Макомбер Дебби

Krautuvėlė Gėlių gatvėje

Iš anglų kalbos vertė

Eglė Gaivenytė

Turinys

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

Skiriu

Lindai Johnson, kurios dėka mezgimas tapo ir mano aistra,

Laurai Earty, kuri mane globojo ir man patarė, ir

Lisai, kurios troškimas turėti kūdikį sujaudino iki širdies gelmių.

1

„Iš siūlo išmezgu kilpą, mezgimas įkvepia draugystei, mezginys apjungia kartas“.

Karen Alfke, „Unpattern“ dizainerė ir mezgimo mokytoja

LIDIJA HOFMAN

Kai pirmą kartą pamačiau tuščią parduotuvę Gėlių gatvėje, prisiminiau savo tėtį. Išore pastatas labai priminė tėčio dviračių krautuvėlę, kurią jis laikė, kai buvau dar vaikas, — su tokiais pat didžiuliais vitrininiais langais, nuo saulės pridengtais dryžuotu stogeliu. Po jais puikuodavosi vazonai su svyrančiomis raudonomis pelargonijomis. Gėlėmis rūpinosi mama. Pavasarį ir vasarą — pelargonijomis, rudenį chrizantemomis, o per Kalėdas — ryškiai žaliu amalu. Aš irgi pasisodinsiu gėlių.

Verslas tėčiui sekėsi, jis persikraustė į erdvesnes patalpas, bet man labiau patiko anoji krautuvėlė.

Turbūt apstulbinau mane į vidų atlydėjusią nuomos agentę. Vos jai spėjus atrakinti duris pareiškiau:

— Imu.

Ji atsisuko keista veido išraiška, lyg nenugirdusi.

— Gal norėtumėte pasižvalgyti? Ar žinote, kad viršuje yra butukas? Nuomojama viskas kartu.

— Taip, jūs jau minėjote.

Butuko man reikėjo. Mudu su katinu Ūsiu dairėmės namų.

— Tikriausiai prieš pasirašydama sutartį norėsit apžiūrėti, — neatlyžo agentė.

Nusišypsojau ir linktelėjau. Nebūtina. Nuojauta kuždėjo, kad radau puikią vietą siūlų krautuvėlei. Ir sau.

Vienintelė blogybė — šis Sietlo rajonas intensyviai remontuojamas. Dėl statybos darbų Gėlių gatvė buvo uždaryta. Leidžiamas tik vietinis eismas. Kitapus gatvės trijų aukštų plytinis pastatas, kuriame kadaise buvo bankas, perstatomas į aukštą daugiabutį. Daugiabučiais turėjo virsti ir dar keli gatvės pastatai, įskaitant seną sandėlį. Architektui kažkaip pavyko išsaugoti senąją gatvės dvasią, ir aš tuo džiaugiausi. Statybos truks ilgus mėnesius, vadinasi, ir nuomos mokestis bus pakenčiamas. Bent jau kol kas.

Supratau, kad pirmieji šeši mėnesiai bus sunkūs. Kaip bet kokiam smulkiajam verslui. Dėl statybų gali kilti ir papildomų kliūčių, tačiau man patalpos patiko. Kaip tik tokių norėjau.

Po savaitės ankstyvą penktadienio rytą aš, Lidija Hofman, pasirašiau patalpų nuomos sutartį dvejiems metams. Gavau raktus ir sutarties kopiją. Tą pačią dieną įsikrausčiau į naujuosius namus. Tokio džiaugsmo seniai nebuvau patyrusi. Jaučiausi taip, lyg pradėčiau gyvenimą iš naujo — daugeliu atžvilgių taip ir buvo.

„Gerų siūlų“ duris atvėriau paskutinį balandžio antradienį. Išdidžiai, nekantraudama stovėjau savo krautuvėlėje ir grožėjausi mane supančiomis spalvomis. Numaniau, ką sakys sesuo, sužinojusi, kam ryžausi. Jos patarimo neklausiau, nes iš anksto žinojau Margaretės nuomonę. Ji — švelniai kalbant — tikrai nepadrąsintų.

Susiradau dailidę, kuris pritaisė lentynas su kabliukais — tris baltas eiles. Didžioji dalis siūlų buvo atvežta penktadienį. Savaitgalį surūšiavau juos pagal svorį, spalvą ir tvarkingai sudėliojau į lentynas. Nusipirkau naudotą kasos aparatą, susitvarkiau prekystalį ir išdėliojau mezgimo reikmenis. Buvau pasirengusi prekiauti.

Atrodytų, tokia laiminga akimirka, o aš vos sulaikiau ašaras. Tėtis labai džiaugtųsi, jei dabar mane matytų. Jis buvo mano ramstis ir įkvėpėjas, kelrodė žvaigždė. Tėčio mirtis man buvo baisus smūgis.

O juk visada maniau mirsianti anksčiau už jį.

Žmones baugina kalbos apie mirtį, o aš taip ilgai gyvenau jos akivaizdoje, kad nebebijau. Mirtis keturiolika metų alsavo man į nugarą, taigi apie ją kalbu kaip apie orą.

Pirmą kartą su vėžiu susidūriau šešiolikos. Tą rugpjūčio dieną ėjau atsiimti vairuotojo pažymėjimo. Buvau sėkmingai išlaikiusi abu egzaminus — raštu ir žodžiu. Mama man leido vairuoti nuo policijos skyriaus iki oftalmologo kabineto. Eilinis tikrinimas prieš mokslo metus gimnazijoje. Tą dieną turėjau daug planų. Su Beke buvau susitarusi po vizito pas akių gydytoją važiuoti į paplūdimį. Būčiau pirmą kartą pati vairavusi. Laukiau nesulaukiau, kada vairuosiu be mamos, tėčio ar vyresnėlės sesers.

Prisimenu — pykau, kad mama užrašė pas gydytoją iškart po vairavimo egzamino. Man kurį laiką svaigo galvą, truputį pykino. Tėtis nusprendė, kad, ko gero, reikia akinių skaitymui. Mane erzino mintis, kad gali tekti Linkolno gimnazijoje pasirodyti akiniuotai. Baisiai erzino. Tikėjausi, kad pavyks įkalbėti tėvus ir jie leis man nešioti kontaktinius lęšius. Paaiškėjo, kad sutrikęs regėjimas buvo mažiausia bėda.

Pasišviesdamas nepaprastai ryškia šviesa optikas, mano tėvų draugas, rodės, visą amžinybę spoksojo į mano akies kamputį. Uždavė daugybę klausimų apie galvos skausmus. Nors tai buvo prieš penkiolika metų, turbūt taip ir neužmiršiu jo veido išraiškos, kai kreipėsi į mano mamą. Toks rimtas, susirūpinęs, paniuręs.

— Lidijai reikia pasirodyti Vašingtono universiteto medikams. Ir kuo greičiau.

Mudvi su motina sutrikome.

— Gerai, — sutiko mama, jos žvilgsnis bėgiojo nuo manęs prie daktaro Raido ir atgal. — Ar kas blogai?

Jis linktelėjo.

— Man nepatinka tai, ką pamačiau. Reikia, kad pasižiūrėtų daktaras Vilsonas.

Daktaras Vilsonas ne vien pasižiūrėjo. Jis pragręžę man kaukolę ir pašalino piktybinį smegenų auglį. Šiandien tai sakau trumpai ir aiškiai, bet anuomet operacija nebuvo nei greita, nei paprasta. Ji reiškė ilgas savaites ligoninėje ir siaubingą, alinantį galvos skausmą. Po operacijos man paskyrė chemoterapiją ir daug švitinimo procedūrų. Buvo tokių dienų, kai nežmoniškai kankindavo menkiausios švieselės sukeltas skausmas. Ir tokių, kai skaičiuodavau įkvėpimus, iš paskutiniųjų kabindamasi į gyvenimą, nes, kad ir kaip stengiausi, jaučiau, jog jis slysta iš rankų. O kartais pabudusi ryte norėdavau būti mirusi, nes nebeįstengiau tverti. Jei ne tėtis, tikrai nebūčiau ištvėrusi.

Man nuskuto plaukus, ėmę dygti šeriukai tuoj pat vėl išslinkdavo. Praleidau visus mokslo metus. Kai galiausiai grįžau į gimnaziją, viskas buvo kitaip. Į mane net žiūrėjo kitaip. Nenuėjau į išleistuvių vakarą, nes niekas nepakvietė. Kelios mergaitės pasiūlė dėtis prie jų, bet iš kvailo išdidumo atsisakiau. Kai prisimenu, atrodo smulkmena, reikėjo eiti.

Liūdniausia, kad vos man spėjus patikėti, jog jau gyvensiu kaip visi, nes begalė vaistų ir kančių pasiteisino, auglys atsinaujino.

Tikrai nepamiršiu dienos, kai daktaras Vilsonas mums pranešė, kad navikas ataugo. Bet įsiminiau ne jo veido išraišką, o skausmą tėvo akyse. Jis iš visų geriausiai suprato, ką ištvėriau per pirmą gydymo etapą. Motinai taip ir nepavyko susitaikyti su mano liga, emociškai mane palaikė tėvas. Jis suprato, kad nei žodžiais, nei veiksmais neįstengtų palengvinti man tekusio antro išbandymo. Tuomet buvau dvidešimt ketverių, tebestudijavau koledže ir stengiausi susirinkti kreditus, kurių reikėjo mokslams baigti. Taip ir nebaigiau.

Ištvėriau abi vėžio atakas ir jau nebesu nerūpestinga mergaitė kaip kadaise. Džiaugiuosi kiekviena diena, nes žinau, koks brangus gyvenimas. Daug kas mano, kad man dar nėra trisdešimties. Tokiems atrodau rimtesnė negu kitos mano amžiaus moterys. Patirtis kovojant su vėžiu mane išmokė, kad nieko gyvenime negauname dykai. Ir patį gyvenimą gauname ne už dyką. Nebemoku nerūpestingai pasitikti dienos. Suprantu ir tai, kad už kančias atlyginama. Žinau — jeigu ne vėžys, būčiau visiškai kitokia. Pasak tėčio, įgijau ramios išminties. Neprieštarauju. Vis dėlto neretai būnu naivi, ypač turint omenyje vyrus ir žmonių santykius.

Labiausiai mane džiugina, kad sirgdama išmokau megzti.

Aš dukart nugalėjau vėžį. Deja, tėtis neištvėrė. Mano antrasis auglys jį įveikė. Taip galvoja mano sesuo Margaretė. Nė karto nesakė, bet žinau, kad galvoja. Tiesą sakant, ir aš pati manau, kad ji teisi. Tėtis mirė nuo širdies smūgio, bet tąkart, sužinojęs apie ataugusį auglį, akimirksniu paseno. Jaučiau — jeigu būtų galėjęs, būtų mielai pasikeitęs su manimi vietomis.

Jis nuolat budėjo prie mano lovos. Atrodo, kaip tik to Margaretė ir neįstengia nei pamiršti, nei atleisti — man skirto tėčio laiko ir atsidavimo. Palaikė ir mama, kiek pajėgė emociškai.

Kai sužinojome apie antrąjį auglį, Margaretė jau buvo ištekėjusi dviejų vaikų motina. Vis dėlto atrodo, kad ir ji jaučiasi nukentėjusi dėl mano vėžio. Lig šiol elgiasi taip, tarsi aš pati būčiau pasirinkusi ligą, o ne normalų gyvenimą.

Nereikia aiškinti, jog mudviejų su seserimi santykiai įtempti. Dėl mamos, ypač tėčiui mirus, stengiuosi nesipykti su Margarete. Ji beveik nepadeda. Neįstengia slėpti nuoskaudos, nors prabėgo ne vieni metai.

Margaretė nepritarė mano sumanymui atidaryti siūlų krautuvėlę. Tiesą sakant, aš nuoširdžiausiai abejoju, ar apskritai paremtų kokį nors mano sumanymą. Prisiekiu — jos akys nušvito nuo minties, kad man gali nepasisekti. Pagal statistiką, dauguma naujų verslo įmonių žlunga, dažniausiai per pirmuosius metus. Vis dėlto jaučiau didžiulį norą pamėginti.

Lėšų turėjau. Pinigų paveldėjau po močiutės iš mamos pusės mirties, kai buvau dvylikos. Tėtis juos sėkmingai investavo, taigi pradžiai užteks. Gal reikėjo pasaugoti, pasak mamos, juodai dienai, bet nuo šešiolikos mačiau daug juodų dienų ir nebenoriu tokių laukti. Giliai širdyje jaučiu, kad tėtis man pritartų.

Jau sakiau, kad megzti išmokau per chemoterapijos kursą. Po kelerių metų jau buvau rimta mezgėja. Tėtis juokaudavo, kad mano siūlų užtektų parduotuvei atidaryti — neseniai nusprendžiau, kad jis teisus.

Man patinka megzti. Mezgimas teikia sunkiai paaiškinamą paguodą. Kartotinis siūlo metimas ant virbalo ir kilpos išmezgimas įkvepia jausmą, kad artėji prie tikslo, žengi pirmyn, darai pažangą. Kai pasaulis, regis, kraustosi iš proto, norisi ramybės. Atradau ją megzdama. Netgi teko skaityti, kad kovojant su stresu mezgimas — veiksmingesnis ginklas už meditaciją. Man mezgimas mielesnis ir dėl to, kad gaunu apčiuopiamą rezultatą. Megzdama kažką darau. Nežinau, ką man žada rytojus, bet ginkluota virbalais ir siūlų kamuoliu jaučiuosi viską ištversianti. Kilpa — atliktas darbas. Kartais per dieną numegzdavau tik vieną eilę, bet ir toks pasiekimas džiugindavo. Man jis buvo svarbus. Labai svarbus.

Per tuos metus daugybę žmonių išmokiau megzti. Pirmieji mano mokiniai buvo nelaimės draugai chemoterapijos palatoje. Susipažinome Sietlo onkologijos centre. Netrukus visi, taip pat ir vyrai, mezgėme medvilnines šluostes. Klinikos gydytojams ir slaugytojoms turėtų jų užtekti iki pat gyvos galvos! Paskui mano pradedančiųjų mezgėjų būrelis ėmėsi vilnonių antklodžių. Aišku, būta ir nesėkmių, bet dažniausiai pavykdavo. Kai ir kiti megzdami atrasdavo tokią pat ramybę, jausdavausi sulaukusi atlygio už kantrybę.

Dabar turiu savo krautuvėlę. Pamaniau, kad patikimiausias būdas prisivilioti pirkėją — pakviesti į mezgimo mokyklą. Jei mokyčiau megzti šluostes, neparduočiau tiek siūlų, kad verslas nežlugtų, taigi pradžiai ėmiausi antklodėlės kūdikiui. Pasirinkau mėgstamiausios dizainerės Anos Norling modelį, kuriam numegzti užtenka mokėti išversti gerąją ir išvirkščiąją akį.

Nežinau, ar man pavyks, bet turiu vilties. Sergančiajam — arba sirgusiajam — vėžiu viltis svarbesnė už bet kokį vaistą. Gyvename ja, gyvename dėl jos. Išmokusieji džiaugtis kiekviena diena, tampa nuo jos priklausomi.

Piešiau plakatą, kviečiantį į pradedančiųjų mokyklėlę, kai virš durų suskambėjo varpelis. Pasirodė pirmas pirkėjas, ir aš su šypsena pakėliau akis. Džiugus jaudulys kaipmat išgaravo — pamačiau įžengiančią Margaretę.

— Labas, — pasisveikinau, iš visų jėgų vaizduodama nudžiugusią. Nenorėjau, kad patį pirmą rytą pasirodžiusi sesuo kėsintųsi į mano viltis.

— Mama pasakė, kad nusprendei įgyvendinti sumanymą.

Tylėjau.

Susiraukusi Margaretė tęsė:

— Buvau netoliese. Pamaniau, užsuksiu.

Mostelėjau ranka ir nežinia kodėl paklausiau:

— Ir ką manai?

Nutylėjau, kad Gėlių gatvė jai tikrai nepakeliui.

— Kodėl pavadinai „Geri siūlai“?

Pergalvojau begalę pavadinimų — ir pretenzingų, ir paprastų. Man patinka posakis „vynioti siūlą“, reiškiantis „pasakoti istoriją“. Svarbu dalytis saviške su kitais, išklausyti svetimų istorijų. Turbūt dar vienas klinikos palikimas. Man regis, „Geri siūlai“ — šiltas, kviečiantis pavadinimas, bet Margaretei viso to neaiškinau.

— Norėjau, kad pirkėjai žinotų, jog parduodu kokybiškus siūlus.

Margaretė patraukė pečiais, lyg būtų mačiusi daugybę siūlų parduotuvių įspūdingesniais pavadinimais.

— Tai ką manai? — neatlyžau, nors buvau prisiekusi nebeklausti.

Margaretė dar kartą apsižvalgė, nors po pirmo apsižvalgymo niekas nepasikeitė.

— Geriau negu tikėjausi.

Priėmiau tai kaip aukštą įvertinimą.

— Atsargų dar neturiu, bet per metus tikiuosi sukaupti. Žinoma, dar ne visus užsakytus siūlus atvežė. Galvoju parsisiųsdinti puikių pavyzdžių iš Airijos ir Australijos. Viskam reikia pinigų ir laiko, — iš džiaugsmo pasakiau daugiau nei norėjau.

— Tikiesi, kad padės mama? — šiurkščiai paklausė ji.

Papurčiau galvą.

— Nesijaudink. Tvarkausi savarankiškai.

Štai ir paaiškėjo netikėto vizito priežastis. Margaretė manė, kad kreipsiuosi į mamą. Nebūčiau. Klausimas žeidė, bet įstengiau nuryti apmaudą ir neatrėžti.

Margaretė nepatikliai spoksojo į mane.

— Pardaviau „Microsoft“ akcijas, — prisipažinau.

Gilios rudos Margaretės akys, labai panašios į maniškes, iš siaubo iššoko ant kaktos.

— Negali būti.

Kodėl sesuo stebisi? Negi mano, kad kojinėje slėpiau pluoštą grynųjų?

— Teko.

Dėl mano ligos joks bankas nebūtų suteikęs paskolos. Nors jau ketverius metus gyvenu be vėžio, priklausau amžinai rizikos grupei.

— Aišku, pinigai tavo. — Margaretės tonas reiškė, kad padariau siaubingą klaidą. — Manau, kad tėtis būtų nepritaręs.

— Jis pats pirmas mane padrąsintų, — nesusitvardžiau, nors reikėjo patylėti.

— Ko gero, tu teisi, — sutiko Margaretė su dygia gaidele, išlįsdavusia per kiekvieną mūsų pokalbį. — Tėtis tau nekart nėra atsakęs.

— Pinigai paveldėti, — priminiau. Jos pačios dalis turbūt tebeaugina pelną.

Sesuo apėjo krautuvėlę, nužvelgdama viską kritišku žvilgsniu. Margaretė akivaizdžiai manęs nemėgsta, tai kodėl man tokie svarbūs mudviejų santykiai? O man jie tikrai svarbūs. Mama silpnos sveikatos. Ji neprisitaikė prie gyvenimo be tėčio. Bijau, kad greitai teliksime mudvi su Margarete. Mintis, kad galiu likti vienui viena, be artimųjų, mane baugina.

Džiaugiuosi, kad nežinau, ką atneš ateitis. Kadaise paklausiau tėčio, kodėl Dievas nuo mūsų slepia rytojų. Jis atsakė, kad nežinojimas — dovana. Jei žinotume, neprisiimtume atsakomybės už savo gyvenimą ir laimę. Tėtis buvo teisus — kaip ir dėl daugybės kitų dalykų.

— Ar turi verslo planą? — paklausė Margaretė.

— Šiokį tokį.

— O pirkėjų?

— Užsakiau skelbimą bulvariniame laikraštyje. — Nutylėjau, kad naujas telefono numeris bus paskelbtas tik po dviejų mėnesių. Nereikia įduoti seseriai ginklo. Be to, išklijavau aplinkui skelbimus, bet nežinau, ar jie bus veiksmingi. Pelnyti pirkėjų dėmesį ir, žinoma, užsitikrinti pardavimus ketinau ir žodinėmis rekomendacijomis. To irgi jai nepasakiau.

Sesuo prunkštelėjo. Negaliu pakęsti to pašaipaus garso, bet sukandusi dantis bandau neišsiduoti.

— Kaip tik ruošiausi kabinti skelbimą apie mezgimo mokyklėlę.

— Nejau rimtai tikiesi ranka rašytu skelbimu vitrinoje prisivilioti pirkėjų? — griežtai paklausė Margaretė. — Čia beveik neįmanoma pasistatyti automobilio. Kažin ar žmonės veršis pro statybas net ir tada, kai gatvę vėl atidarys.

— Ne, bet...

— Linkiu tau gero, vis dėlto...

— Ar tikrai? — nukirtau aš ir priėjusi prie vitrinos drebančiomis rankomis prikabinau skelbimą apie mokyklėlę.

— Ką tuo nori pasakyti?

Atsigręžiau į seserį. Aukštesnė nei metro septyniasdešimties, ji mane lenkė kokiais septyniais centimetrais, o ir svėrė maždaug dešimčia kilogramų daugiau. Iš šalies kažin ar atrodome seserys, nors vaikystėje buvome labai panašios.

— Manau, tu linki man sužlugti, — atvirai pareiškiau aš.

— Netiesa! Šįryt užsukau, nes... Nes man įdomu, ką tu darai. — Ji kilstelėjo smakrą, lyg ragindama mane mesti dar vieną kaltinimą. — Kiek tau metų? Dvidešimt devyneri? Trisdešimt?

— Trisdešimt.

— Pats laikas atsiplėšti nuo sijono.

Kokia neteisybė.

— Būtent tai ir darau. Palikau mamos namus ir įsikūriau butelyje virš krautuvėlės. Pradėjau savo verslą ir būčiau dėkinga tau už paramą.

Margaretė ištiesė rankas delnais aukštyn.

— Nori, kad pirkčiau tavo siūlus? Ar to nori? Juk žinai, kad nemoku megzti, o ir mokytis neketinu. Man patinka nerti ir...

— Bent šįkart, — antrąkart ją pertraukiau, — gal pasakytum ką nors malonaus?

Laukiau ir tyliai meldžiausi, kad širdies gilumoje ji atrastų bent banalų padrąsinantį žodelį.

Regis, pateikiau Margaretei sunkiai įveikiamą užduotį. Kelias akimirkas pamikčiojusi ji galiausiai išlemeno:

— Tu moki derinti spalvas, — ji rankos mostu parodė siūlus, mano išdėliotus prie durų.

— Ačiū, — padėkojau tikėdamasi, kad nuskambės maloniai. Nutylėjau, jog siūlus išdėliojau pagal spalvų gamą. Margaretė taip sunkiai išstenėjo pagyrimą, kad neketinau suteikti pagrindo jį atsiimti.

Jei būtume artimesnės, atskleisčiau tikrąją priežastį, paskatinusią atidaryti siūlų krautuvėlę. Man ji — akstinas gyventi. Ketinau viską investuoti į jos sėkmę. Kaip užkariautojas vikingas, išlipęs į krantą ir sudeginęs laivą, pasirinkau kursą. Arba pasiseks, arba visiškai žlugsiu.

Kaip pasakytų tėvas, prisiimu atsakomybę už nenuspėjamą ateitį.

Vėl suskambėjo varpelis virš durų. Pirkėjas! Mano pirmas tikras pirkėjas.

2

ŽAKLINA DONOVAN

Žaklina Donovan krimtosi, nes piktai apsižodžiavo su savo vedusiu sūnumi. Ji nuoširdžiai bandė slėpti neprielankumą marčiai. Vis dėlto kai Polas telefonu pranešė, kad Temė Li jau pusšešto mėnesio nėščia, Žaklina pratrūko ir išrėžė tai, ko nederėjo. Per vidurį tirados Polas metė ragelį.

Lyg to dar būtų negana, netrukus paskambino Žaklinos vyras ir paprašė atvežti brėžinius į statybvietę Gėlių gatvėje. Prislėgta ji telefonu atpasakojo vyrui pokalbį su Polu, Risas taip pat susikrimto. Tiesą sakant, vyro nuomonė jai nelabai rūpėjo, o štai Polas — jos vienturtis, bet tai visai kitas reikalas.

Liūdna ir susirūpinusi Žaklina atvažiavo į statybvietę, kur dvidešimt minučių sukiojosi, ieškodama plyšelio priglausti automobiliui. Rastasis, be abejo, buvo už gero kelio gabalo, priešais nutriušusią videoteką.

Gniauždama brėžinius ji stūmėsi pro statybines šiukšles ir mintyse bambėjo. Reikėjo Risui sugadinti jai dieną!

— Brėžinius atvežei? — Jos trisdešimt trejų bendro gyvenimo metų partneris išlipo iš vagonėlio ir žengė jos pasitikti.

Žaklina peržengė metalinius vamzdžius, stengdamasi nesusitepti ir nenusilaužti „Ferragamo“ batelių kulniukų. Vyrui priklausanti architektų firma „Donovanas ir Grėjus“ buvo atsakinga už vykdomą renovaciją. Su „Brooks Brothers“ kostiumu ir šalmu Risas buvo patrauklus penkiasdešimt devynerių vyriškis.

Žaklina ištiesė jam tokį svarbų ritinį. Risas retai jos ko nors prašydavo, ir ji tuo džiaugėsi. Padėjęs brėžinius į vagonėlį Risas atsisuko, ir sustingo prie pat durų.

— Nerimauju dėl Polo, — tarė ji, iš visų jėgų stengdamasi atrodyti rami. Risas patraukė pavargusiais pečiais. Jis labai daug dirbo, o Žaklina apsimetinėjo tikinti, kad ilgos valandos už namų sienų skiriamos vien verslui. Žinojo, kad yra kitaip. Todėl net ir pavargęs iš jos užuojautos tegu nesitiki.

Dėl Polo ir šeimos draugų Žaklina su Rišu stengėsi atrodyti darni šeima, bet santuoka jau daugelį metų nebuvo laiminga. Abudu gyveno savo gyvenimą. Drauge jie nemiegojo jau dvylika metų — nuo tada, kai Polas išvažiavo į koledžą. Išskyrus meilę sūnui, juodu mažai kas siejo.

— Vadinasi, Temė Li nėščia, — tarė vyras, nekreipdamas dėmesio į jos susirūpinimą.

Žaklina linktelėjo.

— Akivaizdu, kad Temė Li — aktyvi mergšė, kaip ir maniau.

Risas susiraukė. Jis nepritarė tokiam žmonos požiūriui į Polo žmoną. Vis dėlto apie jos šeimą juodu beveik nieko nežinojo. Žaklinai tepavyko išsiaiškinti, kad merginos tetos, dėdės ir vienas Dievas žino kokia gausybė pusbrolių mažų mažiausiai nesutarė.

Rišo dėmesį trumpam patraukė jiems virš galvų sugirgždėjęs kranas. Kai jis vėl pažvelgė į ją, buvo susiraukęs.

— Atrodo, tu nesidžiaugi.

— Liaukis, Risai. Kuo, tavo manymu, turėčiau džiaugtis?

— Juk pirmą kartą tapsi močiute.

Žaklina susikryžiavo rankas.

— Visai nesidžiaugiu.

Kelios artimos jos draugės jau buvo tapusios močiutėmis ir labai džiaugėsi, bet Žaklina manė taip lengvai su tuo nesusitaikysianti.

— Džeke, juk tai mūsų anūkas.

— Be reikalo tau pasakiau, — piktai atšovė ji. Nebūtų vyrui nieko pasakojusi, jei ne barnis su Polu. Sūnui ji buvo artima. Tik dėl jo pasiliko tuščiame santuokos kiaute. Sūnus pateisino visus jos lūkesčius: gražus, protingas, lydimas sėkmės. Jis nėrė į bankininkystę ir ėmė sparčiai kopti karjeros laiptais. O prieš metus žengė jam visiškai nebūdingą žingsnį. Vedė ne tą moterį.

— Tu neleidi Temei Li pamėginti, — neatlyžo Risas.

— Gryniausia netiesa. — Žaklinos siaubui, balsas drebėjo iš susijaudinimo. Ji iš visų jėgų stengėsi susitaikyti su šia giminyste. Nors lig šiol nesuprato, kodėl toks praktiškas sūnus vedė tą prašalaitę, mergiūkštę iš pelkynų, nors juo domėjosi daugybė jos draugių dukterų. Polas Temę Li vadino Pietų gražuole, o Žaklinai ji teatrodė kalnų ožkelė. — Pasikviečiau ją papietauti užmiesčio klube, tokio pažeminimo nebuvau patyrusi per visą gyvenimą. Pristačiau ją Merei Džeims. Temė Li su Moterų asociacijos prezidente iš karto puolė dalytis kažkokiais marinuotų kiaulės kojų receptais.

Žaklinai tąkart prireikė kelių savaičių, kad išdrįstų vėl susitikti su drauge.

— Juk Merė leidžia kulinarijos knygą. Nieko keista, kad jiedvi...

— Man dabar mažiausiai reikia tavo kritikos, — išpyškino Žaklina. Jokios prasmės Risui ką nors aiškinti. Jie nebemoka mandagiai kalbėtis. Be to, statybų dulkės gadino makiažą, o vėjas taršė prancūzišką kuodą. Nors Risui nė motais. Išorė jam svarbi, bet jis nevertina jos pastangų išlaikyti puikią fizinę formą. Nė nenumano, kiek darbo įdėta į šukuoseną ir tinkamą makiažą. Įpusėjus šeštąją dešimtį nelengva paslėpti raukšles.

Jis kilstelėjo balsą:

— Ką pasakei Polui?

Žaklina gūžtelėjo pečiais, mėgindama išsaugoti orumą.

— Kad būčiau norėjusi, jog jis dar kiek palauktų.

Vyras ištiesė jai ranką, siūlydamas pagalbą lipant į vagonėlį.

— Eikš vidun.

Lyg nepastebėjusi jo gesto, Žaklina įžengė į vagonėlį.

Risas nuolat lankydavo statybvietes, bet jai pirmą kartą teko būti vagonėlyje. Žaklina apsidairė nužvelgdama išmėtytus brėžinius, tuščius kavos puodelius ir bendrą netvarką. Vagonėlis priminė kiaulidę.

— Papasakok man viską. — Risas įpylė kavos ir tylomis ištiesė jai puodelį. Ji atsisakydama papurtė galvą. Baiminosi, kad puodelis gali būti neplautas kelias savaites.

— Kodėl manai, kad pasakiau daugiau nei tai, jog nusivyliau? — paklausė ji.

— Nes tave pažįstu.

— Labai ačiū. — Žaklinai suspaudė gerklę, bet nutarė neišsiduoti, kad priekaištas įskaudino. — Be to, Temė Li beveik šeši mėnesiai nėščia. Aišku, Polas mokėjo pasiaiškinti, kodėl nepranešė anksčiau. Sakė — jie norėję palaukti, kol bus tikri, kad negresia persileidimas.

— Bet tu juo netiki? — Risas susikryžiavo rankas ir atsišliejo į sieną prie atvirų durų.

— Aišku, kad netikiu. Iki pranešant gerąją naujieną, įprasta palaukti tris mėnesius, — kandžiai tęsė ji, — o ne šešis. Ir tau, ir man aišku, kad delsė pasakyti, nes nujautė mano reakciją. Jau sakiau ir nebijau pakartoti, kad šita santuoka — baisi klaida.

— Žinai, Džeke...

— Ar turėčiau galvoti kitaip? Polas buvo išvažiavęs verslo reikalais ir su ta mergše susipažino Naujojo Orleano bare.

— Abudu dalyvavo konferencijoje ir vakare nuėjo išgerti kokteilio.

Kam Risui tokios smulkmenos?

— Jie draugavo vos tris dienas, ir jis mums pranešė, kad spėjo vesti merginą, kurios nė vienas iš mūsų nė nebuvome matę.

— Dėl šito sutinku, — pritarė Risas. — Polui derėjo pasakyti prieš tuokiantis, bet prabėgo jau metai.

Žaklina lig šiolei graužėsi, kad sūnus susituokė be iškilmių bažnyčioje. Ji svajojo apie tokias vestuves. Žaklinai rodėsi, kad Polas tokių nusipelnė — kad ji nusipelnė. O jos apskritai nepakvietė.

Šie prisiminimai buvo ne iš maloniųjų. Sūnus teisinosi karštai įsimylėjęs, troškęs su Teme Li sulaukti senatvės ir nepanoręs gyventi atskirai nuo jos ilgiau nei būtina. Jis taip aiškinosi, bet Žaklina turėjo savo nuomonę. Polas suprato, kad motina neapsidžiaugs ir gėdysis jo uošvių. Jai teliko įsivaizduoti, kokias vestuves iškeltų Temės Li tėvai. Šventinei vakarienei būtų patiektos tarp dantų girgždančios lapinės daržovės, o vietoj vestuvinio torto — suskrudę plikyti pyragaičiai.

— Temė Li pastojo po šešių santuokos mėnesių, — neslėpė paniekos Žaklina.

— Polui jau per trisdešimt, Žaklina. — Risas žvelgė į ją priekaištingu žvilgsniu, o tai visada ją erzindavo.

— Pakankamai suaugęs, kad išmanytų apie apsaugos priemones, — atšovė ji. Polas išpyškino naujieną taip pat, kaip ir žinią apie santuoką: telefonu, iš anksto neįspėjęs.

— Jis man sakė, kad nori vaikų, — sumurmėjo Risas.

— Kertu lažybų — ne taip greitai, — pratrūko Žaklina. Su Rišu nepasikalbėsi. Jam nerūpi, kad Polas vedė be jo žinios. Ne tokios moters kaip Temė Li ji linkėjo savo sūnui. Žaklina nuoširdžiai stengėsi priimti ją į šeimą, bet jos draugijos neištverdavo ilgiau kaip kelias minutes. Marčios saldumas ir apgaulingi pietietiški kerai ją erzino.

— Juk Polas džiaugiasi būsimuoju kūdikiu, ar ne?

Žaklina atsirėmė į stalą, linktelėjo ir sušnibždėjo:

— Labai. Bent jau taip sako.

— Tai kuo tu nepatenkinta?

— Atrodo, jis netiki, kad būsiu gera močiutė.

Risas prisimerkė.

— Ką jam pasakei?

— Oi, Risai, — staiga ji pasijuto siaubingai, — nesusitvardžiau. Pasakiau, kad jis padarė milžinišką klaidą vesdamas Temę Li, o jos nėštumas dar labiau viską apsunkina.

Žaklina tikėjosi, kad per kelerius metus Polas atsipeikės ir atsargiai nusimes santuokos pančius, o su vaiku kažin ar bepavyks.

— Negi taip ir pasakei? — Risas rimtai supyko, o Žaklina dar labiau sudirgo.

— Žinau, reikėjo patylėti, bet juk supranti? Dar tik pratinuosi prie minties, kad susimetė su kažkokia prašalaite, o jis man teškia žinią apie nėštumą.

— Tokia naujiena turėtų pradžiuginti.

— Nepradžiugino.

— Mūsų sūnus ir Temė Li džiaugiasi.

— Tai visai kas kita, — pasišiaušė Žaklina. — Kodėl pietietės turi du vardus? Kodėl negalima jos vadinti Teme, be to Li?

— Jos toks vardas, Žaklina.

— Nesąmonė.

Risas atidžiai į ją žiūrėjo, lyg pirmą kartą būtų kažką pastebėjęs.

— Ko taip pyksti?

— Nes prarandu sūnų.

Polas ir artimi santykiai su juo buvo vienintelė jos paguoda, vienintelis džiaugsmo spindulys, o ji kvailu savo poelgiu įskaudino sūnų.

— Paskambink ir atsiprašyk.

— Paskambinsiu, — pažadėjo.

— Galėtum nusiųsti Temei Li gėlių.

— Gerai. — Bet tik dėl Polo, o ne dėl jo žmonos.

— Užsuk pas gėlininką Gėlių gatvėje.

Žaklina linktelėjo.

— Ir dar kai ką padarysiu. — Mintyse ji meldėsi, kad to užtektų. Tikėjosi — sūnus supras jos pastangas pamilti jo žmoną.

— Ką?

— Mačiau skelbimą siūlų krautuvės vitrinoje. Užsirašysiu į mezgimo mokyklėlę. Skelbime rašoma, kad pradedančiuosius mokys megzti antklodėlę kūdikiui. — Risas taip retai jai pritardavo, kad Žaklina susijaudino išvydusi jo šiltą šypseną. — Temė Li man nepatinka, bet būsiu pati geriausia močiutė.

Kažkam juk reikės Polo vaikui rodyti tinkamą pavyzdį. Antraip anūkas užaugs krimsdamas apsvilusius pusfabrikačius. Arba keliaus per gyvenimą pakrikštytas kokiu nors kvailu dvigubu vardu...

3

KEROL ŽIRARD

Kerol Žirard nemanė, kad gali būti taip sunku pastoti. Atrodo, jos mama tokių bėdų neturėjo: tarp Kerol ir jos brolio Riko — dvejų metų skirtumas.

Dar iki santuokos Dagas ir Kerol kalbėjosi apie vaikus. Kerol užėmė aukštas pareigas valstybinėje brokerių kontoroje, ir Dagas norėjo būti tikras, kad ji, kaip ir jis, tikrai nori turėti vaikų. Dagas paklausė, ar ji sutiktų dėl vaikų keleriems metams atsisakyti karjeros. Ji vienareikšmiai atsakė „taip“. Kerol norėjo kūdikio. Jau seniai svajojo būti motina, vaikai atrodė svarbi gyvenimo dalis. Dagas būtų nuostabus tėvas, o ji nuoširdžiai, aistringai jį mylėjo ir norėjo susilaukti jo vaikų.

Šildydama pietus mikrobangų krosnelėje Kerol apsidairė po savo virtuvę šešioliktame daugiabučio namo aukšte su vaizdu į Piužė sąsiaurį. Vos prieš mėnesį išėjusi iš darbo ji jau nerimo ir nekantravo ko nors imtis. Brokerių kontorą paliko dėl vienintelės priežasties — kad pailsėtų kūnas ir atlėgtų nuolatinė įtampa. Dagas ją įtikino, jog stresas trukdo pastoti. Ginekologė pritarė. Begalė nemalonių tyrimų parodė, kad be amžiaus — jai trisdešimt septyneri — kliūtis gali būti ir kažkokie ASA, antikūnai prieš spermą.

Suskambėjo telefonas, Kerol čiupo ragelį dar nepasigirdus antram skambučiui.

— Klausau, — žvaliai atsiliepė, pasirengusi kalbėtis su bet kuo, net ir su prekybos agentu.

— Sveika, brangioji. Pamaniau, gal dar neišėjai.

Ją užliejo panikos banga.

— O kur turėjau eiti?

Dagas sukikeno.

— Lyg ir sakei, kad eisi pasivaikščioti.

