonas. Dieną patirtas sukrėtimas užgriūdavo su nauja jėga, staiga ją pažadindamas. Netrukus vėl tas pats — mintys, sapnas, pabudimas.

Iš ryto jos akys buvo it smėlio pripiltos, o smilkiniai tvinkčiojo kaip prieš prasidedant galvos skausmui. Bet būtinai turėjo nueiti į mišias, kad ir kaip prastai jautėsi. Mat specialioje Kalėdų programoje dalyvavo Džeimsas ir Belą — jos sūnėnas ir dukterėčia. Jeigu nepasirodytų, ji juos nuviltų. Be to, ten susirinks visa šeima, todėl lengviau sukaupus jėgas nueiti, negu paskui ieškoti pasiteisinimų.

Prieš išeidama Betė prarijo dvi aspirino tabletes ir užsigėrė apelsinų sultimis. Mama žadėjo po pamaldų sočiai pavaišinti.

Betei privažiavus prie bažnyčios, automobilių aikštelė buvo beveik pilna. Ji tikėjosi, kad mama bus užėmusi jai vietą.

Džoisė jos laukė priebažnytyje ir Betė tuoj suprato, kad mamai kažkas labai rūpi. O kas — nesunku atspėti.

— Tu vėluoji, tuojau prasidės mišios, — pabarė mama ir apkabino Betę, tarsi bijotų, kad duktė gali paskutinę minutę pasprukti. — Tavo tėvas užėmė mums dvi vietas, bet nemanau, jog dar ilgai jam pavyks jas išlaikyti.

— Atsiprašau, mama, aš lėtai išsijudinu.

— Noriu, kad papasakotum viską apie Levenvortą. — Džoisė prisimerkė. — Visas smulkmenas, — pridūrė grėsmingu tonu.

— Taip, na... Paaiškinsiu vėliau.

Tačiau Betė neketino visko pasakoti šeimai. Vakarykščiai įvykiai ją užgriuvo kaip lavina. Heidė jos vardu pakvietė į svečius Piterį-Džoną ir dar labiau viską supainiojo. O painiavos jai tikrai nereikia. Bet dabar didžiausias rūpestis — ką sakyti tėvams.

Prasidėjus mišioms Betei tarsi kas nuėmė nuo pečių visus rūpesčius. Ją veikė karpažolėmis ir visžalių medžių šakelėmis išpuoštos bažnyčios grožis, džiaugsminga muzika. O labiausiai — pagrindinė pamaldų mintis: reikia susitaikyti su savimi ir neleisti praeities klaidoms trukdyti žvelgti į ateitį. Tarsi specialiai jai pasakyta. Kalėdinis vaidinimas buvo be galo žavus. Pradėjusi su visais giedoti šventines giesmes Betė pajuto, kaip širdis veržte veržiasi į laisvę.

Šįryt atrodė, kad jos gyvenimas — vienos nesėkmės. Tačiau baigiantis mišioms Betė pajuto naują viltį. Gal tas keistas sutapimas — anoniminė pažintis su buvusiu vyru, ne atsitiktinumas, o lemtis? Galbūt... galbūt jiems suteikiama dar viena proga, kad ir kiek kartėlio patyrė?

Šeimos vaišės tėvų namuose — paskutinis barjeras, kurį šiandien Betei teko įveikti. Visi norėjo sužinoti apie Piterį.

— Nelaikyk mūsų nežinioje, — pasakė motina, duodama lėkštę plaktos kiaušinienės.

— Mama, prašau...

Betė kvailai vylėsi išvengsianti smulkios ataskaitos ir labai apsidžiaugė, kai visų dėmesys nukrypo į jos dukterėčią ir sūnėną, kurie bažnyčios programoje suvaidino nedidelius vaidmenis. Bet reikėjo susiprasti, kad taip lengvai nepavyks išsisukti. Po Džoisės žodžių visi liovėsi valgę ir sužiuro į Betę.

— Mums tiesiog smalsu, — pridūrė jos sesuo. — Jeigu pasakysi, kad žiūrėtume savo daržo, tai taip ir padarysime.

— Andžela, — sudraudė mama, — geriau neužsimink Meribetei, jog ji gali visas naujienas pasilaikyti sau.

Betė net sudejavo suvokusi, kad priešintis beprasmiška. Mama jautė turinti teisę sulaukti atsakymo — ir būtų gerai išsamaus. Galų gale juk Džoisė uždegė bažnyčioje žvakę.

— Vakar aš... — pradėjo Betė, ketindama iškloti teisybę. Taip netgi geriau. Bet tiesiog nepajėgė pradėti aiškinti, kad Piteris — visai ne Piteris, o Džonas Nikodemas, jos buvęs vyras. Mintyse ginčydamasi pati su savimi ir abejodama Betė taip ir nebaigė sakinio.

— Meribete, papasakok, — ėmė maldauti mama.

— Mes nesusitikome, — išpyškino ji.

— Nesusitikote? — nuaidėjo aplink stalą.

— Tik nesakyk, kad pabūgai! — sušuko mama. Ji žiūrėjo į dukrą pasibaisėjusi, lyg Betė antrą kartą būtų nuvylusi šeimą.

Negalėdama pasakyti tikrosios priežasties, kodėl nesusitiko su Piteriu, Betė sėdėjo tylomis ir bukai spoksojo į sieną.

Po kurio laiko tėvai susižvalgė. Tėvas krenkštelėjo.

— Tiesą sakant, mudu su tavo mama baiminomės, kad taip gali nutikti. Mums atrodo, Bete, jog tau laikas kreiptis į konsultantus.

— Ką? — apstulbo Betė.

— Mes mielai apmokėtume sąskaitą, — įsiterpė mama.

Nebuvo prasmės ginčytis. Betė aiškiai matė, kad jų niekas neperkalbėtų.

— Aš neturiu nieko prieš konsultantus, — sumurmėjo ji. — Teoriškai. Tik nemanau, kad dabar man jų reikia.

— Reikia, — neleidžiančiu prieštarauti balsu pareiškė mama.

— Gal galime apie tai pasikalbėti po Kalėdų? — paklausė Betė, norėdama atitolinti tokius svarstymus, kol spės išpinti visą tą painiavą su Piteriu-Džonu.

— Žinoma, kad galime, — užtikrino sesuo, su užuojauta žvelgdama į Betę.

Vadinasi, sesuo irgi tos pačios nuomonės. Tas meilę ir gailestį spinduliuojantis žvilgsnis — gryniausia klasta.

Pagaliau indai buvo išplauti, sudėti į vietas ir Betė išskubėjo namo. Važiuodama svarstė, ką sakyti Piteriui. Nors iš tikrųjų jis buvo Džonas, Betė priprato mintyse jį vadinti Piteriu — nauju žmogumi. Kitokiu žmogumi.

Įėjusi pro duris iškart nusivilko paltą, švystelėjo į šalį rankinuką ir prisijungė prie interneto.

Svarsčiau, kada pasirodysi.

Vadinasi, jis laukė, kada ji prisijungs.

Dabar jau esu čia, — parašė Betė. — Noriu pasikalbėti su tavimi apie susitikimą šios savaitės pabaigoje.

Ar apsigalvojai?

Ji kiek pasvarstė prieš atsakydama.

Taip. Supranti, vieną kartą aš jau padariau lemtingą klaidą pasirinkdama man netinkamą vyriškį ir visai netrokštu suklysti dar kartą.

Kitaip sakant, esi įsibauginusi.

Atvirai prisipažįstu — taip.

Gal ir nustebsi, — parašė jai Piteris, — bet aš irgi įsibauginęs.

Tikrai? — nustebo Betė ir neatsispyrė norui pasmalsauti: — Ar tavo vedybinis gyvenimas buvo toks nepakenčiamas?

Turbūt ne. Mudu tik buvome jauni ir nesubrendę.

Betė negalėjo taip visko palikti. Dabar buvo puiki proga išsiaiškinti, ką Piteris apie ją galvoja. Ji parašė: Ar dėl ko nors apgailestauji?

Jis atsakė po ilgokos pauzės: Dėl kelių dalykų.

Ir aš, — pranešė Betė. — Ne viską iš karto supratau.

Ar tavo buvęs vyras vedė antrą kartą? — parašė Piteris.

Tai buvo suktas klausimas. Girdėjau, kad vedė.

Tai nežinai, kaip jam sekasi?

Ne. O kaip tavo buvusi žmona?

Ničnieko nežinau. Nuėjome skirtingais keliais. Aš jai nieko bloga nelinkiu. Net nežinau, ar ji dar kartą ištekėjo.

Ar tu ją mylėjai? Vieną akimirką, kuri truko ilgą širdies tvinksnį, Betė laikė pirštą virš klavišo, kuriuo buvo galima ištrinti klausimą. Galvoje viesulu sukosi mintys. Toptelėjo, kad to nedera klausti. Vis dėlto išsiuntė.

Kitas jo klausimas atėjo kaip atsakymas:

Ar tu mylėjai savo buvusįjį?

Ji atsakė paprastai:

Taip. Turbūt ir dabar tam tikra prasme myliu. Otų?

Taip. — Ir kiek patylėjęs pridūrė: — Ar tai blogai? O tu taip myli savo buvusįjį, kad negali pamilti antrą kartą?

Piteris buvo vertas žinoti tiesą... Bet dar ne dabar. Jis prisipažino kadaise ją mylėjęs, gal ir dabar mylįs, bet nenorėjo apie tai kalbėti.

Tik Piteris nežinojo to, ką žinojo ji...

Klausyk, palikime mūsų ankstesnes santuokas ramybėje. Ir tuoj ekrane žybtelėjo kiti žodžiai: Mudu su žmona elgėmės kvailai. Abu buvome kalti, aš apsipratau su tuo, kad mūsų problema daugialypė. Gyvenau toliau. Tikriausiai ji padarė tą patį. Nors ir skaudu, bet mudviejų skyrybos — tik į gera.

Tik į gera? Betė perskaitė šiuos žodžius ir jai užgniaužė gerklę.

Aš jai linkiu sėkmės. Tikiuosi, tu nepavydi laimės savo buvusiam vyrui? Ar aš teisus?

Taip, — parašė ji.

Gerai. Tai nebekalbėkime apie tai. Sutarta?

Betė priglaudė pirštus prie lūpų svarstydama, ką atsakyti. Sutarta... Tik abejoju, ar mudviem dabar tinkamas laikas...

Kodėl?

Tuoj Kalėdos, mane šeima ir taip spaudžia, todėl visai netrokštu dar vieno rūpesčio — kas bus, kai mudu susitiksime.

Suprantu, apie ką kalbi.

Tai gal atidėkime susitikimą? — paklausė ji.

Ar ilgam?

Palaukime, kol praeis Naujieji metai.

Gerai.

Lakoniškas atsakymas rodė, kad jis nusivylęs. Ką gi, ir Betei nemalonu, bet ji negali tokios žinios užgriauti Piteriui ant galvos, kai iki didžiausios metų šventės beliko dvi dienos.

Juk tu nežadi vėl nuo manęs pasprukti? — paklausė Piteris.

Betei patiko jo tiesumas.

Nežadu, — parašė ji. — Tik norėčiau turėti truputį daugiau laiko.

Kaip pasakysi. Esu įsitikinęs, kad mums abiem svarbu atsikratyti praeities.