Ramūs pasivaikščiojimai buvo siūlomi vienoje iš jų skaitytų knygų. Ją perskaičiusi Kerol nusprendė daugiau mankštintis. Dieną nebeidama į darbą ji turėjo daugybę laiko vaikščioti. Tokią programą juodu buvo aptarę prieš jai metant darbą.

— Tiesa. Kaip tik rengiausi eiti. — Ji nužvelgė mikrobangų krosnelę ir atsuko nugarą garuojantiems pietums.

— Kerol, kaip jautiesi?

Vyras atpažindavo jos nuotaiką, liūdesį ir nerimą. Dagas neklydo siūlydamas mesti darbą. Abudu baiminosi, kad jai nepavyks išnešioti kūdikio visus devynis mėnesius. Neguodė ir tai, kad laukė jau paskutinė dirbtinio apvaisinimo procedūra. Draudimo kompanijos, kurioje dirbo Dagas, būstinė buvo Ilinojuje. Valstijos įstatymai leido kompanijos sveikatos draudimu apmokėti tris procedūras — dvi pirmosios buvo nesėkmingos. Pagal pažangiausią technologiją atliekamas dirbtinis apvaisinimas buvo galimybių viršūnė, kurią jiems, trokštantiems biologinio vaiko, pasiūlė vaisingumo klinika. Liepą bus atlikta paskutinė kompensuojama procedūra, o paskui teks mokėti patiems. Iš pradžių jie sutiko tenkintis trimis procedūromis. Jei nepavyktų pastoti, ketino įsivaikinti.

Žvelgiant į praeitį, sprendimas buvo išmintingas. Emocinis nuovargis po dviejų nesėkmių aiškiai parodė, kad negalima mėginti be galo. Jau dukart buvo įsodintas apvaisintas kiaušinėlis, ir abu kartus įvyko persileidimas. Jokia pora nepajėgi daugybę kartų kęsti tokį skausmą.

Nei Kerol, nei Dagas neužsiminė, kad trečia dirbtinio apvaisinimo procedūra — paskutinė viltis, tačiau abu tokia mintis persekiojo. Šįkart jai buvo gyvybiškai svarbu pastoti ir išsaugoti nėštumą.

Dėl to Kerol mielai viską paaukotų. Sutiko atsisakyti mėgstamo darbo, sutiko būti badoma, čiupinėjamą ir žeminama. Ryžosi įveikti dvejones dėl jų pastangų pastoti. Ir viskas dėl kūdikio. Dėl Dago kūdikio.

— Aš tave myliu, širdele.

— Žinau, — tarstelėjo nesusimąsčiusi — Kerol tikrai žinojo. Dagas visą laiką šalia: lydi pas gydytojus, į laboratorijas, mato jos ašaras, neviltį, pyktį ir liūdesį. „Kai čiūčiuosi mudviejų vaikelį, žinosime, kad buvo verta.“ Jie jau išrinko vardus. Berniukui — Kameronas, mergaitei — Kolina. Kerol aiškiai įsivaizdavo savo vaiką, jautė glėbyje, matė džiaugsmingai spindinčias vyro akis.

Svajonė apie glaudžiamą glėby kūdikį padėjo Kerol ištverti sunkiausias dirbtinio apvaisinimo procedūros akimirkas.

— Kada grįši? — Ji anksčiau neklausdavo, bet dabar savo gyvenimą derino prie vyro išėjimų ir grįžimų. Jos dienotvarkė priklauso nuo vyro, o jo grįžimas iš darbo — didžiausias dienos džiaugsmas. Popietėmis ji vis žvilgčiodavo į laikrodį, skaičiuodavo valandas, o paskui ir minutes iki Dago grįžimo.

— Kaip paprastai, — pažadėjo jis.

Juodu susituokę septynerius metus. Dagas — draudimo agentas. Kerol buvo pagrindinė šeimos maitintoja. Jos pajamos jiems leido sumokėti įnašą už butą. Kai jie susituokė, taupus ir išmintingas vyras įkalbėjo gyventi vien iš jo algos. Baiminosi, kad kitu atveju jie įprastų gyventi iš jos atlyginimo ir imtų atidėlioti šeimos pagausėjimą. Trejus metus po vestuvių jie taupė ir laukė, bet tokių sunkumų nesitikėjo. Sprendimas pasiteisino, nes nevaisingumo gydymas, net ir apdraustiems, kainavo stulbinamai brangiai. O dabar, kai ji nebedirba...

— Ar sakiau, kokia neįdomi dieninė televizijos programa?

— Išjunk televizorių ir eik pasivaikščioti.

— Klausau, pone, — paklusniai atsakė Kerol.

Dagas nusijuokė.

— Ar aš toks griežtas?

— Ne. Supranti, nė nenutuokiau, ką reiškia sėdėti namie.

Toks gyvenimas neturėjo virsti nuobodulio valandomis, ieškant prasiblaškymo ir laukiant grįžtančio Dago. Ji buvo pratusi prie dažnų susirinkimų, adrenalino lygį keliančių sprendimų, nuolatinio užimtumo. Sėdėjimas namie vienui vienai — visiškai nauja patirtis, ir tikrai ne iš smagiųjų.

— Gal tau dar paskambinti?

— Nereikia. Tu teisus, eisiu pasivaikščioti. Graži popietė.

Saulės nušviestas Sietlas — gražiausias kampelis žemėje.

Vaiski gegužės diena. Kerol nužvelgė tolumoje dunksančius Olimpiko kalnus ir melsvai žalsvus Piužė sąsiaurio vandenis.

— Pasimatysime apie pusę penktos, — tarė Dagas.

— Lauksiu.

Kai Kerol dirbo kontoroje, Dagas grįždavo pirmas ir klausydamasis vietos žinių ruošdavo vakarienę. Kerol nesunkiai apsikeitė vaidmenimis su Dagu. Šiuo metu tai buvo vienas įdomesnių pokyčių jos gyvenime.

Kerol įdėjo pietus į šaldytuvą ir čiupusi obuolį nuėjo prie durų. Juodu jau ketverius metus gyvena daugiabučiame name, o ji dar nepažįsta kaimynų. Visi — karjeros žmonės, kaip ir jie su Dagu. Šeimose abu — ir vyras, ir žmona — daug dirba. Tik nedaugelis turi vaikų. Mažyliai iš pat ryto išvežiojami po brangius darželius.

Tuščiu liftu Kerol nusileido į fojė ir pasuko prie dvigubų stiklinių durų. Suleidusi dantis į obuolį ji greitu žingsniu pasuko į pakrantę ir prisiminė vieną dar neįveiktą baimę.

Sužinojusios, kad Kerol meta darbą, kontoros moterys viena per kitą puolė gąsdinti, kad namų šeimininkės nuolat kovoja su antsvoriu. Pasak buvusių bendradarbių, sukiojantis virtuvėje ir ragaujant ruošiamo maisto, neįmanoma išsaugoti grakščią taliją. Kerol dėl to nesijaudino. Dar niekada nesimaitino taip sveikai kaip dabar. Dieta tapo neatskiriama naujojo režimo dalimi, ir ji nesunkiai išsaugojo aštunto dydžio matmenis.

Vėsus vėjelis glostė ją, žingsniuojančią įprastu maršrutu. Kažkodėl užsigeidė pasukti į rytus ir įkopti į Žirnelių kalvą, kur buvo Virdžinijos masonų ir Švedų medicinos centro ligoninės. Sunkiai šnopuodama ji įveikė stačią įkalnę ir lėtai perėjo dar keletą kvartalų, dairydamasi po nepažįstamą rajoną, kol įžengė į Gėlių gatvę.

Daugelis pastatų buvo renovuojami. Gatvė užtverta, bet šaligatvis pakenčiamas. Atrodė, kad vienoje gatvės pusėje darbai jau baigti: fasadai šviežiai nudažyti, prie gėlių parduotuvės išskleista žaliai ir baltai dryžuota stoginė, prie durų pamerktos tulpių ir lelijų puokštės.

Nepaisydama statybų keliamo triukšmo ir dulkių, Kerol leidosi gatve. Tolimajame kvartalo gale buvo matyti videoteka ir niūrus plytinis gyvenamasis namas. Kitapus gatvės — restoranėlis pavadinimu „Pas Enę“. Senieji ir atnaujintieji pastatai stulbinamai skyrėsi. Neatnaujinta gatvės dalis priminė žavingą nedidelį miestelį su jaukiomis krautuvėlėmis — tarsi iš dvidešimto amžiaus septintojo dešimtmečio televizijos serialo. Kai kurie pastatai atrodė apskurę, bet vis viena mieli. Nepasakytum, kad Gėlių gatvė — vos už mylios nuo paties Sietlo centro su dangoraižiais ir sausakimšais prospektais.

Už gėlininko parduotuvės dar viena staigmena — siūlų krautuvėlė. Vitrinoje šviečiantis kompiuteriu atspausdintas skelbimas „Didysis atidarymas“ bylojo, kad krautuvėlė visiškai nauja. Viduje, supamojoje kėdėje, sėdėjo moteris, maždaug jos bendraamžė. Jos rankose mikliai judėjo virbalai, o ant pilvo sukinėjosi didžiulis kamuolys žalsvai geltonų siūlų.

Kadangi niekur neskubėjo, Kerol pravėrė duris ir įžengė vidun, palydėta malonaus varpelio skambesio.

— Laba diena, — pasisveikino ji kuo linksmiau, dėdamasi, kad yra susidomėjusi. Pačiai buvo keista, ko jai čia prireikė. Nemokėjo megzti, rankdarbiai jos apskritai netraukė.

Smulkutė moteris pasitiko drovia šypsena.

— Laba diena. Džiaugiuosi, kad užsukote į „Gerus siūlus“.

— Atrodo, jūs čia naujokė.

Savininkė linktelėjo.

— Atsidariau vakar. Jūs — pirmoji mano pirkėja šią popietę. — Moteris tyliai nusijuokė ir pasitaisė: — Pirmoji pirkėja šiandien.

— Ką mezgate? — paklausė Kerol, jausdama šiokią tokią kaltę, nes neketino nieko pirkti.

— Megztuką dukterėčiai. — Moteris pakėlė mezginį, kad Kerol apžiūrėtų.

Pamačiusi spalvas — gelsvai žalią, oranžinę ir melsvą — Kerol iškart pralinksmėjo.

— Labai gražu.

— Ar mokate megzti?

Neišvengiamas klausimas.

— Ne, bet norėčiau kada nors išmokti.

— Užsukote pačius laiku. Kitą penktadienį — pirmoji pamoka pradedantiesiems. Jeigu užsiregistruosite, suteiksiu dvidešimties procentų nuolaidą siūlams.

— Atleiskite, kažin ar man pavyktų. — Kerol nuoširdžiai apgailestavo. Ji ne iš tų moterų, kurios kuria rankomis. Jei reikia apskaičiuoti palūkanas, numatyti anuitetą, mokesčius ir bendrus fondus — prašom.

— Nepabandžiusi nesužinosite. Beje, aš Lidija.

— Kerol, — ji ištiesė ranką ir Lidija, padėjusi mezginį, šiltai ją paspaudė. Lidija buvo mažutė, smulkaus sudėjimo, trumpais tamsiais plaukais. Rudos akys spindėjo išmintimi, ir Kerol ji iškart patiko.

— Pradėsime nuo paprastų dalykų, — tęsė Lidija.

— Jei ryžčiausi megzti, tai tik ką nors itin paprasto.

— Sumaniau pradėti nuo antklodėlės kūdikiui.

Kerol sustingo, akis aptemdė ašaros. Ji greitai nusisuko, kol Lidija nepastebėjo. Šiaip nebuvo pernelyg jautri, bet nuo švirkščiamų hormonų sunkiai suvaldydavo emocijas. Be to, pernelyg keista, per daug sutapimų.

— Gal ir užsiregistruosiu, — tarė ji, pirštu stumtelėdama geltonų siūlų kamuolį.

— Puiku. — Lidija nuėjo prie prekystalio ir atsinešė užrašų knygelę.

Pastarosiomis dienomis Kerol visur ieškojo pranašingų ženklų, dažnokai meldėsi. Neabejojo, kad Dievas ją nukreipė į šitą krautuvėlę. Taip Jis leido suprasti, kad atsakys į jos maldas. Trečioji, ir paskutinė, dirbtinio apvaisinimo procedūra bus sėkminga. Netolimoje ateityje jai tikrai prireiks antklodėlės kūdikiui.

4

ALIKSĖ TAUNSEND

Kareiviško aulinuko nosimi Aliksė Taunsend sutrynė smilkstančią nuorūką į apdaužytą betoninį šaligatvį. „Gėlių gatvės videotekos“ direktorius šnairavo į poilsio kambaryje rūkančius darbuotojus. Norėdama išvengti kandžių pastabų Aliksė nusprendė rūkyti lauke. Direktorius — tikras krienas, nepraleidžiantis progos pasiskųsti darbuotojais, ekonomine padėtimi ir apskritai gyvenimu.

Dėl vieno Loidas Fandas buvo teisus — statybos baisiai kenkė verslui. Aliksė manė greitai gausianti pranešimą apie darbuotojų skaičiaus mažinimą, o paskui ir apie jos nutriušusio daugiabučio namo pardavimą. Kai aplinkui tokie pokyčiai, to nebeišvengsi. Arba labai padidins nuomos mokestį. Nuoširdžiausias ačiū, pone mere.

Susikišusi rankas į juodo odinio švarko kišenes ji nužvelgė dulkėtą šiukšliną gatvę. Aliksė visada vilkėjo odinę striukę — lyjant lietui ir šviečiant saulei, žiemą ir vasarą. Už šią striukę ji paklojo nemenką sumelę ir neketino nusivilkti, kad kas nors, pasinaudojęs proga, nenugvelbtų. Tarkim, jos kambario draugė storulė Lorelė, nors kažin ar jai tiktų Aliksės drabužis. Prisišliejusi prie pastato, vieną koją sulenkusi per kelį ir pėdą įrėmusi į sieną ji įsmeigė akis į kitą gatvės pusę.

Fasadai šviežiai išdažyti. Jau atidaryta nauja gėlių parduotuvė ir grožio salonas. Kokia iš jų nauda? Lyg jai kada prireiktų. Parduotuvėlė tarp anų dviejų tebėra paslaptis. „Geri siūlai“1 — arba knygynas, arba siūlų krautuvė. Aliksė pagalvojo, kad čia ilgai neišsilaikytų nei viena, nei antra. Atidžiau įsižiūrėjusi nusprendė, kad ten prekiaujama siūlais. Jos namo gyventojų tikrai nesudominsi mezgimo siūlų kamuoliu.

Vis dėlto mezgimo reikmenys ją suviliojo. Dar buvo likusios penkios pietų pertraukos minutės, ir Aliksė perėjo gatvę. Akis užkliuvo už ranka rašyto skelbimo vitrinoje, kviečiančio mokytis megzti. Jeigu imtų megzti, teismas duotų jai ramybę. Gal pavyktų išvengti visuomeninių darbų, kuriuos skyrė teisėjas Roperis.

— Labas, — garsiai pasisveikino Aliksė, žengdama pro duris. Ji mėgo atkreipti dėmesį.

— Sveiki.

Savininkė — daili, smulki moteriškaitė didelėmis rudomis akimis — maloniai nusišypsojo.

— Ar parduotuvė jūsų? — paklausė Aliksė, šaltai nužvelgdama moterį. Atrodo, ji nedaug vyresnė už Aliksę.

— Taip, mano. — Moteris pakilo iš supamosios kėdės. — Kuo galėčiau padėti?

— Papasakokite apie tas mezgimo pamokas.

Aliksės socialinė darbuotoja kadaise paminėjo mezgimą kaip priemonę, padedančią valdyti pyktį. Gal pavyktų. O jei tuo pačiu dar išsisuktų nuo visuomeninių darbų...

— Ką norėtumėte sužinoti?

Susikišusi rankas į kišenes Aliksė, lėtai apėjo parduotuvę. Galėjo kirsti lažybų, kad ponia mezgėja retai sulaukia tokių pirkėjų kaip ji. Neseniai teismo rūmuose Aliksės akis užkliuvo už skelbimo, prašančio aukoti dygsniuotų antklodėlių ir paklodžių vaikams, nukentėjusiems nuo smurto šeimoje.

— Ar jums teko girdėti apie Linuso projektą? — paklausė ji, nors manė, kad mezgėja turbūt nebuvo nė kojos įkėlusi į teismo rūmus.

— Žinoma. — Moteris sunėrė rankas ir nusekė paskui Aliksę, tarsi bijodama, jog ši ims čiupinėti siūlus. — Policijos inicijuotas projektas, skatinantis megzti ir aukoti antklodėles nuo smurto kenčiantiems vaikams.

Aliksė patraukė pečiais, lyg vydama šalin atsitiktinai užklydusią mintį.

— Atrodo.

— Beje, aš Lidija.

— Aliksė. Aelikaesė. — Ji neketino kreiptis į moterį vardu, bet tiek to.

— Malonu, Alikse. Džiaugiuosi, kad užsukote į „Gerus siūlus“. Gal norite ką nors numegzti Linuso projektui?

— Na... — Jai nelabai rūpėjo šis projektas. — Gal norėčiau, jei mokėčiau megzti, — galiausiai suniurnėjo.

— Tam ir skirtos mano pamokos.

Aliksė šaižiai, šaltokai nusijuokė.

— Manau, man nieko neišeitų.

— Gal norite pamėginti? Nesudėtinga.

Aliksė suprunkštė, tyčia pašaipiai. Tiesą pasakius, nė pati nežinojo, ko čia užklydo. Gal dėl kažkokio vaikystės prisiminimo, iškilusios akimirkos ar jausmo. Ji neprisiminė pirmųjų savo gyvenimo metų. Teismo ekspertizė teigia, kad jai vaikystės amnezija. Koks skirtumas? Kartkartėm iškyla koks nors prisiminimas. Paprastai ji neatskiria — ar vaizdinys tikras, ar išsigalvotas. Aiškiai prisimena tik tėvų barnius. Kai įsiplieksdavo kivirčas, Aliksė slėpdavosi miegamojo spintoje. Užsitrenkusi duris ir užsimerkusi tikindavo save negirdinti riksmų, nematanti muštynių. Toje spintoje mergaitė turėjo kitą, įsivaizduojamą šeimą, kurioje tėtis ir mama vienas kitą mylėjo, nesibarė ir nesikumščiavo. Fantazijų pasaulyje ji buvo susikūrusi namus, kurių šaldytuvas nebuvo prigrūstas alaus, o sugrįžusios iš mokyklos jos laukė pienas ir sausainiai. Bėgant metams Aliksės atmintyje fantazijos tapo ne mažiau reikšmingos už tikrovę. Ji ryškiai prisiminė, kad fantazijose ją mylėjusi mama mokėjo megzti.

Vaikystėje Aliksė dažnokai slėpdavosi spintoje...

— Pirmoji pamoka pradedantiesiems — kito penktadienio popietę. Jeigu norite, labai prašom.

Žodžiai pažadino Aliksę iš prisiminimų. Ji šyptelėjo.

— Tikrai tikitės išmokyti megzti tokią kaip aš?

— Žinoma, — trumpai patylėjusi atsakė Lidija. — Esu išmokiusi daug žmonių. Kol kas užsirašė tik dvi moterys. Skirčiau jums daug dėmesio.

— Aš kairiarankė.

— Nieko baisaus.

Matyt, jai verkiant reikia klientų. Sugalvoti pasiteisinimų nesunku, galiausiai Lidija numos į ją ranka. O dėl mezgimo pamokų — ji ne tokia turtinga, kad išlaidautų siūlams.

— Gal norėtumėte megzti antklodėlę Linuso projektui? — paklausė Lidija.

Regis, tuo klausimu Aliksė bus pataikiusi į dešimtuką.

— Esu tam projektui numezgusi kelias antklodėles, — tęsė Lidija.

— Tikrai?

Ta moteris turi širdį.

Lidija linktelėjo.

— Daugybei žmonių praverstų mezginiai. Kilnus tikslas.

Praverstų daugybei žmonių... Mama spintoje mezgė. Ji niūniavo Aliksei daineles ir kvepėjo levandomis. Aliksė norėjo užaugusi būti tokia kaip ta mama. Deja, jos pasirinktas kelias vedė kitur. Gal ji galėtų — gal turėtų — lankyti mezgimo pamokas?

— Gal ir pamėginsiu, — tarė ji ir trūktelėjo petį. Jei sužinos Lorelė, būtinai šaipysis. Na ir kas? Visą gyvenimą iš jos dėl ko nors šaipomasi.

Lidija šiltai nusišypsojo.

— Puiku.

— Nieko baisaus, jei ta antklodėlė Linuso projektui nepavyktų. Juk niekas nežinos, kas mezgė.

Lidijos šypsena palengva išblėso.

— Jūs pati žinosite, Alikse, o tai visų svarbiausia.

— Taip, bet... Žinote, jūsų pamokos man būtų dvejopai naudingos. — Aliksei patiko toks pasakymas. — Ir megzti išmokčiau, ir atsiskaityčiau už man likusias valandas.

— Už kokias valandas?

— Teisėjas Roperis man skyrė šimtą valandų visuomeninių darbų už tariamą narkotikų laikymą. Aš nekalta! Nesu tokia kvaila, ir jis tai žino. — Aliksės pirštai nevalingai susigniaužė. Ji lig šiol jautėsi įskaudinta to kaltinimo, nes marihuana priklausė Lorelei. — Kvailystė platinti narkotikus. — Ji nutilo, o paskui pratrūko: — Per narkotikus mirė mano brolis. Aš dar nenoriu mirti.

Lidija sukluso.

— Išsiaiškinkime. Ar norėtumėte lankyti mezgimo pamokėles ir paaukoti antklodėlę Linuso projektui?

— Taip.

— O laiką, kurio prireiks numegzti antklodėlei, — Lidija sudvejojo, — norite atimti iš teismo jums skirtų visuomeninių darbų valandų?

Aliksė nugirdo kandžią gaidelę, bet tuo jos nepagąsdinsi.

— Ar jūs prieš?

Lidija dvejojo.

— Ko gero, ne. Jeigu gerbsite mane ir kitas pradedančiąsias mezgėjas.

— Žinoma, gerai. — Aliksė žvilgtelėjo į laikrodį. — Turiu grįžti į darbą. Jei ko prireiktų, mane rasite videotekoje.

— Gerai, — atsakė Lidija jau nebe taip ramiai kaip anksčiau.

Kai Aliksė grįžo, videotekoje darbas virte virė. Ji nuskubėjo už prekystalio.

— Kur taip užtrukai? — griežtai paklausė Lorelė. — Fandas klausė, kur esi. Sakiau, kad prireikė į tualetą.

— Nepyk, buvau išėjusi parūkyti. — Darbo įstatymas jai suteikia penkiolikos minučių pertrauką.

— Gal sutikai statybininkų?

Aliksė papurtė galvą ir pasuko prie kasos aparato.

— Nė vieno. Ketvirtą jie pasipūsto padus.

— Mums irgi reikia profsąjungos, — sušnibždėjo Lorelė.

— Būtų gerai. — Aliksė suprato vėl nuklydusi į svajonių pasaulį. Kada nors ji turės tokį darbą, už kurį gaus daugiau nei minimumą. Būtų puiku gyventi vienai, o ne su Lorele. Lorelė gyvena ties riba ir bet kurią akimirką gali paslysti. Aliksė bijojo, kad slysdama drauge nenusitemptų ir jos.

1 Good Yam (angl.) gali reikšti ir „geri siūlai“, ir „geros istorijos“ (vert.).

5

„Jei moki išmegzti gerąją ir išvirkščiąją akis bei laikaisi instrukcijų, tau tikrai pavyks.“

Linda Džonson „Lindos mezgimas ir siuvinėjimas“, Silverdeilas, Vašingtonas

LIDIJA HOFMAN

Bijojau, kad Margaretė bus neklydusi, jog „Geri siūlai“ pasmerkti žlugimui. Lig šiol į mezgimo pamokėles užsirašė tik trys moterys. Trečioji — Aliksė — panaši į nusikaltėlę. Nežinojau, kaip Žaklina ir Kerol sutiks bendraklasę raudonomis sruogomis išmargintais plaukais, kuriai valdžios pareigūnai yra užsegę pavadėlį. Paraginau Aliksę prisidėti, bet jai išėjus ėmiau abejoti savo sprendimu. Ir kas man šovė į galvą? Kaip apsivertė liežuvis?

Džiaugiausi, kad statybų keliamas triukšmas kiek aptilo, bet dėl to daugiau pirkėjų nesulaukiau. Guodžiausi tuo, kad jau seniai neturėjau progos netrukdoma megzti. Turbūt reikėjo džiaugtis palaima, tačiau ramybės nedavė mintis, kad niekas neįeina.

Visi, bent kiek išmanantys pašnekovai, kuriems atskleidžiau sumanymą atidaryti krautuvėlę, sakė, kad mano santaupų banke turėtų užtekti bent šešių mėnesių sąskaitoms apmokėti. Tiek turiu, bet labai norėčiau bent dalį palikimo išlaikyti neliestą. Dabar, kai išdrįsau rizikuoti, jaučiuosi puolama baimės ir abejonių.

Margaretė visada mane taip veikia. Norėčiau seserį suprasti. Kartais man atrodo, kad ji manęs nekenčia. Širdies gilumoje nujaučiu priežastį: man atiteko mamos ir tėčio dėmesys, bet juk ne šiaip sau. Kažin ar sesuo mano, jog taip troškau tėvų dėmesio, kad įsikalbėjau vėžį.

Vėžio nekenčiau labiau negu sesuo manęs. Svajojau būti sveika, tokia kaip visi. Mane iki šiol tebelydi tamsus debesis, iš kurio bet kada gali trenkti žaibas. Vienintelė sesuo turėtų suprasti aplinkybes ir paremti mano pastangas savarankiškai išsilaikyti!

Trečiadienio rytą mezgiau kojines vitrinai. Kai susikaupusi stengiausi išmegzti kulną, virš durų sujudėjo varpelis. Apsidžiaugusi, kad užklydo pirkėja — ir potenciali mokinė — su šypsena pakilau pasitikti.

— Laba diena. — UPS siuntų pristatymo bendrovės vairuotojas į krautuvėlę įtempė vežimėlį su penkiomis didžiulėmis dėžėmis. — Reguliariai vežiosiu prekes kaimynams. Pamaniau, kad turėčiau prisistatyti. — Jis paleido vežimėlį ir ištiesė ranką: — Bredas Gečas.

— Lidija Hofman. — Mudu spustelėjome vienas kitam ranką.

Jis man ištiesė pasirašyti kompiuterinį važtaraštį.

— Kaip sekasi? — paklausė Bredas, kai pasirašiau.

— Dar tik antra savaitė dirbu, — išsisukau nuo klausimo, kad nereiktų prisipažinti, kokia prasta padėtis.

— Statybos netrukus bus baigtos, pirkėjai ims plūste plūsti, — su šypsena padrąsino jis. Pajutau dėkingumą ir — kad ir kaip keistai skambėtų — trauką. Man taip trūko padrąsinimo, — turbūt nieko keista, — kad panorau prie jo priartėti kaip paukštelis prie dangaus žydrynės. Tokio jausmo seniai nebuvau patyrusi. Begėdiškai žvilgtelėjau į jo bevardį pirštą. Sutuoktuvių žiedo nebuvo.

Nedrąsu prisipažinti, bet mano seksualinė patirtis — keli mėginimai apgraibomis pasimylėti koledžo laikų draugo automobilyje. Paskui atsinaujino vėžys. Rodžeris mane lankė po antros smegenų operacijos. Kai dėl chemoterapijos nuplikau, skambino ir lankė vis rečiau, kol galiausiai liovėsi. Matyt, beplaukės moterys jam nebuvo patrauklios, nors dievagojosi, kad priešingai. Greičiausiai lėmė tai, kad jis žvelgė į mane kaip į žlungantį projektą — kaip į moterį, galinčią bet kurią akimirką mirti, moterį, nepajėgią atlyginti už investuotas emocijas. Juk Rodžeris studijavo verslą.

Gimnazijoje draugavau su Brajanu. Jis reagavo panašiai kaip Rodžeris. Kurį laiką dar pasisukiojo greta, o paskui dingo. Nekaltinau nė vieno iš jų.

Išsiskyrimas su Rodžeriu ir Brajanu, jei apskritai taip galima vadinti, buvo neišvengiamas. Po Rodžerio turėjau kelis vaikinus, bet tie santykiai trumpalaikiai ir neverti dėmesio. Patirtis mane išmokė, kad vėžininkė vyrams nekelia romantiškų jausmų. Net ir nutylėdama apie savo kančias supratau, ką jie jaučia. Kam megzti emocinį ryšį su mirtininke? Nė nežinau, ar galėčiau turėti vaikų, ar man derėtų turėti. Šios temos sąmoningai vengiu.

— Mano močiutė buvo puiki mezgėja, — tarė Bredas. — Girdėjau, pastaraisiais metais mezgimas vėl populiarus.

Jis populiarus jau senokai, bet aš nepuoliau taisyti. Po šimts, Bredas labai patrauklus, ypač kai šypsosi, o šypsosi jis visą laiką. Akys tamsiai mėlynos. Moterys tokias pastebi iš tolo. Nebuvo labai aukštas, bet man tai patiko. Aš pati vos metro šešiasdešimt. Atsidūrusi prie metro aštuoniasdešimt ar dar aukštesnio žaliūko jaučiuosi nejaukiai. Bredo ūgis man tiko, čia ir visa bėda. Nenorėjau pastebėti nei berniukiškai žaismingai ant kaktos užkritusių tamsių plaukų, nei plačių, ruda uniforma aptemptų pečių. Bet pastebėjau... ir ne vien tai.

— Ką mezgate? — paklausė jis, mostelėjęs ranka mano mezginio link ir nelaukęs atsakymo pridūrė: — Primena kojines.

— Taip ir yra.

— Bet virbalai tik du. Močiutė kojines megzdavo gal pustuziniu.

— Čia žiediniai virbalai. Šiuolaikiškesni, — paaiškinau aš, iškeldama įpusėtą mezginį jam apžiūrėti. Atrodė, kad Bredui įdomu, ir aš toliau tarškėjau, turbūt suteikdama daug daugiau informacijos, nei jis norėjo. — Dar prieš kelerius metus kojinės buvo mezgamos penkiais virbalais, o dabar galima megzti dviem žiediniais arba net vienu, tik metro ilgio. Ir atkreipkite dėmesį į siūlus, — nesilioviau. — Toms juostelėms siūlo nekeičiau. Juostelė daroma iš to paties siūlo.

Bredas palietė siūlą, atrodė rimtai susidomėjęs.

— Ar seniai mezgate?

— Beveik dešimt metų.

— Panaši į gimnazistę, o jau esate siūlų krautuvėlės savininkė.

Man toks komentaras ne naujiena. Atsainiai šyptelėjau, bet, tiesą sakant, anoks čia komplimentas.

— Laikas grįžti prie darbo, — tarstelėjo Bredas, kai nebesistengiau palaikyti pokalbio. Būtų smagu dar keletą minučių pasišaudyti maloniais žodžiais, bet neabejojau, kad jis skuba. Tam tikra prasme ir aš skubėjau. Be to, nemoku flirtuoti.

— Prieš išeidamas galėčiau jums padėti sukrauti dėžes. Jos sunkesnės negu atrodo.

— Susidorosiu, ačiū. — Pradžiuginta draugiško Bredo apsilankymo net užmiršau, kad jis atvežė naujų siūlų. Vienas iš siūlų krautuvėlės savininkės statuso teikiamų privalumų — galimybė įsigyti siūlų didmenine kaina. Nežinodama, kokie patiks mano pirkėjoms, užsisakiau visokių. Pirmu užsakymu užsiprašiau dvidešimties spalvų grynos vilnos siūlų. Turėti vilnos privalu, ypač kai tokie populiarūs veltiniai rankdarbiai. Mezginys numezgamas didesnis, tada skalbiamas karštame vandenyje ir siūlai susivelia. Be to, užsisakiau medvilninių siūlų — man tokie labai patinka. Pastaruoju metu mėgstami ploni vilnoniai siūlai ir iš Europos įvežami kiliminiai. Tikėdamasi, kad labiausiai pirks vilną su akrilu, užsisakiau visų pagrindinių spalvų, ir dar tų, kurios, pasak mano mezgimo žurnalų, šiais metais itin madingos. Daugumą siuntų gavau dar iki krautuvėlės atidarymo, o mažesnės tebeplaukė.

— Ar gyvenate kur nors netoliese? — paklausė Bredas ir pasikišęs po pažastimi važtaraštį stumtelėjo vežimėlį.

— Virš krautuvėlės turiu butuką.

— Tai gerai. Čia neįmanoma rasti aikštelės automobiliui.

Tarsi nežinočiau. Pagalvojau, kur jis paliko savo furgoną.

Turbūt tolokai. Mano pirkėjoms teks pasistatyti automobilį už kvartalo ar net kelių. Nerimavau, kad daugumai toks vargas atrodys per didelis. Alėja už krautuvėlės nebuvo užtverta, tačiau vienai joje nesmagu net dieną, juolab vakare.

— Ačiū, Bredai, — padėkojau, kai jis stumtelėjo duris.

Jis žvaliai pamojavo ir dingo. Man pasirodė, kad nusigręžė saulė. Atpažinau tą jausmą: apgailestavimas buvo sumišęs su kančia. „Dabar tam ne laikas ir ne vieta“, — sudraudžiau save.

Jei užsigeisčiau troškintis savigailos sultyse, reikėtų susirasti Eriko Klaptono kompaktinę plokštelę ir kelis liūdnus filmus. Itin sunkiais atvejais padeda ledai.

Man niekas netrukdo užmegzti santykių. Niekas, išskyrus mano baimes. Gerasis Dieve, man jau trisdešimt. Gerai, reikia pripažinti tiesą: nenoriu rizikuoti įsimylėti, nes santykiai greičiausiai vis vien nutrūks. Keliskart bandžiau. Kai pasisakydavau dukart įveikusi vėžį, visų išgirdusiųjų žvilgsnyje iškaitydavau tą patį. Negaliu pakęsti tokio žvilgsnio. Atsargaus — gailestis ir liūdesys jame būdavo sumišęs su nusivylimu ir užuojauta.

Lūžis neretai būna staigus. Žinau, kad iš pirmo žvilgsnio daug žadantys santykiai netrukus ims merdėti. O su jais ir moteriškos viltys turėti vyrą ir vaikų — savo šeimą.

Suprantu — atrodau nugrimzdusi į savigailą. Tenka pripažinti, kad vengiu temos apie vyrus ir artimus santykius. Net draugės su manimi kartais jaučiasi nejaukiai. Stengiuosi vyti tokias mintis. Tikrai turiu kuo džiaugtis ir dėl šventos ramybės stengiuosi galvoti apie tai.

Kalbant tiesiai šviesiai, aš nemoku draugauti. Taip buvo ne visuomet. PV (prieš vėžį) buvau populiari ir graibstoma. Turėjau daug draugų — vaikinų ir merginų. Visi mano vaikinai galiausiai pasipustė padus. Tiesą pasakius, aš to ir tikėjausi, o drauges atstūmiau pati. Suprantu, kad elgiausi kvailai, bet nebepajėgiau klausytis apie jų linksmus nuotykius. Pažvelgusi atgal suprantu, kad pavydėjau. Troškau būti tokia kaip jos: naktimis nemiegoti, juoktis ir paslapčia šnibždėtis, bėgioti į pasimatymus, pažinti gyvenimą. O mano kasdienybė buvo daktarai, ligoninės ir eksperimentiniai vaistai. Nebepavyko susigrąžinti to, ką iš manęs pavogė vėžys. Aš neturiu artimų draugų, ir sulaukusi trisdešimties ėmiau baimintis, kad nebemokėsiu užmegzti draugystės.

Nuvijau šalin mintis apie Bredą Gečą.

Atplėšusi dėžes rūšiavau savo lobį, kai už vitrinos šmėstelėjo ruda uniforma. Ankstesnis ryžtas išgaravo, pasukau galvą vildamasi pamatyti pralekiantį Bredą. Nudžiugau, kai jis smarkiai pastūmęs duris įvirto į vidų.

— Lidija, ką veikiate šiandien po darbo?

Iš nuostabos man išdžiuvo burna.

— Ką veikiu? — pakartojau klausimą.

— Suprantu, kad paskutinę minutę, bet gal galėčiau jus pakviesti vakarienės?

Aš vėl sumikčiojau plėšoma noro priimti kvietimą ir supratimo, kad galiausiai liksiu prie suskilusios geldos.

— Nepykit, — stengiausi parinkti tinkamą intonaciją, — jau turiu planų vakarui.

Nutylėjau, kad buvau sumaniusi išmegzti kulną. Jam nereikia to žinoti.

— Tai gal rytoj? Mano buvusioji dviem dienoms pasiima sūnų. Pamaniau, galėtume susitikti ir...

Kol nepasidaviau pagundai, skubiai papurčiau galvą.

— Atleiskit, negaliu.

Bredo šypsena išblėso. Tikriausiai moterys retai jį atstumia.

— Tai iki pasimatymo.

— Taip, — sušnibždėjau gniauždama ryškiai geltonų vilnonių siūlų kamuoliuką, — iki pasimatymo.

6

ŽAKLINA DONOVAN

Išsitiesusi burbuliuojančioje vonioje Žaklina skaitė naujausią bestselerį iš detektyvų serijos. Išgirdusi uždaromas duris pakėlė akis nuo knygos.

Antradieniais Risas grįždavo labai vėlai. Kurį laiką jo vėlavimai gramzdindavo Žakliną į begalinius svarstymus apie galimą vyro buvimo vietą ir ją baisiai trikdė. Meilužės tema ne iš tų, kurią žmona gali aptarti su vyru, todėl Žaklina davė valią vaizduotei. Jau prieš daugelį metų susitaikė su mintimi, kad jos vyras turi kitą moterį. Ne viena jos vadinamoji draugė maloningai informavo mačiusi Risą blondinės draugijoje. Įdėmus anuliuotų čekių ir kreditinės kortelės sąskaitos išrašų tyrimas versiją patvirtino.

Blondinė. Vyrai baisiai banalūs.

Žaklina nebesigilino — nusprendė apsimesti, kad ir santuoka, ir gyvenimas klostosi puikiai. Tai anaiptol nereiškė, kad mintys apie meilužę blondinę neskaudino. Rišo išdavystė paliko gilų randą, bet Žaklina buvo pakankamai subrendusi nerauginti nuoskaudų. Ponas Dievas žino, kad vyras jau kelerius metus nelanko jos lovoje. Aišku, kad jį patenkina meilužė.

Dėl teisybės reikia pasakyti, kad atskiri miegamieji buvo įrengti abipusiu sutarimu. Netrukus po vestuvių ji pagimdė privalomą atžalą. Po deramos dvejų metų pertraukos bandė pradėti antrąją. Bet patyrusi du vėlyvus persileidimus, po kurių išgyveno depresiją, Žaklina prarado viltį.

Polas užaugo per greitai. Rodos, pernakt tapo koledžo studentu. Kai sūnus išsikraustė į bendrabutį, Žaklina atsargiai pasiūlė Risui užimti laisvą miegamąjį. Jau kitą dieną jis persinešė daiktus. Toks skubotumas ją truputį nuvylė, bet atnešė ir palengvėjimą.

Tiesą pasakius, seksas jai tebuvo prievolė. Prakaituoti, dūsauti, trintis ir iš visų jėgų apsimesti, kad patinka — paprasčiausiai kvaila. O kadaise ir jai patiko meilės aktas, ypač iš pradžių ir dar kurį laiką po Polo. Ko gero, viskas būtų kitaip, jeigu jai būtų pavykę išnešioti antrą vaiką. Žaklina svajojo apie dukterį, bet jos svajonei nelemta išsipildyti. Pergalvojusi pastarųjų dvidešimt metų įvykius ji nusprendė, kad dėl sumažėjusio seksualinio potraukio kaltas nerimas, o gal ir kaltės jausmas. Dabar jau jokio skirtumo. Ji neketino lankytis pas psichoterapeutus ir susigūžus ant sofutės ieškoti priežasčių.

Neišsipildžiusi svajonė apie dukterį — vienas didžiausių Žaklinos gyvenimo nusivylimų. Prieš daugelį metų, kai jai buvo itin sunku, Risas guodė sakydamas, kad Polo žmona jiems bus kaip duktė. Ir štai kokia paguoda!

Žaklina nejučia susigūžė. Temė Li tokia tolima nuo susikurto dukters paveikslo, kad apie tai neverta nė galvoti.

— Džeke, ar tu namie?! — šūktelėjo Risas iš koridoriaus, vedančio į atskirus miegamuosius.

— Maudausi, — atsakė ji, dėdama į šalį knygą. Dar tik po septynių. Gal jo dėmesys tai moteriai išblėso? Kvepiantis, burbuliuojantis vanduo suvilnijo jai stojantis. O gal kas nors negerai? Bet jokia mintis nešovė į galvą. Žaklina nusitraukė nuo šilto „gyvatuko“ didžiulį minkštą rankšluostį. — Gal kas nors nutiko?

Risas trumpai pasibeldė į vonios duris ir nelaukdamas atsakymo įėjo. Ją pamatęs išplėtė akis, o ji stovėjo bežadė ir įraudusi nuo karšto vandens, įsivyniojusi į rankšluostį.

— Ko tau čia? — griežtai paklausė Žaklina, sutrikusi, kad ją užklupo pusnuogę. Jos kūnas buvo išpuoselėtas, patrauklus, kita vertus, amžius padarė savo: pilvukas ir krūtys nukarę — ko norėti iš moters, skaičiuojančios penktą dešimtį? Žaklina smarkiau susiveržė rankšluostį.

— Varai mane ir iš vonios?

— Norėčiau likti viena.

Jo žvilgsnis akimirką atrodė šaltas, bet netrukus jį pakeitė kasdienė abejinga išraiška.

— Norėčiau šnektelėti, kai galėsi.

— Gerai, — sumurmėjo ji.

Risas žengė atbulas ir uždarė paskui save duris.

Išlipusi iš vonios Žaklina susivokė drebanti. Ranka atsirėmusi į staliuką giliai įkvėpė, stengdamasi sugaudyti padrikas mintis. Nusišluosčiusi apsivilko atlasinius naktinukus ir tokį pat chalatą. Tvirtai susiveržusi per juosmenį stabtelėjo, kad nurimtų širdis, ir žengė pas vyrą.

Risą rado virtuvėje prie atidaryto šaldytuvo. Jis išsitraukė valgio dėžutę, kurioje Žaklina užvakar buvo parsinešusi pietų likučius. Ji retai ruošė valgį. Šias pareigas mielai perėmė namų šeimininkė Marta. Žaklina turėjo kitų pareigų ir nebesivargino virtuvėje. Risas dažniausiai valgydavo vienas, nes užsibūdavo kontoroje. Bent jau taip sakė.

— Kas atsitiko?

Užuot atsakęs, jis pakėlė dangtelį ir įdėmiai apžiūrėjo Cezario salotų su krevetėmis likučius. Regis, nepatiko. Tada užspaudė dangtelį ir įkišo dėžutę atgal į šaldytuvą.

— Ar turime kiaušinių?

— Atrodo, turime — atsakė ji, žengdama tarp jo ir šaldytuvo. — Gal iškepti omletą?

— Iškeptum? — nusistebėjo Risas.

Suirzusi Žaklina stvėrė nuo durelių lentynėlės kiaušinių dėžutę ir gabalėlį fermentinio sūrio.

— Ką veiki namie? — paklausė ji. Kadangi ruoš jam vakarienę, Risas galėtų bent jau atsakyti į klausimą. Pritūpęs ant baro kėdės jis žiūrėjo, kaip ji ištraukia mažą keptuvę ir deda ant kaitlentės.

— Gal turime grybų?

— Ne. Atsakyk į mano klausimą.

Risas sunkiai atsiduso.

— Gerai, nesakyk, — sumurmėjo Žaklina ir nusisuko. Pasiraususi daržovių pintinėje rado dar nesuvytusią žaliąją papriką, pusę svogūno ir susiraukšlėjusią cukiniją. Šią išmetė į šiukšlinę.

— Ar nusiuntei Polui ir Temei Li puokštę?

— Jei žadėjau, tai ir nusiunčiau, — atšovė Žaklina. Ji nebuvo pratusi aiškintis vyrui. Kodėl turėtų jam atsiskaityti? Be to, erzino vyro priekaištai dėl marčios.

— Gal kalbėjaisi su Polu?

Slėpdama nepasitenkinimą Žaklina suspaudė lūpas.

— Ne, bet Temė Li skambino ir dėkojo už rožes, — nenoriai tarė Žaklina. Tiesą sakant, Temė Li šūkčiojo iš džiaugsmo ir taip karštai dėkojo, lyg būtų pirmąkart pamačiusi tuziną rožių.

— Gal dar ką nors sakė?

— O ar turėjo? — atšovė ji. Žakliną tokia inkvizicija nervino, ir ji neketino to slėpti.

Risas nusuko žvilgsnį į šalį.

— Nežinau, juk kalbėjai tu.

— Pranešė džiūgaujanti dėl nėštumo. Pasak jos, tas nėštumas jiems netikėtas. — Žaklina laukė nesulaukė užmiesčio klubo draugių komentarų, kai šios sužinos, kad Temė Li laukiasi. Žaklina neslėpė nei savo jausmų marčiai, nei vilties, kad Polas susipras padaręs klaidą.

— Esu įsitikinusi, kad ji pastojo tyčia. — Žaklinai vien tokia mintis buvo bjauri. Temė Li puikiai suprato ką daranti. Kūdikis — ne didesnis atsitiktinumas nei tai, kas nutiko Perl Harbore.

— Tai Polo gyvenimas.

— Ar būtina tęsti šitą pokalbį?

Ji metė ant įkaitusios keptuvės gabalėlį sviesto. Palaukė, kol ištirps, ir subėrė supjaustytas daržoves. Nukreipusi pyktį į kiaušinius pramušė lukštus į lėkštutės kraštą ir išplakė iki putų.

— Ar užsirašei į mezgimo pamokas?

Risas buvo nusiteikęs klausinėti. Įnikusi į darbą Žaklina tylėjo. Pagalvojo, kad savo gyvenimo smulkmenas jis linkęs nutylėti. Pasvarstė — kaip jis reaguotų, jeigu klausinėti imtų ji. Tarkim, kodėl jis tokiu metu namie, užuot leidęs laiką su meiluže. Arba — iš kur toks netikėtas susidomėjimas, ką Žaklina veikia? Nusprendė neatsakyti.

Nesistebėtų, jei Risą jos tylėjimas supykdytų, tačiau jis nusijuokė.

— Iš ko juokiesi?

— Iš tavęs. Neįsivaizduoju tavęs su virbalais.

Žaklina nusprendė nereaguoti į pastabą. Nesuteiks jam džiaugsmo prisipažindama, kad jis ją erzina.

— Tu visai nepanaši į mano pažįstamas močiutes. Ypač tokia kaip vonioje — įraudusi, dailutė.

Žaklina ir vėl nutylėjo. Supylė kiaušinių plakinį ant pakepintų daržovių ir pridėjo saują tarkuoto sūrio. Įgudusia ranka pelkelė omleto kraštą ir apvertė. Kai plakinys apkepė — ji žinojo, kaip Risas mėgsta, įmetė omletą į lėkštę ir ištiesė vyrui.

Rišo akys dėkingai žybtelėjo.

— Taip ir nepaaiškinai, ko taip anksti grįžai.

Jis kartą jau neatsakė, įdomu, ar atsakys dabar.

— Norėjau valgyti, — paprastai atsakė jis ir kibo į kiaušinius su sūriu.

Kad ir kas nutiko, Risas nenorėjo jai sakyti. Dar minutėlę pastovėjusi Žaklina tarė:

— Einu į lovą skaityti.

Palikusi nešvarią keptuvę kriauklėje, kad Marta ryte išplautų, ji išėjo iš virtuvės.

Rišo balsas pasivijo ją tolokai nuėjusią.

— Džeke.

— Ką? — abejingai paklausė ji.

— Ačiū už vakarienę.

Žaklina garsiai atsiduso ir lėtai papurtė galvą.

— Prašom, — tarė ir įžengė į savo miegamąjį. Nusimetė chalatą, atsisėdo ant karališko dydžio lovos, nukrautos dekoratyvinėmis pagalvėlėmis, ir perbraukė ranka per nėriniuotą užtiesalą. Numetusi į šalį šiltą antklodę įslydo tarp vėsių paklodžių ir susidėjo pagalvėles taip, kad būtų patogu skaityti.

Girdėjo, kaip Risas virtuvėje nuskalavo lėkštę ir įdėjo į indaplovę. Netrukus darbo kambaryje ėmė dūgzti televizorius. Ji jau ketino piktintis, bet Risas pritildė.

Žaklina paskaitė gal dešimt minučių, kol pagaliau ašaros užtemdė akis. Ji nesuprato, ko verkia. Pasilenkusi per lovos kraštą ir iš dailios dėžutės prie naktinio staliuko išsitraukė nosinę.

„Tiesiog visko per daug“, — nusprendė ji. Nesavalaikis nėštumas, apsižodžiavimas su Polu, netikėtas Rišo pasirodymas namie šįvakar. „Koks nevykęs gyvenimas. Bus iš ko pasišaipyti draugėms“, — karčiai galvojo ji. Ponia Donovan ir jos prasčiokė marti. Nėščia prasčiokė marti, meilės apakintas sūnus ir palaidūnas vyras.

Vis dėlto ji žūtbūt įrodys Polui ir Risui būsianti gera močiutė.

7

KEROL ŽIRARD

Puikiai nusiteikusi Kerol ruošė ketvirtadienio vakarienę. Dagas turėjo pasirodyti bet kurią minutę. Ji nekantravo apiberti jį naujienomis. Supjausčiusi vištienos krūtinėlę mažais kvadratukais užpylė sojos padažu pamarinuoti, kad paruoštų vyro mėgstamą troškinį.

Kai atsidarė durys ir įėjo Dagas, ji pasitiko jį su šypsena.

— Labas, brangioji, — pasisveikino jis, pasikabino kostiumo švarką ir įėjo į virtuvę. Kerol puolė jam į glėbį ir karštai prisispaudė lūpomis. Bučinys buvo ilgas, aistringas, išduodantis nekantrų norą mylėtis.

— Kam esu skolingas už tokį sutikimą? — paklausė Dagas ir atsilošęs įsmeigė į ją tingų, klausiamą žvilgsnį.

— Puikiai praleidau dieną.

— Papasakok.

Paleidęs Kerol iš glėbio jis ėmė žiūrinėti laiškus, žmonos sudėtus ant virtuvinio stalo.

— Kai išėjai į darbą, vėl nužygiavau į antradienį aptiktą siūlų krautuvėlę. Lidija buvo sakiusi, kad iki pamokos penktadienį galiu nebeužsukti, bet norėjau išsirinkti virbalus ir siūlus antklodėlei. Įdomu, ką pasakysi, kai pamatysi paveiksliuką. Man labai gražu. — Kerol nuskubėjo į kitą kambarį ir netrukus pasirodė su paveiksliuku ir baltų siūlų kamuoliuku. — Gražu, ar ne?

Dagas įsistebeilijo į siūlus lyg nesuprasdamas, kaip tokie paprastučiai dalykai gali taip džiuginti.

— Kaip tu nesupranti? — tebedžiūgavo Kerol. — Dagai, mes turėsime kūdikį! Nė trupučio neabejoju. Šįkart viskas bus kitaip. Savaitės pradžioje jau maniau nebeištversianti šitos agonijos. Taip sunkiai ėjosi. Ir staiga gimė viltis, tikra viltis. Ak, Dagai! Dagai, mes tikrai turėsime kūdikį. Ji matė, kad ir Dagą sujaudino jos įkarštis. — Kūdikį, — pakartojo drebančiu iš susijaudinimo balsu ir suėmusi jo laisvąją ranką priglaudė delną sau prie plokščio pilvo.

Jie žiūrėjo vienas į kitą, aistra įkaitino jo žvilgsnį. Metęs laiškus ant grindų Dagas suspaudė ją glėbyje. Pasipylė karšti, aistringi bučiniai. Po kelių augančios aistros minučių jis kiek atsitraukė ir sugriebė dantimis jos apatinę lūpą. Pažįstanti vyro norus ir poreikius Kerol lėtai bangavo klubais, dar labiau jį jaudindama, ir šnibždėjo jam vienam skirtus aistringus pažadus.

Dagas tyliai suaimanavo ir vėl ją pabučiavo.

— Juk žinai, kaip mane veikia tokie tavo žodžiai.

— Žinau, kaip mane veiki tu, — atšovė ji.

Kai klupdami juodu įgriuvo į svetainę, Kerol palaidinė buvo prasegta ir nusmaukta nuo pečių. Rankos susipynė, kikendami jie griuvo ant sofos, nekantraudami užbaigti pradėtą darbą.

— Mes per seniai vedę tokiam pašėlusiam seksui, — sukrizeno Dagas ir nusiplėšęs kaklaraištį pradėjo atsisegioti marškinius.

— Gal nori atidėti vėlesniam laikui?

— Ne, — suriaumojo jis.

Ir Kerol nenorėjo. Spontaniška aistra be galo skyrėsi nuo jiedviem įprasto sekso pagal grafiką. Tai, kas kadaise buvo impulsyvu ir natūralu, ilgainiui tapo rutina, tokia kasdieniška kaip apsilankymas pas gydytoją. Svarbiausia buvo — laikas, įtaikyti į ovuliacijos dienas, o tikslas — apvaisinimas. Pirmąkart per kelerius metus jie mylėjosi atsipalaidavę. Kai Dagas nusitraukė kostiumines kelnes, o Kerol išslydo iš savo treninginių, ji krito aukštielninka ant sofos ir išskėtė rankas pasitikti vyro.

Dagas palinko virš jos ir Kerol užsimerkusi mėgavosi nuostabiu pojūčiu, kai jųdviejų kūnai susijungia. Štai kaip reikia mylėtis. Ji buvo jau kone pamiršusi aistros skonį, svaigų troškimą būti kartu.

Kerol apsivijo rankomis Dagui apie kaklą ir panardino pirštus į tamsius tankius plaukus. Ji aikčiojo ir rietėsi pasitikdama jo siūbavimus, užvaldyta meilės akto šilumos ir džiaugsmo.

Paskui jie dar ilgai gulėjo apsikabinę, brangindami kiekvieną akimirką drauge. Abu tylėjo. Kerol pamanė, kad iš baimės lengva prarasti ramybę, apjungiančią kūnus ir sielas. Artumas lyg užantspaudavo jų giliai įsišaknijusią meilę, atsidavimą vienas kitam ir tvirtą tikėjimą, kad vieną gražią dieną juodu taps tėvais. Ji tuo neabejojo. Patikėjo tą dieną, kai įžengė į siūlų krautuvėlę ir sužinojo, kad pradedančiosios mezgėjos bus mokomos megzti antklodėlę kūdikiui. Tai buvo ženklas.

Dar po akimirkos Dagas kilstelėjo galvą ir pabučiavo ją į kaktą.

— Aš myliu tave.

Aptingusi, patenkinta ji šyptelėjo vyrui.

— Ir aš tave. Tikiu, kad mažasis Kameronas didžiuosis savo tėveliu.

— Norėjai pasakyti — mažoji Kolina.

— O gal gims dvyniai?

— Būtų gerai. Kuo daugiau, tuo smagiau.

Jie glostė vienas kitą žvilgsniais, kol tapo nebepatogu gulėti nekeičiant padėties. Kerol apsivilko palaidinę ir pakėlė siūlų kamuoliuką. Jai patiko jį gniaužyti. Kai megs kūdikiui antklodėlę, būsimas kūdikėlis sulig kiekviena kilpa ir eile jus jos meilę.

Kai Kerol po vakarienės dėjo indus į indaplovę, suskambėjo telefonas. Dagas jau buvo įsitaisęs prie televizoriaus ir viena ausimi klausydamasis žinių skaitinėjo laikraštį. Pervertęs sporto puslapius pamatė, kaip Kerol virtuvėje pakėlė telefono ragelį.

Aparatas atpažino numerį. Iš savo mobiliojo skambino Kerol brolis Rikas, Aliaskos oro linijų pilotas. Jis gyveno Aliaskos sostinėje Džune, ten pat ir jo buvusi žmona Elė. Rikas darbo reikalais dažnai buvo jo Sietle, bet vis pritrūkdavo laiko susitikti su Kerol.

— Labas, vyresnėli, — džiugiai pasisveikino Kerol.

— Kerol, koks laimingas balsas. Gal tu?.. — Brolis neryžtingai nutilo, bet Kerol suprato, ko jis klausia.

— Dar ne. Mudu su Dagu stengiamės ištisomis paromis. — Ji koketiškai žvilgtelėjo į vyrą, bet šis įnikęs į laikraštį nepastebėjo. — Ar ilgai būsi mieste?

— Šiandien ir iki panašaus laiko rytoj. Išskrendu pavakare. Gal susitiktume? Nebūtinai šįkart, jei tau neišeina, bet norėčiau pasimatyti.

Kerol skubiai pažvelgė į kalendorių.

— Mielai.

Brolis retokai siūlydavo susitikti. Ji pasistengs pasimatyti.

— Gal per pusryčius?

— Juk žinai, kad nesu vyturys.

Kerol prisiminė, kaip sunkiai brolis keldavosi į mokyklą.

— Tiesa, — sutiko ji.

— Ką veiki per dienas? — pasidomėjo Rikas.

— Šį bei tą. Triskart per savaitę rytais su Dagu einame į sporto salę, o ryt po pietų pradėsiu mokytis megzti.

— Megzti? Tu?

— Taip. Jei būsi geras, išmokusi numegsiu tau megztinį.

— Ar išmargintą airiškais raštais?

— Bus gerai ir lygus reglano rankovėmis.

Brolis sukikeno.

— Neįsivaizduoju savo sesers, valdžiusios dviejų šimtų milijonų vertės investicinį fondą, su virbalais rankose.

— Lavink vaizduotę, nes taip ir bus. — Kerol pagalvojo, kad kažkas jam neduoda ramybės. — Gal nori su manimi aptarti ką nors konkretaus?

Rikas ne iškart atsakė.

— Jau senokai nesikalbėjome, — pasakė. — Pamaniau, gal pavyks atsigriebti, ir tiek.

— Norėčiau. Atrodo, rytoj neišeis. Kada vėl čia būsi? — Ji klausėsi sklaidomų popieriaus lapų šlamesio, buvo aišku, kad Rikas žiūrinėja darbo kalendorių. — Gal užsuktum pas mus vakarienės? — pasiūlė.

— Atskrisiu kitą savaitę. Ar judviem su Dagu tinka? — Jis pasakė datą ir Kerol užsirašė ant sieninio kalendoriaus.

Stovėjo su pieštuku rankoje. Brolio skambutis jos nestebino, bet jis retokai taip atkakliai siūlydavo susitikti.

— Gal kas nors nutiko, Rikai?

Nuo skyrybų prabėgo jau metai. Jis apie tai kalbėdavo šaltai ir abejingai, bet Kerol nujautė, kad išsiskyrimas jį labai įskaudino. Ji nežinojo, kodėl Elė panoro skirti, bet spėjo, kad priežastis susijusi su Riko darbu. Nelengva išlaikyti santykius su vyru, taip retai būnančiu namie. Elė buvo užsiminusi apie Riko neištikimybę, bet Kerol netikėjo. Jos brolis žmonos neapgaudinėtų. Tik ne jis.

— Lyg ir nieko, dabar nenoriu gilintis. Tau tikrai nereikia nerimauti, — pridūrė atsikrenkštęs. — Pasikalbėsime kitą savaitę vakarieniaudami.

— Nekantriai lauksiu, — atsakė Kerol. — Kada matei mamą ir tėtį?

— Prieš savaitę buvau Portlende. Jie gyvi ir sveiki.

— Puiku.

Kerol dar kelias minutes mandagiai šnekučiavosi su broliu. Ragelį padėjo susiraukusi — nedavė ramybės mintis, kad Rikas turi bėdų.

— Ar skambino Rikas? — paklausė Dagas iš svetainės.

— Susitarėme kitą savaitę drauge pavakarieniauti.

— Senokai jo nematėm.

Kerol įsliūkino į kambarį ir prisėdo ant Dago fotelio atramos.

Jis pažvelgė į žmoną.

— Kas yra?

Ji papurtė galvą.

— Nežinau, bet mano broliui kažkas darosi. — Nukorusi ranką už fotelio atlošo Kerol pasilenkė ir pabučiavo Dagą į viršugalvį. — Pažadėk, kad visada mane mylėsi.

— Jau pažadėjau. — Jis iškėlė kairiąją ranką ir parodė sutuoktuvių žiedą. — Esu tavo, nori to ar ne.

Kerol atsirėmė vyrui į petį.

— Turbūt dar niekada tavęs taip smarkiai nemylėjau kaip šią akimirką.

— Malonūs žodžiai vyro ausiai, — atsakė jis, apkabino ją per juosmenį ir pasisodino ant kelių. Kerol įsitaisė jo glėby, dėkinga ir broliui už pažintį su Dagu, ir vyrui už jo meilę. Vis dėlto negalėjo pamiršti Riko skambučio, kamavo nuojauta, kad atsitiko kažkas labai rimta. Na ir kas, kad liepė nesijaudinti? Ji bejėgė.

8

ALIKSĖ TAUNSEND

Aliksė gailėjosi užsirašiusi į mezgimo pamokas, bet dabar jau šaukštai po pietų. Gavusi savaitinį algos čekį ji sugrįžo į „Gerus siūlus“ susimokėti už pamokas. Neapgalvotas poelgis, tikra kvailystė švaistyti pinigus kažkokiam mezgimui. Kuo daugiau ji galvojo, tuo labiau širdo. Pasidavė paikai vaikystės svajonei apie tobulą motiną. Aliksė turėjo motiną, bet anaiptol ne tobulą.

— Atėjo Džonas, — sušnibždėjo Lorelė ir šmurkštelėjo už Aliksės, kuri stovėjo anapus prekystalio. Draugė jau pusmetį susitikinėjo su nuolatiniu videotekos klientu. Aliksei Lorelės vaikinas buvo šlykštus. Na ir kas, kad patrauklios išvaizdos ir kostiumuotas, Aliksė pastebėjo, kokius filmus jis nuomojasi — vien su ženklu „S“ ir kuo labiau iškrypėliškus.

Iš pradžių Džonas rodė dėmesį Aliksei, bet nesulaukė atsako. Lorelei jis iškart patiko. Jai atrodė, kad jis — pasaulio ašis. Naudotų automobilių pardavėjas Džonas Marėjus Lorelei tiko, nors Aliksė vis bandė draugei pakuždėti, kad ši verta geresnio. Aliksė numanė, kad Lorelės nuolankumo priežastis — antsvoris. Lorelė svėrė beveik šimtą kilogramų ir, regis, buvo įsitikinusi, kad nesusiras vaikino. Negelbėjo ir šviesios tiesių, ilgų, plonų, retokai plaunamų plaukų sruogos. Jos drabužių spintoje tebuvo džinsai, sportiniai marškinėliai — dauguma išrašyti keiksmažodžiais ar beprasmiais posakiais — ir išeiginė palaidinė. Aliksės pastangos įsiūlyti jai odinių drabužių ir juodas kelnes nuėjo perniek. Ir vis dėlto kad ir kiek sverdama, kad ir kaip rengdamasi Lorelė verta didesnės pagarbos negu jai rodė Džonas.

Net ir visiškai kitoks Džonas Aliksės nesudomintų. Jai į akį buvo kritęs kitas. Kai jis užsuko pastarąjį kartą, Aliksė pasistengė būti prie prekystalio ir nugirdo, kaip jis prisistatė — Džordanas Terneris. Išvaizda visai neypatinga. Eilinis švariai nusiskutęs vyrukas malonia šypsena ir šiltomis rudomis akimis. Išsinuomotų vaizdajuosčių sąrašas rodė, kad jis nesimėgauja ištvirkėliškomis scenomis kaip Lorelės iškrypėlis. Džordanas nesirinko ir smurto filmų. Paskutinį kartą išsinešė „Melą dėl tiesos“ bei „Buką ir bukesnį“ — visiškai nekaltas juostas, palyginti su Gražuoliuko sąrašėliu. Kadaise, kai buvo šeštokė, Aliksė pažinojo vieną Džordaną Ternerį. Jo tėvas buvo pastorius. Ji keliskart buvo nuėjusi į bažnyčią, nes Džordanas pakvietė. Taigi pirmasis „pasimatymas“ buvo bažnyčioje. Tai bent pokštas!

— Pridenk mane, — jai už nugaros sušnibždėjo Lorelė.

— Lorele! — užprotestavo Aliksė. Ji pyktelėjo, nes gerai žinojo, kas dedasi už užrakintų kabineto durų, kai ten įslysta Lorelė ir Džonas.

Prisižiūrėjęs ištvirkėliškų filmų Džonas įkaitęs grįždavo į videoteką ir skirdavo Lorelei dešimt minučių. Išeidamas apipildavo ją pažadais kur nors nusivesti. Kartais nusivesdavo — skirdavo šiek tiek dėmesio, kad jo nepavarytų. Tas bičas — liurbis, bet Lorelė nepaklausys Aliksės, kol pati nepraregės.

— Aš greitai, — sukikeno draugė ir tempdama už rankos Džoną nuskubėjo į kabinetą.

Dar gerai, kad nedaug darbo. Iki devintos vakaro dauguma norinčių išsinuomoti filmą jau būna tai padarę. Prie lentynų dairėsi tik keturi ar penki lankytojai. Paskendusi mintyse Aliksė pelkelė galvą ir nustebo — priešais ją stovėjo jos svajonių vaikinas. Džordanas Terneris priėjo prie prekystalio.

— Atsiprašau, — tarė jis, — nenorėjau išgąsdinti.

Netikėtai užkluptai Aliksei prireikė kelių akimirkų susitvardyti. Ji patraukė pečiais ir abejingai paklausė:

— Ar galėčiau padėti?

— Gal pažiūrėtumėte, ar nepaimta „Matrica“?

— Žinoma. — Aliksė pasisuko prie kompiuterio ir suspaudė filmo pavadinimą. Nors neišsidavė — bent jau to tikėjosi, širdis pašėlusiai daužėsi. Ketvirtadienį ji Džordano nelaukė. Paprastai jis užsukdavo antradieniais.

— Ieškojau lentynoje, bet neradau.

— Visos vaizdajuostės išnuomotos, — atsakė Aliksė, spoksodama į kompiuterio ekraną. — Gal pasiūlyti kokią nors panašią?

Pagalvojęs vaikinas papurtė galvą.

— Ačiū, ne.

Pasidėjęs ant prekystalio „Sugauk, jei gali“ jis sumokėjo už nuomą. Kol ji galvojo, kaip jį sulaikyti, Džordanas apsisuko ir išėjo.

Prie prekystalio išdygo Lorelė, iš paskos atsivilko Džonas. Merginai ant kaklo — bučinio žymė, palaidinė užsegiota bet kaip. Aliksė dėbtelėjo į Džoną. Šis atsakė tuo pačiu ir kažką sušnibždėjo Lorelei į ausį. Aliksė žodžių negirdėjo, bet numanė. Lorelė ryžtingai papurtė galvą.

Po minutės Džonas jau buvo dingęs, bet Aliksei atrodė, kad jis čia trynėsi visą amžinybę.

— Susitiksiu su juo po darbo, — ramiai pranešė Lorelė. — Pakvietė vakarienės. — Spindinčios jos akys reikalavo nepeikti Džono, bet Aliksė neketino paklusti.

— Atrodo, jis puikiai nusiteikęs, — kandžiai sumurmėjo ji.

— Tiesa, — sutiko Lorelė. — Šiandien pardavė automobilį. Eisim švęsti.

— Gal iš pradžių žmoniškai užsisek palaidinę.

— Oi, — aiktelėjo Lorelė pažvelgusi žemyn ir kaipmat puolė persegti tris viršutines sagutes. — Ačiū.

Aliksė pakraipė galvą ir pakilo nunešti vaizdajuosčių į lentynas.

— Šiandien namo turbūt negrįšiu, — tęsė Lorelė. — Nelauk.

Aliksė nė neketino.

— Aš tau ne motina. Nesuk galvos.

— Motinai būtų vis viena. Paliko mane dėdei, kai buvau dešimties. Šlykščiajam dėdei.

Lorelės vaikystė nebuvo linksmesnė už Aliksės. Jiedvi susipažino prieš metus. Abi nakvodavo viešbučiuose — ne tuose, kuriuose būna šampūno. Kai gauni minimalų darbo užmokestį, negali sau leisti mokėti nuomos. Lorelei ir Aliksei prireikė šešių mėnesių, kol įsikraustė į dabartinį butą. Susiradusios tinkamą pastogę jos džiaugėsi taip, lyg būtų siūloma pilis. Abi drauge įstengė sumokėti nuomą. Kai prasidėjo renovacija, Aliksė ėmė būgštauti, kad gali atsidurti gatvėje. Sklandė gandai, kad gyvenamąjį pastatą įsigijo senąjį banką nusipirkusi kompanija.

Butą galėtum pavadinti skyle — grindys buvo įdubusios, į vonią įsigėręs purvas, lubos sutrūkinėjusios. Tačiau tai buvo pirmieji tikri Aliksės namai. Baldai turbūt nebūtų tikę nė labdaros organizacijai. Per kelis mėnesius jiedvi su Lorele po truputį juos susitempė. Nugirsdavo, kad kažkam nebereikalingi, arba tiesiog kur nors rasdavo.

Su tėvais merginos nebendravo. Aliksė buvo girdėjusi, kad tėvas gyvena kažkur Kalifornijoje. Juodu nesimatė dešimt metų, bet, jeigu atvirai, Aliksė jo nesiilgėjo. Tėvas nedėjo pastangų ją susirasti, ji irgi neketino ieškoti. Mama kalėjo už čekių klastojimą. To niekas nežinojo, tik Lorelė, kuriai Aliksė atsivėrė silpnumo akimirką. Aliksė parašė mamai kelis laiškus. Motina atsakė, prašė atsiųsti pinigų arba — dar blogiau — parūpinti nederamų dalykų.

Aliksė turėjo vyresnį brolį, bet Tomas susidėjo su gatvės gauja ir prieš penkerius metus mirė perdozavęs narkotikų. Jo mirtis ilgam ją prislėgė. Iki šiol slėgė. Ji turėjo tik Tomą, o jis pasitraukė, pasidavė. Sužinojusi apie jo mirtį taip pyko, kad, rodės, pati pribaigtų už tai, kaip su ja pasielgė. Paskui susirietė ant grindų į kamuoliuką, trokšdama vėl būti aštuonerių ir pasislėpti savo jaukiame, saugiame spintos pasaulėlyje.

Be Tomo ji suklupo — buvo neatsargi ir prisivirė košės. Ne iškart atrado savo kelią, bet galiausiai pavyko. Aliksė tvirtai apsisprendė nekartoti brolio klaidų. Nuo šešiolikos metų gyveno savarankiškai ir manė įdėjusi daug pastangų, kad išsaugotų šviesų ir blaivų protą. Žinoma, kelis kartus buvo surėmusi ragus su vaikinais iš policijos. Po to jai prižiūrėti buvo paskirta socialinė darbuotoja, bet Aliksė didžiavosi išvengusi rimtų nemalonumų ir apsieinanti be pašalpų.

— Tau šiandien skambino, — pranešė Lorelė prieš pat uždarant videoteką. — Norėjau pasakyti, bet pamiršau.

Jos neįstengė mokėti už telefoną namie, todėl nurodydavo darbo telefono numerį. Direktorių tai erzino.

— Kas galėjo skambinti?

— Kažkokia ponia Odei.

Po išpūsto skandalo dėl narkotikų socialinė darbuotoja ją persekiojo. Aliksė įkliuvo su Lorelės marihuana. Ji iki šiol neatleido draugei už tai, kad toji švaisto pinigus, o dar baisiau — marihuaną slėpė Aliksės rankinėje. Ne ji vartojo, bet jos priesaikų niekas nesiklausė. Teko nutilti ir susitaikyti su juodu įrašu savo byloje.

— Ko jai reikia? — paklausė Aliksė, nors suprato, kad ponia Odei tik atsakė į jos pačios skambutį. Prieš skirdama laiko, jėgų ir pinigų vaikiškos antklodėlės mezgimui Aliksė norėjo pasitikslinti, ar bus sutrumpintos visuomeninių darbų valandos.

— Ji pasakė sutinkanti ir pridūrė, kad tai padės tau suvaldyti pyktį. Nieko nesupratau.

— A.

Gerai, kad bent nepaminėjo mezgimo. Aliksei būtų tekę prisipažinti.

— Gal paaiškinsi?

Aliksė tvirtai sučiaupė lūpas.

— Ne.

— Juk mes kambariokės, Alikse. Gali manimi pasitikėti.

— Kurgi ne, — sušnypštė Aliksė. — Tikėjausi, kad pasakysi farams tiesą. — Ji neleis Lorelei pamiršti, kad prisiėmė jos kaltę.

— Gerai, — sutiko Lorelė ir iškėlė rankas, — tebūnie kaip nori.

Taip ir bus.

9

„Mes visos susijusios. Mezgimas padeda palaikyti ryšį su moterimis, praturtinusiomis mano gyvenimą“.

Dizainerė Ana Norling

LIDIJA HOFMAN

Jau ne vienus metus mokau žmones megzti, bet dar neteko dirbti su tokių skirtingų moterų būreliu. Jos neturėjo ničnieko bendra. Visos trys įsitempusios sėdėjo prie stalo krautuvėlės gilumoje ir nepratarė nė žodžio.

— Gal iš pradžių susipažinkime. Pasipasakokite, kodėl nusprendėte lankyti mezgimo pamokas, — pasiūliau aš ir galvos mostu paraginau prabilti Žakliną. Dėl jos labiausiai jaudinausi. Iškart supratau, kad ji iš aukštesnio visuomenės sluoksnio. Jos pirma reakcija pamačius Aliksę buvo prastai slepiamas šokas. Pastebėjusi į mane mestą Žaklinos žvilgsnį išsigandau, kad ji atsiprašys ir neatsigręždama šaus pro duris. Nežinau, kodėl pasiliko, bet labai džiaugiausi.

— Sveikos, — pasisveikino Žaklina išlavintu balsu ir linktelėjo priešais ją sėdinčioms moterims. — Esu Žaklina Donovan. Mano vyro statybos projektavimo firma vadovauja Gėlių gatvės rekonstrukcijai. Panorau išmokti megzti, nes laukiu gimsiančio pirmojo anūko.

Aliksė staigiai pakreipė galvą ir įsispoksojo į vyresniąją moterį.

— Vadinasi, tai jūsų vyras kaltas dėl tos netvarkos? Pasakykit jam, kad nekištų nagų prie mano buto. Supratot?

— Kaip drįstate su manimi taip kalbėti?!

Moterys varstė viena kitą piktais žvilgsniais. Aliksė kilstelėjo nuo kėdės. Žavėjausi Žaklina — ji nė nekrustelėjo. Skubiai pasisukau į Kerol.

— Gal dabar jūs? — paprašiau. Mano balsas išdavė nerimą.

Kerol jau truputį pažinojau. Ji dukart lankėsi krautuvėlėje, nusipirko siūlų. Žinojau, kodėl panoro megzti. Tikėjausi, kad mudvi susidraugausime.

— Gerai. Labas, — Kerol balsas drebėjo kaip ir mano.

Aliksė tebespoksojo į Žakliną, bet vyresnioji moteris ją meistriškai ignoravo. Nujaučiau, kad gali nutikti kas nors panašaus, bet nežinojau, kaip užkirsti kelią. Skirtingesnių moterų kaip Aliksė ir Žaklina nerastum nė su žiburiu.

— Aš Kerol Žirard. Mudu su vyru tikimės susilaukti vaikelio. Gydausi vaisingumo klinikoje. Liepą bus atliekamas dirbtinis apvaisinimas. Lankysiu pamokas, nes noriu numegzti antklodėlę dar nepradėtam savo vaikeliui.

Aliksės veidas išdavė, kad ji nelabai suprato.

— Dirbtinis apvaisinimas reiškia apvaisinimą mėgintuvėlyje, — paaiškino Kerol.

— Paskutiniajame „Newsweek“ numeryje skaičiau nuostabų straipsnį šia tema, — atitarė Žaklina. — Šiais laikais medikai tikri stebukladariai.

— Taip, jau yra stebuklingų vaistų, bet mudu su Dagu stebuklas kol kas aplenkė.

Kerol žvilgsnis buvo toks ilgesingas, kad panorau spustelėti jai petį.

— Liepą turėsime paskutinę progą, — pridūrė Kerol, krimsnodama apatinę lūpą. Pagalvojau, kažin ar ji supranta, kad išsiduoda nerimaujanti.

— O kaip atliekamas tas apvaisinimas? — palinkusi į priekį paklausė Aliksė. Atrodė nuoširdžiai susidomėjusi.

— Procedūra ilga ir varginanti, — atsakė Kerol. — Tikriausiai nenorėtumėte, kad pasakočiau visą pamoką.

— Nenorite? — paklausė Aliksė, nustebindama savo smalsumu.

— Papasakokite, — įsiterpė Žaklina, bet abejojau, ar ir jai buvo taip įdomu kaip Aliksei.

— Ką gi, — nusileido Kerol, susidėdama rankas ant stalo, — viskas prasideda nuo vaistų.

— Kaip visuomet, — nusijuokė Aliksė, bet niekas jai nepritarė.

— Vartoju vaistus, skatinančius kiaušialąsčių gamybą kiaušidėse. Kai kiaušialąstės pasirodo, jas reikia apvaisinti.