— Atsikratyti praeities, — garsiai pakartojo Betė. O kad Piteris žinotų, jog tai neįmanoma!

— Po Naujųjų? — aiktelėjo Gudnesė, Betei per petį skaitydama jos žinutes.

— Kas negerai? — paklausė Mersė.

Gudnesei atrodė, kad viskas negerai. Niekas nesiklostė pagal planą. O ji taip stengėsi, kad tie du vieniši žmonės suartėtų.

— Jie turi susitikti iki Kūčių, — sumurmėjo Gudnesė.

Mersė linktelėjo.

— Tai ką darysi?

Gudnesė nusišypsojo. Jos galvoje jau klostėsi naujas planas. Ji nenorėjo kištis į žmonių gyvenimo įvykius, tiksliau sakant, nė taisyklės to neleido. Tačiau Betė ir Piteris nepaliko jai kitokios išeities. Arba ji darys ką nors, kad jiems būtų geriau, arba Gabrieliui teks raportuoti, jog ji neįvykdė užduoties. Niekas jos nekaltins, jei truputį įsikiš, ypač Gabrielius. Bet iki šiol Gudnesės veiksmų sąrašas buvo išskirtinis — bent jau pati taip sakydavo, ji norėjo, kad jis toks ir liktų.

Danguje visi žino, kaip su žmonėmis sunku. Kartais jiems reikia aiškaus ir nedviprasmiško ženklo, o kartais kantriai pastūmėti. Arba ir vieno, ir kito. Pasitaiko žmonių, kuriems pagalbos reikia daugiau nei kitiems. Gudnesės nuomone, Betė iš tų.

— Ką gi, turi pripažinti, kad mus visas tada ištiko šokas, — pasakė Mersė, primindama Gudnesei vakarykštę sceną Levenvorte.

— Sutinku.

Gudnesė suraukė antakius, mąstydama apie kitą ėjimą. Leisti Piteriui ir Betei netyčia susidurti gatvėje būtų labai patogu... ir labai subtilu. Ne, Gudnesė surengs dramatišką susitikimą. Asmeniškai jai patiktų automobilio avarija su galingu sprogimu — tik be mirčių, savaime aišku. Ją visada jaudino galimybė iškviesti gelbėjimo komandą. Geriausia, jei tik įmanoma, gelbėtojus su sraigtasparniais. Būtų nuostabu. Pamačius tuos juodai vilkinčius vaikinus ją visada užplūsdavo jaudulys.

— Gudnese, — švelniai palietė jos petį Mersė. — Atpažįstu tą tavo žvilgsnį. Beje, man nepatinka, kaip dabar plasnoja tavo sparnai.

— Man atrodo, būtų geriausia, jei kuo greičiau pasišalintum, — atsargiai pasiūlė Gudnesė.

— Gudnese!

— Nenoriu, kad ir tu turėtum nemalonumų.

Mersė suplasnojo sparnais ir pakilo aukštyn.

— Ką tu ketini daryti?

Gudnesė kietai sučiaupė lūpas ir papurtė galvą.

— Tau geriau nežinoti.

Kaip tik tą akimirką pasirodė Širlė.

— Kas čia dedasi? — paklausė ji.

— Turiu rūpesčių, — atsakė Gudnesė.

— Tikrai? — sumurmėjo Širlė. — Ką gi, ne tu viena. Mano užduotis irgi gyva bėda. Klostosi ne taip, kaip turėtų.

Mersė susiraukė ir pažvelgė į Gudnesę, paskui vėl į Širlę.

— Ar judviem neatrodo, kad mus tyčia įklampino?

Gudnesė klausiamai pažvelgė į ją.

— Kaip suprasti?

— Pagalvokite, — atsakė Mersė, — Širlė gauna užduotį, apie kokią galima tik svajoti. Argi sunku parūpinti berniukui šunį?

— O iš tikrųjų ši užduotis sunkiausia iš visų, kokias esu turėjusi. — Širlė atsiduso. — Turiu vargo ne tik su Karterio tėvu, dar ir tas šuo nesutinka pasišalinti.

— Suprantu.

— Bet juk normaliomis sąlygomis tai nebūtų sunku?

Širlė kilstelėjo vieną petį — lyg ir gūžtelėjo, lyg ir ne.

— Ne visai. Man daugiausia rūpesčių kelia tasai šuo. Jis neatrodo... paprastas. Tiesiog nesutinka pasišalinti. Vis dėlto manau, kad pagaliau ta problema išspręsta. Jis dabar gyvūnų prieglaudoje ir greičiausiai kas nors netrukus paims.

— Gerai.

Širlės veide įsirėžė rūpesčio raukšlės.

— Na, šiuo metu aš nieko daugiau negaliu padaryti, tai išmečiau tą istoriją iš galvos. Pasilieku čia ir padėsiu jums.

— Mano užduotis irgi žlunga, — liūdnai prisipažino Mersė.

— Gal tau kartais reikia gelbėtojų komandos su sraigtasparniu? — susijaudino Gudnesė. Jai atrodė, kad būtų smagu iškviesti šaunius ginkluotus vyrukus, ypač jei taip galėtų padėti draugei.

— Gudnese, ką tu sau galvoji? — pasibaisėjo Mersė.

Gudnesė kilstelėjo rankas.

— Įsivaizduok: leidžiasi sraigtasparniai, išmetamos virvės ir jauni gražūs vyrai nusliuogia jomis ant stogo.

— O ką daro?! — šūktelėjo Mersė. — Tu viską sugadinsi. Ir taip pakanka rūpesčių dėl Hario ir Rozalės. Tokios pagalbos man nereikia. Vien pasigirdus sraigtasparnių blerbimui Hariui sustotų širdis.

— Tai ką mums daryti? — paklausė Gudnesė. — Turime tris nebaigtas užduotis.

— Šiuo metu, — pasiūlė Mersė, — gal leiskime įvykiams klostytis savaime ir žiūrėkim, kas iš to išeis.

Tai atrodė taip nereikšminga. Bet gal Mersė ir Širlė teisios. Ji padarė viską, ką galėjo, kad Piteris ir Betė suartėtų, o visos pastangos nuėjo niekais, baigėsi sukrėtimu ir painiava. Gal jai reikia pasitraukti ir pažiūrėti, ką tie žmonės patys sugalvos.

Vis dėlto Gudnesė jautėsi nusivylusi.

17

Nuo tada, kai tėvas nuvežė Rudį į gyvūnų prieglaudą ir ten paliko, Karteris tik liūdėjo ir ašarojo. Jis visą naktį gulėjo atsimerkęs ir galvojo apie savo šunį. Suprato, kaip prastai dėl to jaučiasi tėvai, todėl stengėsi neparodyti, koks yra nelaimingas.

Karteris žinojo, kad tėvai pinigų turi tik tiek, jog pakanka būtiniausioms išlaidoms, o jo sutaupytų kišenpinigių neužtektų.

— Karteri, — pašaukė motina iš svetainės, — eikš, pažiūrėk, ką tėtis parnešė.

Širdies gilumoje Karteris vylėsi pamatysiąs Rudį ir bėgte nubėgo į svetainę. Bet tai buvo ne Rudis. Motina stovėjo prie dirbtinės eglutės. Jų eglutė buvo visai menka. Tiesą sakant, tokia maža; kad teko pastatyti ant kavos staliuko. Ji buvo įstatyta į gėlių vazoną ir papuošta stikliniais burbuliukais. O šita eglutė buvo tikra. Na, ne visai tikra, nes jos šakos kitokios kaip gyvo medžio. Be to, nuo jos nesklido malonus kalėdinis kvapas. Bet dydžio ji buvo kaip tikra. Ir jau papuošta elektros lempelėmis.

— Kalėdų eglutė! — iš džiaugsmo klyktelėjo Karterio sesutė, irgi atėjusi į kambarį. — Kur tu ją gavai?

— Jūsų tėtis rado, — paaiškino mama. — Šįryt važiuodamas į darbą alėjoje kažką pastebėjo. Sustojo ir pamatė eglutę. Matyt, kažkas nusipirko naują, nes šita gulėjo prie šiukšlių dėžės. Tada jūsų tėtis parnešė ją mums.

Dabar Karteriui paaiškėjo, kodėl jis girdėjo, kaip tėtis sugrįžo, nors neseniai buvo išvažiavęs į darbą.

Beilė suplojo rankutėmis. Net Karteris nusišypsojo. Eglutė buvo sena ir šiek tiek apspurusi, bet daug geresnė už tą mažiukę, kurią jie buvo pasipuošę. Ana atrodė labiau panaši į kambarinę gėlę negu į medį.

Karteris pirmiausia pagalvojo, kad būtų smagu parodyti ją Rudžiui, bet jau nebegalėjo, nes Rudžio su juo nebebuvo. Kiekvieną kartą prisiminus šunį būdavo skaudu, bet daugiau apie nieką jis negalėjo galvoti. Norėjo tikėtis, kad Rudis pateks į gerus namus ir kad naujoje šeimoje kas nors jį mylės taip pat, kaip myli Karteris.

— Ar lemputės dega? — paklausė Beilė.

— Turėsime patikrinti, — atsakė mama. Ji atsiklaupė ant grindų, užlindo už eglutės ir įjungė lempučių girliandą į tinklą. Lemputės kelias akimirkas švietė ir tuoj užgeso.

— Turbūt dėl to ji ir atsidūrė šiukšlyne, — pasakė Karteris.

— Eglutė apsimetėlė, — ėmė zirzti Beilė.

— Apgailėtinai atrodo, — sumurmėjo Karteris. — Bet... visai gerai.

Jis bandė apsimesti, kad džiaugiasi Kalėdų eglute, ir iš tikrųjų džiaugėsi, tik... tik ji buvo sena, lemputės nedegė ir niekam daugiau ji nebuvo reikalinga. Ta proga Karteris vėl pagalvojo apie Rudį — jo irgi niekas kitas nenorėjo, o Karteris norėjo baisiausiai.

— Galime padaryti, kad ji atrodytų gražiai, — pareiškė Beilė atsigavusi po nusivylimo. — Turiu spalvoto popieriaus iš mokyklos, galiu padaryti angelą viršūnei, — susijaudinusi kalbėjo.

— Mes galime suverti ant siūlo spragintų kukurūzų ir spanguolių, — pasiūlė mama.

Karteris ilgai nieko nesakė.

— Aš moku iškarpyti snaigių, — pagaliau prabilo jis.

— Ačiū, Karteri.

Matyt, supratusi, kaip sunku jam buvo pasisiūlyti, mama jį meiliai apkabino.

Karteris pamėgino ištrūkti iš jos glėbio. Jis buvo per didelis, jog leistųsi mamos glamonėjamas. Vis dėlto tai buvo gana malonu. Aišku, nenorėtų, kad apie tai sužinotų draugai.

— Kai jūsų tėtis pareis iš darbo, eglutė jau bus papuošta, — tarė mama.

— Gerai. — Karteris norėjo prisidėti prie bendro darbo.

Nerūkus namą užliejo spraginamų kukurūzų aromatas. Karteris sėdėjo prie virtuvės stalo ir kantriai badė grūdus didele mamos adata. Suvėręs dvidešimt penkis grūdus pridėjo spanguolę. Beilė nusprendė suverti kitą vėrinį ir pakartojo jo sumanytą derinį.