— Ar skauda? — pasiteiravo Žaklina.

— Truputį, bet tereikia pagalvoti apie kūdikį, ir visi sunkumai nublanksta. Mudu labai norime vaiko.

Noras buvo akivaizdus, o pažintis su Kerol leido man manyti, kad ji būtų puiki motina.

— Gydytojas paėmė Dago spermos ir apvaisino mano kiaušialąstes. Gavo embriono kultūrų. Šios įsodinamos į mano gimdą. Jau dukart bandėm. Nesėkmingai. Draudimo kompanija apmoka tik tris procedūras. Šįkart labai norėčiau pastoti.

— Man regis, jūs pernelyg įsitempusi, — tarė Aliksė. Jos komentaras man pasirodė įžvalgus.

— Rimtas išbandymas jums abiem, — sumurmėjo Žaklina.

— Bet aš tikiu sėkme, — plačiai nusišypsojo Kerol. — Nežinau kodėl, bet pirmąkart per šiuos mėnesius jaučiuosi rami. Po antrojo mėginimo nusprendėme palūkėti. Mudviem su Dagu reikėjo įveikti nusivylimą, be to, jaučiau turinti atsigauti ir fiziškai, ir psichologiškai. Šįkart mums pavyks. Žinau, kad mes turėsime kūdikį.

— Tikiuosi, — tarė Aliksė. — Gimdyti vaikus turėtų jų norintys.

— Galima ir įsivaikinti, — įsiterpė Žaklina. — Ar apie tai galvojote?

— Taip, — atsakė Kerol, — galvojome. Bet nesiryžtame, kol neišbandėme visko, kad turėtume biologinį vaiką.

— Mano žiniomis, įvaikinimas užtrunka.

Atrodė, kad Žaklina jau gailisi išsprūdusių žodžių.

— Taip, tiesa. Mudu su Dagu kalbėjomės ir apie tai. Galvojome pasidomėti įvaikinimu iš užsienio, bet perskaitėme, kad sudėtinga. Žinoma, svarstysime visas galimybes, jei nepavyks pradėti savo vaikelio, bet tik kai ateis laikas. Jeigu toks ateis.

Truputį luktelėjau ir mostelėjau į Aliksę.

— Papasakokite apie save.

Aliksė patraukė pečiais.

— Aš Aliksė Taunsend. Dirbu videotekoje kitapus gatvės.

Tikėjausi, kad ji nutylės nusprendusi megzti vaikišką antklodėlę tam, kad atidirbtų teismo skirtas visuomeninių darbų valandas. Jeigu prabiltų, aš jos nenutildyčiau. Tai išgirdusi Žaklina kaipmat atsistotų ir išlėktų pro duris. Atleiskite už savanaudiškumą, bet Žaklina nupirktų daugiau siūlų už Aliksę.

— Man patinka čia gyventi, — pabrėžė Aliksė. — Tikiuosi čia likti ir po to, kai bus baigtas gatvės išniekinimas. — Ji prisimerkusi spoksojo į kitą stalo pusę.

— Prašyčiau į mane taip nežiūrėti, — sumurmėjo Žaklina, — aš čia niekuo dėta.

— Pamaniau, — įsiterpiau vis dar stovėdama, — kad per pirmą pamoką galėtume aptarti siūlų storį ir rūšis. — Skubėjau nukreipti Aliksės dėmesį, nors nuoširdžiai pritariau Linuso projektui. — Parinkau vieną iš man labiausiai patinkančių modelių. Ne visai paprastutį, kad jums neatsibostų, ir ne per sudėtingą, kad nenusiviltumėte. Prireiks keturių gijų storų vilnonių siūlų. Darbas eisis greitai. — Turėjau didžiulį pintą krepšį, prikrautą įvairiausių spalvų minkštų siūlų. — Gal nuskambės savanaudiškai, bet noriu duoti vieną patarimą. Pirkite tik kokybiškus siūlus. Juk ketinate investuoti savo laiko ir pastangų. Jeigu pasirinksite prastus siūlus, nusivilsite dar nė nepradėjusios.

— Pritariu iš visos širdies, — tvirtai pareiškė Žaklina. Žinojau, kad jai dėl to nebus sunkumų.

— O ką daryti, jei brangių neįperki? — šaltai paklausė Aliksė.

— Na, tada bus nelengva.

— Žadėjote lankantiems pamokas suteikti dvidešimties procentų nuolaidą siūlams. Ar nepersigalvojote?

— Nepersigalvojau, — patikinau aš.

— Gerai, nes mano piniginė neplyšta nuo žvangančiųjų. — Aleksė išsirinko švelnių baltos ir rožininės spalvų vilnos su akrilu siūlų kamuolį. — Kiek kainuoja?

— Penkis dolerius.

— Už vieną? — Aliksė nuoširdžiai išsigando.

Linktelėjau.

— Kiek reikėtų, jei užsimanyčiau iš jų megzti antklodėlę?

Žvilgtelėjau į modelio aprašymą ir apskaičiavau, kiek prireiktų tokių siūlų antklodėlei. Patikrinau skaičiuotuvu.

— Regis, užtektų penkių. Jei sumegztumėte tik keturis, penktą galėtumėte grąžinti.

Aliksė atsistojo, kyštelėjo ranką į kišenę ir išsitraukė suglamžytą penkių dolerių kupiūrą.

— Šią savaitę galiu sau leisti tik vieną. Kitą savaitę turėčiau pinigų antram, jei taip galima.

— Modeliui patarčiau rinktis tos pačios dažymo serijos siūlus. Aš atidėsiu, paskui susimokėsite.

Aliksė atrodė patenkinta.

— Gerai. Turbūt ponia, ištekėjusi už to puošeivos architekto, galėtų nusipirkti visus jūsų siūlus.

— Mano vardas Žaklina. Prašyčiau taip ir kreiptis.

— Visos išsirinkite siūlus, — skubiai įsiterpiau, kol Aliksė nespėjo peršokti per stalą ir pulti Žaklinos. Deja, vyresnioji moteris neatrodė draugiškai nusiteikusi. Jos manieros, nors ir kitokios, buvo nedaug geresnės už Aliksės.

Žaklina sėdėjo viena ir užėmė pusę stalo. Atėjusiai Kerol teko atsisėsti prie Aliksės. Iš Žaklinos elgesio buvo aišku, jog ji pratusi, kad kiti jai stengiasi įsiteikti. Ir to pageidavo ne vien per pamokas, bet ir gyvenime.

Mintyse svarsčiau, kaip man baigsis sumanymas organizuoti mezgimo pamokėles, ir, jeigu atvirai, nerimavau. Maniau... Tikėjausi užmegzti draugiškus santykius su pirkėjomis, bet pradžia nežadėjo nieko gera.

Per dviejų valandų pamoką mes šiaip taip išmokome išmegzti akį. Pasirinkau „uždėtosios akies“ metodą — lengviausiai išmokstamą, bet ne mano mėgstamiausią. Nenorėjau per pačią pirmą pamoką išgąsdinti trijų savo mokinių.

Baigiantis pamokai turėjau pagrindo suabejoti savo pedagoginiais gebėjimais. Kerol greitai perkando metodą, bet Aliksė nuolat painiojosi. Neką geriau sekėsi ir Žaklinai. Galiausiai pulsavimas galvoje man ėmė pranašauti galvos skausmą, jaučiausi it bėgusi maratoną.

Nepagelbėjo nė Margaretės skambutis prieš uždarymą.

— „Geri siūlai“, — atsiliepiau spausdama ragelį su viltimi, kad mano balsas skamba žvaliai ir paslaugiai.

— Čia aš, — sausai dalykiškai pareiškė sesuo. Su tokiu balsu galėtų dirbti mokesčių inspekcijoje. — Reikia pasitarti dėl Motinos dienos.

Ji buvo teisi. Per rūpesčius dėl krautuvėlės buvau visai užmiršusi.

— Taip, reikia nudžiuginti mamą.

Pirmą kartą Motinos dieną švęsime be tėčio. Supratau, kad visiems bus nelengva, o ypač mamai. Kasmet, užmiršusios nesutarimus, mudvi su Margarete stengdavomės ją pradžiuginti.

— Mergaitės siūlo pasikviesti ją šeštadienį pietų. Sekmadienį važiuojame pas Meto mamą.

— Puiki mintis, bet šeštadienį dirbu krautuvėlėje.

Žinojau, kad šeštadieniais prekyba verda. Negalėjau sau leisti nedirbti. Laisvadienį turėjau pirmadieniais.

Kai sesuo po trumpos pauzės prabilo, jos balsas skambėjo piktdžiugiškai. Netrukus supratau kodėl.

— Jeigu negali ištrūkti, aš su mergaitėmis pasikviesiu mamą šeštadienį, o tu ją aplankyk sekmadienį.

Tai reiškė, kad Margaretei nereikės dalytis mama su manimi. Mamos dėmesys atiteks jai. Dėl to Margaretė taip ir suplanavo. Nesuprantu“ kodėl ji amžinai jaučiasi tarsi varžybose.

— A... — Tikėjausi pasimatyti su visais.

— Juk sekmadienį nedirbsi?

Aš nusiminiau.

— Ne, bet... Gerai, jei jau taip nori.

— Ar turiu iš ko rinktis? — šaltu, piktu balsu, kurio negalėjau pakęsti, paklausė Margaretė. — Juk šeštadienį negali. Turbūt norėtum, kad derinčiausi prie tavęs. Neketinu.

— Aš ir neprašau.

— Tiesiai tai neprašai, bet nesunku suprasti. Kaip žinai, turiu vyrą, o jis taip pat turi mamą. Sugalvojome bent kartą Motinos dieną praleisti su ja.

Kad neįsivelčiau į ginčą, stengiausi kalbėti kuo abejingiau.

— Gal pavyktų rasti kompromisą?

— Ką nori pasakyti?

— Žinau, kad mamai patiktų pietauti krantinėje. Galėčiau su jumis susitikti, kelioms valandoms uždaryčiau krautuvėlę. Papietautume visos drauge, o sekmadienį ją aplankyčiau.

Ilga pauzė išdavė, kad Margaretė neapsidžiaugė.

— Nori, kad atvežčiau mamą į Sietlą šeštadienio popietę, nes tau taip patogiau? Puikiai žinai, kokios spūstys bus gatvėse.

— Tik siūlau.

— Geriau šiemet švęskime atskirai.

— Sutinku. Gal tikrai taip geriau, — nusileidau aš ir mintyse pasižymėjau, kad turiu paskambinti mamai ir viską paaiškinti.

— Gerai, tai sutarėme.

Man užkliuvo, kad Margaretė nepasiteiravo apie dvi pirmąsias mano darbo savaites. Apskritai nieko nepaklausė ir nesuteikė man progos pasidomėti, kaip sekasi jai.

— Man laikas, — pareiškė ji. — Po penkiolikos minučių Džulijai šokių pamoka.

— Perduok jai linkėjimų, — paskubėjau tarti. Dukterėčios mane džiugino. Mylėjau jas iš visos širdies ir jaučiausi artima abiem — ir Džulijai, ir Heilei. Margaretė nujautė ir stengėsi mergaites nuo manęs saugoti. Vis dėlto jau ūgtelėjusios panelės turėjo savo nuomonę. Dažnokai paplepėdavome. Nujaučiau, kad jų mama apie tai nežino.

Sesuo padėjo ragelį nepasivarginusi atsisveikinti. Margaretė visuomet taip elgdavosi.

Nuėjau prie durų ir apsukau ženklą, kad būtų matomas užrašas „Uždaryta“. Tada pamačiau Bredą Gečą, išeinantį iš pastato, kuriame gyvena Aliksė. Jis skubiai, pasišokinėdamas lėkė prie furgono. Nežinojau, kur stovi furgonas, bet numaniau skubėjimo priežastį. Turbūt dailus ir laisvas vyrukas penktadienio vakarą lėkė į pasimatymą.

O juk aš galėjau su juo vakarieniauti, bet nevakarieniausiu. Pati taip nusprendžiau ir, regis, pradedu gailėtis...

10

ŽAKLINA DONOVAN

Stengdamasi nuslėpti susijaudinimą Žaklina įsipylė jau antrą taurę šardonė. Po pirmo gurkšnio žengė į virtuvę atnešti svečiams hors d’oeuvre padėklo. Marta meniškai išdėliojo krekerius, varškės sūrį su žalumynais ir papuošė mažytėmis krevetėmis. Savaitės pradžioje paskambino Polas ir pasiprašė su Teme Li trečiadienio vakarą į svečius.

Šventinį Motinos dienos savaitgalį jie praleido Luizianoje pas Temės Li mamą. Atrodo, jai šlubuoja sveikata. Žaklina nusprendė neįsižeisti.

Polas pirmą kartą paprašė leidimo apsilankyti šeimos namuose. Po skambučio Žaklinai visai pakriko nervai.

— Nurimk, — patarė Risas, atsekęs jai iš paskos į virtuvę.

— Mane kamuoja bloga nuojauta, — sušnibždėjo Žaklina. Pažvelgusi į laikrodį ant mikrobangų krosnelės suprato turinti dar dešimt minučių iki žadėto sūnaus ir marčios vizito. Ji gūžėsi nuo minčių apie būsimą pokalbį su Teme Li ir baiminosi, kad Polas praneš sutikęs su perkėlimu į Naująjį Orleaną, kur Temė Li būtų arčiau artimųjų. — Anksčiau Polas neprašydavo leidimo čia ateiti.

— Jis paprasčiausiai mandagus. — Risas apėjo barelį ir atsisėdo ant kėdės. — Juk mezgimas turėtų raminti.

— Tai visai kas kita, — atšovė Žaklina. — Po galais, nebelankysiu tų siaubingų pamokų.

Nustebintas jos įkarščio Risas net atsilošė.

— Kas nutiko?

— Šis bei tas. — Jai nepatiko Rišo išraiška. Lyg būtų nusivylęs. Juk ne jam tenka susidurti su ta stačioke šiukšle rokere, ar kaip tie žmonės šiais laikais vadinami. Aliksė, paraidžiui a el i ka es ė, jai buvo panaši į gaujos narę. Mergina jai kėlė baimę. — O kas tau darbo, jei kas ir nutiko? — Žaklina palinko prie baro priešais vyrą.

— Prieš savaitę džiūgavai, — ramiai atsakė jis, nesibaimindamas pasekmių. — Maniau, kad žengei susitaikymo žingsnį ir į pamokas užsirašei tam, jog parodytum Polui norinti būti gera močiutė.

— Aš būsiu nuostabi močiutė. Po šimts, kokia ateitis laukia Temės Li vaiko? Užaugs klausydamasis pamokymų, kaip marinuoti kiaulės koją. — Ji sudrebėjo nuo tokios minties.

— Žaklina, paklausyk...

— Žinai, dėl visko kaltas tu.

— Aš? — Risas išsitiesė. Atrodė, tuoj prapliups kvatotis. — Dėl ko aš kaltas?

— Dėl to, kad užsirašiau į tas klaikias pamokas.

Jis susiraukė.

— Gal paaiškintum?

— Ten lankosi tokia mergina. Nežinau, kodėl panoro megzti, bet svarbu ne tai. Ji šlykšti, Risai. Nerandu kito žodžio apibūdinti. Plaukai paties baisiausio raudono atspalvio. Ji ėmė manęs nekęsti tą pat akimirką, kai sužinojo, kad tu vadovauji Gėlių gatvės rekonstrukcijai.

Risas pakėlė taurę.

— Dauguma gyventojų džiaugiasi.

— Aliksė gyvena daugiabučiame name gatvės gale. — Žaklina manė, kad ten tikras žiurkynas. Jei nuspręstų griauti, juo geriau. Aliksei ir tokiems kaip ji tektų kitur pasiieškoti pigaus būsto. Tokios merginos nereikalingos prestižiniame rajone, o Gėlių gatvė netrukus tokia bus.

— A, — sumurmėjo Risas ir gurkštelėjo vyno, — dabar man aišku.

— Kas bus tam pastatui? — paklausė Žaklina.

— Dar nenuspręsta. — Risas švelniai pateliūškavo vyną. — Taryba derasi su savininku. Aš norėjau perstatyti, paversti šiuolaikišku daugiaaukščiu gyvenamuoju namu, bet, atrodo, pigaus būsto advokatai susišnibždėjo su meru.

— Kaip gaila. Skurdžiai pakenks visam rajonui. Sunkus tavo darbas — šuniui ant uodegos. — Žaklina nenorėjo būti pesimistė, bet jei Aliksė — tipiška to pastato gyventoja, pavojus kilo visai gatvei.

— Gal neskubėk atsisakyti pamokų, — pasiūlė Risas, nekreipdamas dėmesio į jos protrūkį.

Tiesą pasakius, Žaklina nenorėjo atsisakyti. Pamoka jai visai neatrodė „klaiki“ — hiperbolė buvo skirta Risui. Jeigu ne tas konfliktas su Alikse, Žaklinai net patiko. Kažkurią akimirką Lidija pasiūlė moterims pasižvalgyti po krautuvėlę ir išsirinkti po tris patikusių spalvų siūlų kamuoliukus. Iš pradžių atrodė, kad toks užsiėmimas visiškai beprasmis. Žaklina išsirinko sidabrinį, vyšninį ir ryškiai raudoną. Tuomet Lidija liepė išsirinkti labiausiai nepatinkančios spalvos siūlus. Žaklina tuojau pat čiupo skaisčiai geltoną — jai ta spalva nepatiko. Lidija papasakojo apie skirtingas spalvas ir parodė, kaip jos papildo viena kitą. Geltona prie tamsiai raudonos atrodė visiškai kitaip, kontrastas stebino grožiu.

Žaklina sužinojo, kad mezgant labai svarbu pasirinkti raštą ir spalvas. Jai tai buvo naujiena. Eidama po pamokos namo galvojo išmokusi daug daugiau negu išnerti pagrindines akis, bet slogus įspūdis apie Aliksę dėl to nenublanko.

— Gal rudeniop mokysiuosi su kitomis pradedančiosiomis, — sumurmėjo Žaklina, svarstydama, ką jai daryti. Jau sumokėjo už šešių savaičių kursą ir negalėjo susitaikyti su mintimi, kad leisis išgujama kažkokios liežuvingos prasčiokės.

Sučirškė durų skambutis. Įtampa sukaustė Žaklinai nugarą. Risas nuskubėjo atidaryti durų, o ji išspaudė šypseną ir susidėjusi rankas ant pilvo žengė į svetainę. Palaukė, kol Risas fojė pasisveikins su Polu ir Teme Li.

— Labai džiaugiuosi jus matydama, — sučiulbėjo Žaklina, ištiesusi rankas į Temę Li ir sūnų, kai šiuodu įėjo į kambarį. Skubiai apkabino marčią ir pakštelėjo Polui į skruostą. Jau žinodama, kad Temė Li nėščia, pagalvojo, kaip ji galėjo lig šiol nepastebėti. Temė Li gerokai papilnėjusi, jau vilki nėščiosios drabužius.

Polas ir Temė Li susiglaudę prisėdo ant sofos. Jie laikėsi susikabinę už rankų, lyg skelbdami, kad niekas neįstengtų jų išskirti.

— Dievinu krevetes, o pastojusi kraustausi dėl jų iš proto, — pareiškė Temė Li kimiu balsu. — Paklauskit Polo. Jam turbūt nuo jų jau bloga, bet nesiskundžia. — Imdama servetėlę ir du krekerius ji meiliai pažvelgė į vyrą.

Polas žiūrėjo į žmoną išdidžiai, su meile. Žaklina iš paskutiniųjų tvardėsi. Dievaži, neįmanoma suprasti, ką jos sūnus įžvelgė toje merginoje.

— Ką gersi? — paklausė Risas Temės Li, tiesdamas Polui taurę vyno.

— Malonu, kad paklausėte, bet nieko, ačiū.

Jeigu ir yra kuo džiaugtis, — pamanė Žaklina, — tai bent tuo, kad Temė Li prisižiūri. Nuovokos marčiai netrūksta.

Risas ir Žaklina atsisėdo priešais juos į odinius krėslus, kitapus išblizginto raudonmedžio stalo. Jie taip retai buvodavo svetainėje, kad prieš penkerius metus čia pastatyti krėslai tebekvepėjo kaip nauji.

— Pasakykim, — sušnibždėjo Polui Temė Li.

Polas linktelėjo ir suspaudė jai ranką.

— Temei Li šiandien buvo atliktas ultragarsinis tyrimas. Atrodo, laukiamės mergaitės. — Jis nusišypsojo. — Ne visuomet būna aišku, bet mūsų gydytojas neabejoja, kad mergaitė.

— Mergaitė, — džiaugsmingai pakartojo Risas ir atsistojęs paplekšnojo Polui per nugarą. — Džeke, ar girdi? Pagaliau turėsime mergaitę!

Žaklina pajuto, kad nutirpo rankos.

— Anūkė, — pakartojo ji ir pažvelgė į dilgsinčias rankas. Juk ji kadaise taip troško dukters...

— Vardo dar nerinkome, — skubiai pridūrė Temė Li sodriu, kimiu balsu. Jos klausydamasis galėjai pagalvoti, kad kalbama po vandeniu. — Tik šiandien nusprendėme pasiteirauti apie lytį. Jums pirmiems pasakėme.

— Mudu su motina svajojome apie mergytę, — tarė Risas, lyg atkartodamas Žaklinos mintis.

— Nuostabu, — pagaliau išstenėjo Žaklina.

— Nusprendėme tau pasakyti, mama, — Polas pirmąkart kreipėsi į ją, — kad žinotum, kokios spalvos siūlus rinktis antklodėlei.

— Ponia Donovan, noriu pasakyti — kai Polas prasitarė, kad mezgate antklodėlę kūdikiui, baisiai susijaudinau. Jūs man labai geri. — Temė Li susidėjo rankas ant pilvo ir atsiduso.

Marčios balsas vertė Žakliną sukąsti dantis. Gal kam nors ir atrodo žavus, bet Žaklinai jis skambėjo prasčiokiškai, nerafinuotai.

— Turime dar vieną naujieną, — tarė Polas, pasistūmėdamas prie sofos krašto.

— Dar vieną? — perklausė Risas. — Tik nesakykite, kad laukiatės dvynių.

— Nieko panašaus, — nusijuokė Polas.

Temė Li šyptelėjo vyrui.

— Dvynių! Kai taip jaudinuosi dėl vieno, nežinau, kas būtų, jei lauktume dviejų.

Polas paglostė žmoną tokiu švelniu žvilgsniu, kad Žaklina neištvėrusi nusisuko. Bet kokia viltis, kad sūnus gailisi vedęs, kaipmat pražuvo.

— Tai kokia ta kita naujiena? — paklausė Risas.

Polo veidas nušvito.

— Aną savaitę gavau pranešimą, kad mudu su Teme Li esame priimti į Sietlo užmiesčio klubą.

Klubas, kuriam priklausė ir Žaklina su Rišu, čia buvo pats prestižiškiausias. Kasmet priimama tik po kelis naujus narius. Neverta nė kalbėti, kad į jį papuola tik tinkami kandidatai. Viena pirmųjų minčių, toptelėjusių Žaklinai, kai susipažino su Teme Li — Polas sau užtrenkė duris į klubą.

— Labai džiaugiuosi, — tarė Žaklina, išsišiepusi kuo nuoširdžiausiai. Matyt, ilgi, nederami Temės Li pokalbiai apie pietietišką virtuvę nepakenkė taip smarkiai, kaip ji manė.

— Man pasiūlė dalyvauti kulinarijos komiteto veikloje, — pasigyrė Temė Li lyg didžiausiu gyvenimo pasiekimu. — Neįsivaizduojate, kiek kartų man teko dalyti mamytės, tetulių Telmos ir Fridos receptus.

— Kokius receptus? — neapdairiai leptelėjo Žaklina.

— Dažniausiai prašo „Tyliųjų šunų“. Teiravosi jau keturios ar penkios damos.

— „Tyliųjų šunų“?

— Tai panašu į kukurūzų duoną, mama, — paaiškino Polas.

— Žinau, — iškošė ji pro sukąstus dantis.

— Polas dievina mano „Tyliuosius šunis“, — toliau čiauškėjo Temė Li. — Mama man pasakojo, kad pavadinimą sugalvojo medžiotojai, mėtę kukurūzų duonos likučius šunims, kad tie naktimis tylėtų.

— Ar šį receptą pasiūlysi Sietlo užmiesčio klubo kulinarijos knygai? — Žaklina pamanė, kad daugiau niekada nebegalės pasirodyti viešumoje.

— Dar paprašiau mamos atsiųsti senelės Briunsviko troškinio receptą. Mano tėčio mėgstamiausias. Senelė užaugo Džordžijoje. Kai ištekėjo už senelio, persikraustė į Tenesį. Buvau beveik aštuoniolikos, kai išvažiavome į Luizianą, todėl save laikau „bliugraso“ mergina.

— Briunsviko troškinys, — pakartojo Žaklina. Bent jau solidžiai skamba.

— Pietietiškas aštraus troškinio variantas. Mama visada paruošdavo jo per artimųjų susiėjimus. Ji man pasakė originalų senelės receptą, bet truputį pakeisiu. Šiais laikais oposumo mėsą ir voverieną pakeitė kiauliena ir vištiena.

Žaklina išsigando, kad dar vienas žodis — ir ji apalps.

— Tikiuosi, kad išduosi ir keptų ybiškių2 receptą, — pareiškė Polas taip, lyg gyvenime nebūtų valgęs nieko gardesnio. — Nepatikėtum, ką Temė Li padaro iš tų daržovių. Jautiesi it devintame danguje.

Kartą — tik tą vieną kartelį — Žaklina ragavo šių žalių, gleivėtų daržovių. Pasitaikė kažkokioje sriuboje. Pirmąkart pamačiusi iškėlė iš lėkštės ir pasišlykštėjo nuo šaukšto tįstančiomis tirštomis gleivėmis. Vien vaizdas ją privertė žagtelėti, o sūnus džiaugsmingai giria tokią šlykštynę.

— Dar turiu pyrago su karijomis receptą. Firminis šeimos gardumynas. Mielai pasidalysiu.

— Žinai, man regis, užmiesčio klubo duris mums atvėrė Temės Li kulinarija.

Žaklina prisikando lūpą, kad neprimintų Polui ilgus metus savanoriškai dirbusi klube. Jos labdaros projektai buvo vieni iš sėkmingiausių, surinko daugiausia pinigų. Daug reiškė ir Rišo vardas, bet akivaizdu, kad sūnus nevertina jų indėlio. Kur ten, jis įsitikinęs, kad Temės Li sriuba iš automobilio partrenktos voverės — dievaži! — atvėrė jiems duris.

— Puikios naujienos, — patenkintas šyptelėjo Risas.

— Tikrai, — sutiko Žaklina, irgi stengdamasi atrodyti laiminga. Ji stengėsi, labai stengėsi. Nebuvo lengva.

— Drįstu teigti, kad nepažįstu už mus laimingesnės poros, — tingiai tarė Temė Li. — Joks vyras negali moters mylėti stipriau, negu mane myli Polas — ypač po to, kai sužinojome, kad turėsime kūdikį.

— Džiaugiamės, kad tapai mūsų šeimos nare, — tarė Risas.

— Jaučiu jūsų meilę, — atsakė Temė Li, žiūrėdama į Risą. — Nežinau, kaip jums atsidėkoti už tokį priėmimą.

Polo ir Žaklinos žvilgsniai susitiko. Jis supranta, ką ji jaučia. Pavyko apdumti akis Temei Li, bet sūnus ją per daug gerai pažįsta. Jis akylai saugo žmoną nuo jos priekaištų. Kadaise motina ir sūnus buvo labai artimi, bet atsiradus Temei Li artumas išsisklaidė kaip dūmas.

Sūnus žvelgė griežtai ir iššaukiamai. Ir Žaklina suprato — jeigu pasakytų Temei Li bent vieną įžeidžiantį žodį, sūnus jai niekuomet neatleistų.

2 Valgomoji ybiškė - dedešvinių šeimos daržovė (vert.).

11

KEROL ŽIRARD

Kerol pastatė vazą su šviežių gėlių puokšte į stalo vidurį ir atsitraukė pasigrožėti. Ankstyvą popietę ji buvo nupėdinusi į Viršukalnės turgų. Be baltų lelijų ir alstremerijų, pirko šviežią upėtakį ir ką tik skintų šparagų daigų. Pati sudėjo gėles į puokštę ir pamerkė į porceliano vazą, kurią su rožėmis jai buvo atsiuntęs Dagas per jųdviejų pastarąsias vedybų metines.

Daug metų visas jėgas ir energiją Kerol skyrė karjerai. Kai metė darbą, pirmomis dienomis blaškėsi nerasdama vietos. Būtų visiškai sutrikusi, jei ne internetinių draugių paramos grupė. Tos moterys jai tapo artimos kaip seserys — visos kovojo su nevaisingumu, dalijosi informacija ir padrąsinimais. Ją guodė, kad dar kelios moterys, ieškodamos ramybės ir pilnatvės, ėmė megzti. Kerol pritarė jų siekiui, bet jai pačiai mezgimas simbolizavo išsvajotą gyvenimo būdą — tokį, koks bus jai tapus motina.

Tą dieną, kai aptiko siūlų krautuvėlę Gėlių gatvėje, jos svajonės ėmė pildytis.

Po pažinties su Lidija ir kitomis moterimis Kerol jautėsi atradusi naują pasaulį. Pirmą kartą ji pažvelgė į savo butą ne vien kaip į kampą, tinkamą pernakvoti ir kartais pasilinksminti. Čia jos namai, ir ji nusprendė pakeisti juos jaukiais, švelniais, moteriškais potėpiais, išreiškiančiais meilę vyrui ir greitai gimsiančiam kūdikiui.

Užsukus broliui paprastai jie vakarieniaudavo kur nors mieste. Šiandien Kerol pati ruoš valgį. Telefonu Riko balsas nebuvo ramus. Ji norėjo sukurti jaukią, intymią aplinką ir atvirai pasikalbėti. Pirkiniams ir puokštei prireikė visos popietės, bet ji džiaugėsi kiekviena minute. Prieš šešis mėnesius sumanymas komponuoti puokštę arba visą rytą vaikštinėti tarp prekystalių vietos ūkininkų turguje jai būtų kėlęs pašaipų juoką. Dabar tokie namų ruošos darbeliai teikė malonumą ir pasitenkinimą. Nes ji stengiasi dėl šeimos.

Iš vestibiulio paskambino Rikas ir Kerol nuskubėjo prie durų jo sutikti. Kai brolis įvirto pro duris, ji iškart jį apkabino.

— Pala, pala. — Nustebintas tokio šilto sutikimo Rikas atsitraukė. — Nesitikėjau, kad norėsi išversti mane iš koto.

— Atleisk. Man labai džiugu tave matyti.

Rikas nusijuokė ir apsižvalgė.

— Kur Dagas?

— Skambino, kad truputį užtruks. Turėtų greitai pasirodyti.

Lydėdama Riką į svetainę Kerol žvilgtelėjo į laikrodį. Dagas vakariene su Riku džiaugėsi mažiau nei ji.

— Alaus gersi?

Jos brolis labiau mėgo alų nei stipriuosius gėrimus, kurių išgerdavo tik tuomet, kai iki skrydžio turėdavo daugiau nei parą.

— Mielai. — Jis atsisėdo taip, kad niekas neužstotų vaizdo į krantinę, ir tylomis pažvelgė pro langą. Butelį alaus priėmė dėkingai šyptelėjęs.

— Gal tau padėti?

— Nereikia. Beveik paruošta.

— Puikiai įsitaisei, jaunėle, — liūdnokai tarė jis. Tada pabarbeno pirštais į butelį ir gurkštelėjo.

— Tu taip pat, — atšovė Kerol.

Rikas sukikeno.

— Tikrai?

— Dievaži, Rikai, — ji pamėgino praskaidrinti jam nuotaiką, — juk tu — stambios oro linijų bendrovės pilotas. Tavo svajonė išsipildė.

Brolis palengva kopė karjeros laipteliais. Kerol žinojo, kad jis nuo vaikystės svajojo būti pilotu. Kai išmoko vairuoti, nuolat trindavosi prie oro uostų, kalbino pilotus, gaudė kiekvieną jų žodį.

Jis pritariamai šyptelėjo.

— Turėčiau jaustis laimingas, tiesa?

— Ar nesijauti? — Palikusi salotas ant barelio Kerol įėjo į svetainę. Valgis nepražus. Ji atsisėdo priešais brolį ir palinko prie jo. — Kas yra?

— Atleisk, atleisk, — nusijuokė Rikas, — nežinau, kas man užėjo. Viskas gerai. Pamiršk.

— Nepamiršiu. Klok, kas tau neduoda ramybės. Atvažiavai tikrai ne šimtąjį kartą pasigrožėti vaizdu pro mano langą.

Rikas patraukė pečiais.

— Žinai, buvau puikiausiai nusiteikęs, kol nepamačiau, ką čia išdarinėji.

— O ką išdarinėju? — šypsodamasi paklausė Kerol. — Ir kodėl dėl to tau genda nuotaika?

Jos brolis apsižvalgė ir susiraukė.

— Nežinau, kas tiksliai, bet kažkas čia kitaip.

Jis pastebėjo. Daiktai buvo ten pat, kaip ir pastarąjį kartą.

Tie patys baldai, išoriškai beveik jokių pokyčių. Ir vis dėlto butas atrodė kitaip. Gėlės, išblizginti mediniai paviršiai, spindintys stiklai — smulkmenos, tačiau išduodančios jos naują požiūrį į namus ir jo reikšmę. Čia meilės lizdelis, kuriame laukiama kūdikio.

— Tikrai kitaip, — sutiko Kerol, — aš ir pati pasikeičiau. Esu laiminga, Rikai, nuoširdžiai laiminga.

Brolis žiūrėjo taip liūdnai, kad ji vos neapsiverkė.

— O tu nesi laimingas, — tyliai tarė ji.

— Ne. — Rikas atsiduso, palinko į priekį ir rankomis apsikabino kojas. Alaus butelis styrojo jam tarp kelių. — Be Elės viskas slysta iš rankų.

Brolis su Ele išsiskyrė prieš metus. Jis nekalbėdavo apie išsiskyrimą. Noras kalbėtis šia tema išdavė, kaip jam sunku.

— Aš tebemyliu ją, — prisipažino jis, — bet susimoviau.

Kerol sulaikė alsavimą. Ji gerbė ir mylėjo abu — ir brolį, ir jo žmoną, todėl stengėsi nesikišti. Vienintelis pokalbis su Ele po skyrybų buvo įtemptas ir nemalonus, Kerol daugiau jai nebeskambino.

Ne vien Kerol kankino nežinia. Tėvai irgi nežinojo tikrųjų Riko skyrybų priežasčių. Kad ir kokios jos buvo, atrodo, Rikas gailisi ir norėtų susigrąžinti buvusią žmoną.

— Ar pasikalbi su Ele, — paklausė Kerol.

Rikas linktelėjo.

— Ji sako, kad mudviem bus geriau, jei suksim skirtingais keliais. Aš stengiausi, Kerol, labai stengiausi, bet be jos mano gyvenimas tuščias. Nemaniau, kad taip bus. — Jis atlošė galvą ir žiūrėdamas į lubas garsiai atsiduso. — Girdėjau, kad ji su kažkuo susitikinėja.

— Turbūt tai žeidžia.

Rikas ir Elė draugavo nuo koledžo laikų. Kerol puikiai prisiminė savo pažintį su ryškia blondine. Riko mergina jai iškart patiko, tikėjosi, kad vieną gražią dieną ji bus jai kaip sesuo.

— Nuo minties, kad Elė su kitu, kraustausi iš proto. Kaip galėjau būti toks kvailys? Atiduočiau viską, kad tik susitaikytume. Jei reiktų atsisakyti darbo, nedvejočiau nė akimirkos.

— Man labai gaila. — Kerol jautėsi bejėgė padėti broliui. Juk nė nežino, kas jiems atsitiko.

— Ir man.

— Gal papasakotum, kas nutiko?

— Elė tau nesakė? — Jo akys iš nuostabos išsiplėtė. — Maniau, kad žinai.

Kerol papurtė galvą.

— Kai pasakei, kad ji paprašė skyrybų, aš jai skambinau. Sakė nenorinti aptarinėti. — Kerol nutylėjo, kad tąkart Elė kūkčiojo. Iki pat paskutinės akimirkos Kerol tikėjosi, kad juodu susitaikys. O po skyrybų atrodė, kad Elė neketina gręžiotis atgal.

— Aš daug keliauju, — prabilo brolis. — Kartais pasijuntu vienišas.

Elė sakė kažką panašaus, bet Kerol netikėjo. Manė, kad Rikas taip nepasielgtų. Jis — jos vyresnėlis brolis, jos didvyris. Vis dėlto turėjo suprasti.

— Negi buvai užmezgęs romaną?

— Ne, — atsakė Rikas, — nebuvau... Bet Elė... Jai nesisekė susitaikyti su tuo, kad aplink mane nuolat sukiojasi gražios moterys. Ir darbe, ir svetur. Teliko pasitikėti.

Ir Kerol nelabai patiko, kad Dagas dirbo moterų apsuptyje, bet ji tylėjo. Broliui nereikia žinoti apie jos baimes.

— Nežinau, kodėl ji taip jautėsi, — tęsė Rikas. — Aš myliu tik Elę. — Jis nervingai nusišluostė veidą. — Bandžiau aiškinti, kad ji man vienintelė, bet Elė nenorėjo girdėti. Neįtikėtina — ji nutraukė santuoką dėl to, kad nepasitikėjo.

Kerol irgi buvo sunku patikėti, bet ji tylėjo. Greičiausiai viena iš dviejų: arba Elė iš pavydo prarado sveiką nuovoką, arba Rikas kažką nutyli.

— Stengiausi kaip įmanydamas atkalbėti ją nuo skyrybų, — kalbėjo jis. — Na, gal ir buvo pagundų. O ką man veikti vakarais? Viešbučio kambaryje žiūrėti televizorių? Kartais išeidavau pasižmonėti. Ar tai nusikaltimas?

Gal Elės pavydas ne be pagrindo? Tačiau Kerol buvo sunku patikėti, kad brolis apgaudinėtų žmoną. Jis doras vyras, nors vis dėlto — vyras. Jei kartais ir išgerdavo su stiuardese ar bendradarbe pilote, ar tai jau taip baisu? Greičiausiai Elė perdėjo.

— Telieka džiaugtis, kad nespėjome pasigimdyti vaikų, — sumurmėjo jis.

Kerol pritarė. Tuo tikrai galima džiaugtis. Jai buvo gaila dėl tėvų skyrybų kenčiančių vaikų.

— Elė norėjo, bet aš jaučiausi nepasirengęs.

Kerol linktelėjo.

— Gal patartum, ką man daryti? — jis įdėmiai pažvelgė, lyg ji žinotų visus atsakymus.

Kerol švelniai patapšnojo jam per ranką — nežinojo, ką atsakyti. Gali būti, kad Rikas — pats sau pikčiausias priešas. Jis mėgo draugiją, buvo kompanijos siela, nutrūktgalvis iš prigimties. Kerol mylėjo vyresnįjį brolį ir žavėjosi jo šaunumu. Juo labiau buvo liūdna matyti jį tokį nelaimingą.

— Įrodyk Elei, kad esi nekaltas.

— Kaip?! — šūktelėjo jis. — Sakau tau, Kerol, man maišosi protas. Elė tvirtina nebenorinti manęs matyti.

— Gal parašyk.

— Ką?

— Laišką. Geriau elektroninį. Prisipažink, kad esi kvailys.

— Man regis, tai ji žino. — Pirmą kartą nuo pokalbio pradžios Rikas šyptelėjo. — O jei neatsakys?

— „Ne“ nėra atsakymas. Tegul žino, kad nepasiduosi.

— Gal nusiųsti gėlių?

— Nunešk jai braškių ir šviežių vaisių iš Viršukalnės turgaus. — Džune švieži vaisiai baisiai brangūs. — Visą krepšį, — pasiūlė Kerol. — Jeigu neklystu, Elė mėgsta mėlynes.

— Tikrai?

— Rikai! Turėtum žinoti. Ji buvo tavo žmona.

— Čia šuo ir pakastas, — sudejavo jis. — Nerodžiau jai dėmesio. Nesupratau, kaip ją myliu, kai buvo dar ne per vėlu.

— Tai pamėgink atsigriebti už prarastą laiką.

Jis šyptelėjo. Tą berniukišką šypseną Kerol prisiminė nuo vaikystės.

— Tavo tikėjimas užkrečia. Tikrai manai, kad dar galėčiau ją susigrąžinti?

— Taip! — sušuko Kerol. Buvo malonu, kad brolis į ją kreipėsi pagalbos. Rikas suklydo, nekovojo dėl santuokos. Ji kaip įstengdama jam padės.

12

ALIKSĖ TAUNSEND

Lorelė jautėsi skolinga Aliksei, todėl kai antradienio vakarą videotekoje pasirodė Džordanas Terneris, sutiko pridengti kambario draugę. Pamačiusi, kad jis jau išeina, Aliksė apsimetė, jog jai pertraukėlė ir ištipenusi pro duris drebančia ranka užsidegė cigaretę. Tada atsirėmė į sieną ir giliai įtraukė dūmą — tikėjosi, kad nikotinas nuramins.

Kai durys atsidarė ir pasirodė Džordanas, Aliksė šūktelėjo:

— Labas!

Jis pažvelgė pro petį.

— Kaip sekasi? — paklausė.

— Gerai. Nepastebėjau, — pamelavo Aliksė. — Atidėjau „Matricą“, jei nepersigalvojai.

— Puiku, ačiū.

— Stengiuosi. — Ji išsitraukė cigarečių pakelį ir pasiūlė jam užsirūkyti.

— Ne, dėkui.

Reikėjo susiprasti, kad jis nerūko. Aliksė spoksojo į smilkstantį cigaretės galiuką.

— Aš bandau mesti. Šitose mažai nikotino. Traukdama greičiau užsidirbsiu išvaržą negu pajusiu skonį.

Jos kvailas pokštas Džordaną prajuokino, ir ją užplūdo šiltas laimės pojūtis.

— Dažnai matau tave šiame rajone, — tarė jis.

— Aliksė Taunsend. Aliksė. A ei i ka es ė. — Ji ištiesė ranką ir jis paspaudė. — O tu Džordanas Terneris, — iššovė nelaukdama, kol jis prisistatys. — Galiojantis vairuotojo pažymėjimas, gyveni už Penktosios aveniu, ar ne? — Aliksė neslėpė susidomėjimo. Pagalvojo apie kadaise pažinotą berniuką tokiu pat vardu ir pavarde. Tai buvo prieš daugelį metų pagrindinėje mokykloje. Tas vaikis buvo ramus ir krito jai į akį. Bet dabar atrodė, kad tai tik prasimanymas.

— Taip, aš.

Negi tas pats Džordanas Terneris? — galvojo ji įdėmiai jį nužiūrinėdama. Vėl stipriai įtraukė dūmą, kad apramintų šėlstančius nervus. — „Ne, negali būti“, — nusprendė. Prisiminimai buvo blankūs, ji abejojo. Gal būtų išdrįsusi paklausti, bet jis prakalbo:

— Dirbu netoliese.

Vadinasi, užsuka vaizdajuosčių grįždamas namo. Kaip dauguma.

— Apie žmogų galima daug pasakyti iš to, kokius filmus renkasi, — ramiai pareiškė Aliksė ir numetusi cigaretę ant grindinio sutrynė kareivišku batu.

— Neabejoju.

— Gal įdomu, ką manau apie tave? — Ji metė vieną iš stipriausių savo kozirių — charakterio analizę pagal nuomojamus filmus. Deja, retokai pasitaikydavo proga praktikuotis.

Džordanas nusišypsojo, o ji apstulbo — koks jis gražus, kai šypsosi. Lorelė nesuprato, kuo Aliksę patraukė toks eilinis vaikinas kaip Džordanas, o ji nebūtų galėjusi paaiškinti. Mergina, kuriai patinka vaikinai, nuomojantys filmus su ženklu „S“, vis viena nesuprastų.

Džordanas irgi atsirėmė į sieną.

— Gerai, klok, ką išsiaiškinai.

Iš susijaudinimo Aliksei trūko žodžių. Ji kažką neaiškiai sumikčiojo ir baisiai savo gėdai neįstengė išspausti nė žodžio. Sukaupusi visas jėgas skėstelėjo rankomis ir tarė:

— Žinai, jie kieti.

— Kieti? — pakartojo Džordanas. — Nori pasakyti, kad renkuosi gerus filmus?

— Taip. — Ji troško susmukti ant šaligatvio ir išnykti. — Ačiū.

Jos veidas plieskė karščiu.

— Manęs laukia darbas, — šiurkščiai metė Aliksė ir šovė pro duris vidun.

Lyg to dar būtų negana, jos tykojo Lorelė.

— Kaip sekėsi? — iškart prikibo bičiulė.

Aliksė pažvelgė į ją.

Lorelė iškėlė rankas.

— Ar taip blogai?

Aliksei keistai suspaudė paširdžius. Vaikystėje ją taip pykindavo, kai susibardavo tėvai. Skausmas grauždavo skrandį — lyg ji būtų buvusi kalta dėl tėvų gyvenimo negandų. Šitas Džordanas tikrai gali būti tas pats Džordanas Terneris, kurį kadaise pažinojo, bet ji nespėjo paklausti. Ir nebepaklaus. Juk ji pabėgo!

— Kas tau? — įrėmusi į ją žvilgsnį paklausė draugė.

Aliksė mostelėjo ranka ir pasuko į darbuotojų poilsio kambarį. Tualetas baisus. Nesinorėjo spėlioti, kiek laiko nevalytas. Į unitazą įpiltas mėlynas skystis nepaslėpė geltonų apnašų. Keista, kad anksčiau nepastebėjo.

Aliksė stovėjo prie kriauklės ir spoksojo į veidrodį. Iš jos tyčiojosi pažįstami balsai. Bjaurūs, pikti balsai šaukte šaukė žodžius, kurių ji stengėsi negirdėti. Balsai šaipėsi jai į akis ir vadino nevykėle. Kad ir kaip stengtųsi, kad ir kaip kabintųsi, ji nieko nepasieks. Jos gyvenimas pasmerktas. Teko toks burtas. Ji niekuomet neuždirbs daugiau nei minimalų atlyginimą, niekuomet nebus mylima, niekuomet neturės tikrų namų su daiktais, be kurių kiti neįsivaizduoja gyvenimo — telefono ar indaplovės.

Rankomis užsidengusi veidą Aliksė užsimerkė ir leidosi užgulama tamsios skurdo naštos. Juto, kaip nepakeliamas svoris lenkia pečius ir verčia užsisklęsti giliai savyje. Nesėkmingai pabandė nusimesti depresiją, atsikratyti bjaurių, mintyse aidinčių balsų.

Galvoje skambėjo šlykštūs žodžiai, kuriais ją apiberdavo motina. Paskui — mokytojos pastabos ir niekinantys komentarai. Aliksė pasijuto tokia pat sugniuždyta kaip ir prieš dvylika metų. Norėjo užmiršti skaudžius žodžius, bet jie aidėjo galvoje su tokia jėga, kad ji vos nesusmuko ant poilsio kambario grindų.

Beldimas į duris išgąsdino. Aliksė staigiai pasuko galvą į garsą.

— Alikse, tu čia?

Lorelė. Po velnių.

— Ko nori?

— Jis grįžo.

— Kas?

— Vaikinas, su kuriuo kalbėjaisi. Nežinau jo vardo.

Aliksė prikando apatinę lūpą.

— Tai aptarnauk.

— Teiraujasi tavęs.

— Kodėl? — susiraukė Aliksė.

— Nežinau, — suirzo Lorelė. — Gal manai, kad moku skaityti mintis?

— Tuoj ateisiu. — Aliksė išsitiesė ir braukydama rankomis per plaukus stengėsi suvokti informaciją, suprasti, kam Džordanui jos prireikė.

Veidas buvo raudonas kaip burokas. Ji pakišo rankas po šalto vandens srove ir prisidėjo prie skruostų, nesukdama galvos, kas atsitiks makiažui.

Nežinia, kiek laiko praėjo, kol ji sukaupė drąsą ir išėjo susitikti su Džordanu.

Jis laukė prie prekystalio. Pamatęs ją nusišypsojo.

— Kvietei mane? — paklausė Aliksė, lyg jis būtų jai sutrukdęs. Nenorėjo, kad manytų nudžiuginęs ją pasirodymu. Tiesą sakant, ji visai nesidžiaugė.

— Sakei, kad atidėjai man „Matricą“.

Jai baisiai palengvėjo.

— O taip, visai pamiršau. Pirmoje lentynoje, — tarė ji ir aplenkusi jį nuėjo prie lentynos su vaizdajuoste.

— Aš labai dėkingas.

— Niekai, — atsakė ji, stebeilydamasi į kompiuterio ekraną. Atspausdino sumą ir paprašė kortelės. Kai Džordanas sumokėjo nuomos mokestį, Aliksė įdėjo vaizdajuostę į plastikinę dėžutę, paskui į maišelį ir ištiesė jam.

— Šią savaitę pas mus ypatingos nuolaidos mikrobangų krosnelėje spraginamiems kukurūzams. Gal reikia?

— Nereikia, ačiū. „Costco“ bazėje nusipirkau didžiulį paką. Spragėsiu turėsiu dešimt metų. — Ji atsirėmė alkūnėmis į prekystalį, jautėsi nejaukiai, šiek tiek varžėsi. Nežinojo, nei ką sakyti, nei ko klausti. Jei užsimintų apie Džordaną Ternerį iš šeštos klasės, nuskambėtų truputį ne į temą. — Gal tau atidėti dar kokį filmą? — Tokiu klausimu nesublizgėsi, bet ir neapsijuoksi.

Jis patraukė pečiais.

— Dabar niekas nešauna galvą. Jei ką, paprašysiu.

— Gerai.

Džordanas linktelėjo ir išėjo. Stiklinės durys užsidarė ir lyg pamojus burtų lazdele išdygo Lorelė.

— Ko jam reikėjo?

— Filmo. Ko dar?

— Kodėl norėjo būtinai tavęs?

Aliksė nebuvo linkusi aiškintis.

— Iš kur man žinoti?

— Tik nereikia purkštauti.

Virš durų suskambėjo varpelis ir Aliksės nuostabai tarpdury pasirodė Džordano galva.

— Alikse, kada baigi darbą?

Aliksė iš netikėtumo ne iškart atsakė.

— Vienuoliktą. Triskart per savaitę užrakinu duris.

— O rytoj?

— Ne. Trečiadieniais dirbu iki devintos.

— Gal nori išgerti su manimi kavos? Po darbo?

— Na... — Jai buvo sunku patikėti, kad jis kviečia į pasimatymą. Na, beveik pasimatymą. — Taip, ko gero, — atsakė, lyg jai tai būtų įprastas dalykas.

— Puiku. Tai iki pasimatymo. — Jis pamojavo ir dingo.

Viduje ėmė pūstis džiaugsmo burbulas. Aleksė iš paskutiniųjų tvardėsi, kad neimtų trypti iš laimės.

13

„Mezgimas — mano džiaugsmas.“

Nancie M. Wiseman, žurnalo „Cast on“ redaktorė ir knygų „Klasikinės megztos liemenės“ bei „Mezgėjos knyga. Kaip užbaigti mezginį?“ autorė

LIDIJA HOFMAN

Savaitės pradžioje paskambino mama ir pasiūlė mums abiem — Margaretei ir man — drauge su ja Mirusiųjų atminimo dieną aplankyti tėčio kapą. Vos prieš kelis mėnesius palydėjome tėvelį į amžinojo poilsio vietą. Mamai šie mėnesiai buvo nelengvi, jai reikėjo apsiprasti su našlės padėtimi.

Iškart sutikau, bet abejojau, ar Margaretė prisidės. Jai pavyko Motinos dieną suorganizuoti taip, kad visos mes nesusitiktume. Per bet kokį šeimos susitikimą sesuo elgiasi aikštingai ir nedraugiškai. Atrodo, mielai užmirštų, jog mudvi — tų pačių tėvų dukterys. Man ne kartą buvo šovusi mintis, kad Margaretė džiaugtųsi, jei būčiau mirusi aš, o ne tėtis. Ne pati smagiausia mintis, bet sesers elgesys ją tik patvirtino. Vis dėlto nepasidaviau. Kažkas mano viduje spyriojosi. Ji — mano sesuo. Po to, kai akis į akį susidūriau su mirtimi, jaučiau: nors mudvi viena kitai nepatinkam, bet esame reikalingos.

Pirmadienį iš pat ryto nuvažiavau pas mamą. Radau ją kiemo terasoje gurkšnojančią arbatą. Prie šilko palaidinės užsisegusi ilgą juodą sijoną ji sėdėjo supamojoje kėdėje ir džiaugėsi saulėkaita. Apgenėtos rožės krovė pumpurus, ore tvyrojo saldus alyvų aromatas. Kumštyje suspausta lininė nosinė išdavė, kad mama verkė.

Priėjau prie jos ir netardama nė žodžio uždėjau ranką ant peties. Ji pakėlė akis, pro ašaras šyptelėjo, uždėjo savo ranką ant manosios ir švelniai spustelėjo pirštus.

— Vis dar ilgiuosi.

— Ir aš, — sušnibždėjau, jaudulys spaudė gerklę.

— Tėtis nusimintų pamatęs tokias verksnes. Nuostabi diena, sulauksiu abiejų dukterų. Ko man liūdėti? — Ji pakėlė puodelį. Pamačiau — turi atsinešusi dar vieną, numanė, kad prisidėsiu. Neklaususi įpylė man arbatos. Prisėdau greta jos.

Paplepėjom. Mama klausinėjo apie „Gerus siūlus“, pradedančiųjų pamokėles ir tris jas lankančias moteris. Mielai jai pasakojau apie Žakliną, Kerol ir Aliksę. Minėjau ir kitas klientes. Jų po truputį daugėjo. Ne mažiau man rūpėjo ir tai, kad mezgėsi draugiški ryšiai. Mano pasaulėlis kasdien vis prasiplėsdavo, buvau laiminga, katinas Ūsius taip pat. Jis įprato leisti laiką krautuvėlėje ir vitrinoje gaudyti saulutės spindulius. Katinas padėdavo užmegzti pokalbį ir nesiliovė žavėjęs klienčių. Jam rodomą dėmesį priimdavo kaip duoklę.

Dėl šventinio savaitgalio mano pradžiamokslės nusprendė penktadienio pamoką praleisti. Žaklina ir Kerol ketino išvykti iš miesto. Aliksė savo planų neatskleidė. Abejojau jos galimybėmis kur nors išvykti.

Džiaugiausi moterų daroma pažanga. Man teko įkalbėti Žakliną nepasiduoti. Prieš trečią pamoką norėjo pasitraukti, bet man pavyko ją įtikinti ateiti. Nujaučiau, kad ji pati norėjo būti įkalbėta, ir džiaugiausi pasiryžusi. Per antrąją pamoką buvo keletas bjaurių akimirkų, kai paleidusi akį Aliksė prapliupo tokia keiksmų lavina, jog Žaklina vos nenualpo. Skubiai pasiūliau Aliksei susigalvoti kitą būdą reikšti emocijas. Nustebau, kai atsiprašė, tuo labai pagerindama mano nuomonę apie ją. Aliksė ne tokia jau stačiokė, kai artimiau pažįsti.

Kerol — mano pirmūnė. Jau įpusėjo antklodėlę ir dairosi naujų modelių. Ji mažiausiai dukart per savaitę užsuka į krautuvėlę, neretai lieka pasišnekučiuoti. Ūsius kelis kartus buvo įsitaisęs jai ant kelių, taip rodydamas, kad pritaria mano draugystei.

Mama mielai klausosi apie mano klientes. Kalbamės beveik kasdien. Jai to reikia. Tiesą sakant, man irgi. Na ir kas, kad man trisdešimt? Mergaitei visuomet reikės mamos.

— Margaretė su dukrelėmis atvažiuos pirmą valandą, — lyg tarp kitko tarė mama, bet aš supratau. Ji mane įspėjo. Mama pastatė porceliano puodelį ant padėklo ir susikryžiavo rankas ant krūtinės. Pavydėjau jai įgimto grakštumo. Šiuo požiūriu Margaretė panaši į mamą.

Nežinau, kaip apibūdinti mamą. Iš šalies galėtum pamanyti, kad ji tokia trapi kaip atrodo, bet kartais jos stiprybė man kelia susižavėjimą. Ji buvo įnirtinga mano advokatė, kai mūšyje su vėžiu teko susidurti su daktarais ir draudimo kompanija. Kita vertus, švelni ir dosni, jautri aplinkinių poreikiams. Vienintelis jos trūkumas — bejėgiškumas ligos akivaizdoje. Neįstengdama žiūrėti į mano — ar kieno kito — kančias ji paprasčiausiai pasišalina. Laimė, su manimi buvo tėtis.

— Ar su Margarete atvažiuos ir Džulija su Heile? — paklausiau. Dukterėčios mane be galo džiugino. Tikimybė, kad kada nors susilauksiu vaikų, buvo beveik nulinė, todėl sesers dukterys man buvo itin brangios. Atrodo, Margaretė tai nujautė ir kažkodėl jas pavydžiai saugojo.

O Džulija ir Heile juto nuoširdų mano rūpestį ir Margaretės nuostabai atvirai rodė man meilę. Neslepiamas dukterėčių džiaugsmas kaskart mums susitikus pykdė Margaretę, ir ji kaip įmanydama vengė tokių progų.

— Močiute! — Išskėstomis rankomis į kiemą įstriksėjo devynmetė Heile. Pamačiusi mane iš džiaugsmo sucypė ir iš močiutės glėbio puolusi artyn iš įkarščio vos nepasmaugė.

Keturiolikmetė Džulija buvo santūresnė, bet akys džiaugėsi mane pamačiusios. Ištiesiau jai laisvąją ranką. Ji priėjo, mes sumušėme delnais, ir aš suspaudžiau jai pirštus. Kaip ūgtelėjo Džulija: jau nebe vaikas, tikra moteris, ir kokia gražuolė! Man širdis apsalo iš pasididžiavimo.

— Teta Lidija, išmokyk mane megzti, — maldavo tebesiglaustydama Heile.

Laiku žvilgtelėjusi pro petį pamačiau seserį ir svainį, įžengiančius pro kiemo duris į terasą, kur sėdėjau su mama ir mergaitėmis. Susiraukęs Margaretės veidas išdavė, kad ji girdėjo prašymą.

— Mielai, bet turėtum atsiklausti mamos.

— Pasikalbėsime vėliau, — šaltai metė Margaretė. Heile apsivijo rankomis man petį, nenorėdama paleisti.

— Labas, Metai, — pasisveikinau.

Svainis man nusišypsojo ir mirktelėjo. Prisimenu laikus, kai Metas ir Margaretė pradėjo draugauti. Sesuo už mane penkeriais metais vyresnė, taigi septyniolikmetis Metas man atrodė subrendęs ir patyręs, šauniausias vyriškis pasaulyje. Jie susituokė jauni. Tėtis prieštaravo, manė, kad Margaretei reikėtų baigti koledžą. Ji mokslus baigė, bet išsilavinimu nepasinaudojo taip, kaip norėjo tėtis. Per tuos metus sesuo ne vieną kartą keitė darbą, bet taip ir neatrado jai patinkančio. Dabar ji dirba po pusę dienos kelionių agentūroje, bet apie savo darbą niekuomet nepasakoja. Iš visos širdies pritariu jos sprendimui kuo daugiau laiko praleisti namie su mergaitėmis, bet jai to nesakau, bijodama reakcijos.

Persimetę keliais žodžiais ir apkalbėję visas naujienas dviem automobiliais nuvažiavome į kapines. Mama sode buvo priskynusi didžiulę alyvų puokštę, Džulija ir Heile jas pamerkė į vazą prie mano tėčio kapo. Kapinėse plevėsavo daugybė Amerikos vėliavėlių, primenančių vyrus ir moteris, paaukojusius gyvybę už mūsų šalį.

Kapinės man žadina smalsumą. Vaikystėje jaučiausi apkerėta paminklinių akmenų. Ypač man patikdavo skaityti epitafijas ant devyniolikto amžiaus antkapių. Kol Margaretė ir tėvai lankydavo senelių kapą, aš būtinai kur nors nuklysdavau. Kai buvau penkerių, ant manęs užvirtusi Mergelės Marijos statula sulaužė koją. Tėvams nepasakiau, kad ant jos ropščiausi norėdama pamatyti veidą.

Senelių aš nepažinojau. Vieni gyveno Rytų pakrantėje ir atvažiuodavo labai retai, o mamos tėvai, atsikraustę į Sietlą per Didžiąją depresiją, mirė prieš pat man gimstant. Kasmet per Atminimo dieną aplankydavome jų kapą ir pamerkdavome gėlių. Seniai mirę giminaičiai mane mažai jaudino. Retkarčiais sudiegdavo širdį iš gailesčio, kad jų nepažinojau, bet tik tiek.

O dabar, stovint prie šviežiai supilto savo tėvo kapo, mane užliejo liūdesys. Marmurinė lentelė tokia neiškalbinga. Vardas ir pavardė: Džeimsas Hovardas Hofmanas, gimimo ir mirties data: 1940 m. gegužės 20 d. — 2003 m. gruodžio 29 d. Gimimas ir mirtis, o viskas, kas tarp jų — brūkšnys. Brūkšnys nutyli apie dukart atliktą pareigą Vietname, apie tvirtą meilę žmonai ir dukterims. Brūkšnys neišduoda daugybės valandų, kurias jis praleido prie mano lovos guosdamas, visaip stengdamasis padėti. Nėra žodžių, tinkamų apibūdinti mano tėvo meilės gelmių.

Tada vėl pajutau pažįstamą, akinantį skausmą. Migreniniai galvos skausmai neleido man užmiršti auglio. Šiuolaikiniai vaistai man padeda užbėgti priepuoliams už akių. Sugebu atpažinti pirmuosius simptomus, bet šįkart esu užklupta netikėtai.

Puoliau apgraibomis ieškoti rankinėje tablečių. Pamačiusi, kad kluptelėjau, mama viską suprato ir tuoj pat priėjo.

— Lidija, kas tau?

Aš giliai, ramiai kvėpavau.

— Man reikia namo, — sušnibždėjau užsimerkusi, kad neakintų saulė.

— Margarete, Metai, — tuoj pat pašaukė mama ir apkabino mane per juosmenį. Po kelių minučių jau buvau įsodinta į automobilį. Mama pasistengė — užuot nugabenęs namo į butuką virš siūlų krautuvėlės, Metas parvežė mane pas mamą.

Netrukus jau gulėjau lovoje, tame pačiame kambaryje, kuriame praleidau beveik visą vaikystę. Spalvos buvo išblukusios. Mama uždėjo man ant kaktos vėsų rankšluostį ir pirštų galais ištipeno iš kambario, leisdama pamiegoti.

Žinojau — kai vaistai ims veikti, kelias valandas numigsiu. Kai atsibusiu, viskas bus gerai, tačiau pasiekti būseną, kai skausmas ima trauktis, tikrai nelengva.

Kai mama išėjo ir siaubingas tvinkčiojimas galvoje pasiekė apogėjų, išgirdau, kaip sugirgždėjo praveriamos durys. Nors gulėjau užsimerkusi, supratau, kad į kambarį įėjo sesuo.

— Neištvėrei, ar ne? — Jos žodžiai buvo persunkti kartėlio. — Tau būtina atsidurti dėmesio centre.

Nejaugi sesuo iš tikrųjų galvoja, kad tyčia įsikalbu migreną dėl kelių minučių dėmesio? Jei Margaretė patirtų bent vieną tokį priepuolį, suprastų, kad taip tikrai nėra. Neturėjau jėgų ginčytis, tylėjau.

— Vieną gražią dieną liksime tik mudvi.

Puikiai tą žinojau ir troškau gerų santykių su seserimi. Jei ne alinantis skausmas, būčiau pamėginusi paaiškinti, kad noriu visai kitokių santykių.

— Jeigu manai, kad šoksiu pagal tavo dūdelę kaip mama ir tėtis, labai klysti.

Vos nešyptelėjau. Negalėjau įsivaizduoti Margaretės, atliekančios tokį vaidmenį.

— Atsisakau tave paikinti ir lepinti. Tau laikas suaugti, Lidija. Jau seniausiai laikas prisiimti atsakomybę už savo gyvenimą. O jei ko nors tikiesi iš manęs, tai žinok — užuojautos tau teks ieškoti kitur. — Po tokio pareiškimo Margaretė išdidžiai išėjo iš kambario.

Durų trinktelėjimas atsiliepė aidu mano galvoje. Lioviausi alsuoti, širdis apmirė. Veidą dengė drėgnas rankšluostis, todėl ne iškart supratau, kad iš akių pasruvo ašaros.

Dar niekada taip aiškiai nesuvokiau, kad su Margarete susidraugauti neįmanoma.

14

ŽAKLINA DONOVAN

Žaklina žvilgtelėjo į savo atvaizdą vestibiulio veidrodyje ir atsiduso melsdama kantrybės. Polas ir Temė Li pasikvietė juodu su Rišu į savo namus pasmaguriauti ant grotelių keptais kepsniais. Ji negalėjo atsisakyti, Polas nebūtų patikėjęs jokiu pasiteisinimu. Žaklinai teko sukąsti dantis ir sutikti.

— Jau pasirengusi? — trečią kartą paklausė Risas.

Bambėdama po nosimi Žaklina pasuko prie vyro. Jis virtuvėje žvangino automobilio rakteliais ir žingsniavo pirmyn atgal prie durų į garažą.

— Ar nepavyktų išsisukti? — paklausė ji, puikiai suprasdama, kad nepavyks.

Risas metė į Žakliną reikšmingą žvilgsnį. Kartais jo veido išraiška pasakydavo daugiau nei žodžiai. Bėgant metams ji išmoko jį suprasti. Kreivoka, nelinksma šypsena reiškė jo nepasitenkinimą Žaklinos žodžiais ar darbais.

— Kas šįkart nepatinka? — pyktelėjo ji. — Tik nesakyk, kad pats lauki nesulauki tos iškylos.

Vienas Dievas žino, ką Temė Li paruoš vakarienei. Gal skrudintą sterblinę žiurkę? O gal ant grotelių keptą voverę?

— Kaip tu nesupranti? — suniurzgėjo vyras. — Polas nori, kad artimiau susipažintume su Teme Li ir ją pamiltume.

Žaklina nepatenkinta papurtė galvą.

— To nebus, kad ir kiek svečiuosimės.

— Bent jau leisk Temei Li pamėginti.

Rišo požiūris jau erzino Žakliną. Jos vyras puikiai žino, kaip svarbu išsirinkti tinkamą porą. Pats ją vedė ne dėl gražios šypsenos. Jų tėvai buvo geri draugai, ji, kaip ir jis, mokėsi geriausiose mokyklose. Taip, ji mylėjo Risą, tačiau santuokai reikia daug daugiau nei meilės, kuri, jos nuomone, smarkiai pervertinama.

Žaklina baiminosi, kad Polas sparčiai panašėja į tėvą ir jo smegenys nuslinko žemiau juostos. Bet Polas vedė tą merginą. Jeigu jo jausmai Temei Li nuoširdūs, turėjo elgtis kaip tėvas — patogiai įkurdinti ir lankyti kartą per savaitę. Žaklina nežinojo, kiek tiksliai jos vyras investavo į antradieninę meilužę, bet nujautė, kad nemažai. Po pirmųjų metų nebetikrino jo sąskaitos išrašų, nenorėjo žinoti tiesos. Viskas buvo aišku iš jo dingimo kiekvieną antradienio vakarą.

Jie tylomis nuvažiavo iki Polo ir Temės Li namų — solidaus dviaukščio pastato prie Kirklendo su puikiu vaizdu į Vašingtono ežerą. Iš kiemo jau kilo dūmai. Žaklina pagalvojo, kad jau kepama mėsa. Puiku! Kuo trumpesnis bus šeimos susiėjimas, tuo geriau.

Risas paspaudė durų skambutį. Juodu stovėjo ant laiptų ir laukė. Duris atidarė basakojė Temė Li su blukintos džinsinės medžiagos šortais ir nėščiosios palaidine — lyg nužengusi iš septintojo dešimtmečio televizijos serialo „Žalieji akrai“.

— Labai džiaugiuosi, kad atvažiavote, — tęsdama garsus sučiauškėjo Temė Li, čiupo Žaklinai už rankos ir įsitempė pro duris.

— Mama, tėti! — Polas stovėjo žmonai už nugaros. Paspaudė ranką tėvui ir trumpai apkabino Žakliną.

Žaklina neketino pradėti popietės pastabomis, bet jai atrodė, kad Temei Li nedera vaikščioti basai. Nežinia, ant ko užmins ar kur paslys.

— Turbūt neturėčiau sakyti, bet gal tau reikėtų apsiauti? — paklausė nuoširdžiai susirūpinusi, bet kietai sučiauptos Polo lūpos išdavė, kad jį suerzino.

— Jūs teisi, — sutiko Temė Li, lydėdama būrelį per namus į šviežiai nušienautą kiemelį. — Polas man nuolat kartoja tą patį, bet negaliu prisiversti namie avėti batų. Nusispiriu šalin, kai tik įžengiu pro duris. Aną savaitę basa vaikštinėjau po kiemą ir užmyniau ant šliužo.

Žaklina net susigūžė.

— Rėkiau taip, lyg ant manęs būtų nužengusi Šventoji Dvasia.

Polas sukikeno.

— Dar niekuomet gyvenime nebuvau taip greitai bėgęs. Pamaniau, kad ją mažų mažiausiai užpuolė bičių spiečius.

Stalas kiemelyje jau buvo padengtas. Temė Li laikė du ąsočius su šalta arbata.

— Saldintos ar ne? — paklausė.

Žaklinos nuomone, šaltą arbatą reikia tiekti tik nesaldintą. Jei kam norisi saldžiau, gali pasisaldinti įpiltą.

— Nesaldintos, — atsakė ji ir atsisėdo prie stalo.

— Man irgi, — tarė Risas.

Temė Li įpylė arbatos ir ištiesė stiklinę Žaklinai. Ši, pamačiusi plūduriuojantį žalią lapelį, susiraukė.

— Kažkas įkrito, — tarė ji ir jau ketino išžvejoti lapelį šaukšteliu.

— Čia mėtos lapas, — paaiškino Temė Li. — Mama man draudžia pilstyti šaltą arbatą be šviežios mėtos ir citrinos griežinėlio.

Kvailai pasijutusi Žaklina atsilošė kėdėje ir nusprendė daugiau nepratarti nė žodžio. Tai žinoma mėta — kaip ji neatpažino? Bet juk iš Temės Li galima tikėtis visko.

— Mums labai malonu. Džiaugiamės, kad pakvietėte, — prašneko Risas.

Žaklina nutvilkė jį žvilgsniu. Anaiptol ne malonu, ir jis puikiai žino.

— Temė Li pasiūlė jus pakviesti, — pasakė prie kepimo grotelių stovintis Polas. Užuodus pasakišką kepsnio kvapą Žaklinai palengvėjo. Mėsa čirškėjo, Polas ją laistė česnakiniu padažu.

— Tiesa, — prisipažino Temė Li, grįžusi į kiemelį su užrašų knygele ir rašikliu. Ji prisitraukė kėdę ir atsisėdusi prie stalo su Rišu ir Žaklina atsivertė tuščią knygelės puslapį. — Norėjau paklausinėti apie šeimos tradicijas, — karštai tarė ji. — Mudu su Polu norime kurti šeimos tradicijas. Norėčiau tęsti ir kuo daugiau jūsiškių.

— Tradicijas? — pakartojo Žaklina, lyg pirmą kartą išgirdusi žodį.

— Na taip. Pavyzdžiui, yra Arklių lenktynių diena.

Žaklina ir Risas klausiamai susižvalgė.

— Kentukio arklių lenktynės, — paaiškino Temė Li, žvilgčiodama tai į vieną, tai kitą, tarsi būtų laukusi, kad juodu tuoj nusišypsos ir linksėdami sušuks „A, taip!“

— Mano tėtis ir visi dėdės ta proga išsitraukdavo baltus kostiumus, Panamos skrybėles, mama ir tetos ištisomis dienomis ruošdavo valgį.

— Čia, Sietle, mes arklių lenktynėmis nesidomime taip, kaip tavo giminė, brangioji, — tarė Polas, prisėsdamas prie apvalaus lauko stalo. Abu su tėvu nusišypsojo. — Papasakok apie Kalėdas, mama.

— Apie Kalėdas? — pakartojo Žaklina. — O ką pasakoti?

— Kaip ant židinio atbrailos per Kūčias kabindavai mano kojines.

— Jau seniai to nebedarau.

— O futbolas?! — susijaudinusi šūktelėjo Temė Li. — Juk čia visiems patinka futbolas. — Iš jaudulio ji ėmė dar labiau tęsti garsus.

— O taip, — įsiterpė Polas. — Mudu su tėčiu „sergame“ už „Haskių“ komandą.

— Puiku! Surengsime išlydėtuvių šventę. Mano mama sako, kad išlydėtuvės primena pamaldas bažnyčioje. Moterys pasipuošia šventiniais drabužiais ir skubomis paruošia kokį užkandį. Paskui valandų valandas meldžiame stebuklo.

Polas ir Risas nusijuokė, bet Žaklina nesuprato iš ko.

— O kam melstis?

Temė Li šyptelėjo.

— Kad mūsų komanda laimėtų.

Žaklina šiaip taip išspaudė kuklų šypsnį.

Paaiškėjo, kad viešnagė ne tokia kankinanti, kaip Žaklina manė būsiant. Ji baiminosi, kad marčios stalas bus papuoštas iškamša, bet Temė Li buvo pamerkusi gana žavingą puokštę.

Kad ir kokios niūrios buvo Žaklinos prognozės, popietė praėjo gana maloniai. Taip pasakytų Risas. Vakarienei buvo patiekta lengvos avokadų grūstienės su kukurūzų traškučiais, ant grotelių keptos krūtininės su nepaprastai gardžiomis bulvių salotomis. Jalapeno kukurūzų duona buvo aštroka, Žaklina tik paragavo. Risas alpo nuo skanumo. Klausydamasi jo pagyrų Temė Li spindėjo iš džiaugsmo. Kadangi mažiau dirbo, marti turėjo laiko kulinarijai ir galėjo lepinti vyrą. Būdama jaunamartė Žaklina darė tą patį, o dabar virtuvė jos visiškai nedomino.

Grįždami namo Risas ir Žaklina tylėjo. Per vakarienę buvo kalbama daugiausia apie šeimos tradicijas. Paaiškėjo, kad Temės Li šeima jų nemažai turėjo, ir moteris su mielu noru apie jas išsamiai pasakojo, dažnai minėdama tetules Telmą ir Fridą, „mamytę“ ir „tėvelį“. Žaklina net pagalvojo, kad Temė Li ilgisi namų.

Jeigu taip, galėtų susikrauti lagaminus ir nuvažiuoti mamos aplankyti. Kai žmonos nebus namie, gal Polas pagaliau susiprotės.

— O mes su Polu juk nedaug turėjome tradicijų, ar ne? — svarstė Risas, kai jie išvažiavo į greitkelį.

— Kurgi ne? Turėjome, — paprieštaravo ji, nors per vakarienę niekaip negalėjo prisiminti. — Kasmet per Kalėdas kepdavome meduolinius namukus. Prisimeni?

— Taip, bet labai seniai, kai jis buvo dar mažas.

— O užmiesčio klube kasmet ieškodavome Velykinių kiaušinių.

— Taip. O per Motinos dieną mudu su Polu atnešdavome tau į lovą pusryčius.

— Tiesa. — Žaklinai palengvėjo. Regis, ji nebuvo beviltiška motina. — Jei apsieidavome be baisių indiškos medvilnės kostiumų ir plačiabrylių skrybėlių per arklių lenktynes, nereiškia, kad neturėjome prasmingų tradicijų.

Risas nusuko akis nuo kelio ir pažvelgė į ją.

— Ar prisimeni, kaip Polas užsidegė būtinai tau iškepti skrebučių su kiaušiniene?

— O taip. Marta dar ilgus mėnesius gramdė viryklę.

— Suvalgei iki paskutinio trupinėlio. Puikiai vaidinai, — pagyrė Risas. — Turbūt niekuomet nemylėjau tavęs smarkiau nei tą dieną.

Žaklinos šypsena išblėso, ji įsmeigė žvilgsnį pro langą. Jie tikrai vienas kitą mylėjo ir savaip tebemyli. Kalbos apie tradicijas ir šeimą atgaivino džiugius prabėgusių metų prisiminimus. Ji pasijuto nejaukiai.

— Džiaugiuosi, kad Polas ir Temė Li galvoja apie šeimynines tradicijas, — tarė Risas, kai jie privažiavo namus. — O tu?

— Ir aš, — tyliai atsakė Žaklina. Ji iš visos širdies to linkėjo savo anūkėlei. Įsivaizdavo mergytę, tamsiaplaukę kaip Polas, tiesiančią į ją rankutes. Nors nebūtų savo sūnui į žmonas parinkusi Temės Li, Polas atrodo laimingas. Netrukus ji taps senele. Taip, jų santuokoje galima įžvelgti šio to gero.

Žaklina kažkodėl pralinksmėjo. Gal Risas teisus? Gal ji iš tos merginos per daug reikalauja?