— Daryk savaip, — metė jis seseriai. — Žinok, tau nebūtina viską daryti taip kaip aš.

— Karteri, — įsikišo mama. — Beilė nori, kad jos vėrinys derėtų prie tavojo.

— Kodėl ji negali kitaip išdėstyti grūdus ir uogas?

— Todėl, kad esi jos vyresnysis brolis ir ji ima iš tavęs pavyzdį.

Karteris norėjo supykti, bet iš tikrųjų nepyko. Sesutė jam padėjo dėl Rudžio ir mylėjo tą benamį šunį.

— Kaip manai, ką Rudis dabar veikia? — paklausė jis mamos. — Ar mane prisimena?

— Žinoma, kad prisimena, — atsiliepė mama. — Rudis visada prisimins berniuką, kuris atnešdavo jam paėsti ir ištrinko jo purvinus gaurus.

— Ir žaidė su juo gaudynes.

Karteris pagalvojo, kad gali apsiverkti, bet iš tikrųjų nusišypsojo. Prisiminus viską, ką jis darė su Rudžiu, širdies skausmas šiek tiek atlėgo.

Suskambėjo telefonas ir mama greitai čiupo ragelį.

— Labas, brangusis. — Vadinasi, skambina tėtis. — Mes puošiame eglutę, — tęsė mama. Matyt, tėtis kažką pasakė, nes ji nutilo. Paskui pasakė: — Žinoma, jis čia pat. — Ir atsisuko į Karterį ranka pridengusi ragelį. — Tėtis sako, kad norėtų su tavimi pasikalbėti.

— Gerai. — Pašokęs nuo kėdės Karteris paėmė ragelį. — Sveikas, tėti.

— Kaip sekasi?

— Turbūt gerai, — gūžtelėjo pečiais Karteris.

— Kaip tau patinka eglutė, kurią aš radau?

— Lemputės nedega, — sumurmėjo jis.

— Aš pažiūrėsiu grįžęs namo.

Tėtis sekmadieniais paprastai nedirbdavo, bet dabar tikriausiai restorane dirba viršvalandžius. Prieš ir per Kalėdas būdavo labai daug lankytojų. Tėtis sakė, jog pinigai jiems pravers, užtat imdavo tiek viršvalandžių, kiek tik galėjo gauti.

Karteris norėjo, kad tėtis būtų namie, kaip paprastai kiekvieną sekmadienį. Dažniausiai jie kartu žiūrėdavo futbolą. Jeigu būtų galėjęs pasilikti Rudį, šuo irgi žiūrėtų kartu su juo. Karteris neabejojo, kad Rudis pamėgtų futbolą kaip ir jis.

— Tu vis dar liūdi Rudžio?

— Aha...

— Ir aš, — prisipažino tėtis.

— Žinau.

— Jis pateks į gerą šeimą, jie mylės Rudį.

Bet Karteris nenorėjo, kad Rudį mylėtų kita šeima. Jis norėjo turėti jį sau. Berniukas nuleido galvą.

— Kada grįši namo? — paklausė jis lūžtančiu balsu.

— Kai tik galėsiu, tuoj pat eisiu.

— Iki, tėti.

— Iki, sūnau.

Karteris padavė ragelį mamai, ji pakvietė Beilę pasikalbėti su tėčiu.

O tada išgirdo tai.

Šuns lojimą.

Skambėjo taip, lyg Rudis būtų čia pat, už durų. Tai visai neįmanoma, bet balsas tikrai buvo kaip jo šuns.

— Kas ten dabar? — paklausė mama ir suraukusi antakius pažvelgė į sūnų. Paskui nuėjo prie kiemo durų ir atidarė.

Karteris sulaikė kvapą ir tuoj išgirdo mamos riksmą.

— Rudis! — suklykė Beilė.

— Rudis, — ištarė Karteris ir taip skubiai pašoko nuo kėdės, kad ta su trenksmu griuvo ant virtuvės grindų.

Mama atidarė kambario duris ir Rudis įbėgo į vidų, šokinėdamas ant užpakalinių kojų, sukdamas ratus ir vėl šokinėdamas aukštyn į orą.

Po kelių akimirkų Rudis laižė Karteriui veidą viauksėdamas iš džiaugsmo. Paskui atsigulė ant pilvo tiesiai priešai Karterį ir lyg pašėlęs vizgino uodega.

Karteris pažiūrėjo į mamą. Jos akys buvo pilnos ašarų. Ji tuoj atsiklaupė šalia Karterio ir kartu su Beile ėmė glamonėti šunį. Net mergytė verkė.

— Kaip jis čia atsidūrė? — mama klausiamai pažvelgė į Karterį.

Jis nežinojo, ką jai atsakyti. Juk iki gyvūnų prieglaudos — mylių mylios.

Paėmęs dubenėlį Karteris pripylė vandens. Rudis jį išlakė ir sulaižė nuo grindų visus spragintus kukurūzus.

— Nežinau, ar kukurūzai jam tinkamas pašaras, — įspėjo Karterį mama.

Karteris priėjo prie bufeto ir paėmė dribsnius, kuriais šėrė Rudį anądien. Negailėdamas pribėrė jų į dubenėlį, užpylė pieno. Jo šuo tikrai nebuvo išrankus.

— Oi, Karteri. — Mama giliai atsiduso. — Nežinau, ką tavo tėvas apie tai pasakys.

— Neskambink jam į darbą, — ėmė maldauti Karteris. Bijojo, jog tėtis tą pačią minutę pareis namo ir išveš Rudį į prieglaudą. Nenorėjo, kad taip atsitiktų. Tik ne dabar. Niekada. Tačiau suprato, jog tėtis neleis Rudžiui pasilikti, bet norėjo būti su šuneliu kuo ilgiau.

Jie baigė verti kukurūzus ir pririšo vėrinius ant šakų. Kai Karteris palindo po eglute, Rudis nušliaužė kartu su juo ir kiūtojo šalia, kol berniukas dar kartą įjungė į tinklą lempučių girliandą. Šį kartą lemputės užsidegė ir nebeužgeso.

— Šaunu! — suriko Beilė plodama rankutėmis.

— Tai magija, — tarė Karteris. — Ją atnešė Rudis.

Kai jie iššliaužė iš po eglutės, Rudis atsigulė ant kilimo ir padėjo galvą ant ištiestų letenų. Jis atrodė toks pat pavargęs kaip Karteris ir berniukui toptelėjo mintis: kažin ar Rudis visą naktį nemiegojo galvodamas apie jį, kaip jis galvojo apie Rudį? Tada plačiai nusižiovavo nepajėgdamas susivaldyti.

— Gal mums visiems vertėtų truputį prigulti, — atidžiai žiūrėdama į Karterį pasiūlė mama. Tarsi būtų žinojusi, kad naktį jis beveik nemiegojo.

— Aš dieną nemiegu, — pasipiktino Karteris.

Beilė kartais dar miegodavo. Kai pasidarydavo vangi, mama pasiųsdavo ją į tėvų miegamąjį. Beilė visada užmigdavo.

— Rudis atrodo pavargęs, — paaiškino mama. — Maniau, gal tu norėsi palaikyti jam draugiją.

— Aaa.

Rudis nusekė paskui Karterį į jo miegamąjį ir atsigulė ant kilimo šalia lovos. Užuot lipęs į lovą, Karteris išsitiesė ant žemės šalia savo šuns, apkabino Rudį ir tučtuojau užmigo.

Dar dorai nepabudęs Karteris išgirdo tėčio balsą.

— Kaip taip gali būti? — klausė jis.

— Tėti! — suriko Karteris ir pašokęs ant kojų įlėkė į virtuvę kartu su įkandin šuoliuojančiu Rudžiu. — Tu jau žinai?

— Taip, — atsakė tėvas. — Tik nesuprantu, kaip jis surado namus.

— Bet surado.

Rudis priėjo prie Karterio tėvo ir pakėlęs snukį pažvelgė jam į veidą. Tėvas pasilenkė ir paglostė tankų Rudžio kailį.

— Na, mano sūnus sako, kad tu ypatingas šuo.

— Ne vien tai, — skubėjo tėvui pasakoti Karteris. — Kai pirmą kartą įjungėme lempučių girliandą, jos blykstelėjo ir užgeso.

. — O kai Rudis parbėgo, Karteris įjungė ir jos šviečia, — pasakojo Beilė, tokia laiminga ir susijaudinusi, kad visi žodžiai liejosi į vieną.

— Aš norėjau tėčiui apie tai papasakoti, — susiraukė Karteris.

— Ar jis galės pasilikti? — Beilė plačiai išplėstomis akimis spoksojo į tėvą, nekreipdama dėmesio į brolio pastabą.

— Atleiskite, vaikai, bet apie tai mes jau kalbėjome.

— Deividai, čia prieglaudos telefonas, — tarė mama įeidama į kambarį.

— Aš tuoj paskambinsiu ir išsiaiškinsiu, kas atsitiko.

Tėvas paėmė popieriaus lapelį ir siekė telefono. Karteris stovėjo šalia. Jis irgi norėjo sužinoti, kas atsitiko.

Tėvas laukė ilgai. Karteris girdėjo telefono signalus. Laikydamas ragelį toliau nuo burnos jo tėtis sumurmėjo:

— Tikriausiai prieglauda jau uždaryta nakčiai.

Karteriui blykstelėjo viltis. Gal jie galės palaikyti Rudį per naktį. Gal...

— Alio, — tarė tėvas, išblaškydamas Karterio viltis. — Taip, aš suprantu, prieglauda uždaryta. — Jis kurį laiką klausėsi. — Mes ta šeima, kuri atvežė Rudį. Tą rausvai rudą benamį, kuris pasirodė mokyklos kieme ir sekė paskui mano sūnų iki pat namų. Vakar po pietų aš palikau Rudį prieglaudoje. Na, o dabar jis čia. — Tada kurį laiką buvo tylu. Karterio tėvas purtė galvą, tarsi jo pašnekovas ginčytųsi. — Patikėkit, jis čia. — Vėl stojo tyla. — Ką gi, gal norite nueiti ir patikrinti jo narvą?

Matyt, prieglaudos darbuotojas kažką pasakė, nes tėvas vėl nutilo.

— Eina patikrinti narvo, kuriame Rudis buvo įkurdintas, — pasakė jis Karteriui.

Tarnautojas, matyt, grįžo prie telefono.

— Taip, jis čia, — trečią kartą paaiškino tėvas. — Nė neįsivaizduoju, kaip pabėgo ir kaip sugebėjo surasti mūsų namus, bet būtent taip jis ir padarė.

— Ar Rudis gali pasilikti per naktį? — ėmė maldauti Karteris. — Tik vieną naktį. Labai prašau, tėti.

— Taip, aš jį atvešiu iš ryto, — pažadėjo telefonu tėvas.

Karteris apkabino Rudžio kaklą. Jis net neįsivaizdavo, kaip šuo rado kelią iki jų namų, juk tai mylių mylios apsnigtų kelių. Bet juk visada žinojo, kad Rudis turi ypatingų galių.

Tėvas padėjo ragelį.

— Jis gali pasilikti tik iki ryto, Karteri. Karteris linktelėjo. To maža. Tačiau šią vieną, paskutinę naktį Rudis priklausys jam.

18

— Jie jau čia! — iš svetainės šūktelėjo Rozalė. Balsas rodė, kokia yra susijaudinusi. Kas porą minučių puldinėjo prie lango, laukdama dukters ir jos vyro.

— Ten Dona? — paklausė Haris. Jis jaudinosi ne mažiau už žmoną.

— Taip, — atsakė Rozalė paleidusi užuolaidą. Haris pamėgino atsistoti ir Rozalė tučtuojau atsirado šalia jo. Ji pristūmė jo nekenčiamą vaikštynę, paskui viena ranka apkabino per liemenį ir nuvedė į prieškambarį.

— Kaip aš atrodau? — paklausė Rozalė.

Haris apsimetė, kad atidžiai ją apžiūrinėja: pažvelgė į rūpestingai sušukuotus minkštus žilus plaukus, į senovinę kamėją, kuri labai tiko prie tamsiai žalios suknelės.

— Žavesnei būti neįmanoma.

— Ak, Hari.

Haris matė, kad nuo jo žodžių Rozalės skruostai nukaito pasitenkinimo raudoniu.

Durys atsidarė ir į vidų veržliai įlėkė jųdviejų duktė ir žentas, abu apsikrovę paketais ir krepšiais. Visi ėmė bučiuotis ir glėbesčiuotis. Rozalės akys buvo pilnos ašarų. Tiesą sakant, ir Hario. Pamačius dukterį jam sugrįždavo nykstančios jėgos.

Per visą jų vedybinį gyvenimą Rozalė buvo vaišinga šeimininkė. Ir dabar, kai Dona su Ričardu nusivilko paltus, ji nuvedė juos į svetainę ir atnešė padėklą su kava ir sausainiais.

Dona jai padėjo serviruoti stalą ir išpilstyti kavą. Netrukus jau visi sėdėjo kartu ir šnekučiavosi, stengdamiesi atsigriebti už nesimatymo mėnesius. Stebint gyvus dukters judesius Hariui širdis tirpo iš meilės. Išvaizda Dona priminė Rozalės giminę: tokie pat tamsiai rudi plaukai ir akys. Tačiau būdas visai kaip jo. Praktiška, bet retkarčiais mėgsta rizikuoti.

Dona buvo mokytoja ir beveik trisdešimt metų dirbo su darželinukais bei pirmokėliais. Jai, kaip ir Ričardui, jau artėjo pensija. Susipažino juodu koledže ir netrukus susituokė. Padovanojo jam du nuostabius anūkus, kurių amžiaus skirtumas — dveji metai.

— Papasakok apie Skotą, — paprašė Rozalė, kuriai niekada nenusibosdavo klausytis apie jautriausiąjį anūką. Kai jiedvi neseniai kalbėjosi telefonu, Dona užsiminė turinti papasakoti kažką ypatinga.

Dona ir Ričardas nusišypsojo vienas kitam ir jis paėmė žmoną už rankos.

— Skotas susižiedavo! — džiugiai pranešė Dona.

— Su Lana? — paklausė Haris. Rugsėjo mėnesį anūkas buvo užsukęs pas juos kartu su jauna moterimi ir juos supažindino. Haris iš Skoto akių išraiškos matė: berniukas įsimylėjęs.

— Taip. Lana visiems patinka, — atsakė Dona. — Mes visi labai patenkinti. Mudu su Riču neseniai susipažinome su jos tėvais. Jie džiaugiasi ir jaudinasi kaip ir mes.

— Kada vestuvės? — paklausė Rozalė.

— Vasario mėnesį, — motinai atsakė Dona.

— Taip greitai! — sučiulbėjo Hario žmona, jos akys žėrėjo. — Ak, kaip aš džiaugiuosi.

— Lana norėjo palaukti iki birželio, bet Skotas sakė, kad vestuvės Valentino dieną romantiškesnės.

— Kas būtų pamanęs, kad Skotas toks romantikas? — nusistebėjo Ričardas.

Rozalė pažiūrėjo į jį ir juodu vienas kitam nusišypsojo.

— Romantišką širdį jis paveldėjo iš savo senelio.

— Iš tėčio?! — Dona nustebusi dukart giliai įkvėpė oro.

— Nuo tada, kai susipažinome, tavo tėvas Valentino dieną visada man atsiųsdavo gėlių. Net per karą. — Ji pažvelgė į savo vyrą ir akyse pasirodė ašaros. Išsitraukusi iš rankovės mezginiuotą nosinaitę Rozalė nusišluostė skruostus. — Puiki naujiena, ar ne, brangusis?

Haris linktelėjo. Dabar visi jo anūkai jau bus susituokę. Nors Laną Haris matė tik tą vieną kartą, buvo įsitikinęs, kad ta mergina — puiki pora jauniausiam jo anūkui.

— Tai ne vienintelė gera naujiena, — pareiškė Dona ir vėl nusišypsojo Ričardui. — Aną savaitę skambino Filipas. Tifanė nėščia.

Rozalė cyptelėjo iš džiaugsmo.

— Mudu su Riču būsime seneliai.

— Ak, Dievulėli, — ištarė Rozalė suplojusi rankomis. — Tai mudu su Hariu jau būsime proseneliai.

— Tu per jauna tapti prosenele, — nusišaipė Haris, norėdamas dar kartą pamatyti, kaip Rozalė rausta.

— Nesąmonė, — paprieštaravo žmona. — Kai kurie mūsų draugai jau turi po kelis proanūkius.

Tai buvo teisybė ir Haris nieko neatsakė. Seniau jis tikėjosi pagyventi tiek, kad sulauktų proanūkių, bet tai svajonei išsipildyti nelemta.

Ričardas paėmė dar vieną sausainį. Rozalė jų pirko šeštadienį kepykloje ir nors nepasakė to Hariui, jis nusprendė, kad jie tokie pat gardūs kaip ir jos kepami. Aišku, jis ir pats mielai suvalgytų dar vieną. Kai tik ištiesė ranką, Rozalė tučtuojau paėmė lėkštę ir palaikė, kad jam būtų patogiau paimti.

Dona vis dar kalbėjo apie kūdikį. Haris suprato: ji bus puiki močiutė. Nes buvo nepriekaištinga motina, o šitiek metų dirbdama su šešiamečiais ir septynmečiais tikrai mokėjo tinkamai elgtis su vaikais. Donos mokiniai ją mylėjo. Dažnai ją aplankydavo, nors dabar jau buvo paaugliai ar suaugę žmonės.

— Kada Tifanei gimdyti? — paklausė Rozalė.

— Liepą, — atsakė Dona. — Nežinome, bus berniukas ar mergaitė. Manau, niekam tai nėra svarbu. O laikas tikrai labai tinkamas.

Ričardas nusišypsojo.

— Filipas jau baigė mokslus ir gavo darbą vienoje iš „Microsoft“ korporacijos įmonių. Atrodo, „Microsoft“ laikosi tvirtai. Bent jau ne prasčiau negu kitos korporacijos mūsų laikais. — Jis atsisuko į Harį ir tas linktelėjo. Jie dažnai kalbėdavosi apie ekonomiką ir su ja susijusius dalykus.

— Filipui tenka daug važinėti, o juodu norėtų sėslesnio gyvenimo, — pridūrė Dona. — Bet jis dar turi daug sužinoti apie korporacijos veiklą, todėl negali užsisėdėti vienoje vietoje.

— Kiek suprantu, judu žadate parduoti namą, — paklausė Ričardas gurkštelėjęs kavos.

Rozalė atsiduso ir liūdnai nusišypsojo Hariui.

— Deja, gavome nemalonią žinią dėl „Laisvės sodo“, — pasakė Haris Ričardui. Dabar jis daug ką atiduotų, kad galėtų sugrįžti į tą dieną, kai juodu su Rozale apžiūrinėjo pensionatą, ir įteikti administratorei čekį su užstato suma. — Kiek žinau, vienintelis laisvas butukas jau užimtas.

Dona palinko į priekį.

— Taip mama ir sakė, užtai aš pati paskambinau į „Laisvės sodą“ ir pasikalbėjau su Elizabete Goldsmit.

— Ji negali mostelėti burtų lazdele, kad atsirastų dar vienas butas. — Haris nenorėjo parodyti, kaip jį prislėgė ta naujiena. Tai turėjo būti paskutinė, priešmirtinė jo dovana Rozalei. O dabar nebepavyks jos įteikti.

— Kai paskambinau, — tęsė Dona, — ponia Goldsmit prisipažino ketinanti susisiekti su jumis.

— Butukas laisvas? — pajutęs vėl įsižiebiant viltį paklausė Haris.

— Ne tas, kurį jūs anąkart apžiūrėjote. Kitas.

— Kas nors mirė? — susiraukė Rozalė.

— Ne, jis priklausė porai. Gal buvote ir su jais susitikę. Ralfas ir Deizė... pavardės nebeprisimenu.

— Makdonaldai, — už ją atsakė Haris. Jis prisiminė kalbėjęs su ta pora ir pajutęs jiems simpatiją. Du jų vaikai gyveno Čikagoje. — Gar jie nori persikelti arčiau sūnaus ir dukters?

— Taip.

— Kada? — paklausė Rozalė.

— Tikisi išvykti sausio penktą. Prireiks dar poros dienų kruopščiai jį išvalyti ir sutvarkyti. Judviem su tėčiu naujasis būstas bus paruoštas apie sausio dešimtą.

— Tuoj po Kalėdų įteiksiu jiems čekį, — pasakė Haris, negalėdamas nuslėpti pasitenkinimo.

— Jau viskas sutvarkyta, tėti, — atsiliepė Dona. — Žinojau, kad jums reikės to butuko, tai sumokėjau užstatą mūsų kredito kortele.

— Tuoj pat duosiu jums čekį. Tuoj pat.

Jam buvo neramu, kad jie sumokėjo kredito kortele. Žinojo, jog ta naujovė pridaro rūpesčių.

Dona didžiadvasiškai mostelėjo ranka.

— Tegu tai bus kalėdinė dovana.

Haris nenorėjo leisti dukrai to daryti, bet įsitikinęs, kad butukas atiteks jiems, iš tikrųjų nusiramino.

— Puiki naujiena, — sutiko Rozalė energingai linkčiodama.

— Ir tai dar ne viskas, — pasakė Dona. — Aš čia būsiu visą laiką ir padėsiu jums persikraustyti.

— O kaip mokykla? — paklausė Haris.

— Tai dar viena staigmena, — nusišypsojo Dona. — Išeinu į pensiją. Nuo dabar.

— Bet kaip?.. — išpūtė akis Haris. — Dabar juk mokslo metų vidurys.

— Tiesą sakant, tai toks atvejis, kai naujiena yra ir gera, ir bloga, — paaiškino Ričas. — Donai reikia operuoti kelius.

Dona linktelėjo.

— Tikriausiai taip atsitiko todėl, kad šitiek metų šliaužiojau ant grindų su savo darželinukais. Operacija nėra sudėtinga, bet po jos reikės kelių savaičių reabilitacijos. Jau buvau apisprendusi išeiti į pensiją pasibaigus šiems mokslo metams. Tačiau artėja vestuvės, operacija, dar ir Tifanė laukiasi, todėl mudu su Riču nusprendėme, kad geriausia tai padaryti dabar.

— Tikrai puiku, — dar kartą linktelėjo Rozalė.