15

KEROL ŽIRARD

Kerol visą savaitę buvo gerai nusiteikusi. Vakar jie su Dagu visai neplanuotai vakarieniavo tajų restorane, internetinės draugės ją drąsino, o ir megzti sekėsi kasdien vis geriau. Kerol nekantriai laukė rytojaus pamokos — jau ketvirtos. Per pastarąsias tris savaites ji pamėgo megzti ir įsitraukė į šį darbą su tokiu pat įkarščiu ir nuoširdumu kaip į visa kita gyvenime. Pirmoji antklodėlė išėjo kreivoka — kelios eilės išėjo nelygios. Ją paaukojo Linuso projektui ir nusipirko siūlų antrai. Geriau pažinusi siūlo įtempimo paslaptis ji džiaugėsi rezultatu.

Kerol atsinešė paštą ir padėjo ant stalo. Viršuje buvo jai adresuotas vokas. Kerol atpažino koledžo laikų draugės, vėliau išsikrausčiusios į Kaliforniją, pavardę. Apsidžiaugusi Kristinos laišku ji atplėšė voką. Iškart suprato gavusi ne laišką, o pranešimą apie kūdikio gimimą. Nuotaika akimirksniu subjuro. Sulaikiusi alsavimą ji prisėdo ant virtuvinės kėdės ir ėmė skaityti apie Kristinos vaikutį, gimusį vos prieš dvi savaites, gegužės 27-ąją. „Berniukas“, — skelbė kortelė.

Kristina buvo iš tų moterų, kurios viską susiplanuoja. Įskaitant vedybas su tobulu vyriškiu, pastojimą tiksliai pagal grafiką ir sveiko kūdikio pagimdymą.

Kerol sunkiai atsiduso. Nedaugelis suprastų tą akimirką ją užgulusią naštą. Tik internetinės draugės įstengtų nuoširdžiai paguosti.

Spoksodama į sieną Kerol grūmėsi su užplūdusiu nevisavertiškumu ir pykčiu. Ji iš visos širdies džiaugėsi dėl Bilo ir Kristinos, kita vertus, norėjo rautis plaukus ir grūmoti dangui — reikalauti atsakymo, kodėl ji negali pastoti. Kodėl jos kūnas nefunkcionuoja taip, kaip kitų moterų? Šimtus kartų ji to klausė ir savęs, ir specialistų, bet atsakymo nebuvo.

Galop ji susilauks vaikelio. Privalo tuo tikėti. Tik viskas trunka daug ilgiau, negu ji manė. Sunkiausia ištverti laukimą. Teko laukti vizito pas specialistus, paskui — tyrimų rezultatų, procedūrų, o vėliau ir papildomų procedūrų. Be to, procedūros ne iš maloniųjų. Apie privatumą ir drovumą neverta nė kalbėti. Neverta kalbėti apie nieką, kai jauti nenumaldomą troškimą susilaukti kūdikio.

Kerol mėnesinės tapo ne reguliariu nepatogumu, o pasaulio ašimi. Kai jos prasidėdavo, jai plyšdavo širdis, tekdavo nuryti nusivylimo kartėlį.

Kiekvienas mėnuo — kiekvienos prasidėjusios mėnesinės — atrodė kaip senolio laikrodžio išmušta valanda. Geriausiu atveju per metus yra dvylika progų pastoti. Jei panorėtų antro, o gal ir trečio vaiko, nežinia, kiek metų tam prireiktų.

Kerol žinojo, kad dauguma bičiulių ją laiko užsispyrusią paniurėle. Ji tokia ir yra, be to, labai, netgi labai įsibaiminusi.

Meilės aktas su Dagu tapo šeimynine pareiga. Seksas pagal grafiką. O paskui — neramus laukimas, lakstymas į tualetą pasitikrinti. Ar prasidėjo mėnesinės? O kai prasidėdavo...

Šįkart dirbtinis apvaisinimas turi pavykti. Privalo.

O kad kas nors jai konkrečiai atsakytų. Kad daktaras Fordas pasakytų, ar juodu su Dagu kada nors susilauks kūdikio. Jei atsakymas būtų neigiamas, jie su tuo susitaikytų, apsiprastų ir kurtų kitokius planus.

Tačiau daktaras leido puoselėti viltį, ir juos jau du kartus buvo užgriuvęs sielvartas, kai ji po dirbtinio apvaisinimo persileido. Ir dukart atsigavo, norėjo vėl mėginti, vėl viską daryti ir aukoti dėl savo kūdikio.

Kerol pasitrynė akis ir pakilo užsikaisti vandens puodeliui arbatos — aišku, be kofeino. Ėmė vengti daugybės maisto produktų baimindamasi, kad jie gali sutrukdyti pastoti. Dabar jos pirkinių sąrašas priminė sveiko maisto parduotuvės užsakymą. Vieni specialistai teigė, kad visų svarbiausia — mityba, kiti tam nepritarė. Kerol nenorėjo rizikuoti. Darys viską, kad pastotų.

Daugeliui atrodė, kad jos gyvenimas sustojo. Ji atsisakė puikios karjeros, lankėsi pas geriausius gydytojus, taisyklingai maitinosi, klausėsi drąsinančių įrašų ir kartojo mantras. Teko patikėti, kad protas gali pažaboti kūną ir kad jos ryžtas padės išsipildyti didžiausiai svajonei.

Kerol pripylė arbatinuką vandens, pastatė ant kaitlentės ir atsisėdo laukti, kol užvirs. Akis užkliuvo už ranka brūkštelėto Kristinos sakinio. Iš pradžių nebuvo jo pastebėjusi. Dailia rašysena Kristina buvo išvedžiojusi: „Seniai apie tave negirdėjau!“

Tam buvo priežasčių. Kerol apleido ne vien draugystę su Kristina. Ji atitolo nuo artimų draugių, nes pastangoms pastoti reikėjo daug energijos. Dauguma jos pažįstamų moterų jau buvo tapusios motinomis. Vaikų turinčios jos draugės daugiau bendravo su kitomis mamytėmis.

Kerol ir Dagas po truputį nutolo nuo bičiulių, kurių gyvenimas sukosi apie vaikučius, žaidimų aikšteles ir gimtadienių šventes. Lyg to dar būtų negana, neretai per ilgus pokalbius jie nepratardavo nė žodžio — kai pokalbiai pakrypdavo apie mokyklas, darželius, pykčio protrūkius ir dantukų dygimą.

Buvo ir netikrų draugų, menkinusių jų sunkumus ir nesupratusių jos noro susilaukti vaiko. Viena beširdė bendradarbė netgi pasiūlė jai auginti kurį nors iš jos ketveriukės. Kiti guodė, kad ji netrukus pastosianti, kad šiuolaikinė medicina daro stebuklus, kad per metus būtinai imsianti storėti. Tačiau Kerol nepastojo, ir po truputį širdyje ėmė šaknytis baimė. Juodu su Dagu gali niekuomet nesusilaukti vaikų. Sunkiai pakeliama mintis, bet ji mieliau išgirstų tiesą, negu gyventų kankinama nežinios.

Arbatinukas ėmė švilpti. Kerol neskubėdama pakilo ir įsipylė į puodelį vandens. Negalima įsileisti slogių minčių. Bus tik dar blogiau. Privalo tikėti. Nesileis prislegiama pranešimo apie kūdikio gimimą. Dievas jai parodė ženklą. Ji privalo tikėti, nepasiduoti negatyvioms mintims. Ji tiki...

Atsidarė durys ir Kerol staigiai grįžtelėjo nustebusi, kad taip vėlu.

— Dagai! Ar jau taip vėlu? — Ji norėjo paklausti žvaliai, bet nepavyko.

— Kas tau? — sunerimo vyras.

— Nieko.

Jis nepatikėjo.

— Kaip sekėsi? — pasiteiravo Kerol ir įsmeigė akis į arbatos puodelį.

— Gerai.

Dagas tuoj pat nusitaikė į paštą. Priėjęs prie stalo pamatė Kristinos ir Bilo atviruką. Kol skaitė, Kerol įdėmiai stebėjo jo veidą ir vos nepravirko. Kaip ilgesingai žvelgia jo akys...

Netrukus Dagas padėjo atviruką į šalį, lyg šis jo nebūtų sudominęs. Bet Kerol suprato.

— Jiems gimė sūnus, — tarė ji, tvardydama emocijas.

— Perskaičiau.

Kerol norėjo sušukti, kad tai jiems turėjo gimti. Tai jie turėtų siuntinėti pranešimus apie kūdikio gimimą. Juk jie — geri žmonės. Jų santuoka tvirta, jie būtų nuostabūs tėvai...

Dėl nevaisingumo šeimoje tvyrojo nuolatinė įtampa. Ir Dago daliai teko žeminančių procedūrų. Sėklos rinkimas daktaro Fordo laukiamojo tualete, apžiūra po kopuliacijos — visa tai baisiai nemalonu.

Buvo tokių, kurie ją guodė, kad kada nors iš to tik juoksis. Kerol tai atrodė neįmanoma.

— Jau beveik įpusėjau antrąją antklodėlę. Rytoj po pietų man vėl pamoka.

Vyras linktelėjo ir su laikraščiu pasuko prie mėgstamiausios kėdės svetainėje.

Kerol norėjo šaukte šaukti, kad jis su ja pasikalbėtų, bet prikando liežuvį ir ėmė ruošti vakarienę. Pati nesijautė išalkusi.

16

ALIKSĖ TAUNSEND

Aliksė sėdėjo prie lango „Starbucks“ užkandinėje ir stengėsi perkelti mezginio akis nuo vieno virbalo ant kito. Regis, nė vienai kitai mokinei dėl šito sunkumų nekilo. Kerol jau mezgė antrą antklodėlę. Žaklinai sekėsi truputį prasčiau, bet daug geriau negu Aliksei. Kad ir kaip ji stengėsi, eilę pradėdavo su šimtu septyniasdešimt viena akimi ant virbalo, o baigdavo su šimtu aštuoniasdešimt ar daugiau. Kartais mažiau, nelygu, kur suklysdavo.

Lidija nepailsdama ją drąsino ir guodė, kad čia nieko keista, ir be galo kantriai rodė, kaip tinkamai išmegzti akį. Po šimts! Ir vėl rodė, o Aliksė ir vėl pakartojo kvailą klaidą. Na ir kas, ji nepasiduos, kol neišmoks megzti, net jei gautų galą. Į šį projektą ji jau investavo trisdešimt žaliųjų!

Baigusi eilę Aliksė gurkštelėjo šaltos kavos gėrimo — reta prabanga — ir suskaičiavo akis. Po perkūnais! Šimtas aštuoniasdešimt trys! Ji ir vėl pridėjo papildomų akių.

— Po velnių, po velnių“, — murmėjo ji — dabar tokia buvo žodinė jos tikrųjų minčių išraiška. Atrodo, Žaklina jai daro įtaką. Ji beveik užmiršo žodį „š...“

Metusi mezginį ant kelių Aliksė užsimerkė ir bandė suvaldyti pyktį. Pamokos turėtų jai padėti tramdyti pyktį? Tai bent anekdotas!

Dar labiau ją pykdė tai, kad Lorelė atsitempė namo Džoną ir paprašė kelioms valandoms pasišalinti. Aliksė nežinojo, ką juodu ten išdarinėja, bet numanė, kad tikrai nieko gero. Pastaruoju metu abu labai įsiaudrinę. Džonas nuolat užsuka į videoteką. Aliksės pykčiui, vos pamačiusi tą ištvirkėlį Lorelė ištirpsta. O Aliksė įsitikinusi, kad Džonas — bjaurus tipas.

Pyktis atlėgo ir Aliksė ėmė atsargiai ardyti eilę. Tam prireikė daugiau pastangų, nei ją išmegzti. Iki galo likus dviem akims, abi nuslydo nuo virbalo ir viena pabėgo. Dar nespėjus susivokti jai išsprūdo riebus keiksmas.

Gerai, kad negirdi Žaklina. Ji piktinasi kaskart, kai mezgimas užknisa Aliksę. Deja, užknisa dažnokai. Vis dėlto Aliksė daro pažangą.

Ligi šiol konflikto pavyko išvengti, bet buvo galima nujausti, kad jis bręsta. Žaklina šiaip taip taikstėsi su Alikse, ir ši atsakė tuo pačiu.

Aliksės nuomone, Žaklinos požiūris į pasaulį iškreiptas. Jai rūpi tik blizgučiai ir prestižas. Per pamokas ji be perstojo tarška ir giriasi, lyg kam nors rūpėtų, ką ji buvo mačiusi per visokiausius renginius ir klubo susirinkimus. Beje, Aliksė nebuvo girdėjusi apie jos apkalbamus žmones. Žaklina kiekvieną pamoką pažerdavo vis naujų pavardžių ir įspūdžių iš prašmatnių vakarėlių. Ir tegu sau!

Kramsnodama apatinę lūpą Aliksė šiaip taip sugavo paleistą akį. Jau buvo beverianti virbalą, kai ši vėl pabėgo ir išsileido per dvi eiles.

Aliksė dar riebiau nusikeikė ir pajuto pagundą atsikratyti mezginio. Jeigu turėtų bent kiek sveikos nuovokos, mestų jį į šiukšlinę kartu su virbalais ir trenktų durimis.

Staiga pajuto esanti ne viena ir pakėlusi akis pamatė prie staliuko stovintį Džordaną Ternerį. Burna išdžiūvo, mintys susijaukė. Jo tikrai nesitikėjo pamatyti.

— Regis, tau nesiseka. — Jis prisitraukė kėdę ir atsisėdo.

Aliksė atsakė nebyliu žvilgsniu. Nebuvo jo mačiusi kelias savaites. Pasiūlęs kada nors drauge išgerti kavos dingo. Aliksę amžinai pameta. Toks jos likimas — kai tik susidomi kokiu vaikinu, jis arba sėda į kalėjimą, arba sprunka iš miesto.

— Ką čia darai? — Ji stengėsi parodyti, kad nesidžiaugia jį matydama.

— Ieškau tavęs. — Džordanas atsirėmė rankomis į kėdę ir palinko prie jos.

— Kurgi ne. — Tokiomis pasakomis Džonas mulkina Lorelę. Aliksė neužkibs.

— Tikrai. Gali paklausti Denio. Buvau videotekoje ir klausiau, kur tu galėtum būti.

Denis ateidavo dienomis padirbėti videotekoje ir buvo patikimas. Jeigu paklaustų, jis nemeluotų.

Nekreipdama dėmesio į Džordaną Aliksė sugavo paleistąją akį, užbaigė eilę ir tik tada pakėlė akis.

— O kam manęs ieškojai?

— Norėjau pakviesti puodelio kavos. Ar visada taip laužaisi?

Ji įsmeigė į jį akis ir nemirksėdama atsakė:

— Ne visada.

— Tai ta „o man nusispjaut“ povyza — mano garbei?

Aliksė nenorom nusišypsojo.

— Gal ir taip.

Atrodo, jos priešiškumas Džordano visai negąsdino.

— Ar tam yra priežastis?

Aliksė vėl ėmėsi mezginio. Būtų vaikiška ir apgailėtina išsiduoti patikėjus, kad jis tikrai užsuks jos nusivesti į kavinę. Tuomet... nieko. Užuot jam tai išdrožusi, ji įniko megzti, nunėrusi akis į siūlus.

— Senokai tavęs nemačiau, — tarė lyg tarp kitko.

— Nori pasakyti, kad pasiilgai? Žinai, per tą laiką dažnai tave prisimindavau.

Ji gūžtelėjo pečiais, pakėlė akis ir puse lūpų šyptelėjo.

— Gal ir pasiilgau.

Džordanas apsidžiaugė. Aliksė tai suprato iš to, kaip jis pasimuistė ir palinko dar arčiau jos. Akimirką į ją žiūrėjo ir paklausė:

— Ką mezgi?

— Vaikišką antklodėlę Linuso projektui.

Džordanas linktelėjo.

— Kažką girdėjau. Prieš kelis mėnesius skaičiau skelbimą bažnyčios laikraštyje.

Po šimts, tai ir jis lanko bažnyčią? Ji moka rinktis.

— Tik negalvok, kad ėmiausi gero darbo iš tyros širdies, — šiurkščiai tarė ji. — Tiek jėgų antklodėlei atiduodu ne iš pilietinės pareigos.

— Tai kodėl mezgi Linuso projektui?

Galėtų atvirai prisipažinti. Norėdama pamatyti jo reakciją Aliksė pažvelgė aukštyn.

— Atidirbu visuomeninių darbų valandas, kurias man skyrė teismas.

Jei neišsigąs šito, tai nepabijos ir kitko. Ji nori žaisti sąžiningai. Jei švariai nusiskutusio vaikino dėmesys jai neišblės — puiku. Jei išblės — kuo greičiau, tuo geriau.

— Teismo skirtas visuomeninis darbas? Už ką?

— Nusižengiau įstatymui ir įstatymas laimėjo, — atsakė ji, užbaigdama eilę ir kreipdama mažiau dėmesio į mezginį nei derėtų. — Procesas buvo sufabrikuotas, teisėjas viską suprato. Priteisė ne kalėjimą, o visuomeninių darbų. Ar gerasis berniukas išsigando?

— Ne.

Aliksė nežinojo, ar tikėti, bet nutylėjo.

— Mano mama mėgsta megzti.

Aliksė pačiu laiku susigriebė ir nutylėjo, kad jos motina kalėjime. Šiandienai atvirumo užteks, nereikia jo priblokšti tiesa. Džordano dėmesys jai patiko, taip pat ir faktas, kad jis ją susirado. Pažvelgusi jam į veidą panoro paklausti, kokią mokyklą lankė. Spėliojo, ar jis — tas pats kadaise jos pažinotas Džordanas Terneris. Beveik neprisiminė, kaip berniukas atrodė. Tik tai, kad anas nešiojo akinius, o šitas Džordanas — ne. Jau būtų klaususi, bet jis paklausė pirmas.

— Tu alkana? — Jis žvilgtelėjo per petį į vitriną. — Čia kepa skanius paplotėlius, jei dar liko. Nori?

— Suvalgyčiau, — ne pačiu maloniausiu balsu sutiko ji.

Džordanas pakilo ir nuėjo prie prekystalio. Aliksė žiūrėjo jam įkandin ir bandė sutramdyti besidaužančią širdį. Vėl ėmėsi mezginio, baigė eilę ir pergalingai suskaičiavo lygiai šimtą septyniasdešimt vieną akį. Džordanas grįžo prie staliuko. Vienoje rankoje — puodelis kavos, uždengtas judančia lėkštute su paplotėliu, kitoje — lėkštutė su paplotėliu.

— Mums pasisekė, — tarė viską išdėliojęs ant nedidelio apskrito staliuko. — Buvo likę du.

Ji linktelėjo.

— Ačiū.

Džordanas gurkštelėjo kavos.

— Denis nežinojo, kur galėtum būti. Eidamas pamačiau tave pro langą.

Aliksė perlaužė paplotėlį perpus — džiaugėsi, kad tik šis staliukas buvo laisvas, kai ji atėjo čia prieš valandą. Šiaip nebūtų išsirinkusi staliuko su vaizdu į gatvę. Ją liūdino pokyčiai kaimynystėje. Nujautė, kad anksčiau ar vėliau jiedvi su Lorele praras butą. Jei taip nutiktų, vėl tektų nakvoti pigiuose, žiurkių knibždančiuose viešbutukuose. Jei norėtų nuomotis kitą butą, tektų susirasti antrą darbą ir tikėtis arbatpinigių tokioje skylėje, kur tokie padorūs vaikinai kaip Džordanas beveik neužsuka.

— Kur buvai dingęs? — paklausė ji, nes pats nepasakojo, tik užsiminė, kad buvo išvažiavęs.

Jis gurkštelėjo kavos ir padėjo puodelį.

— Vadovavau jaunimo centrui Vormbiče.

Aliksė nežinojo, kas tai yra.

— Visą laiką?

— Ne visai. Reikėjo padėti bažnyčiai viską suorganizuoti, todėl kelias savaites dirbau Stenvudo biure.

— A... — Jis antrą kartą paminėjo bažnyčią ir Aliksės įtarimas sustiprėjo.

— Džiaugiuosi, kad pasiilgai, — sumurmėjo Džordanas.

— Aš taip nesakiau, — paprieštaravo ji karščiau negu norėjo.

Jis nusijuokė.

Aliksė apsidžiaugė, kad Džordanas neįsižeidė.

— Na, gal truputį ir pasiilgau.

— Malonu girdėti.

— Ar tau dar teks organizuoti jaunimo centrus?

Jis atsiduso.

— Nežinau, tikiuosi, kad neteks. Kai sutikau būti jaunimo pastoriumi, tikėjausi dirbti su paaugliais Gėlių gatvės rajone.

Aliksei žemė susvyravo po kojomis.

— Tu... pamokslininkas?

— Jaunimo pastorius, — pataisė Džordanas. — Dirbu laisvoje metodistų bažnyčioje netoliese, prie pat Gėlių gatvės. — Jo lūpos trūkčiojo. Atrodė, kad tramdo juoką.

— Kas čia juokinga? — suirzo Aliksė.

— Nieko. Paklausei taip, lyg būti bažnyčios tarnu tas pat, kas narkotikų platintoju. Arba net blogiau.

— Tiesiog... — Aliksė iš nuostabos prarado žadą. Sutrikusi ji visuomet pritrūkdavo žodžių.

— Aš jaunimo pastorius, Alikse, — pakartojo Džordanas ir suėmęs jos ranką nusišypsojo. — Tu manęs neprisimeni?

— Tai čia tikrai tu?!

Po šimts, juk ji taip ir manė. Velniškai gailėjosi nieko nepasakiusi.

— Prisimeni šeštą klasę Džeksono pagrindinėje? Aš irgi ne iškart susivokiau.

— Aš pagalvojau... Neįtikėtina. — Mintimis ji grįžo į mokyklos laikus ir prisimerkusi įdėmiai jį stebėjo. — Mes bendraklasiai. Prisimeni?

— Prisimenu, — Džordanas plačiai nusišypsojo, — kad sėdėjai viename suole su Džimiu Burhartu.

Aliksė puikiai prisiminė Džimį. Kartą ji sukruvino jam nosį ir buvo iškviesta pas direktorių. Viskas vien dėl to, kad Džimis ją erzino — sakė, kad ji svajojanti ištekėti už Džordano Ternerio. Pusė šeštos klasės mergaičių alpo dėl pastoriaus sūnaus. Atrodo, Džordanas pasekė tėvo pėdomis. Jis — pastorius. Po šimts, kas čia keista?

— Turėjau tau širdelę.

Ji žiūrėjo į jį, smaugiama prisiminimų apie tuos lemtingus metus. Tada jos mama kėsinosi nužudyti tėvą.

— Nusinešiau į mokyklą, bet tu nepasirodei. Išvis daugiau nepasirodei.

Aliksė tylėjo. Šeštos klasės moksleivių Valentino šventės išvakarėse jos mama šovė į tėvą. Abu girtavo, įsiplieskė eilinis barnis. Atvažiavo policija, greitoji pagalba. Mamą išvedė su antrankiais. Kadangi nebuvo juos galinčių priglausti giminaičių, Aliksę su broliu įkurdino globos namuose. Tai buvo paskutinis liūdno Aliksės gyvenimo su šeima vakaras. Motina sėdo į kalėjimą, iš ligoninės išleistas tėvas pasipustė padus. Aliksė ir Tomas tapo valstybės globotiniais. Po tų įvykių Aliksė nebegrįžo į Džeksono pagrindinę ir nesužinojo apie Džordano širdelę.

— Žinai, — Džordanas palinko dar arčiau, — man įdomu, ką būtum atsakiusi į siūlymą būti mano šeštos klasės meile.

Aliksė vos garsiai nesusijuokė. Kurgi ne. Girtuoklių duktė ir pastoriaus sūnus. Kažin ar tokie santykiai būtų įmanomi.

17

„Reikia pratybų ir kantrybės, kad rankos išmoktų megzti. Tada protas džiaugiasi rezultatu.“

Bevė Galeskas „Siūlų mados“

LIDIJA HOFMAN

Džiaugiausi, kad verslas po truputį įsibėgėja. Išpardaviau beveik visus turėtus siūlų pavyzdžius. Jau pateikiau savo tiekėjui antrą užsakymą. Pirma pradedančiųjų mezgėjų klasė netrukus baigs kursą. Neįtikėtina, kaip greitai prabėgo šešios savaitės. Džiūgavau, kai po penkių savaičių trys mano mokinės pareiškė norinčios mokytis toliau. Sutikau pratęsti kursą. Kadangi dabar visų, išskyrus Aliksę, mezginiai buvo vis kitokie, pasiūliau penktadienio popietėmis rinktis į pagalbos mezgėjoms būrelį. Jos atsineš savo mezginius, o aš pagelbėsiu, kai kils neaiškumų. Nors ir labai skirtingos, trys moterys po truputį susidraugavo. Susidraugavo jos ir su manimi.

Kaip mezgėjai, geriausiai sekėsi Kerol. Ji jau pradėjo megzti kepuraitę.

Aliksė ir Žaklina tebesimoko pagrindinių akių, bet Aliksei trūksta laiko mezgimui, o Žaklina... Žaklinos požiūris mane truputį erzina. Ji aiškiai nemėgsta savo marčios, nors tiesiai to nesako. Jau dairosi į kitus modelius ir renkasi brangesnius siūlus. Aliksė už siūlus moka kas savaitę, akivaizdu, kad jai tai prabanga. Ir vis dėlto be jos mūsų būrelis būtų kitoks.

Kai antradienį buvau jau beuždaranti krautuvėlę, pamačiau per gatvę ateinančią seserį. Ligi šiol ji buvo čia užsukusi tik vieną kartą — atidarymo dieną. Suteikė man garbę, trokšdama išpranašauti finansinį žlugimą. Nesutinku būti jos veikiama, nusiteikiau priešintis.

Kai Margaretė įžengė į krautuvėlę, iškart supratau, kad kažkas atsitiko. Ji atėjo ne pranašauti, ne gąsdinti ir ne bartis. Buvo išblyškusi, vos tramdė ašaras.

— Margarete, kas atsitiko? — pripuoliau aš.

— Aš... Aš... — Ji sunkiai rinko žodžius ir taip smarkiai suspaudė man ranką, kad vos neriktelėjau.

— Eikš. — Nusitempiau ją į krautuvėlės gilumą. Ten buvo stalas ir kėdės pamokoms. — Sėskis. Gal atnešti vandens?

Margaretė papurtė galvą. Dar nebuvau mačiusi sesers tokios nusiminusios. Nenumaniau, kas ją taip slegia, kad net atvijo pas mane.

— Man skambino iš daktaro Abramo priimamojo, — tarė ji, žiūrėdama į mane taip, lyg iš trumpučio sakinio turėčiau viską suprasti. O aš nė nežinojau, kas tas daktaras Abramas. Pagalvojau — gal Metas susirgo, o gal papuolė į avariją. Staiga toptelėjo dar viena mintis, aš akimirksniu apmiriau.

— Kas nors mamai? — paklausiau. Vien pagalvojus, kad taip greitai po tėčio mirties kažkas nutiko mamai, mane sukaustė siaubas.

— Ne, — pravirko Margaretė, — ne mamai, o man. Daktaras Abramas sako, kad reikia pakartoti mamogramą. — Ji vėl suspaudė man ranką. — Atrodo... Atrodo, krūtyje gūželis. — Sesuo žiūrėjo į mane pilnomis baimės akimis.

Prisipažinsiu — buvau sukrėsta ir prisėdau greta jos. Supratusi, ką pagalvojau, ji dar smarkiau suspaudė man ranką.

— Man labai baisu, — sušnibždėjo Margaretė.

— Nebūtinai vėžys, — bandžiau raminti, bet nebuvo lengva. Margaretė baiminasi to paties, kaip ir aš. Man jau teko artimai susipažinti su jo didenybe vėžiu. Mama su tėčiu nerimavo perdavę mums genetinį polinkį šiai ligai. Nuo vėžio mirė du mūsų seneliai. Kai paaiškėjo mano diagnozė, mama pareikalavo, kad ir Margaretei būtų atlikti išsamūs tyrimai. Tada viskas atrodė gerai, o dabar...

— Kada antroji mamograma?

— Aš tiesiai iš ten. Laborantė nieko nepaaiškino. Sakė, daktaras Abramas parašys išvadą ir susisieks su manimi.

— Margarete, labai apgailestauju. Kaip tau padėti?

— Nežinau. Aš dar niekam nesakiau.

— Nė Metui?

Ji sunkiai atsiduso.

— Nenoriu jo gąsdinti.

— Jis tavo vyras. Turi teisę žinoti.

— Pasakysiu, kai žinosiu išvadą.

Jos balsas buvo šaltas. Supratau, kad neverta ginčytis, nes sesuo vis viena padarys savaip. Įkalbinėdama nieko nelaimėsiu.

— Kaip jauteisi, kai sužinojai serganti vėžiu? — paklausė Margaretė.

Turėjau susiimti, kad ištarčiau žodį. Kai pirmą kartą apie tai išgirdau, buvau šešiolikos, nežinojau to, ką žinau dabar. Netgi to, ką jau žinojau antrą kartą. Diena, kai man pranešė, kad auglys ataugo, buvo baisiausia gyvenime. Puikiai supratau, kas manęs laukia. Atrodė, gal jau geriau mirti.

Supratau, ką tai gali reikšti mano seseriai, ir negalėjau nuslėpti reakcijos.

— Ir aš bijojau, — pasakiau.

Ji vėl spustelėjo man ranką.

— Ar seniai žinai? — paklausiau aš ir švelniai nubraukiau plaukus jai nuo veido.

— Penkias dienas, — sušnibždėjo ji ir skubiai pridūrė. — Turi man kai ką pažadėti.

— Žinoma, — sutikau. Margaretė manęs nieko neprašydavo. Patenkinsiu jos prašymą.

— Nesakyk mamai.

Stengiausi neturėti paslapčių nuo mamos, bet šįkart pritariau seseriai. Kam liūdinti mamą, kol nežinome nieko konkretaus?

— Ačiū, — sušnibždėjo Margaretė. Mačiau, kad jai palengvėjo.

— Prašyk ko nori, Margarete. Juk žinai.

Ji įsmeigė į mane akis.

— Ar tu... — Ji dvejojo. — Ar palydėtum mane pas gydytoją?

— Žinoma. — Pati norėjau pasisiūlyti.

Atrodo, Margaretė nustebo.

— Tikrai?

Linktelėjau.

— Tau tektų uždaryti krautuvėlę.

— Nepaliksiu tavęs nelaimėje vienos.

Jos akys paplūdo ašaromis. Ištraukiau iš dėžutės nosinaitę ir ištiesiau. Dažnokai pagalvodavau: kaip gaila, kad mudvi su Margarete nesame artimos. Aš ją apkabinau.

— Būsiu su tavimi, Margarete.

— Ačiū. — Ji sriūbavo man ant peties, kol susitvardė. Tada atsitraukė, išsipūtė nosį ir šniurkščiodama tarė: — Stengsiuosi užsirašyti pirmadieniui, bet jei nepavyktų...

— Nesvarbu nei laikas, nei diena, — patikinau. Aš padėsiu seseriai.

Margaretė norėjo dar kažką pasakyti, bet virš durų suskambėjo varpelis. Norėjau aprėkti įsibrovėlį, bet juk aš verslininkė. Mano darbas — aptarnauti pirkėjus. Net ir penkiolika minučių po penktos...

Draugiškas švilpavimas išdavė Bredą Gečą, mano UPS pasiuntinį. Jis įstūmė tris dideles dėžes ir sukrovė prie kasos aparato.

— Kaip sekasi? — paklausė per prekystalį tiesdamas važtaraštį.

— Neblogai, — atsakiau ir skubiai suraičiau parašą, kad jis greičiau išeitų.

— Kai einu pro šalį, čia visada būna moterų. Ypač penktadienio popietėmis.

— Tuomet vedu pamoką.

— Aišku. — Jis nekreipė dėmesio į mano pastangas išgrūsti jį pro duris. — Vakarais turbūt būni baisiai pavargusi.

— Kartais, — sutikau.

Bredas šyptelėjo, tarsi pasiekęs savo.

— Tai gal norėtum atsipalaidavimui su manimi išgerti?

Jau antras kvietimas. O visų blogiausia, kad girdi mano sesuo.

— Sutik, — paragino Margaretė iš krautuvėlės gilumos.

— Taigi. — Bredas apsidžiaugė Margaretės palaikymu. — Pasėdėsime kur nors netoliese. Už dviejų kvartalų yra jaukus baras. Jokių įsipareigojimų. Kelios minutės poilsiui ir prasiblaškymui.

— Ačiū už kvietimą, bet ne, — pasakiau ir nuėjusi atidariau duris. Jis nesuprato užuominos.

Bredas supykęs skėstelėjo rankomis ir žvilgtelėjo į Margaretę.

— Ar ką ne taip pasakiau?

— Ne, ne. — Nenorėjau, kad taip manytų.

— Tai kas?

— Jūs čia niekuo dėtas, — įsiterpė Margaretė. — Jau tokia ta mano sesuo. Visko bijo.

Norėjau šūktelėti Margaretei, kad palaikytų liežuvį už dantų, bet neišdrįsau. Būčiau norėjusi pasakyti jam tiesą kitaip ir kitur, bet iš manęs atėmė teisę rinktis. Daug kartų jį atstumti atrodė žiauru. Nenorėjau, kad taip susiklostytų. Jaučiau pareigą neslėpti tiesos.

— Sirgau vėžiu, — pareiškiau. — Ir ne vieną, o du kartus. Nėra jokių garantijų, kad navikas vėl neataugs. Kitą kartą man gali nebepasisekti.

— Vėžiu? — pakartojo Bredas. Visiškai sutrikęs veidas išdavė, kad to jis tikrai nesitikėjo.

— Tokiu didžiuliu, baisiu, — tęsiau, neįstengdama paslėpti sarkazmo. — Emocinės investicijos į mane gali neatsipirkti. Toks jau tas vėžys.

— Aš... nežinojau.

— Be abejo. Iš kur galėjai žinoti? Ačiū už kvietimą, — nuoširdžiai pakartojau. — Žinai, jis man netgi baisiai malonus, bet noriu mus abu apsaugoti nuo sielvarto. Todėl būk geras, susitaikyk su mano atsisakymu ir užmiršk. — Aš pasitraukiau nuo jo, grįžau į krautuvėlės gilumą ir susmukau ant kėdės greta sesers.

Margaretė žiūrėjo į mane.

Girdėjau, kaip Bredas išeidamas uždarė duris.

— Kodėl taip padarei? — paklausė sesuo.

— Ką padariau?

— Atstūmei jį! Kas atsitiktų, jei išgertum su juo alaus? Užsidengiau veidą rankomis. Bijojau prisipažinti, kad taip seniai buvau pasimatyme, jog nebežinau, kaip elgtis su vyriškiu.

— Jis mielas ir įdomus.

— Žinau, — sušnibždėjau.

— Sakei, kad krautuvėlė tau — lyg pažadas gyventi. Linktelėjau.

— Taip...

Margaretė neleido man tęsti.

— Tai gyvenk. Džiaukis gyvenimu, Lidija. Turėtum dėkoti savo laimingai žvaigždei, kad toks vyras kviečia tave į pasimatymą. Dievaži, kas tau darosi?

— Aš... Aš... — Buvau tokia sutrikusi, kad neįstengiau suregzti sakinio.

— Gyvenk, Lidija, — pakartojo sesuo. — Pažink gyvenimą. Nelauk, kol susiraukšlėsi... arba mirsi.

18

ŽAKLINA DONOVAN

Žaklina buvo gimtadienių klubo narė nuo tos dienos, kai įstojo į Sietlo užmiesčio klubą. Kartą per mėnesį devynios draugės susirinkdavo švęsti gimtadienio. Jeigu tą mėnesį nė viena nebuvo gimusi, šiaip pasilinksmindavo.

Birželiui jos išsirinko meksikiečių restoraną. Nors aplinka ne visai atitiko jų aukštus reikalavimus, maistas buvo puikus. Kai moterys neskubėdamos išlenkė po kelias „Margaritas“, prie staliuko priėjo keturi padavėjai su didžiuliais sombrerais. Laikas pasveikinti kaltininkę. Vienas iš jų ant peties turėjo pasikabinęs gitarą, kitas mojavo marakais.

— Senoritas, švenčiate gimtadienį? Si?

— Si, — atsakė Bevė Džonson, moterų būrelio prezidentė. — Džinės. Ji mostelėjo į moterį kitoje stalo pusėje, o ši nuraudo ir sukikeno kaip mokinukė.

Vyras su gitara užgavo kelias stygas ir nužingsniavo prie Džinės.

— Kaip norėtumėte būti pasveikinta? Ilgai ar trumpai? Žaklina džiaugėsi matydama, kad šiaip rimta, pasitempusi jos draugė sutriko nuo rodomo dėmesio.

— Žinoma, kad trumpai.

Keturi padavėjai tuoj pat puolė ant kelių ir sudainavo tradicini „Sveikinam gimimo dieną!“ su meksikietišku priedainiu. Devynios moterys prie stalo juokėsi ir plojo, taip pat ir Žaklina.

Jai reikėjo prasiblaškyti, kad bent trumpam užmirštų Temės Li nėštumą. Nepaisant visko, atrodė, kad Polas nuoširdžiai myli žmoną. Risą ji taip pat pakerėjo. Žakliną persekiojo jausmas, kad jai liko niurzglės vaidmuo. Net jeigu Temė Li ir nėra tokia prasčiokė manipuliatorė kaip Žaklinai pasirodė iš pradžių, dėl Polo ji suklydo.

Pagaliau Džine užpūtė žvakutę ant nedidelio tortuko, visos jo paragavo ir šventė baigėsi. Žaklina stovėjo eilėje prie kasos, kai prie jos priėjo Bevė.

— Aną savaitę buvau sutikusi Temę Li, — pareiškė moterų klubo prezidentė.

Žaklina apmirė. Bevė — pati įtakingiausia asociacijos narė. Galima tik spėlioti, ką jos draugė galvoja apie Polo žmoną. Žaklina pajuto sprandą tvilkantį karštį. Nesumetė, kaip pateisinti sūnaus pasirinkimą.

— Heivudas sakė, kad patenkino jų stojimo į klubą prašymą.

Heivudas — Bevės vyras, atsakingas už priėmimą.

— Mudu su Rišu labai džiaugiamės, kad juodu priimti.

Malonu žinoti, kad jos, ilgametės savanorės, pastangos davė vaisių.

— Polas mums seniai patinka.

Žaklina nusišypsojo. Jos sūnus visiems patinka. Žavus, protingas, gimęs sėkmei. Reikėjo pastangų susivaldyti, kad neimtų girtis jo pasiekimais.

— Atrodo, Temė Li prisidės prie kulinarijos komiteto.

Žaklina vėl apmirė. Ji vylėsi pasikalbėti asmeniškai su komiteto pirmininke ir pasakyti, kad Temė Li, ko gero, būtų reikalingesnė kitur. Nuo minties apie marčios žemės riešutų ir sūrio virtinukų receptus „Užmiesčio klubo kulinarijos knygoje“ ją krėtė drebulys. Kokia gėda! Ji to tikrai neleis.

— Norėjau apie tai pasikalbėti su Luiza.

— Ji geniali, — tarė Bevė.

Atėjo eilė Žaklinai apsimokėti savo sąskaitą ir sunkiai kvėpuodama ji išdėjo grynus ant prekystalio. Turbūt ji nesuprato Bevės. Susirinkusi grąžą pasitraukė į šalį ir palaukė, kol moteris taip pat susimokėjo.

— Geniali? — perklausė Žaklina, kai jos pasuko prie restorano durų.

— Na taip. Susipažinome prieš kelis mėnesius. Mudviem su Heivudu ji iškart patiko. It gaivaus oro gurkšnis, kurio taip reikia mūsų moterų būreliui. Be galo energinga. O koks mielas pietietiškas akcentas! Galėčiau klausytis kiaurą dieną.

Žaklinai teko prikąsti liežuvį — vos neprisipažino, kaip ją erzina Temės Li tartis.

— Nieko nuostabaus, kad Polas ją pamilo. Net Heivudas vos neužkibo.

— O... — Žaklina nežinojo, ką sakyti.

— Komitetas leidžia knygą kas dveji metai. Kaskart tie patys autoriai ir tie patys receptai. Ar daug mums reikia spanguolių užpilo receptų?

Žaklina nutylėjo, kad buvo pasiūliusi drebučių receptą, kurį jau seniai pamėgo visas klubas.

— Temė Li kupina puikių minčių. Žinai, galvoju jai pasiūlyti komiteto pirmininkės kėdę. Luiza jau kelerius metus pirmininkavo, norėtų imtis ko nors kito.

— Kažin ar verta, — nebeištvėrė Žaklina. Ji gerbė Bevės nuomonę, bet šįkart draugė perlenkė. Temė Li visiems užtrauktų gėdą.

— Suprantu, ji laukiasi. Dar kelis mėnesius nedera prašyti, kad prisiimtų papildomos atsakomybės, — tęsė Bevė, eidama į automobilių stovėjimo aikštelę. Jos BMW nuleidžiamu stogu buvo pastatytas šalia Žaklinos mersedeso. — Nenoriu jos apkrauti. Polas man nedovanotų. Mano galva, Temė Li nepaprastai gabi.

— Taip, jai ir be to užteks rūpesčių, — pritarė Žaklina ir lyg įkasta stovėjo tol, kol Bevė įsėdusi į savo automobilį nuvažiavo. Gal visas pasaulis kraustosi iš proto? Žaklinai sukosi galva. Negi ji viena mato, kad Temė Li tėra sukta manipuliatorė?

Mintys vijo viena kitą. Kai Žaklina įvairavo į garažą, su siaubu suvokė neprisimenanti, kaip parvažiavo namo. Vieną akimirką dar buvo restorano automobilių aikštelėje, o kitą — jau savo garaže.

Dar vieną staigmeną jai pateikė Risas. Žaklina rado jį virtuvėje, vilkintį vieną geriausių savo kostiumų. Neklausė, ar jis anksčiau grįžo, ar išeina vakarui pas savo blondinę. Verčiau nieko nežinoti, negu išgirsti melą.

Padėjusi į šalį rankinę ji pervertė paštą, itin įdėmiai žiūrinėdama reklamines skrajutes. Paskui nuėjo prie baro ir išsitraukė butelį džino.

— Gal nori?

— Aš vairuosiu.

Žaklina patraukė pečiais.

— O aš ne.

„Margaritos“ jau seniausiai išsigaravo.

— Kas atsitiko? — paklausė Risas.

— Kodėl manai, kad atsitiko?

Risas susiraukė.

— Nesu matęs, kad taip anksti išgėrinėtum.

— Pasitaiko progų. — Ji atsisuko ir įsmeigė įdėmų žvilgsnį į žmogų, su kuriuo susiejo savo gyvenimą. Toks pažįstamas, o kita vertus — visai nepažįstamas.

— Kur buvai? — paklausė jis.

Žaklina nesuprato, ar jam tikrai įdomu, ar tik bando palaikyti pokalbį. Atrodė keistas toks jo domėjimasis. Pastaruoju metu vis paklausia. Ji nenumanė kodėl.

— Pietavau su bičiulėmis. Šventėme gimtadienį.

— Galėtum kartais pasikviesti ir Temę Li.

Turbūt juokauja.

— O kam?

— Ji — tavo marti, parodytum priimanti į šeimą.

— Nenoriu veidmainiauti. Aš jos nepriimu. Stengiuosi pakęsti, bet ir tai nelengva. — Jeigu dar kas nors pagirs Temę Li, ji ims klykti. — Kodėl ji visiems taip patinka? Nesuprantu.

Risas tylomis žiūrėjo į Žakliną.

— Ar neklausei savęs, kodėl Polas ją pamilo? — Jo balsas buvo šaltas, bejausmis, paprastai toks būdavo, kai Risas tramdydavo pyktį.

— Aišku, kad suprantu, kodėl vedė. Hormonai nustelbė proto balsą.

— Netiesa! — sušuko Risas, plodamas delnu per stalą.

Žaklina vos neišsižiojo iš nuostabos dėl tokio vyrui nebūdingo pykčio proveržio.

— Temė Li meili, rūpestinga ir dosni. Tu vienintelė to nematai. Ir atsisakai praregėti, nes esi apakinta savo pačios sukurtų planų dėl sūnaus.

Žaklina apstulbo.

— Nori pasakyti, Risai, kad esu šalta, savanaudė bjaurybė?

Kaip jis drįsta su ja taip kalbėti?!

Atrodė, kad jis išeis netaręs nė žodžio, bet apsigalvojo.

— Atsakyk pati, — metė ir išėjo, užtrenkdamas paskui save duris.

19

„Mezgimas — raminantis ir guodžiantis saviraiškos būdas, kurio rezultatas — šiltas, naudingas ir mielas megztas drabužis... koks pasitenkinimas.“

Megė Swansen, citata iš mokyklos laikraščio

LIDIJA HOFMAN

Trys mano mokinės susėdo aplink stalą, nusiteikusios paskutinei pamokai. Man dar nespėjus prasižioti prabilo Žaklina.

— Norėčiau pasakyti, kad nusprendžiau kito kurso nelankyti. — Ji turėjo omenyje mūsų „mezgėjų paramos“ būrelį, kuriam buvau sugalvojusi penkių dolerių per savaitę kainą.

Nė viena nepuolė įkalbinėti, todėl pasijutau turinti ką nors pasakyti.

— Man labai gaila, Žaklina.

Nemelavau. Tai nebuvo vien savanaudiškumas, nors ir žinojau, kad Žaklina būtų pirkusi brangiausius siūlus.

— Man tai ne, — nė akimirkos nedvejojusi pareiškė Aliksė.

— Nieko kito iš tavęs nesitikėjau, — sumurmėjo Žaklina, neslėpdama paniekos.

Tiesą sakant, džiaugiausi, kad nebereikės būti taikdare, nors kartais tai visai smagu. Kažin ar esu mačiusi dvi moteris, kurios taip neapkęstų viena kitos. Atrodė, kad jų priešiškumas paskutinėmis savaitėmis išblėso. Matyt, klydau. Ir vėl atsiskleidė mano bendravimo patirties spragos.

Žakliną nebuvo lengva nei pažinti, nei pamėgti. Vis dėlto turėčiau už ką pagirti: ji uoliai mokėsi mezgimo paslapčių ir beveik užbaigė antklodėlę pirmajam savo anūkui.

— Norėjau per paskutinę pamoką pranešti savo sprendimą.

— Lyg čia kam nors įdomu, — po nosimi sumurmėjo Aliksė.

Stovėjau Aliksei už nugaros. Uždėjau jai ant peties ranką, taip prašydama susilaikyti nuo komentarų. Per šešias savaites supratau, kad po šiurkščia kauke slepiasi jautri siela. Net ir menkiausios kritikos užtenka, kad Aliksė užsisklęstų.

— O aš dabar net panorėjusi negalėčiau trauktis, — tarė Kerol. Ji mezgė megztinį broliui. Kašmyro ožkų vilnos siūlai krautuvėlėje — patys brangiausi. Ji išsirinko švelniai pilką spalvą.

— Aš irgi megsiu, — pareiškė Aliksė ir žvilgtelėjo į Žakliną, tarsi kaltindama užsispyrimo stoka. — Trūks plyš numegsiu tą antklodėlę.

Žavėjausi Aliksės ryžtu. Jai vis dar sunkiai sekėsi, bet nepasidavė. Pirmosiomis savaitėmis turbūt išardė tiek pat eilių, kiek ir numezgė. Laimė, suprato savo klaidą ir darė greitą pažangą. Jai baisiai trūko laiko.

— Nori pasakyti, kad aš pasiduodu? — supyko Žaklina.

— Jei prašmatnieji bateliai nespaudžia, keliaukit sau. Didelio čia daikto. Aš nepasigesiu.

Nuolatiniai Žaklinos ir Aliksės barniai tąsė man nervus. Bet nespėjau išsižioti, kai už akių užbėgo Kerol.

— Turiu naujienų, — paskelbė ji, akivaizdžiai mėgindama pakeisti temą. Pasijutau jai dėkinga.

— Kaip puiku, — neslėpiau palengvėjimo.

— Pirmadienį iš pat ryto mudviejų su Dagu laukia paskutinė dirbtinio apvaisinimo procedūra.

Ji stengėsi atrodyti laiminga, bet nujaučiau, — neabejoju, kad ir kitos moterys suprato, — jog slepia didžiulę baimę. Tikėjausi, kad šįkart viskas bus gerai ir Kerol išnešios vaikutį. Ji reguliariai lankėsi pas gydytojus, bet smulkmenų nepasakojo. Kitoms prisipažino turinti bėdų dėl nevaisingumo, man asmeniškai — truputį daugiau, bet ne per daugiausiai. Man dėl jos spaudė širdį.

Labai nustebau, kai prakalbo Žaklina.

— Mieloji, linkiu tau didžiausios sėkmės. Mudu su Rišu turime vieną vaiką, bet labai norėjome ir antro.

— O mes su Dagu ir vieno susilaukę pasijustume it devintame danguje.

Jos šypsančios lūpos drebėjo.

— Labai norėjau dukters.

— Regis, sakėte, kad jūsų sūnus ir marti laukiasi mergaitės, — prisiminiau ankstesnį pokalbį su Žaklina.

— Taip.

Šiomis dienomis Žaklina įtartinai tylėjo apie sūnų ir Temę Li. Svarsčiau — gal atsitiko kas nors tokio, apie ką ji nenori kalbėti. Ši moteris slapukė. Kerol ir Aliksė šiltai bendrauja, o Žaklina taip ir neatsivėrė. Nujaučiu, kad ji artimiau bendrauja tik su draugėmis iš užmiesčio klubo.

Aliksė palenkusi galvą mezgė.

— Manau, vaikų turėtų susilaukti tik tie, kurie jų nori.

Prisiminiau, kad ji jau buvo sakiusi kažką panašaus. Galėjau tik spėti, kad už šių žodžių slypi asmeninė patirtis.

— Aš irgi, — sutiko Kerol. — Nesuprantu, kodėl daugybė vaikus mylinčių porų negali jų susilaukti. Kai pagalvoju, kiek metų atidėliojau šeimos padidėjimą, norisi verkti. Maniau turinti marias laiko, bet iš kur galėjau žinoti? — Jos veidą perkreipė skausmas.

— O jūs? — paklausė manęs Aliksė.

Pajutau, kad skaisčiai nuraudau, nors nežinojau, kodėl vaikų tema mane taip veikia. Atsakydama papurčiau galvą.

— Ką? — pasitikslino Aliksė. — Nenorite vaikų?

— Aš neištekėjusi.

— Mano mamai tai netrukdė. Ji jau septintą mėnesį laukėsi mano brolio, kai privertė tėvą ją vesti. Sako padariusi didžiausią gyvenimo klaidą, bet tai nesutrukdė pagimdyti dar ir mane.

— Vaikas nekaltas dėl to, kokiomis aplinkybėmis užgimė, — tarė Kerol.

— Man buvo sakoma kitaip. — Aliksė piktai timptelėjo siūlą. — Nieko, ištvėriau.

— Tokia miela, jauna moteris kaip jūs tikrai turėtų ištekėti, — tarė Žaklina, taikydama man.

Žaklina jau ne pirmą kartą mane glumina. Vos prieš kelias akimirkas rodė užuojautą ir supratimą Kerol, o dabar pavadino mane miela. Ką gi, netikėtas komplimentas.

— Ačiū, bet... — Nutilau. Jei pavyks, nepasakosiu savo gyvenimo smulkmenų.

— Kas — bet? — sukluso Kerol.

— Bet... Nemanau, kad būčiau gera žmona.

— Kodėl? — nustebo Aliksė. — Tikrai geresnė už mano motiną.

Pokalbis greitai krypo nemalonia linkme.

— Vyrai linkę... tikėtis.

Aliksė pakėlė akis ir sutrikusi susiraukė.

— Kaip suprasti?

Mačiau, kad kitos dvi taip pat susidomėjo.

— Aš jau dukart grūmiausi su vėžiu. Greičiausiai mūsų šeima turi genetinį polinkį sirgti vėžiu.

— Ar ir dabar sergate?

— Ačiū Dievui, ne. O mano vyresnioji sesuo neseniai patyrė rimtą išgąstį.

Laimė, antroji Margaretės mamograma pakitimų nerodė. Ėjau su ja pas gydytoją ir drąsinau. Paskui ji pakvietė mane pietų atšvęsti sėkmės.

Nuo paauglystės dar nesijaučiau tokia artima seseriai. Nors ir šlykščiai skamba, buvau dėkinga pirmajai mamogramai už sukeltą nerimą. Po daugelio metų mudvi su seserimi kažkas susiejo. Baimė. Ir pirmą kartą daugiau žinojau ir buvau labiau patyrusi už seserį.

— Kodėl negalite ištekėti? — paklausė Aliksė.

Atsidusau. Nenorėjau tokio pokalbio.

— Nėra garantijos, kad vėžys neatsinaujins, — paprastai paaiškinau.

Pamačiau, kad visos trys keistai į mane sužiuro.

— Jei dar nežinote, gyvenime apskritai nėra jokių garantijų, — pareiškė Aliksė. — Galite manim tikėti.

— Jeigu būtų, šiandien jau būčiau mama, — pridūrė Kerol.

— Ji teisi, — sutiko Žaklina, mostelėdama ranka į Kerol.

Ir sesuo kartoja tą patį. Mes linksmai pietavome, kol ji neprisiminė Bredo. UPS vyruko nebuvau mačiusi kelias dienas. Man nebuvo malonu aptarinėti savo galimybių su juo susitikinėti. Dukart atstumtas, kažin ar vėl pakviestų. Ir kodėl turėtų? Paaiškinau paprastai — man neįdomu.

— Taip seniai nebuvau pasimatyme, kad nemokėčiau elgtis, — atvirai prisipažinau draugėms.

— Reikia elgtis paprastai, — tarė Kerol, lyg būtų viską supratusi.

— Būkite savimi, — įsiterpė Žaklina ir labai mane nustebindama išsitraukė mezginį. Jau maniau, kad atėjo tik atsisveikinti. Džiaugiausi, jog prisidėjo prie kitų.

— Ar jums kas nors patinka?

Aišku, kad paklausė Aliksė.

— Ne, — atsakiau skubiai ir tvirtai. Vėl užsiplieskęs veidas išdavė, kad susigėdau.

— Patinka, — į mane žiūrėdama tarė Kerol ir tyliai nusijuokė. — Nagi, klokite. Kas jis?

Papurčiau galvą atsisakydama kalbėti.

— Jau per vėlu.

— Kuo jis vardu? — neatlyžo Aliksė.

Jos neatstos, o aš nesugalvojau, kaip nukreipti pokalbį.

— Drąsiau, Lidija, — prikibo Aliksė. — Pasakykite.

Padvejojusi garsiai atsidusau ir papasakojau apie Bredą.

— Jis manęs nebepakvies, — tariau pabaigai.

— Gal ir ne, — sutiko Aliksė. — Dabar jums reikia jį pakviesti.

Žaklina ir Kerol linktelėjo. Atrodo, Bredas laimėjo ir Margaretės, ir visų mano mokinių palankumą.

20

KEROL ŽIRARD

Sekmadienio naktį prieš dirbtinio apvaisinimo procedūrą Kerol palaukė, kol Dagas įmigs. Išgirdusi gilų, ritmingą kvėpavimą išlipo iš lovos ir tyliai nusėlino į svetainę.

Ji mėgo naktimis pasigrožėti įlanka. Pro svetainės langus galėjai matyti tamsius, mirguliuojančius vandenis. Už Vakarų Sietlo buvo Vašono sala ir Kitsepo kyšulio žiburiai.

Nugrimzdusi į mėgstamą fotelį ji atlošė galvą ir liepė mintims ir kūnui nurimti. Negalima eiti į procedūrą įsitempusiai, ji turi liepti savo kūnui priimti apvaisintus kiaušinėlius, priimti trokštamą kūdikį, o gal net kelis.

Nesuprato, kas jai darosi. Juk taip nori kūdikio, tai kodėl organizmas taip atkakliai kovoja su nėštumu? Kad ir kaip analizavo padėtį, ničnieko nesuprato.

Atrodė, kad savas organizmas tapo jos pikčiausiu priešu, gimda išdavė, atėmė gebėjimą daugintis. Ji greitai bus tokio amžiaus, kai pastoti nebeįmanoma. Kiaušinėlių gamyba jau silpsta.

Nors visi rodė užuojautą, Kerol suprato nusibodusi draugams. Ir matė, kaip trokšta anūkų jos mama. Visų mamos draugių rankinės plyšo nuo anūkų nuotraukų, o jos mama sėdėdavo tyli ir nusiminusi. Nei Kerol, nei Rikas nesuteikė jai progos pasigirti. Mama juokaudavo, bet Kerol jautė jos nusivylimą taip pat aštriai kaip savąjį.

Dago tėvai ligi šiol juos remia ir drąsina, bet jau pavargo laukti. Dar gerai, kad jaunesnioji Dago sesuo padovanojo jiems du anūkus. Vis dėlto tėvas tikėjosi anūko su giminės pavarde. Spaudimas nebuvo atviras, bet Kerol duso slegiama naštos.

Akys priplūdo ašarų. Per pastaruosius kelerius metus ji verkė daugiau negu lig tol per visą gyvenimą. Netrukus pirštai gniaužė storą pluoštą nosinių.

Juk ji stengiasi. Sutiko su visais siūlytais gydymo būdais, o prarytų vaistų užtektų atidaryti vaistinę. Jų buvo daugybė. Vienas Dievas težino, ką ji darė savo kūnui, kaip rizikavo. Dėl to nesuko sau galvos. Galvojo apie kūdikį. Ji mielai bet ką prarytų, bet kuo prikimštų pilvą, sutiktų dalyvauti bet kokiuose bandymuose, jei būtų bent menkiausia tikimybė, kad pastos. Ir išnešios.

— Ką čia darai? — paklausė į kambarį įėjęs Dagas. Jis vilkėjo tik dryžuotas pižamines kelnes — buvo įpratęs taip miegoti. Prisėdo priešais. — Kas atsitiko? Negali užmigti?

Bijodama, kad balsas suvirpės, Kerol papurtė galvą.

Jis nieko nebesakė ir juodu sėdėjo tylomis. Po kelių minučių vyras pakilo, ištiesė ranką, prisitraukė ją ir apkabino.

— Tau reiktų pamiegoti.

— Žinau.

Jis nebandė jos temptis į lovą, ir Kerol buvo dėkinga.

— O kaip tu? — paklausė ji.

— Be tavęs neužmigsiu.

Kerol nusišypsojo. Malonu žinoti, kad ji reikalinga jam taip pat, kaip jis jai.

Į Vašono salą lėtai plaukė keltas. Kerol lydėjo jį akimis. Vėl pajuto baisią įtampą. Ji turi užduoti seniai slegiantį klausimą.

— Ką darysime, jei nepastosiu? — trūkčiojančiu balsu sušnibždėjo. — Įsivaikinsime?

— Per tą tiltą eisim jį pasiekę.

— Nebegaliu laukti. Man reikia žinoti.

— Kodėl?

— O jei įvaikinimo agentūra nuspręs, kad mes netinkame būti tėvais? Jeigu mums neleis įsivaikinti? O jei... jei dirbtinis apvaisinimas vėl nepavyks? Ak, Dagai, neturėčiau taip galvoti, bet nieko negaliu padaryti.

Dago atodūsis pakilo iš širdies gelmių.

— Tai ir negalvok. Jeigu apvaisinimas nepavyks, įsivaikinsime. Jei agentūra neleis, vaikų neturėsime. Kitos poros ištveria, ir mes ištversime.

— Ne... Neištversime.

— Kerol.

— Kurį laiką viskas bus gerai, kol vieną dieną pažvelgsi į kokį nors berniuką ar mergaitę... — Gerklę užspaudė sunkus kamuolys.

Dagas nepuolė neigti.

— Nekalbėk taip.

Kerol bejėgiškai patraukė pečiais.

— Kodėl manai, kad neleis įsivaikinti. Kitos mūsų amžiaus poros įsivaikina. Kodėl turėtų neleisti mums?

— Nes per ilgai delsėme.

— Per ilgai? Kodėl?

— Laukiančiųjų sąrašai sudaryti metams. Kai ateis eilė mums, jau būsime įpusėję penktą dešimtį.

— Matai kliūtis ten, kur jų nėra.

Kerol neatsakė. Lengva Dagui sakyti, kad ji kankinasi dėl nesančių problemų — ne jo organizmas juos nuvilia daugelį mėnesių.

— Mes turėsime vaikelį, — tarė Dagas.

— Nekalbėk taip! — riktelėjo ji.

— Kerol, baik. Tau prasideda isterija.

— Man isterija, baimės priepuolis, depresija ir...

— Tu pasidavei. Kam ta procedūra, jeigu jau nusprendei, kad nepavyks?

— Man reikia žinoti.

— Reikia žinoti, kad negali pastoti? — švelniai pasitikslino jis.

Dagas manė padedąs, bet taip nebuvo. Kerol pasidarė dar blogiau.

— Palik mane vieną.

— Kerol, dievaži...

— Nesėdėk čia. Man reikia pabūti vienai.

Dėl vaistų jos nuotaika labai svyravo. Gydytojas įspėjo, bet šįkart Kerol buvo užklupta nepasiruošusi.

Dagas pakilo ir nuėjo prie lango. Žvelgdamas į giedrą naktį jis pasitrynė ranka veidą, lyg svarstytų savo galimybes.

— Neturėčiau dabar tavęs palikti, — tarė nusisukęs.

— Būk geras, eik.

— Aš tau reikalingas.

— Ne dabar. Noriu pabūti viena.

— Kerol... — Jis atsigręžė.

— Prašau, Dagai.

Jis padvejojo ir nenoriai pasuko į miegamąjį.

Vos spėjo išeiti, o Kerol jau norėjo, kad sugrįžtų. Norėjo, kad ją apkabintų ir patikintų mylįs. Norėjo, kad pažadėtų mylėti iki mirties — su kūdikiu ar be jo.

Užsimerkusi ji kovojo su piktais balsais, puolančiais iš visų pusių, ir bandė įsileisti tik geras mintis. Prisiminė internetinių bičiulių pasiūlytą metodą: susikūrė norimą įvaizdį ir stengėsi įžvelgti kiekvieną smulkmeną — ir taip tol, kol svajonė tampa beveik... tikrove.

Kerol įsivaizdavo save besilaukiančią, dideliu pilvu, vilkinčią spalvingą nėščiosios drabužį. Dagas uždėjo ranką jai ant pilvo, pasilenkė ir pabučiavo bambą. Kai jis atsitiesė, akys spindėjo meile ir išdidumu. Ji puoselėjo tokį vaizdinį ir stengėsi įsiminti. Nesileido nugalima abejonių.

Matyt, kažkurią akimirką užsnūdo ant sofos. Prieš aušrą pasirąžė ir įsiropštė atgal į lovą. Visu kūnu prisispaudė prie Dago ir apkabino per juosmenį.

Kai vėl pabudo, Dagas ją glaudė prie savęs.

— Pabudai? — pašnibždomis paklausė.

— Taip. — Ji atsivertė aukštielninka.

— Kada grįžai į lovą?

— Nežinau. Nežiūrėjau į laikrodį.

Jis krimstelėjo jai ausį.

— Ar tau geriau?

Ji švelniai šyptelėjo.

— Taip.

— Puiku.

Tolumoje šnypštė kavinukas.

— Ar jau laikas keltis?

— Deja, taip.

Kerol sunkiai atsisėdo ir apdovanojo Dagą pavargusia šypsena.

— Ar sakiau, kaip tave myliu? — paklausė jis.

Buvo sakęs tūkstančius kartų.

— Taip, — atsakė ji žiovaudama.

— Labai svarbi diena, — priminė Dagas, atsisėdęs ant lovos krašto.

— Žinau, — sušnibždėjo Kerol. Šiandien jos gimda pasitiks Dago vaiką.

21

ALIKSĖ TAUNSEND

Aliksė užsirūkė prie videotekos durų. Mažino, bet mesti buvo sunku. Giliai įtraukusi dūmą kaipmat pajuto raminamąjį poveikį ir atsilošusi iškvėpė. Antrą kartą pakėlusi prie lūpų cigaretę pamatė kitapus gatvės artėjantį Džordaną Ternerį. Ji apmirė — nenorėjo kalbėtis.

Kas iš to? Juk aišku, kad jis nesidomi ja. O taip, su ja smagu, bet ji tėra šeštos klasės prisiminimas — mergaitė, kurią norėjo išgelbėti. Dar vienas akmenėlis į pastoriaus gerų darbų maišelį. Pamokslininkai negali susitaikyti su tuo, kad Aliksei nerūpi išgelbėjimas. O taip, ji važinėdavo bažnyčios autobusu į Sekmadieninę mokyklą. Tėvai visur ją leisdavo — kad tik iš akių. Dešimties ir vienuolikos draugavo su Jėzumi, bet kas iš to? Lankė bažnyčią, darė viską, ko reikėjo, už citatas iš Šventojo Rašto netgi gavo dovanų Bibliją.

Nuo šešiolikos Aleksė gyvena savarankiškai. Vieną svarbią pamoką ji gerai išmoko — pasikliauti galima tik savimi. Neketina jos užmiršti.

Sutrynusi pusiau surūkytą cigaretę Aliksė grįžo į videoteką. Tikėjosi, kad Džordanas supras ženklą ir duos jai ramybę.

— Labai jau greitai, — sumurmėjo Lorelė, kai Aliksė užlindo už prekystalio.

— Einu į poilsio kambarį.

Lorelė susiraukė.

— Kodėl?

— Jeigu įeis pati žinai kas, pasakyk, kad šiandien nedirbu.

— Tebevengi Džordano?

— Pasakyk, — metė Aliksė ir nuskubėjo šalin, kad neužkluptų pamokslininkas. Nuo jų susitikimo „Starbucks“ praėjo dvi savaitės. Tada jis numetė bombą. Sprogimas tebeaidi jai ausyse. Džordanas — pastorius. Jai nereikia nei jo, nei jo Dievo.

Po minutės pasirodė nepatenkinta Lorelė.

— Jis tave matė.

Aliksė nusigręžė.

— Tai pasakyk, kad neturiu laiko.

— Jau sakiau.

Ją suėmė pyktis.

— Sugalvok ką nors. Nenoriu su juo kalbėtis.

— Amžinai nesislapstysi.

— Aš nesislapstau, — gynėsi Aliksė, nors buvo aišku, kad pučia miglą.

— Daryk kaip nori, — nusileido Lorelė. — Jis man sakė, kad neišeis, kol nepasirodysi. — Ir kambario draugė bei šiokia tokia bičiulė nudrožė atgal į videoteką.

Aliksė kankinosi dešimt minučių. Tada nusprendė, kad Džordanui tikriausiai išseko kantrybė. Nepasisekė. Susikryžiavęs rankas jis stovėjo atsirėmęs į mikrobanginį kukurūzų spragintuvą prie kasos aparato. Pamatęs ją prisimerkė. Aliksė nusprendė nebeišsisukinėti. Nužingsniavo tiesiai prie Džordano ir šiurkščiai pareiškė:

— Atrodo, nesupranti užuominų.

— Ne visada, — sutiko jis. — Pasikalbėkime.

— Negaliu. — Aliksė jau buvo išnaudojusi paskutinę penkiolikos minučių pertraukėlę. Videoteka neklestėjo, bet darbo buvo.

— Tai susitikime po darbo.

Aliksė gūžtelėjo pečiais. Ji irgi norėtų viską išsiaiškinti.

— Gerai.

— Ar tavo žodis patikimas?

Abejonės strėlė kliudė jos orumą.

— Ir dar kaip, po velnių! Būsiu „Starbucks“ dešimt minučių po uždarymo.

— Geriau kavinėje „Pas Enę“.

— Gerai, „Pas Enę“.

— Lauksiu.

Gal Aliksę apgavo vaizduotė, bet jai pasirodė, kad išeidamas Džordanas mirktelėjo Lorelei. Iš pradžių pasvarstė, ką tai galėtų reikšti, o paskui nusispjovė. Jeigu jis domisi jos drauguže, juo geriau. Palinkėtų jiems didžiulės laimės. Džordanas daug patrauklesnis už šlykštų naudotų automobilių pardavėją.

Kažkodėl Aliksei nebuvo vis tiek. Iki darbo pabaigos buvo bjauriai nusiteikusi. Vienuoliktą valandą Lorelė su ja nebesikalbėjo ir supykusi išėjo. Aliksė džiaugėsi jos atsikračiusi.

Prabėgo lygiai dešimt minučių po to, kai uždarė kasą, užrakino videoteką ir įjungė signalizaciją, ir ji jau buvo „Pas Enę“. Kavinė vos už kelių namų nuo videotekos. Gavusi algą Aliksė kaskart čia užsukdavo pavakarieniauti. Maistas buvo skanus ir nebrangus.

Kai ji pasirodė, Džordanas prie staliuko skaitinėjo valgiaraštį. Ji iškart rūsčia mina pareiškė:

— Aš tau nieko neskolinga.

— Tikrai? Ką nori pasakyti?

— Neprivalau čia būti.

Jo antakiai pakilo.

— Tiesa, bet tau vis tiek derėtų man paaiškinti, kodėl mane metei šeštoje klasėje.

— Nemečiau. Taip susiklostė aplinkybės.

— Galbūt. Vis dėlto bent iš mandagumo turėtum papasakoti, kas nutiko.

Akivaizdu, kad jis mokėsi etiketo taisyklių. O ji apie tai nieko neišmano.

— Klausyk, — puolė į ataką Aleksė, — galim visą vakarą ginčytis dėl šeštos klasės įvykių arba normaliai pasikalbėti. Rinkis.

Ji suprato, kad Džordanas neatlyš tol, kol negaus atsakymų į jam rūpimus klausimus. Buvo nusprendusi nesiterlioti su pamokslininku, bet jis lengvai nepasiduos. Susiraukusi Aliksė atsisėdo priešais jį.

— Kas tau darosi, Alikse?

Įdomus klausimas. Bet nespėjo atsakyti, nes pasirodė padavėja. Aliksė pažinojo Dženę, matė, kaip senyva moteris nustebusi žvilgčioja į juodu.

Atsivertusi knygelės lapą ji paklausė:

— Ko norėtumėte?

Džordanas užvertė plastiku aptrauktą valgiaraštį.

— Man sūrainį su kiauliena ir priedais. — Jis pažvelgė į Aliksę. — O tau?

Nuo minties apie milžinišką Enės sūrainį Aliksei burnoje prisirinko seilių. Iš pradžių reikia išsiaiškinti, kas moka.

— Vaišini ar teks mokėti pačiai?

— Jei nenorėčiau pavaišinti, neklausčiau.

Aliksė užkišo valgiaraštį už cukrinės.

— Man to paties.

— Du sūrainius su kiauliena. Ir du kokakolos. — Džordanas klausiamai šyptelėjo. Aliksė linktelėjo.

Dženė užsirašė ir pasišalino.

Kai padavėja dingo, Džordanas susidėjo rankas ant stalo.

— Klausau, — paragino.

Aliksė drąsiai atrėmė jo žvilgsnį ir sunkiai atsiduso.

— Bažnyčia manęs nedomina.

— Kodėl?

— Jei dar nepastebėjai, aš nepanaši į tikinčiąją.

— O kaip atrodo tikinčiosios?

Aliksė pavartė akis.

— Skrybėlėtos, pirštinėtos damutės, mandagiuose pokalbiuose nepamirštančios padėkoti Viešpačiui.

Džordanas atsilošė ir užsikvatojo.

— Tu įsivaizduoji užmiesčio klubo pobūvį, o ne bažnyčią. Turbūt senokai nebuvai į ją užsukusi.

— Kai buvau mokinukė, lankiau Sekmadieninę mokyklą, bet nuo bažnyčios išsisukdavau, — prisipažino Aliksė. Tiesą sakant, buvo keliskart nuėjusi, bet nuobodžiavo ir nesulaukė pamaldų pabaigos. — Kartoju: man neįdomu.

Dženė atnešė kokakolos. Džordanas nekantriai laukė, kol ji pasišalins, o tada paklausė:

— Iš kur žinai?

— Džordanai, tu šaunus. — Ji neskubėdama gurkštelėjo gėrimo. — Prisimenu tavo tėtį. Jis irgi buvo šaunus. — Kai Aliksė gavo dovanų Bibliją, Džordano tėvas kartą buvo užsukęs pasikalbėti su jos motina. Tas kartas buvo vienintelis, bet Aliksė negalėjo jo kaltinti.

— Iš kur žinai, kad bažnyčia tavęs nedomina, jei nekart nebuvai? Kokį sekmadienį ateik ir pažiūrėk.

— Paklausyk, — Aliksė norėjo būti atvira, — man nereikia gelbėtojo.

Džordanas susiraukė.

— Tai štai ką galvoji.

— Taip.

— O tu mane perkandai. — Jis sarkastiškai nusišypsojo.

Šiurkštumas Aliksei buvo įprastas. Vis dėlto nusprendė nesibarti, kol nesuvalgytas sūrainis. Juk moka Džordanas, o ji išalkusi.

— Kodėl turėčiau eiti į bažnyčią? — rūsčiai paklausė ji ir pati atsakė: — Todėl, kad tu nori mane pakeisti.

— Ne, — paprieštaravo jis, — noriu tave matyti.

Jis tikrai norėtų!

— Patikai man šeštokė, patinki ir dabar. Ar turėčiau teisintis? — Džordanas palinko virš stalo, nenorėdamas prarasti akių kontakto.

— Aš ne tavo skonio.

— Nusprendei pati ar kas nors pašnibždėjo?

Ji purkštelėjo.

— Pati turiu galvą.

Aliksė matė, kad jis pyksta. Ranka gniaužė į popierinę servetėlę suvyniotus stalo įrankius.

— Norėčiau suprasti. Aš tau patikau tol, kol sužinojai, kad mokiausi su tavimi vienoje klasėje prieš dešimt ar dvylika metų o dabar esu pamokslininkas, tiesa?

Aliksė nudelbė akis ir neatsakė.

— Mokykloje aš tau patikau, o dabar nebe?

Sūrainį galėtų jau atnešti, nes sunku laikyti liežuvį už dantų. Aliksė krimsnojo sau lūpą.

— Galėtum bent atsakyti.

— O ką nori išgirsti? — atšovė ji. — Kad man nesvarbu? Svarbu.

— Ar kas nors pasikeitė?

Aliksė dvejodama prasižiojo.

— Tu... Tu... — sumikčiojo ir mostelėjo jo link, nubrėždama ore apskritimą, — Tu... geras.

— Geras? — pakartojo Džordanas. — Ką nori pasakyti? Žvilgsniu ieškodama Dženės ji gniaužė rankas. Dar niekada neteko taip ilgai laukti užsakymo. Pilvas urzgė primindamas, kad tik vidurdienį buvo gavęs latte kavos, ir reikalavo maisto. Kai gaus savo sūrainį, išsineš jį namo, išklojusi Džordanui viską, ką galvoja. Bet jis trikdė Aliksę. Galvoje sukosi mintys vien apie tai, kaip ji troško būti tame širdelių vakarėlyje. Neprisipažino ir jam turėjusi širdelę.

— Tu pats viską supranti, — išpyškino.

— Nesuprantu, — atšovė Džordanas. — Gal malonėtum paaiškinti? Po šimts, dėl ko aš geras?

Aliksė sumirksėjo. Suprato, kad jis nejuokauja.

— Dėl Dievo, — sušnibždėjo.

Jis nustebo.

— Dėl Dievo?

Ji linktelėjo.

— Tu gerutis berniukas, užaugęs puikioje šeimoje. Aš — ne. Turėjai mylinčius tėvus. Aš — ne. Tu...

— Nematau čia jokio ryšio, — nukirto jis.

— Mano motina pašovė tėvą ir sėdo į kalėjimą. Ar žinojai? Džonatanas iš lėto linktelėjo.

— Girdėjau visokiausių gandų, bet mane domino tik tai, kas nutiko tau.

— A...

To ji nesitikėjo.

Aliksė vos neatsiduso iš palengvėjimo, kai nešina dviem lėkštėmis pasirodė Dženė. Sūrainis buvo neuždengtas, sūris skaniai išsilydęs. Gruzdintos bulvytės dar čirškėjo — tiesiai iš gruzdintuvės. Nuo vaizdelio burnoje prisirinko seilių.

— Prašiau tėčio sužinoti, kur tu dingai. Jam nepavyko. Tikriausiai judu su broliu jau buvote apgyvendinti globos namuose kitame miesto gale, — pasakojo Džordanas.

Aliksė paėmė druskinę. Barstydama druską neatitraukė žvilgsnio nuo jo akių.

— Tikrai?

Jis linktelėjo ir pasmeigė bulvytę.

Nors labai alkana, Aliksė nelietė maisto.

— Kodėl nusprendei tapti pamokslininku? Pasekei tėvo pėdomis?

— Papasakosiu kitą kartą. — Džordanas užsidėjo ant sūrainio salotos lapą, pomidoro gabalėlį, susivožė ir atsikando.

Aliksė irgi paragavo sūrainio.

— Tik nepamiršk, kad manęs gelbėti nereikia, — tarstelėjo kramtydama.

— Neįstengčiau net ir panorėjęs.

Ji nurijo ir užsigėrė kokakola.

— Kodėl?

— Ne mano darbas. Palieku Dievui. Gelbsti jis, aš tik parodau kelią. — Džordanas vėl pasismeigė bulvytę ir pavoliojo pomidorų padažo balutėje.