Ji visada palaikydavo savo vaikus, net jei Haris dar svarstydavo, ar jų sprendimai teisingi. Būdavo tolerantiška net dukroms nusikaltus. Hariui labai patiko ta jos savybė.

— Dokumentai jau sutvarkyti, reikalai pajudėjo.

— Reikėjo mums pasakyti, — prikišo Rozalė.

— Negalėjau, kol nebuvau gavusi galutinio atsakymo. Neketinau nieko nuo tavęs slėpti, mama, bet žinojau, kaip būtum nerimavusi.

Nors Dona tvirtino anksčiau išeinanti iš darbo dėl vestuvių, operacijos ir kūdikio, Haris manė, kad jos ankstyvos pensijos priežastis kita.

— Tai padėsi mums supakuoti daiktus, — tarė jis.

— Būtinai. Ir Lorena padės.

Hariui tai buvo puiki naujiena. Jo malda išklausyta — jie jau turi vietą „Laisvės sode“. Ir abi dukterys bus čia. Jeigu Dievas nuspręs jį pasisaukti, Haris galės būti ramus, kad Rozalė neliks be globos.

Ką gi, jo laukė geriausios gyvenime Kalėdos. Ir paskutinės...

19

Betė nusižiovavo. Diena buvo sunki — pradedant rytmečiu bažnyčioje ir šeimos vaišėmis. Dabar, beveik dešimtą vakaro, ji jautėsi pavargusi ir norėjo tik į lovą. Neseniai prisijungė prie „World of Warcraft“ ir nusivylė pamačiusi, kad Piterio ten nėra. Vis dėlto juto palengvėjimą, jog jie susitarė atidėti susitikimą, kol praeis Naujųjų metų šventės. Taip ji laimėjo laiko — galės apsvarstyti, įvertinti padėtį ir nuspręsti, kaip elgtis sužinojus tokią stulbinamą naujieną.

Sučirškė durų skambutis. Betė susiraukė nesuprasdama, kas galėtų taip vėlai vakare atsibelsti.

Žvilgtelėjusi pro akutę duryse pamatė koridoriuje stovinčią žavią moterį. Tos nepažįstamosios akys buvo neįtikėtinai skaisčiai mėlynos. Betė jos nepažinojo. Ir vis dėlto atrakinusi atidarė duris.

Vietoj moters, kurią matė per akutę, prieš ją stovėjo vyriškis. Ir ne šiaip vyriškis. O Džonas Nikodemas, buvęs jos vyras.

Piteris.

Žinoma, Betė apstulbo, bet nepalyginamai didesnį sukrėtimą patyrė Piteris.

— Meribetė? — kimiai sušnabždėjo jis tarsi praradęs balsą. — Ką tu čia veiki?

— Gyvenu.

— Ne, tu čia negyveni, — nesutiko jis.

— Ar tu ieškai Borinkanos? — paklausė Betė ir Piteris išblyško. — Tu Timiksis, — pridūrė ji.

Buvo aišku, kad jiems abiem reikia atsisėsti, tad ji pasitraukė iš tarpdurio ir gestu pakvietė jį į vidų.

Įėjęs į svetainę Piteris sunkiai susmuko ant minkštasuolio. Alkūnėmis įsirėmęs į kelius jis panardino pirštus į plaukus ir įsispoksojo į grindis.

Betė suprato, ką jis jaučia, nes ir pati Levenvorte patyrė tokią jausmų maišalynę. Atrodė, lyg po jos kojomis šaligatvis trupėtų į gabalus. Po didžiulio sukrėtimo apėmė pyktis, paskui kilo noras viską paneigti.

Vakar Levenvorte Betei kilo įtarimas, kad jis pats kažkokiu būdu taip viską patvarkė. Dabar stebėdama jo veidą matė, jog jis abejoja, negali patikėti, įtarinėja — visai kaip ji vakar.

— Kaip gali taip būti? — sumurmėjo jis po kelių minučių.

— Ir aš savęs to klausiau.

Piteris prisimerkė.

— Ar seniai žinai?

Betė norėjo, kad jis suprastų, jog ji šito nesuruošė — lygiai kaip ir jis.

— Nuo Levenvorto.

Jis kietai suspaudė lūpas.

— Tu ten buvai?

Betė linktelėjo.

— Tu stovėjai prie apžvalgos aikštelės, kaip buvome susitarę. Kai pamačiau tą raudoną rožę, kone apalpau.

— Kas kalbėjo telefonu? — griežtai paklausė jis. — Tavo balsą būčiau atpažinęs.

— Mano draugė Heidė. Nauja draugė, tu nesi jos matęs.

Jis išsitiesė ir atsirėmė į atlošą, permąstydamas jos žodžius.

— Kodėl čia atėjai? — paklausė Betė.

Laukdama atsakymo ji atidžiai žvelgė į jį. Jis buvo netgi patrauklesnis negu jos prisiminimuose. Metai jį subrandino, veide nebeliko berniokiškų bruožų. Dabar atrodė rimtesnis, labiau... suaugęs. Tada jie buvo visai dar jaunikliai, neprotingi, todėl ir skubėjo kuo greičiau nutraukti ryšius. Per skyrybas skausmas trukdė Betei aiškiai viską suvokti, tikriausiai ir Džonui... Piteriui buvo panašiai. Jo prisipažinimai internete leido daryti tokią prielaidą.

— Man nereikėjo čia ateiti, — sumurmėjo jis. — Visą laiką, kol važiavau, negalėjau suprasti, kodėl taip darau.

Nė Betė negalėjo to suprasti. Jie buvo susitarę susitikti tik po Naujųjų metų.

Jis kelioms sekundėms užsimerkė, paskui vėl atsimerkė ir pažvelgė tiesiai į ją.

— Šiandien po pietų mes viską suplanavome, bet staiga pajutau, jog mūsų planas ne visai geras. Negalėjau liautis galvojęs apie tave. Bijojau, kad jeigu dar kartą atidėsime pasimatymą, tai niekada neprisiruošime susitikti. Labai paprasta nuolat atidėlioti.

Betė pripažino, kad tai tiesa.

— Taip nusprendęs nebegalėjau ilgiau laukti.

Turėjau tavo adresą, gautą per pokalbį Levenvorte — iš tavo draugės, kaip paaiškėjo. Nusprendžiau susipažinti su tavimi, o tada pasidarė nesvarbu, kad vėlu, jau po devintos vakaro, o aš pasirodysiu nekviestas.

— Tik tiek, kad tu jau buvai pažįstamas su manimi.

— Aš juk negalėjau to žinoti! — išpyškino jis, bet tuoj, regis, ėmė gailėtis pasikarščiavęs. — Kaip gali šitaip nutikti? — bejėgiškai paklausė.

Betė į klausimą atsakė klausimu:

— Kada Džonas tapo Piteriu?

— Kai pradėjau dirbti korporacijos „Starbucks“ biure. Ten buvo keturi Džonai, tai nusprendžiau pasirinkti savo antrąjį vardą ir laikui bėgant prie jo pripratau. Šiuo metu mane Džonu vadina tik tėvai.

Kitais žodžiais, vardą jis pasikeitė visiškai pagrįstai. Tikrai nebando išsisukinėti.

— O kaip tu, Meribete?

— Meribetė tapo Bete po skyrybų.

Jis skeptiškai pažvelgė į ją.

— Gal yra kokia rimtesnė priežastis?

— Norėjau pradėti gyventi iš naujo. Be to, „Meribetė“ man skambėjo taip vaikiškai ir senamadiškai, tai sutrumpinau iki Betės. Dabar Meribete mane vadina tik artimieji.

— Suprantu. — Jis rankomis pasitrynė veidą. — Nenoriu pasirodyti įžūlus, bet mielai išgerčiau puodelį kavos.

— Žinoma. Atleisk, turėjau pasiūlyti. — Betė atsistojo, žengė porą žingsnių virtuvės link, staiga stabtelėjo ir atsisuko. — Beje, kaip tu tai padarai?

— Ką padarau?

— Pažiūrėjau pro durų akutę prieš atrakindama, ten stovėjo moteris.

— Moteris? — nustebo Piteris.

— Ji buvo daili, šviesiaplaukė, stulbinamai mėlynų akių.

— Tai buvau ne aš.

— Aiškiai matyti.

Jis ryžtingai pažvelgė jai į akis.

— Už durų aš buvau vienas, Bete. Gal tau reikėtų pasitikrinti regėjimą.

— Gal tau reikėtų... — Ji staiga susičiaupė. Jiems reikėjo labai daug ką aptarti. Ginčytis beprasmiška. Nesvarbu, ką ji matė... arba manė matanti.

— Palauk minutę, paruošiu kavos.

Netikėtai Piteris nusekė paskui ją į virtuvę.

— Kas čia ką tik atsitiko? — paklausė jis aiškiai nustebęs.

— Apie ką tu kalbi? — pasiteiravo Betė, rūpestingai seikėdama maltą kavą ir pildama vandens į kavinuką.

— Tu nutraukei ginčą.

Betė sutrikusi pažvelgė į jį.

— Kokį ginčą?

— Anksčiau būtinai tu turėdavai likti teisi, — priminė Piteris. — Galėdavai iš kailio išsinerti, kad tik įrodytum, kokia esi teisi ir koks aš neteisus.

— Tikrai? — Betė nieko panašaus neprisiminė.

— Ir visada rasdavai ką įrodinėti.

— Ką gi, žmonės keičiasi.

Piteris kurį laiką tylėjo.

— Ir aš pasikeičiau.

— Be abejo, abu pasikeitėme. — Į gerąją pusę, nors Betė to ir nepasakė. Ji šešis mėnesius buvo Piterio partnerė „WoW“ žaidime, todėl pažino tą vyriškį, išsiaiškino svarbius jo būdo bruožus. Piteris nė kiek nepanašus į jos buvusį vyrą.

Kava pradėjo varvėti ir Betė paėmė iš indaujos du puodelius. Žiūrėdama žemyn į virtuvės stalą ji sukaupė visą drąsą ir paklausė:

— Ar tu šiandien rimtai kalbėjai, kai sakei, kad... tebemyli mane? — žodžiai jai strigo gerklėje.

— Taip.

Ji norėjo, kad jis papasakotų smulkiau... Po akimirkos jis taip ir padarė:

— Aš niekada nenustojau mylėti tavęs, Meribete. Čia ir buvo visa bėda. Daug metų artimieji ragino mane susirasti kitą moterį ir vesti antrą kartą. Aš bandžiau.

Betė staigiai kilstelėjo galvą.

— Vadinasi, tai tiesa? — nupuolusia širdimi paklausė. — Tu vedei antrą kartą?

— Ne, — karštai užginčijo jis. — Kas tau taip sakė?

— Draugė. Na, lyg ir draugė. Liza Kerol. Prisimeni ją?

— Aha, — Piteris susiraukė. — Ji tau taip sakė?

Kai Betė linktelėjo, jis delnais įsirėmė į virtuvės stalą.

— Tai labai toli nuo tiesos. Kodėl jai prireikė taip šnekėti? — Jis truputį patylėjo. — O kaip tu? Ar tu... susiradai ką nors?

Betė gūžtelėjo pečiais nenorėdama prisipažinti, kad pasimatymų pasaulyje ji gyveno kaip atsiskyrėlė.

— Su keliais susitikinėjau. Neilgai.

— Ir aš kartais nueidavau į pasimatymą, — prisipažino Piteris. — Beje, susitikinėjau ir su Liza, — pridūrė tyliai. — Kokias dvi savaites.

Ką gi, tada viskas aišku, — pagalvojo Betė. Bet nutylėjo.

— Su niekuo nesueidavau į tikrą porą, — pasakė Betė po neilgos pauzės.

Jis liūdnai nusišypsojo.

— Ir man tas pats.

— Aš dažniausiai bijodavau, — prisipažino Betė, neišmanydama, kur dėti rankas. Todėl pradėjo pilstyti kavą džiaugdamasi, kad yra kas atitraukia dėmesį.

Piteris ištiesė ranką į puodelį, Betė automatiškai atidarė šaldytuvą ir išėmė pakelį pieno.

— Dar prisimeni, — nusišypsojo jis, — kad aš kavą geriu balintą.

— Kaip galėčiau užmiršti? — paklausė ji, o lūpų kampučiuose suvirpėjo šypsena. — Negi nepameni, kaip baisiai vieną kartą susibarėme dėl pieno? Man einant namo visai iš galvos iškrito, kad reikia nupirkti.

Piteris atmetė galvą ir įsispoksojo į lubas.

— Koks neprotingas aš tada buvau.

Betė pagalvojo tą patį. Jis apkaltino ją tyčia pamiršus pieną. Matyt, buvo įsitikinęs, kad ji taip kerštauja, nes iš vakaro jis pasirodė esąs teisus kažkokiame absurdiškame ginče. Tai buvo taip kvaila, taip paaugliška.

Piteris šliūkštelėjo sau į kavą gerokai pieno ir įdėjo pakelį atgal į šaldytuvą. Betė žiūrėjo ir negalėjo atsistebėti. Kai jie gyveno susituokę, jis privesdavo ją kone iki beprotybės, nes viską palikdavo kur pakliuvo. Stalčių neuždarydavo, laikraščius numesdavo ant grindų, indus palikdavo bet kur — po visą butą. Kai Betė dėl to pasiskųsdavo, jis apkaltindavo ją, kad esanti baisiai priekabi ir tiesiog „pabaisiškai švari“. Pačiai Betei neatrodė, kad ji tokia. Vis dėlto savo vyrą ji laikė tingiu, nežmoniškai netvarkingu tipu ir vieną kartą savo nuomonę išrėžė tiesiai į akis.

Porą minučių juodu siurbčiojo kavą, nerūpestingai atsirėmę į virtuvės stalą. Nors Betė ir atrodė atsipalaidavusi, anaiptol tokia nesijautė.

— O tu ar rimtai kalbėjai?

Ji suprato, ko jis klausia.

— Aš visada tave mylėjau. Net tada, kai pildžiau skyrybų dokumentus. Negalėjau gyventi su tavimi, bet tai nepakeitė mano jausmų tau.

Jis tyliai atsikrenkštė ir linktelėjo galvą.

— Ir man taip. Dėl tavęs ėjau iš proto.

— Mes abu vienas kitą įskaudinome. — Betė pastatė puodelį ant stalo. — Ką gi, — tyliai atsiduso. — Šiandien sakei nenorįs dairytis atgal ir kad laikas gyventi toliau.

Jis vėl linktelėjo.

— Mums abiem, Meribete, laikas pamiršti praeitį.

— O... O kaip ateitis?

Piteris ne iš karto atsakė. Pažiūrėjo į ją, akyse šmėkštelėjo abejonė, paskui nukreipė žvilgsnį į šalį.

— Kitaip tariant, tu klausi, kur mudu pradėsime iš naujo.

— Man atrodo, tai sąžiningas klausimas. Ar tu taip nemanai?

— Sutinku. Tik nežinau, ką atsakyti. Ar tai tik sutapimas, kad mes internete bendravome šešis mėnesius ir nieko neįtarėme?

— Aš nė sapnuoti nesapnavau, kad tai galėtum būti tu, — atsakė Betė. — Neprikišau prie to nagų... Nežinočiau kaip.

— Tikiu tavimi. Aš irgi nemokėčiau.

Staiga Betė prisiminė pokalbį su mama: Džoisė sakė dėl jos netgi uždegusi žvakę bažnyčioje. Ji giliai atsiduso.

— Man atrodo, kad susitikome neatsitiktinai.

— Taip.

Betės širdis pradėjo pašėlusiai daužytis, nes Piteris padėjo puodelį, apėjo aplink stalą ir atsistojo priešais ją. Tada uždėjo rankas jai ant pečių ir pažvelgė į akis.

— Jeigu tu nori suteikti mums antrą galimybę, tikriausiai turėtume pabandyti, — įtaigiai pasakė.

Betė nedrąsiai nusišypsojo.

— Aš noriu.

Tada Piteris ją pabučiavo. Kai jo lūpos priartėjo, Betė užmerkė akis ir abiem rankomis jį apkabino. Jo lūpos buvo minkštos, šiltos. Prabėgę metai kažin kur nulėkė, jie vėl jautėsi it koledžo studentai — išalkę vienas kito, beprotiškai įsimylėję ir pasiryžę kautis su drakonais, karžygiais, despotais ir dar blogesniais padarais.

Betė atsitraukė nuo jo.

— Ar nori praleisti Kalėdas su manimi ir mano šeima? — paklausė šypsodamasi.

Piteris nusijuokė.

— Jeigu tu praleisi Naujuosius metus su maniškiais.

— Labai gudru, Gudnese, — tarė Mersė. Ji sėdėjo ant stalo Betės Fišer virtuvėje ir tabalavo kojomis.

— Turėjau ką nors daryti, — atsakė Gudnesė. — Piteris ir Betė jautėsi patenkinti atidėję susitikimą, užtai turėjau padaryti tam galą. — Ji pasisuko į Mersę ir nusišypsojo. — Senokai pastebėjau, kad vyrai lengviau negu moterys pasiduoda įtaigai.

— Aš su tavimi sutinku, — tarė Širlė staiga atsiradusi virtuvėje. — Bet tai dar ne viskas. Atsistojai prieš Piterį taip, kad ji matytų ne jo, o tavo veidą — tai tikras mūsų darbo perlas.

— Ir puikus triukas, — gėrėdamasi ištarė Mersė. Gudnesė turėjo būti matoma Betei, bet nematoma Piteriui. Nelengvas uždavinys. Jeigu Gabrielius sužinos, kalboms nebus galo.

— Gabrielius bus patenkintas, kad Betė ir Piteris vėl kartu.

— Ir aš manau, jog jam patiks, — tarė Gudnesė.

Jos misija baigta.

Džoisės Fišer uždegtos žvakės liepsna paskutinį kartą plykstelėjo ir užgeso.

20

Žinodamas, kad Rudis rytoj turės grįžti į gyvūnų prieglaudą, tą vakarą Karteris paguldė šunį į savo lovą. Abiem rankomis jį apkabino ir priglaudė lūpas prie ausies.

— Tu esi geriausias šuo, kokį tik vaikas gali turėti, — sukuždėjo.

Tarsi supratęs jo žodžius Rudis lyžtelėjo Karteriui veidą. Tikriausiai norėjo pasakyti, kad Karteris yra geriausias draugas, kokį tik šuo gali turėti.

— Aš viską padaryčiau, kad tik tu liktum pas mane. Na... beveik viską.

Kai iš darbo grįžęs tėtis pasakė ryte nuvešiąs Rudį atgal į prieglaudą, Karteris rimtai svarstė galimybę pabėgti iš namų.

Jeigu mama ir tėtis neleidžia laikyti Rudžio, Karteris nenori priklausyti tokiai šeimai, — nusprendė berniukas. Jis susiras kitą šeimą — tokią, kuri pajėgia išlaikyti šunį ir tesi duotus pažadus.

Karteris turėjo daugiau kaip trisdešimt dolerių, kuriuos buvo susitaupęs iš kišenpinigių. Jų tikriausiai užteks kelionei iki senelių namų Venačyje. Jis neabejojo: sužinoję apie Rudį močiutė ir senelis Parkeriai apmokėtų jo išlaikymą.

Bet galų gale Karteris suprato, kad negalės to padaryti. Negalės pabėgti. Jis mylėjo mamą, tėtį ir net mažąją sesutę, nors ji dažniausiai — tikra neganda.

— Važiuosiu į prieglaudą kartu su tavimi, — pažadėjo savo draugui Karteris. Ryte jis važiuos kartu su tėčiu. Buvo pasiryžęs pasikalbėti su ponia, kuri anąkart pasitiko Rudį.

Karteris norėjo įsitikinti, jog jo šuo pateks į gerus namus. Ir ne šiaip gerus. Į pačius geriausius.

Prieš Kalėdas Karteris meldėsi, kad gautų šunį. Karštai meldėsi. Ir jau pamilo Rudį, bet galbūt — aišku, labai gaila — to šuns Dievas jam nepaskyrė.

Akys paplūdo ašaromis ir Karteris stengėsi garsiai nešniurkščioti. Nenorėjo, kad sesutė išgirstų jį verkiant, todėl veidu įsikniaubė į šuns gaurus.

— Ir aš noriu, kad Rudis liktų, — iš kito pasienio sukuždėjo Beilė.

Karteris apsimetė negirdįs.

— Aš myliu Rudį kaip ir tu, — pasakė ji, šį kartą garsiau.

— Žinau.

Ji sušniurkščiojo, o paskui ir Karteris.

— Miegok, — pasakė jis.

Beilė nieko neatsakė ir Karteris pamanė, kad jai irgi liūdna. Net jei Rudis priklausytų jam, Karteris mielai dalytųsi savo šunimi su Beile. Aišku, ne kiekvieną dieną. Kartą per savaitę ar panašiai.

Deja, Rudis jam nebepriklausys ir nebus kuo dalytis. Jo draugas bus su juo dar kelias valandas. Ta mintis jį prislėgė lyg milžiniškas kalnas.

— Miegok, — pakartojo jis ir stipriau apkabino Rudį.

— Na ir prisivirei košės, — sumurmėjo Mersė, nukreipusi į Širlę skvarbų žvilgsnį. Jos abi buvo vaikų miegamajame. Širlė sėdėjo lovos kojūgalyje, kur Rudis gulėjo susirangęs prie Karterio kojų.

— Aš? — nustebo Širlė glostydama šunį. Atrodė įsikūnijusi nekaltybė.

— Taip, tu, — rūsčiai dūrė pirštu savo kolegės Maldų ambasadorės pusėn Mersė. Paskui sukryžiavo rankas ir pažvelgė į miegančius vaikus, nugrimzdusius į savo sapnus.

— Kaip tu galėjai leisti, kad šitaip atsitiktų? — paklausė Mersė.

Širlė atsitiesė pasiruošusi gintis.

Mersė nesidavė apgaunama.

— Tu buvai sustojusi prie gyvūnų prieglaudos, ramiausiai atidarei narvą ir išleidai Rudį.

— A...

— Ir tai ne vienintelės tavo atidarytos durys.

Mersė prisiminė savo draugės praeitį. Šį kartą ji neleis Širlei išsisukti.

— Na... — Širlė nejaukiai pasimuistė. Tarsi kažką pajutęs Rudis pakėlė galvą ir apsidairė.

— Viskas gerai, bičiuli, — tyliai tarė Širlė ramindama šunį.

Rudis padėjo galvą ant letenų ir vėl užsimerkė.

— Ir nemėgink neigti, kad tu jį išleidai, — griežtai pasakė Mersė.

— Gerai, — prisipažino Širlė. — Aš...

— Taip ir maniau.

— Negalėjau kitaip! Karteris myli tą šunį, o Rudis myli jį. Jie turi būti kartu.

— Ne, jei prisiminsime, ką iš pradžių sakei.

Nors Mersė ištarė tuos žodžius kaip priekaištą, iš tikrųjų ji džiaugėsi dėl savo draugės. Anksčiau per jų apsilankymus Žemėje Širlė nė per plauką nenukrypdavo nuo protokolo. Kadaise dirbusi angelu sargu, ji visada prisiimdavo prižiūrėtojos vaidmenį ir lyg policininkas stebėdavo Gudnesę ir Mersę, tarsi turėtų tokią teisę. Dabar Mersė buvo patenkinta, kad Širlė pati pažeidė taisykles.

— Tik pažiūrėk į Karterį ir Rudį, — paragino draugę Širlė. — Kaip galima atplėšti tą šunį nuo šito mažo berniuko?

Mersė pažvelgė į miegančiųjų figūras. Rudis ramiai parpė prisiglaudęs prie Karterio ir Mersę beveik iki ašarų sujaudino jų abipusis atsidavimas.

— Kas dabar bus? — paklausė Mersė.

— Nežinau, — papurtė galvą Širlė. — Kreipiausi dėl Karterio į Gabrielių. Daugiau nieko negaliu padaryti.

— Kreipeisi?

Mersė pati ne kartą kreipėsi, bet nieko iš to nelaimėjo. Ji manė, kad Širlė nė karto nėjo pas arkangelą prašyti pagalbos. Iki dabar.

— Ką jis pasakė?

Širlė kostelėjo.

— Sakė, kad aš jau įsikišau, kur man nederėjo. Ir kad Dievas viską kontroliuoja.

— Vadinasi, jis žino, ką tu padarei.

Mersei nevertėjo tuo stebėtis. Gabrielius, regis, žino apie kiekvieną jų žingsnį.

— Mane reikia išspirti lauk. — Širlės balse nuskambėjo nuoskauda ir Mersė negalėjo jos už tai kaltinti.

— Gabrielius taip ir pasakė?

— Taip ir pasakė. Jis mane įspėjo, kad nuo šios akimirkos niekur nebeįsivelčiau. Bet vis tiek liepė stebėti.

— To ir reikėjo tikėtis.

Širlė spoksojo į grindis.

— Gabrielius manimi nepatenkintas.

Mersė gūžtelėjo pečiais.

— Dėl to nesirūpink. Gabrielius žinojo ką darąs, kai pasiuntė mus į Žemę.

Širlė niūriai linktelėjo.

Matydama, kad draugės nuotaika prasta, Mersė nusprendė į jų viešnagę Levenvorte įterpti nedidelę pramogėlę.

— Nori pasilinksminti?

Dar prieš savaitę Širlė būtų griežtai išbarusi Mersę vien už tokį pasiūlymą. Šį kartą jį tik atidžiai nužvelgė draugę.

— Apie ką tu kalbi?

— Ar pastebėjai puošmenas ant gatvės žibintų?

Tiesą sakant, būtų sunku nepastebėti. Miesto taryba ant tų žibintų prikabino didžiulių girliandų, milžiniškų saldainių ir žvakių, o tarp jų įterpė nenatūraliai atrodančių angelų.

— Aš sugalvojau, — tęsė Mersė, — kad tuos papuošalus reikia šiek tiek pertvarkyti, viską sumaišyti.

— Mes galime padaryti, kad visos tos puošmenos, išskyrus angelus, išnyktų, — atsargiai pasiūlė Širlė, jau įsijausdama į linksmybes.

— Man tai patiktų, — smagiai pritarė Mersė.

— Susiraskime Gudnesę ir pradėkime.

Buvo gruodžio dvidešimt trečiosios vakaras, jos Žemėje galės praleisti dar vieną dieną. Kūčių vakarą turės grįžti į Dangų, kur vyks iškilmės. Liko tik viena diena ir Mersė ketino kaip reikiant pasismaginti.

Karteris gulėjo šiltai apkamšytas savo lovoje, kai Rudis staiga pradėjo loti. Jis lojo vis garsiau, vis įnirtingiau ir niekaip nesiliovė. Iš pradžių Karteris nekreipė dėmesio ir bandė miegoti lyg niekur nieko. O kai pagaliau per jėgą atsimerkė, nieko aplinkui negalėjo įžiūrėti. Miegamasis skendėjo rūke. Kambaryje tvyrojo baisi smarvė. Lyg kas degtų.

Rūkas buvo toks tirštas, kad jis net neįžiūrėjo sesutės lovos. Duso. Įkvepiant skaudėjo krūtinę.

Nieko nesusigaudydamas Karteris atsisėdo.

— Beile!

Sesutė neatsakė.

— Beile! — pabandė jis dar kartą.

Staiga miegamojo durys atsidarė ir vėl smarkiai užsitrenkė. Iš rūko išniro tėtis, ranka užsispaudęs nosį ir burną.

— Tėti! Kas atsitiko?

— Gaisras, — trumpai atsakė tėvas. Tai čia ne rūkas, o dūmai?

Karterio tėvas ištraukė jį iš lovos ir paėmė ant rankų. Su sūnumi glėbyje jis nusvirduliavo per kambarį, pastatė jį ant grindų ir siekė Beilės. Atlapojęs langą atsargiai nuleido ją, basą ir pusnuogę, į sniegą.

— Bėk iš čia, kiek kojos neša, — pasakė. — Mama laukia prie priekinių durų.

Karteris matė, kaip sesutė nubėgo sniegu.

Dūmai vertėsi per miegamojo langą į lauką, jie graužė Karteriui akis. Pagaliau atėjo jo eilė. Tėtis nuleido jį į sniegą, tada žvilgtelėjo per petį ir iššoko pats.

Tėvas ir sūnus ranka rankon bėgo palei namo šoną.

Karteris išgirdo tolumoje ugniagesių sirenas. Šaižus jų garsas skrodė naktį.

Jo namai degė.

Pamačiusi Karterį su tėvu mama pravirko iš palengvėjimo. Kūkčiodama ji ištiesė rankas, čiupo sūnų į glėbį ir ėmė bučiuoti. Jis stipriai ją apkabino ir pajuto, kad jos skruostai drėgni nuo ašarų.

Atvažiavo ugniagesiai, staiga prie namo susirinko daug visokių žmonių. Karteris ir jo namiškiai atsidūrė greitosios pagalbos automobilyje ir buvo apžiūrėti, ar nenukentėjo. Tėvui kelias minutes teko kvėpuoti deguonimi, jam buvo uždėta kaukė.

Kai Karteris atsisuko, namo stogas jau skendėjo liepsnose. Ugniagesiai darbavosi su vandens žarnomis. Regis, gaisrą gesino koks tuzinas vyrų ir moterų.

— Kas jus pažadino? — paklausė paramedikas, kuris davė tėvui deguonies kaukę.

— Rudis, — atsakė Karteris. Ir staiga suprato nežinąs, kur jo šuo. Pašokęs ant kojų jis suklykė, nors ir skaudėjo gerklę:

— Kur Rudis?!

Tėvas nusiėmė kaukę.

— Mano sūnaus šuo ėmė loti, — kimiai pasakojo jis. — Jei ne Rudis, nebūčiau išvedęs iš namo savo šeimos.

— Kur Rudis?! Kur Rudis?! — šaukė Karteris, puldinėdamas į visas puses. Buvo baisu net pagalvoti, kad šuo galėjo likti viduje.

Staiga naktyje nuaidėjo šuns lojimas.

— Rudi!

Karteris iššoko iš automobilio, o šuo bėgo prie jo per kaimynų kiemą. Atsiklaupęs sniege ant vieno kelio Karteris apkabino šunį už kaklo ir ėmė glamonėti.

— Tu mus išgelbėjai. Tu mus išgelbėjai, — kuždėjo jis.

Tėvas irgi atsiklaupė šalia Karterio.

— Na, bičiuli, — kreipėsi jis į šunį — balsas virptelėjo. — Mums išlaikyti šunį — ne pagal kišenę, bet tu nusipelnei teisę iki gyvenimo galo būti mūsų namuose.

— Tu rimtai kalbi, tėti?

— Rimtų rimčiausiai.

— Rudi, — kone dusdamas ištarė Karteris. Rudis yra jo šuo. Taip, kaip jis tikėjosi, ko troško. Berniukui iš akių pabiro ašaros, o Rudis vis laižė jam veidą.

— Galiu tik tiek pasakyti, — tarė žmogus iš greitosios pagalbos. — Jums labai pasisekė, kad turite tą šunį.

— Sėkmė čia niekuo dėta, — tvirtai atsakė Karteris. — Rudį man atsiuntė Dievas.

Medikas linktelėjo.

— Tu turi pakankamai įrodymų.

21

Lorena ir jos vyras Kėnis atvažiavo Kūčių rytą. Dabar buvo antra valanda, Rozalė su dukromis darbavosi virtuvėje ruošdamos šventinius pietus. Ričardas ir Kenas sėdėjo su Hariu svetainėje ir žiūrėjo per televiziją futbolo rungtynes. Du anūkai ketino atvažiuoti šiek tiek vėliau.

Hariui tik tokių Kalėdų ir reikėjo. Kai šalia bus abi dukros ir du iš keturių anūkų, jam ramu.

Atsistoti nuo kėdės buvo sunku ir Haris čiupo už vaikštynės, nors ir buvo nesmagu ja naudotis.

— Gal padėti, tėti? — paklausė Ričardas.

— Ne, pats susitvarkysiu. Lėtai judu, bet judu.

Stovėdamas ant truputį linkstančių kojų Haris žiūrėjo į du vyrus, kurie buvo vedę jo dukteris. Mylėjo juos kaip ir Doną su Lorena. Jie atstojo sūnus, kurių jis niekada neturėjo. Per jų vaikus Haris ir Rozalė gyvens toliau.

— Kur eini, tėti? — paklausė Lorena išlindusi iš virtuvės ir šluostydamasi rankas indų rankšluosčiu. Haris nežinojo, ką jos ten ruošia, bet kvapas buvo malonus.

— Sumaniau kiek pailsėti prieš pietus.

Ji apkabino jį per liemenį ir nuvedė per prieškambarį į pagrindinį miegamąjį.

Įėjęs į kambarį Haris atsisėdo ant savo lovos, o Lorena pastatė vaikštynę taip, kad jis galėtų pasiekti, kai pabus.

— Džiaugiuosi turėdamas progą pabūti su tavimi dviese, — pasakė jis vyresnėlei.

— Kas yra, tėti? — Ji atsisėdo šalia jo.

— Kai išeisiu, man reikia, kad prižiūrėtumėte savo mamą. Abi su Dona.

— Tu juk žinai, kad prižiūrėsime, — pro ašaras ištarė Lorena.

Haris paėmė jos ranką ir spustelėjo.

— Nenoriu, kad man išėjus lietumėte ašaras. Supranti?

— Ak, tėti, žinoma, kad liesime. Tu nė neįsivaizduoji, kaip mes tave mylime. Tu esi mūsų šeimos širdis.

Haris atsiduso suprasdamas, kad liūdesio neįmanoma išvengti. Tačiau jam mirtis bus išsivadavimas.

— Dona liks čia ir padės jūsų motinai persikraustyti.

— Mudu su Kėniu irgi žadame atvykti.

— Ačiū. — Haris nebuvo tikras, kad tuo metu jis dar bus šiame pasaulyje. Bet viskas jau užsukta ir dėl to jam ramu. — Na, verčiau truputį pailsėsiu.

— Gerai sakai.

Haris atsigulė ant dygsniuotos antklodės, o Lorena pabučiavo jį į skruostą ir pataisė pagalves.

Vos jis užsimerkė, į kambarį įėjo Rozalė.

— Kaip jautiesi, brangusis? — paklausė ji.

— Pavargau. Tik tiek.

Ji paėmė nuo kojūgalio karakulinį kailį ir rūpestingai jį užklojo.

— Dabar ilsėkis, pietų aš tave pažadinsiu.

Haris linktelėjo, o paskui, kai jo šešiasdešimt šešerius metus mylėta žmona pasuko į duris, paėmė ją už rankos.

Rozalė atsigręžė lūkuriuodama.

— Aš visada mylėjau tave, mano Rože.

Ji švelniai nusišypsojo.

— Žinau, Hari. Tu irgi esi mano gyvenimo meilė.

— Ir šio gyvenimo, ir ano.

Rozalė pasilenkė pabučiuoti jį į skruostą ir Haris užmerkė akis.

— Hari, — sukuždėjo Mersė.

Haris Aldervudas sumirkčiojo, atsimerkė ir nustebęs pažvelgė į ją.

— Aš miręs? Jau Danguje?

Mersė linktelėjo.

— Žiūrėk, — tarė ir mostelėjo į jį nuo galvos iki kojų. — Nebesi senas. Tu vėl jaunas.

— O Rozalė?

— Ji greitai irgi bus čia, — pažadėjo Mersė. — Kai ateis, bus jauna moteris, kurią tu sutikai prieš daugelį metų.

— Aš tave jau mačiau, — tarė Haris mostelėjęs Mersės pusėn. — Tą naktį, kai buvau pamiršęs vaikštynę.

— Taip, ten buvau aš, — nusišypsojo Mersė.

— Tu man padėjai, esu be galo dėkingas.

Harį apsupo Širlė, Gudnesė ir Mersė.

— Eime su mumis, — pakvietė Mersė. — Tavęs laukia tėvai ir brolis.

— Mama ir tėtis? — susijaudinęs paklausė jis. — Ir Tedas?

Mersė vėl nusišypsojo.

— Visi. Dangaus gyventojai laukia tavęs atvykstant. Mes švenčiame Kalėdas. Ir pamatysi — visai kitaip nei švenčiama Žemėje.

Priešais juos atsirado Gabrielius.

— Haris Aldervudas?

Haris, jaunas ir gražus, linktelėjo.

— Sveikinu atvykusį į Rojų, — tarė Gabrielius. — Nuo čia tave perimu aš. — Gabrielius pažvelgė į tris Maldų ambasadores, leisdamas joms pasišalinti. — Netrukus aš jus susirasiu.

Širlė, Gudnesė ir Mersė stovėjo ant choro pakylos Levenvorto Pirmųjų krikščionių bažnyčioje — dalyvavo septintos valandos Kūčių vakaro mišiose. Kai baigs čia, kartu su Bete ir jos šeima dalyvaus vidurnakčio pamaldose Sietle.

Vargonai užgrojo pirmuosius „O šventoji naktie“ taktus. Gudnesė pasilenkė prie savo draugių.

— Tik palaukite, kol tie iš žmonių giminės išgirs dangiškąją muziką. Vaje, kokia staigmena jų laukia.

— Kaip ir Hario, — tarė Mersė. Ji tarnavo Dievui kaip Maldų ambasadorė, bet iki tol nė karto nepadėjo žmogui pereiti pasaulių ribą. Stebėti, kaip silpnas Hario Aldervudo kūnas virsta vėl jaunu ir stipriu, buvo be galo jaudinanti patirtis. Jo siela buvo išvaduota nuo silpnos ir ligotos širdies, nuo skausmo ir nuo šio pasaulio ribotumo.

— Kaip Haris, — pritarė Gabrielius, staiga atsiradęs šalia jų. Jis atsisuko į Mersę. — Tu gerai dirbai.

— Ačiū, — nuolankiai tarė ji. — Džiaugiuosi, kad buvau ten ir palydėjau jį į Dangų.

— Kaip laikosi jo šeima? — paklausė Mersė, susirūpinusi dėl Rozalės ir Hario dukterų. Ji negalėjo nė įsivaizduoti, kaip išsigando Rozalė, kai įėjusi į miegamąjį pamatė, kad jos vyras miegodamas mirė.

— Gyvenantiems Žemėje niekada nebūna lengva prarasti mylimą žmogų, — pasakė joms Gabrielius.

— Nes jie ne viską žino, tiesa?

— Taip, ne viską, — tarė Gabrielius. — Kol kas jie žiūri kaip per drumstą stiklą. Bet netrukus visi žinos, supras iš savo patirties, kad mirtis nėra tik pabaiga, o ir pradžia. Tikra pradžia.

— Kaip laikosi Rozalė?

— Šiuo metu ji sielvarto sugniuždyta. Bet su ja yra dukterys, jų meilė ją palaikys. Viena iš jų arba abi bus drauge, kol ji persikraustys į „Laisvės sodą“.

Tai nuramino Mersę.

Muzika nutilo ir kunigas Viljamsas užlipo ant pakylos bažnyčios priekyje.

— Prieš tęsiant Kalėdų programą turiu paskelbti du pranešimus, — tarė jis. — Gavau žinią, jog šiandien mirė Haris Aldervudas. Prašau maldose paminėti Rozalę ir jos šeimą.

Per bažnyčią nuvilnijo prislopintas murmesys.

— Be to, daugelis iš jūsų jau žino, kad vakar naktį Džeksonai per gaisrą neteko savo namo. Laimė, namas apdraustas. Tačiau ugnis sunaikino visą jų turtą. Šiuo metu jie apsistojo pas gimines Venačyje, bet jeigu mūsų bendruomenės žmonės galėtų atverti širdis tai jaunai šeimai, jie būtų palaiminti.

— Tai Karterio šeima, — tarė Širlė žiūrėdama į savo drauges.

— Ak, taip, Karterio, — sumurmėjo Gabrielius, metęs į Širlę įtarų žvilgsnį.

— Duodu žodį, aš neturiu ničnieko bendra su tuo gaisru, — sakė Širlė iškėlusi rankas.

— Žinau — jūs visos trys tuomet buvote gatvėje ir keitėte papuošalus.

— Ak... — Mersė nuleidusi galvą spoksojo į kojas. Tai buvo menkniekis, jos mažumą pasismagino. Tikrai Gabrielius neturėtų priekaištauti. Gyventojai neprieštaravo.

— Jūs žinojote apie gaisrą? — paklausė Širlė arkangelą.

— Žinojau.

— Kas atsitiko? — Matyt, smalsumas ją įveikė. — Kaip jis prasidėjo?

Gabrielius atsirėmė į choro galerijos turėklus.

— Prisimeni tą eglutę, kurią Deividas Džeksonas rado prie šiukšlių dėžės?

— Taip...

— Ne be reikalo ji buvo išmesta.

— Trumpas jungimas?

Gabrielius linktelėjo.

— Karterio mama nakčiai jos neišjungė, nes bijojo, kad paskui nebeįsijungs. — Jis atsiduso. — Kvaila, bet jie nepatikrino dūmų jutiklio baterijų.

— O varge.

— Gaisras viską suniokojo, bet tai šeimai išeis tik į naudą. Draudimas padės atgauti žemiškąjį turtą. Deividui, Karterio tėvui, netrukus bus pasiūlytas kitas, geriau apmokamas darbas.

— O motina?

— Ji gaus tą darbą netoli mokyklos ir šeima galės be jokio vargo išlaikyti Rudį.

— Puikios naujienos, — apsidžiaugė Gudnesė.

— O kaip Rudis? — paklausė Širlė.

— Jis gyvens ilgai ir laimingai. Rudis bus nuolatinis Karterio kompanionas. Jie išliks artimi, kol Rudis nugaiš sulaukęs šešiolikos žemiškųjų metų.

— Ooo... — ištarė jos visos trys.

— Savo šunį Karteris prisimins visą gyvenimą. — Gabrielius palietė Širlės ranką. — Gerai padirbėjai.

Širlė pagirta džiugiai nusišypsojo.

— Papasakok mums apie Betę Fišer, — paprašė Gudnesė.

— A, taip, Betė ir Piteris. Jie tuojau įeis į bažnyčią.

Buvo jau beveik vidurnaktis. Trys Maldų ambasadorės ir Gabrielius persikėlė iš Levenvorto Pirmųjų krikščionių į Sietlo Šv. Alfonso bažnyčią.

Galerijoje stovėjo daugybė chorisčių prašmatniomis ilgomis raudonomis suknelėmis. Suskambo muzika. Staiga Gudnesė pamatė Betę ir Piterį įeinančius į bažnyčią. Ji ėmė šypsotis, kai Betė ir Piteris pasuko į klauptą, kur sėdėdavo Fišerių šeima.

Net per tokį atstumą Gudnesė matė, kaip Džoisė Fišer nustebo, kai Betė gestu parodė į Piterį. Netrukus Džoisė ir Piteris apsikabino.

— Kaip jie gyvens? — paklausė Gudnesė. — Ar dar kartą susituoks?

Gabrielius nusišypsojo.

— Taip, jie tuoksis po kelių savaičių. Abu pasimokė iš savo klaidų.

— Vaikų turės?

— Tris, — atsakė Gabrielius. — Du berniukus ir mergytę.

— Labai prašau pasakyti, kad savo vaikų jie nepavadins „World of Warcraft“ personažų vardais. — Gudnesė padarė grimasą ir papurtė galvą.

— Nesijaudink, — nusijuokė Gabrielius. — Vyresnysis berniukas bus Džonas, mergytė Merė, o jaunylis — Timas.

— Timiksio garbei?

— Turėsi pati juos paklausti.

— Galėsiu? — susijaudinusi klyktelėjo Gudnesė.

— Dar negreit bus tokia proga, bet kai ateis laikas — taip, galėsi paklausti.

Sunku įsivaizduoti, kad Gudnesė galėtų būti dar labiau patenkinta.

— Man atrodo, vėluojame, — tarė Gabrielius, ragindamas jas greičiau kilti į Dangų.

Bažnyčioje negarsiai grojo „Tyli naktis“, kai Gabrielius kartu su Širle, Gudnese ir Merse grįžo į Dangtį, kur tuoj turėjo prasidėti džiugi Išganytojo gimimo šventė.

— Taikos pasauliui, — jiems kylant kuždėjo Gabrielius.

— Ir palankumo visai žmonijai, — pridūrė Širlė. — Taip pat ir šunims.

Gudnesė ir Mersė nusijuokė, o tuo metu atsivėrė Dangaus vartai, kviesdami juos į namus.

Content

Макомбер Дебби Angelų keliai