Aliksė tebebuvo atsargi.

— Nesuprantu.

— O ką čia suprasti?

— Tavęs nesuprantu, — patikslino Aliksė. — Kodėl mane pasikvietei?

Jis keistai pašnairavo.

— Ar yra įstatymas, draudžiantis man žavėtis tavimi? Patikai šeštokė, o ir dabar atrodai miela.

Ji patinka jam? Atrodo miela?

— Rimtai? — paklausė Aliksė ir susigėdo savo virpančio balso.

— Jei būtų kitaip, nesakyčiau. — Jis ištiesė ranką ir nukniaukė iš jos lėkštės bulvytę.

— Ei, — ji pliaukštelėjo Džordanui per ranką.

Jis nusijuokė ir atidavė jai savo raugintą agurkėlį.

Juodu valgė, aptarinėjo matytus filmus — iš kavinės išėjo po geros valandos.

— Ar liausies manęs vengusi? — paklausė Džordanas.

Aliksė nusprendė nedaryti skubotų sprendimų.

— Dar nežinau.

— Tai greičiau apsispręsk. Gerai?

— Kodėl?

— Nežinau, kiek dar išgalėsiu nuomotis filmus.

Aliksė nusijuokė.

— Gal ateisi sekmadienį į bažnyčią? — pasiteiravo Džordanas.

— Greičiausiai ne.

Jai buvo sunku įsivaizduoti save greta davatkų apsmukusiomis kojinėmis ir didelėmis rankinėmis. Džordanas greičiausiai apsidžiaugtų, bet dorovingosioms tetulėms tikrai nepatiktų jos raudoni plaukai.

Bažnyčia — gyvenantiems tvarkingai, turintiems tikslų ir svajonių. Taip, Aliksė turi svajonių, bet joms išsipildyti beveik nėra šansų. Norėtų būtų virtuvės šefė. Ne šiaip virėja, o madingo restorano virtuvės šefė. Jai buvo tekę dirbti keliose kavinėse — tokiose kaip „Pas Enę“. Labiausiai viliojo darbas virtuvėje. Paskutinė užeiga, kurioje ji dirbo prieš videoteką, užsidarė, bet darbas ten padėjo užgimti svajonei.

Aliksė pagalvojo, kad Džordanas šaiposi. Staiga, jai dar nespėjus suprasti vaikino ketinimų, jis įsitraukė ją į tamsią alėją ir prispaudė prie mūrinės sienos.

Jie žiūrėjo vienas į kitą — tylomis, sulaikę kvėpavimą.

Tuomet jų lūpos susitiko. Aliksė teįstengė laikytis, kad nesusmuktų. Ėmė svaigti galva, linko keliai. Teko į jį įsikibti, taigi ji apsivijo rankomis jam kaklą. Pojūčiai buvo tokie aštrūs, kad Disnėjaus kalniukai nė iš tolo jiems neprilygtų.

— Už ką? — paklausė ji, o balsas aidėjo lyg iš alavinės skardinės.

Kai Džordanas pagaliau pakėlė galvą, sušnibždėjo:

— Buvai skolinga už šeštokui sudaužytą širdį.

Aliksė apsilaižė lūpas.

— Ne tau vienam sudužo.

22

„Mezgėjos rankose siūlai tampa širdies ir sielos jungtimi.“

Robin Villiers Furze, Rankdarbių kompanija, Portočerdas, Vašingtonas

LIDIJA HOFMAN

Prabėgo dar vienas penktadienis. Mezgimo pamoka buvo kaip reta nuotaikinga. Aliksė daug juokėsi, Žaklina atrodė atsipalaidavusi ir pakanti. Kerol liko namie — taip liepė gydytojai. Kai apverčiau ant durų ženklą, skelbiantį kad krautuvėlė uždaryta, ir ėmiau kilti laiptais į savo butuką, jaučiausi pavargusi. Bet nuovargis buvo malonus. Kai atidariau „Gerus siūlus“, turėjau daug laiko savo mezginiams, o dabar nebeturiu. Pirkėjos plaukte plaukia, sukuosi ištisomis dienomis. Kai vėl susitiksime, reikės padėkoti Žaklinai. Ji išgyrė mano krautuvėlę. Neseniai buvo užsukusios dvi turtingos jos draugės. Nors ir grasino mesianti pamokas, Žaklina pasirodydavo kiekvieną penktadienį, o jos draugės iš užmiesčio klubo nusipirko siūlų už keturis šimtus dolerių. Tokia apyvarta man leido pamiršti rūpestį dėl nuomos mokesčio, kuris atidarius krautuvėlę buvo didžiausias galvos skausmas.

Dar neuždirbau tiek, kad išsimokėčiau atlyginimą, bet nuomai užteko. Nedirbu dar nė trijų mėnesių, taigi toks rezultatas mane tenkina. Mano strategija — gyventi paprastai ir pasitikėti savimi.

Užlipusi į viršų pravėriau svetainės langelius. Padvelkė šiltas vakaro vėjelis. Ūsius trynėsi apie kojas, iš visų jėgų stengdamasis atkreipti mano dėmesį. Myliu savo katiną, jis geras draugas, bet būna dienų, kai noriu bent kelių akimirkų vienatvės. O Ūsius neatlyžta.

Atidariau jo mėgstamo tuno skardinę ir iškračiau į indelį. Jis baisiai išlepintas, bet ką man daryti? Kol Ūsius šveitė tuną, peržiūrėjau paštą. Akys užkliuvo už pažįstamos rašysenos. Margaretė.

Padvejojusi atplėšiau voką. Viduje radau du padėkos atvirukus. Nuo abiejų dukterėčių. Dėkojo už neseniai joms numegztus megztinius. Jos pirmą kartą oficialiai dėkojo už dovanas. Anksčiau įtardavau, kad Margaretė joms neperduoda mano megztų drabužėlių.

Kai dabar pagalvoju, turbūt nereikėjo tąkart skambinti seseriai, bet ilgametė įtampa tarp mudviejų, rodės, buvo atslūgusi, todėl jaučiausi drąsiai. Kol nespėjau persigalvoti, surinkau telefono numerį.

Išgirdusi pirmą signalą išsigandau ir panorau mesti ragelį. Bet žinojau, kad jos aparatas atpažins mano numerį, ji pati man atskambins ir paklaus, ko norėjau.

Po antro signalo atsiliepė Heile.

— Gavau tavo padėkos atviruką, — tariau aš.

— Mama mums patarė parašyti, bet būčiau ir pati taip padariusi. Labai gražus megztinis, teta Lidija. Man patinka spalvos.

— Džiaugiuosi, kad patinka.

Mezgiau iš gelsvai žalių siūlų, o rankogalius ir skyles sagoms papuošiau ryškiai oranžiniais. Išėjo labai dailiai, nors ir nederėtų girtis.

— Mama čia pat, — tarė Heile. Man nespėjus pasakyti, kad nenoriu Margaretei trukdyti, sesuo prabilo į ragelį.

— Ar kas nutiko? — griežtai paklausė man vienai skirtu tonu.

— Ne, — nuraminau. — Gavau mergaičių atvirukus ir...

— Skambini tik tada, kai kas nors atsitinka.

Netiesa, bet nenorėjau ginčytis. Stengdavausi neskambinėti Margaretei, nes po skambučio ilgam likdavo slogus įspūdis.

— Man tikrai viskas gerai. — Pabandžiau nusijuokti, bet juokas nuskambėjo dirbtinai.

— Gal buvai susitikusi su tuo gražuoliu iš UPS?

Jaučiau, kaip paminėjus Bredą mano veidą išpylė raudonis.

Paskambinau ne apie jį pasikalbėti.

— Kažkurią dieną buvo užsukęs.

Stengiausi sugalvoti ką nors tokio, kas padėtų nukreipti pokalbį kita linkme, bet nepavyko.

UPS vairuotojas buvo labai draugiškas, bet į pasimatymą nebekvietė. Jis žino apie vėžį, ir tuo viskas pasakyta. Džiaugiausi, kad nebereikia kurti įtikinamų pasiteisinimų. Vis dėlto, kai jis išėjo pastarąjį kartą, pajutau skausmingą slogutį. Neaštrus, bet aiškus praradimo skausmas neatlėgo visą popietę.

— Ar pasiūlei jam susitikti? — neatlyžo Margaretė.

— Ne, aš...

Sesuo nelaukė mano pasiaiškinimo.

— Kodėl?

— Aš...

— Tu vis kartoji, kad tavo krautuvėlė — pažadas gyventi.

— Taip, bet...

— Tai tegu žodžiai nesiskiria nuo darbų.

Pyktelėjau, kad sesuo taip smagiai prie manęs kabinėjasi.

— Tai mano gyvenimas, Margarete.

— Gyvenimas? — kandžiai perklausė ji. — Koks dar gyvenimas? Tu tik dirbi ir mezgi, o tai irgi darbas. Na taip, aplankai mamą ir turi kelias drauges, bet...

Atėjo eilė man ją pertraukti.

— Pati renkuosi, su kuo man eiti į pasimatymą.

Margaretė apsimetė neišgirdusi.

— Pakviesk jį išgerti alaus, — neatstojo ji.

— Nekviesiu!

— Kodėl?

Nežinojau, kodėl esu tokia užsispyrusi.

— Nes...

— Bijai.

— Gerai, bijau. — Nedaug trūko, kad būčiau pradėjusi šaukti. — Bet tai nieko nekeičia.

— Įveik baimę.

— Margarete, galima pamanyti, kad tai paprasta.

— Pakviesk jį į pasimatymą. O kol nepakviesi, man neskambink.

— Ar tu rimtai? — Negalėjau patikėti, kad ji tikrai taip pasakė.

— Velniškai rimtai, — patikino ji ir padėjo ragelį.

Minutę spoksojau į telefono aparatą, paskui žengiau į šalį. Kokia baisi diktatorė. Tikra sesuo atsisako su manimi kalbėtis, kol nesusitiksiu su žmogumi, kurį ji buvo mačiusi vieną trumpą akimirką. Tegul užmiršta. Tikrai nepasiduosiu. Apsisprendusi nuėjau ieškotis vakarienės.

Tikiu, kad mityba turi įtakos sveikatai, todėl vengiu pusfabrikačių. Kartais pasišildau mikrobangų krosnelėje sriubos, bet labai retai. Margaretė sako, kad turėčiau pasikviesti Bredą išgerti. Gal širdyje ji linki man gero. Galbūt — tik galbūt — ji teisi ir man jau laikas pamiršti atsargumą. Regis, tuo įsitikinusios ir mano mokinės. Bet aš nežinojau, kaip tai padaryti.

Devintą valandą vėl jai paskambinau.

Supratau, kad sesuo gali mesti ragelį, todėl iškart puoliau.

— Ką man sakyti? Dukart jį atstūmiau. Sužinojęs, kad esu vėžininkė, turbūt ir pats nebenori. Atsakys man „ne“.

— Galbūt. Aš jį suprasčiau.

— Ačiū už padrąsinimą, — sumurmėjau sunkiai šnopuodama, o sesuo, kad ir kaip keista, nusijuokė. Šiaip net komikams retai pavyksta pelnyti jos šypseną. Margaretė — paniurėlė be humoro jausmo. Nemaniau, kad aš tokia šmaikšti.

— Aš rimtai, — tariau.

— Prašai manęs pagalbos?

— Taip. Jeigu jau atsisakai kalbėtis su manim, kol neapsikvailinsiu vyriškio akivaizdoje, tai bent pasakyk, kaip jį užkalbinti.

Margaretė patylėjo, bet neilgai.

— Pasakyk, kad persigalvojai.

— Gerai. — Mano balsas išdavė, kad nepasitikiu savimi.

— Pasakyk, kad mielai kurį nors vakarą išgertum su juo alaus, jeigu jis norėtų. Pasisiūlyk pavaišinti — tegul sprendžia.

Patarimas atrodė nekvailas.

— Tai ar ryšiesi? — paklausė Margaretė.

Atsirėmusi į sieną sukiojau plaukų sruogelę.

— Taip, — atsakiau. — Greičiausiai taip.

Penktadienio vakarą jaučiausi narsuolė, bet iki pirmadienio ryto narsa išgaravo. Būtų buvę lengviau, jei Bredas būtų atgabenęs prekes savaitės pabaigoje, o jis lyg tyčia pasirodė pirmadienio popietę, kai visiškai nesitikėjau.

— Labas, — pasisveikinau. — Paprastai pirmadieniais neužsuki. „Tai bent protinga pastabėlė, — niūriai pagalvojau. — Juk iš tikrųjų pirmadieniais nedirbu.“

— Tiesa, — atsakė jis, stumdamas dėžes prie prekystalio. — Kaip sekasi?

— Puikiai. — Man staiga išdžiūvo burna.

Bredas ištiesė važtaraštį, kad pasirašyčiau. Spoksojau kaip avinas į naujus vartus.

— Man reikia parašo, — paragino jis.

Laimė, tiek įstengiau. Nuleidusi akis pasirašiau ir grąžinau lapą. Bredas nusišypsojo ir pasuko prie durų.

— Bredai, — tarstelėjau.

Jis atsigręžė.

Išlindau iš už prekystalio ir žengiau prie jo. Mintyse sukosi žodžiai, kuriuos man siūlė Margaretė. Baisiai jaudinausi ir berte išbėriau:

— Aš persigalvojau. Na, jei tebenori. Jeigu ne, aš viską suprantu, esu baisi kvailė ir... Išgerkim kurį vakarą alaus. Tiesa, aš vaišinu. Margaretė sako, kad turėčiau vaišinti, ir...

Bredas išpūtė akis ir kilstelėjo ranką.

— Ša.

Aš nutilau.

— Dabar pakartok iš pradžių, tik truputį lėčiau.

Tikriausiai mano veidas buvo raudonesnis už ryškiausią Sietlo gaisrininkų automobilį.

— Persigalvojau dėl tavo kvietimo susitikti po darbo.

Jis nusišypsojo — mačiau, kad džiaugiasi.

— Puiku.

Šiluma išstūmė mano raumenis kausčiusį šaltuką.

— Tai gerai.

— Gal penktadienį po darbo, kai uždarysi krautuvėlę?

— Tinka, — linktelėjau.

Bredas pasišvilpaudamas nutempė vežimėlį prie furgono. Po kelių minučių susivokiau niūniuojanti. Eisiu į pasimatymą!

Po perkūnais! Aš eisiu į pasimatymą. Nekantrauju pasigirti Margaretei.

23

ŽAKLINA DONOVAN

Žaklinos diena buvo suplanuota. Devintą — vizitas pas manikiūrininkę, tada pietūs su draugėmis, apsipirkimas, keli būtini darbeliai ir pagaliau namai. Antradienis — jai sunkiausia diena. Tyčia taip susiplanavo. Reikalai padeda užmiršti, kad jos vyras iki išnaktų vieši pas kitą moterį.

Prekybos centre Žaklina stengėsi dosniai apsidovanoti už patiriamą skausmą, vis dėlto retkarčiais sukilę prisiminimai versdavo smarkiau sukąsti dantis.

Jai besiruošiant į manikiūro saloną suskambėjo telefonas. Ji nenorėjo atsiliepti, bet ekranėlyje pamatė Rišo mobiliojo numerį. Nenoriai pakėlė ragelį.

— Padaryk man paslaugą, — vyro balsas buvo susirūpinęs. — Aš susirinkime, pamiršau namie portfelį.

— Nori, kad užvežčiau? — Tai reikštų, kad ji vėluos pas manikiūrininkę, bet Risas šiaip sau neprašytų. Kadangi yra nusiteikusi po pietų išleisti apvalią jo pinigų sumelę, reikėtų jam pagelbėti.

— Ar galėtum, Džeke? Užšokčiau pats, bet reikia skubiai.

— Jau važiuoju.

Risas patarė ieškoti portfelio prie stalo darbo kabinete. Žaklina kaip tik ten jį ir pamatė. Darbo kambarys buvo Rišo namo dalyje, ji retai čia užklysdavo. Žaklina stabtelėjo, perbraukė pirštais per raudonmedžio lentynose tvarkingai išrikiuotas knygas. Kartais Risas surūkydavo cigarą, todėl šiame kambaryje brangaus tabako ir odos kvapas buvo stipresnis nei kitur name.

Užplūdo nepaaiškinamas ilgesys. Nuo prisiminimų apie išblėsusią meilę paširdžius suspaudė bukas skausmas. Jaunystės meilė... Žaklina drausdavo sau galvoti apie vienatvę, kuriai jie vienas kitą pasmerkė. Dabar ją pripažino, ir liūdesys užgulė kaip kiaurai permirkęs apsiaustas.

Sunku suprasti, kada tiksliai tai atsitiko ir kodėl. Antradieninė meilužė — jų susvetimėjimo simptomas, o ne priežastis. Kai ji atsirado, juodu jau plaukė skirtingomis kryptimis. Palengva, bėgant metams, Žaklina ir Risas prarado artumą. Kalti abu — Risas užsispyręs, o ir ji tokia pati.

Santuoka pašlijo. Iš partnerių jie virto žmonėmis, gyvenančiais po vienu stogu, iš meilužių — draugais. Taip nutinka daugeliui porų. Ji buvo girdėjusi daugybę miglotų užuominų ir atvirų išpažinčių; suprato, kad to neišvengia ir kitos moterys. Tačiau tokios mintys praradimo skausmo nenumalšina. Ji krestelėjo galvą, čiupo portfelį ir nuskubėjo į garažą.

Važiuodama į Gėlių gatvę Žaklina paskambino į manikiūro saloną. Statybos darbai jau buvo įsibėgėję, tačiau automobilio dar nebuvo kur statyti. Žaklina staiga suprato, kad Risas nepasakė, kur jai palikti automobilį.

Bandė skambinti, bet jo mobilusis buvo išjungtas. Ji dukart tuščiai apsuko kvartalą. Siauroje gatvėje nebuvo kur priglausti automobilio prie jau pastatytų namų. Sugaišusi dešimt brangių minučių galiausiai ji įsuko į skersgatvį už „Gerų siūlų“. Ne pati saugiausia vieta palikti prabangų automobilį. Lidija buvo jas įspėjusi, bet Žaklina neturėjo kitos išeities. Skersgatvis — siauras, tamsus, ir ji nevalingai sudrebėjo rakindama automobilį.

Priėjusi statybvietę Rišo nepamatė. Prie vagonėlio ją pasitiko projekto vadovas. Risas ne kartą jį minėjo, bet Žaklina neprisiminė jo vardo. Prabėgo jau daug laiko nuo tų dienų, kai visus jo darbuotojus ji vadino vardais.

— Ačiū, — padėkojo jaunatviškai atrodantis vyriškis. — Risas labai nusiminė, kad pamiršo.

— Man nesunku, — sumurmėjo Žaklina, žengdama per krūvą statybinių atliekų.

Tyliai niurnėdama ji perėjo gatvę ir pasuko skersgatvio link. Deja, iki siūlų krautuvėlės atidarymo dar dvidešimt minučių, antraip ten užsuktų. Įžengusi į tamsų skersgatvį Žaklina dar labiau supyko. Nieko nuostabaus, kad jos santuoka kybo ant plauko. Užuot pasitikęs asmeniškai, Risas atsiuntė kažkokį padėjėją. Tarsi savaime suprantama, kad jai dėl jo teko keisti visą savo dienotvarkę. Kitą kartą tegu grįžta pats.

Susierzinusi Žaklina paėjėjo skersgatviu. Staiga nugarą sukaustė keista baimė. Ji stabtelėjo ir apsidairė. Nieko. Moteris nurimo ir mintyse subarė save už įtarumą. Saulė dar nebuvo pakilusi virš stogų, skersgatvyje buvo vėsu ir niūru. Ji žengė dar du žingsnius ir vėl sustojo. Šįkart baimė buvo smarkesnė, dar labiau kaustanti.

„Vaizduotė krečia pokštus,“ — nusprendė Žaklina. Prisižiūrėjo „CSI kriminalistų“. Vis dėlto baimė neatlėgo. Jai reikia įsėsti į automobilį. Ar yra kita išeitis? Arba į automobilį, arba visą rytą prastovėti čia.

Iki mersedeso buvo likusios vos dvidešimt pėdų, kai iš šešėlio išlindo du vyrai. Jie grėsmingai artėjo prieblandoje.

Pavojus. Veidų Žaklina negalėjo įžiūrėti, bet matė pašaipias šypsenas. „Valkatos, — pamanė, — susivėlę ir purvini.“

— Kas čia tokia? — vienas vyras kreipėsi į kitą, skubantį užkirsti jai kelią.

Žakliną išpylė šaltas prakaitas. Instinktas kuždėjo bėgti, bet iš baimės nepakluso kojos. Jeigu jie imtų vytis, su aukštakulniais ji niekur nepaspruktų.

— Būkite malonūs, pasitraukite, — pareikalavo ji ir apsidžiaugė savo drąsa.

— Būkite malonūs, — plonu balseliu pakartojo antrasis, aukštesnis vyras ir iškėlęs dešiniąją ranką pasukiojo per riešą. — Susiradom tikrą damą.

— Iš aukštuomenės.

— Pinigingą.

— Duokš pinigus, kale.

Žaklina smarkiau prisispaudė rankinę prie šono.

— Nedrįskit.

— Argi atsispirsim tokiam iššūkiui, Lari?

— Nutilk! — riktelėjo kitas, supykęs, kad draugužis ištarė jo vardą, ir išsitraukęs sulankstomą peilį ėmė mosikuoti.

Nors buvo pasiryžusi išlikti rami, Žaklina aiktelėjo. Peilio ašmenys spindėjo blankioje skersgatvio šviesoje.

Vyras ištiesė ranką, tikėjosi, kad Žaklina jam romiai atiduos rankinę. Moteris suprato — jis ne prašo, o reikalauja. Už bet kokį pasipriešinimą galima susilaukti smurto.

Nė nepajuto, kaip jos individualaus modelio rankinė nuslydo ant asfalto.

— Tavim dėta, neliesčiau, — Žaklinai už nugaros sušuko šiurkštus moteriškas balsas. — Ralfai, juk tau paskirta lygtinai. Būtų baisiai gaila, jei tavo vargšei subinei vėl tektų grįžti į kalėjimą.

Žaklina ne iškart atpažino Aliksės Taunsend balsą. Aliksė, mergina, kurią ji laikė nusikaltėle ir baisia storžieve rokere, norėdama jai pagelbėti rizikavo savo gyvybe.

— Nesikišk! — suriaumojo Laris, šiepdamas dantis.

— Nepykit, vyručiai, — artėdama tarė Aliksė, — bet ši ponia — gera mano draugė.

Žaklina nė nekrustelėjo, net alsavo paviršutiniškai.

Laris pažiūrėjo į rankinę.

— Tu pati jos nori, — sušnypštė. Tada smarkiai suspaudė peilį ir pakėlė.

Pasigirdo spragtelėjimas. Žaklina negreit suprato, ką reiškia tas garsas. Pagaliau suvokė: Aliksė irgi išsitraukė peilį.

— Tegul ima pinigus. — Žaklinai buvo vis viena, tenorėjo, kad jiedvi nenukentėtų.

— Neims! — suriko Aliksė, kai vyrai ėmė artintis. — Bėk į siūlų krautuvėlę.

— Ne. — Nežinia iš kur atradusi drąsos Žaklina užsimojo rankine ir iš visų jėgų sviedė į užpuolikus. „Gucci“ rankinė, jai kainavusi septynis šimtus dolerius, dabar šauniai pasitarnavo — garsiai trenkė žemesniajam vyrui į galvą. Ralfas suriaumojo iš skausmo.

— Kas ten darosi?! — nuo krautuvėlės durų sušuko Lidija.

— Kviesk policiją! — suriko Žaklina iš baimės paklaikusiu balsu.

Aliksė ištiesusi rankas palinko į priekį — kairėje gniaužė peilį. Vyrai pažiūrėjo į dvi moteris, į tuščią prieangį, kur prieš akimirką stovėjo Lidija, ir susižvalgę puolė bėgti, pralėkdami pro pat Žakliną ir Aliksę.

Kai jie pradingo iš akių, Žaklina ėmė drebėti. Iš pradžių pirštai, paskui rankos, kojos, keliai — kūnas jos visiškai nebeklausė.

— Kaip jautiesi? — paklausė Aliksė.

Žaklina papurtė galvą.

— Policija jau važiuoja! — sušuko Lidija.

— Ralfas ir Laris pabėgo. — Aliksė apkabino Žakliną per juosmenį ir padėjo pasiekti Lidijos krautuvėlės kiemo duris.

Stalas, prie kurio jos sėdėdavo per pamokas, atrodė už mylios. Žaklina pagaliau jį pasiekė ir susmuko ant kėdės.

— Mane... galėjo nužudyti.

Ji matė tų žmonių akis. Vienas Dievas žino, ką būtų jai padarę, jei skersgatvyje nebūtų pasirodžiusi Aliksė.

— Alikse, — išspaudė gaudydama kvapą, — tu išgelbėjai man gyvybę.

Tą akimirką Žaklina gailėjosi dėl visų blogų minčių apie šią merginą. Neberūpėjo, kokios spalvos jos plaukai. Aliksė ją išgelbėjo nuo tikrai baisios lemties.

Aliksė atsisėdo greta. Netrukus Žaklina pastebėjo, kad mergina taip pat sukrėsta. Tų vyrų akivaizdoje apsimetė drąsia, nors labai bijojo. Gatve artėjo sirena. Lidija išpuolė pro duris pasitikti patrulio. Po kelių minučių į krautuvėlę įžengė du policininkai.

Visos trys moterys puolė pasakoti. Žaklina manė turinti viską paaiškinti — juk tai ją užpuolė. Ji nesiliovė, stengdamasi perrėkti kitas dvi.

— Po vieną, ponios, — iškėlęs rankas paprašė pareigūnas. Jaunas, švariai nusiskutęs vaikinas priminė jai sūnų. Polas pasius, kai sužinos, kad jos vos neapiplėšė.

Pareigūnas išklausė Žakliną, paskui uždavė po kelis klausimus Aliksei ir Lidijai. Moterys šiek tiek skirtingai apibūdino užpuolikus. Aliksė kalbėjo nenoriai. Iš pradžių nė vardų nepasakė. Bet jeigu ji ir buvo juos pamiršusi, Žaklina prisiminė.

Chuliganai buvo apibūdinti, be to, ir vardai žinomi. Atrodė, beliko tik sučiupti. Žaklina jau apsisprendė pateikti kaltinimus. Pasakodama ji abiem rankomis gniaužė „Gucci“ rankinę.

— Judvi pažįstamos? — paklausė patrulis, žvilgčiodamas tai į Aliksę, tai į Žakliną.

— Žinoma, — patvirtino Žaklina. — Abi lankome mezgimo pamokas.

— Taip, — sumurmėjo Aliksė ir įžūliai kilstelėjo smakrą, lyg ragindama policininkus mesti jai iššūkį. — Mudvi su Žaklina draugės.

— Ji mane išgelbėjo nuo velniai žino ko, — tyliai pritarė Žaklina.

Pareigūnas papurtė galvą.

— Būtų buvę protingiau atiduoti rankinę.

Žaklina suprato, kad jis teisus. Visi savigynos vadovai mokė, kad atsidūrus tokioje padėtyje reikia mesti rankinę ir bėgti.

Kai policininkai išėjo, Žaklina pažvelgė į šalimais tebesėdinčią Aliksę.

— Nežinau, kaip tau atsidėkoti.

— Esi man skolinga.

Žaklina noriai linktelėjo. Ji nežinojo, ko Aliksei prireikė skersgatvyje. Apklausiama policininkų mergina sakė mačiusi, kaip Žaklina pasuko į skersgatvį, ir pamaniusi, kad jos draugei ten bus nesaugu. Todėl pasekusi. Žaklina amžinai jai bus už tai dėkinga.

Vienintelis rūpestis — skola Aliksei. Galima tik spėlioti, kokio atlygio gali užsigeisti mergina.

24

KEROL ŽIRARD

Dvi pirmos dienos po dirbtinio apvaisinimo procedūros — pačios sunkiausios. Specialistas liepė Kerol keturiasdešimt aštuonias valandas ramiai gulėti. Priverstinis poilsis ėmė slėgti jau po kelių valandų, bet sulig kiekvienu įkvėpimu, sulig kiekvienu širdies dūžiu ji ragino save mąstyti optimistiškai.

Kerol puikiai suprato priėjusi kelio galą. Padarė viską, kad turėtų biologinį vaiką. Juodu su Dagu nusprendė — viskas. Draudimo kompanija apmokėjo tris dirbtinio apvaisinimo procedūras. Dvi nepavyko. Dirbtinis apvaisinimas — brangi, nepatikima ir daug laiko reikalaujanti procedūra. Tiksliau kalbant — kai kurių dalykų neįmanoma išvengti. Kad ir injekcijų, dažnų kraujo tyrimų ir ultragarso procedūrų. Taip dažnai buvo badoma ir čiupinėjamą, kad jai tai tapo kasdienybe.

Kerol draudė sau galvoti apie nemalonius dalykus. Šįkart ji susilauks kūdikio. Šįkart bent vienas iš įsodintų kiaušinėlių išliks, ji išsaugos nėštumą. Po devynių mėnesių jau sūpuos vaikelį ir patirs džiaugsmą, kurio taip laukė šitiek metų.

Dagas buvo nuostabus. Nėrėsi iš kailio, kad tik jai būtų patogu. Tačiau Kerol suprato jo žvilgsnį, matė neišsakytą ilgesį ir baimę, kad jie gali nesusilaukti vaikelio, nors įdėjo šitiek pastangų. Dagui nelengva. Jis bandė slėpti nerimą, bet Kerol suprato. Ji taip pat nerimavo.

Optimizmo ypač stokojo antrąją dieną. Ant pirštų galų stypčiojantis Dagas jai negelbėjo. Dėl ginčo, įsiplieskusio tą baisų vakarą, nė vienas iš jųdviejų nebuvo kaltas. Tiesiog nusivylimas buvo toks didelis, kad neatlaikė nervai. Dagas išlėkė pro duris ir grįžo tik po vidurnakčio. Kerol apsidžiaugė, kad jis nevairavo, nes užuodė nuo jo sklindantį svaigalų kvapą.

Kaip ji ir tikėjosi, iš ryto juodu susitaikė. Dagas išėjo į darbą nepusryčiavęs, tik išgėręs du puodelius kavos. Dabar reikia laukti. Tris savaites, kol paaiškės, ar yra nėštumas, ir tris mėnesius, kol įsitvirtins. O tada lauktų dar didesni išmėginimai.

Po dešimties dienų nuo procedūros paskambino Lidija. Ji pirmą kartą skambino Kerol į namus. Buvo malonu išgirsti draugišką balsą.

— Nieko apie tave negirdėjau. Kaip sekasi? — paklausė Lidija.

— Gerai. — Pernelyg entuziastingas balsas išdavė Kerol.

— Klausiu, kaip iš tikrųjų jautiesi, — sušnibždėjo Lidija.

— Nelabai kaip, — prisipažino Kerol. — Oi, Lidija, man labai sunku. Reikia laukti, mudu su Dagu labai įsitempę.

— Važiuojam papietauti ir pasikalbėsime.

Pietūs mieste labai viliojo, bet Kerol žinojo, kad Lidija turi pareigų.

— O kaipgi krautuvėlė?

— Susitariau su mama. Ji pavaduos mane porą valandų. Gal susitinkame krantinėje? Graži diena.

Kerol sutiko. Skaisčiai švietė saulė, vanduo įlankoje spindėjo safyro mėliu. Didžiausias malonumas — kelioms valandoms ištrūkti iš daugiabučio namo.

Jos išsirinko nediduką, jaukų jūros gėrybių restoraną. Kai Kerol atvažiavo, Lidija jau buvo užėmusi staliuką ant terasos. Nuo įlankos švelnus vėjelis dvelkė sūriu jūros vandeniu. Kaip paprastai, klykavo žuvėdros. Tolumoje bolavo Olimpiko kalnų viršūnės, netoliese plūduriavo prisišvartavęs keltas „Vašingtono valstija“. Dėl to Kerol ir patiko gyventi Ramiojo vandenyno Šiaurės Vakarų regione.

— Koks malonus netikėtumas, — tarė Kerol, sėsdamasi ant kėdės priešais Lidiją.

— Labai graži diena. Nebeištvėriau tarp keturių sienų. Mama jau seniai kartoja, kad man reikia laisvalaikio. Šiandien supratau, kad ji teisi.

— Ar ji mezga?

— Šiek tiek. Bent jau supranta apie mezgimą. Mielai sutiko mane pakeisti. Ją džiugina mintis, kad padeda. Iš tikrųjų ir padeda.

— Padėkok jai mano vardu.

Lidija nusišypsojo.

— Žinai, aš irgi jai dėkinga. Man reikėjo atokvėpio. Džiaugiuosi, kad sutikai iš anksto neįspėta.

Kerol neseniai susipažino su Lidija, bet laikė ją savo drauge. Nuo koledžo laikų nebuvo laiko megzti naujų draugysčių. Lidija taip pat neslėpė noro susirasti draugių. Nors ir dėl skirtingų priežasčių, jųdviejų išgyvenimai buvo panašūs. Jos pasišnekučiuodavo, Lidija palaikė didėjantį Kerol susidomėjimą mezgimu. Pamėgti Lidiją buvo nesunku. Ji švelni, rami ir kukli. Kerol nebuvo mačiusi, kad Lidija pakeltų balsą ar netektų kantrybės. Kalbėdama apie siūlus ir mezgimą ji atgydavo ir užsiplieksdavo. Kerol žavėjosi Lidijos savitvarda, kai tekdavo gesinti Aliksės ir Žaklinos protrūkius. Pačiai Kerol ne kartą teko prikąsti liežuvį, kad nepareikštų, jog jiedvi elgiasi kaip mažvaikės.

Įsitaisiusi virš stalo išskleisto skėčio pavėsyje Kerol peržvelgė valgiaraštį. Išsirinko mėgstamus plokščiuosius makaronus su jūrų gėrybėmis. Paprastai ji neužsisakydavo šio patiekalo restoranuose, nes nė vienas receptas neprilygo tam, kurį jai buvo perdavusi mama. Lig šiol Kerol retai šeimininkaudavo, bet kartais paruošdavo nuostabių spagečių su jūrų gėrybėmis ir alyvuogių padažu. Dagas šį jos patiekalą dievino.

Jos kalbėjosi apie mezgimą ir draugystę, dalijosi vaikystės prisiminimais ir perskaitytų knygų įspūdžiais. Pietų kulminacija tapo istorija, kaip Aliksė išgelbėjo Žakliną nuo užpuolikų.

Grįždama namo Kerol nusprendė užsukti į turgų ko nors vakarienei. Po procedūros ji neturėjo apetito. Dažniausiai vakarienei drauge su vyru pasiruošdavo ko nors be išankstinio pasirengimo. Jei ne Dagas, ji apskritai nevalgytų.

Po pietų krantinėje Kerol jautėsi smagiau. Moteriški pašnekesiai daro stebuklus. Turguje ji nusipirko jautienos filė ir žvaliai grįžo namo.

Vos spėjęs įžengti pro duris Dagas pastebėjo pasikeitusią žmonos nuotaiką. Jis nusišypsojo, pabučiavo ją ir dingo miegamajame persirengti. Kai pasirodė, buvo su mėlynu beisbolo švarku ir kepuraite.

— Atrodo, pamiršai, — tarė jis, pamatęs nustebusį Kerol veidą. — Mudu su Bilu turime bilietus į rungtynes.

— Tiesa... — Ji neišsidavė nusivylusi. Popietė su Lidija buvo naudinga ir ji nedraus vyrui praleisti vakaro su senu koledžo draugu.

Po kelių minučių Dagas nėrė pro duris. Šią savaitę ji pirmą kartą paruošė padorią vakarienę, o Dagas neparagaus. Gyvenime daug ironiškų netikėtumų.

Kerol nenugrimzdo į savigailą, bet pakili popietės nuotaika buvo jau išblėsusi, kai paskambino brolis. Jie nesikalbėjo nuo jo apsilankymo prieš mėnesį.

— Ar galiu užsukti? — Jo balsas atrodė nusiminęs.

— Žinoma, bet aš viena. Dagas su Bilu beisbolo rungtynėse.

Rikas garsiai atsiduso.

— Juo geriau.

Kerol nustebo.

— Kas atsitiko?

— Papasakosiu, kai ateisiu.

Brolis pasirodė neprabėgus nė pusvalandžiui. Kerol dar nebuvo mačiusi jo tokio: nesiskutusio, pajuodusiais paakiais. Jis griuvo į fotelį, o į Kerol siūlymą alaus atsakė klausimu:

— Gal turi ko stipresnio?

— Deja, — atsakė ji, — tik vyno.

— Tai geriau alaus. — Jis palinko į priekį, alkūnėmis atsirėmė į kelius.

— Pasakysi pats ar reikės spėlioti? — paklausė Kerol ir ištiesė jam butelį šalto alaus.

Rikas nusuko kamštuką ir godžiai gurkštelėjo.

— Ar aš kvailys iš prigimties, ar tas bruožas įgytas?

— Nelygu, kas nutiko, — atsakė ji, sėsdamasi priešais Riką. Ant jo neįmanoma ilgai pykti. Kerol buvo įsitikinusi, draugiškas būdas jam ir padeda, ir trukdo. Gal per lengvai viskas klojosi.

— Liza nėščia, — tarė Rikas.

Kerol nesuprato.

— Liza? Kas ta Liza?

Jis pasitrynė akis.

— Stiuardesė, su kuria keliskart mačiausi.

— Akivaizdu, kad ne vien mateisi, — metė Kerol, neįstengdama nuslėpti pykčio. Neįtikėtina. Iš pradžių pamanė, kad jis piktai juokauja, bet užteko žvilgsnio suprasti, kad nepokštauja. O vos prieš kelias savaites prisiekinėjo amžiną meilę buvusiai žmonai.

— O kaip Elė? — aiktelėjo ji. — Kai kalbėjomės anąkart, tikėjaisi susigrąžinti.

Permiegojęs su kita moterimi savo ryžto neįrodė.

— Taip, aš myliu Elę ir noriu ją susigrąžinti.

— Tai ką veikei su Liza?

— Netyčia nutiko, — sudejavo Rikas.

Kerol papurtė galvą, neįstengdama suvokti, ką jai sako brolis.

— Netyčia įgriuvai į jos lovą? — Jos balsas išdavė kylantį pyktį. Tai štai dėl ko Elė juo nepasitikėjo. Užsiminė, bet Kerol nesiklausė. Nenorėjo patikėti, kad jos stipruolis, šaunuolis vyresnėlis brolis eina į šoną. Ir dar meluoja.

— Pasakyk ką nors, — paragino Rikas.

Kerol vėl papurtė galvą — jai atsivėrė akys. Ligi šiol Rikas buvo jos didvyris. O dabar matė silpnavalį plevėsą — toks jis ir buvo.

— Šįkart nejuokais prisidirbai.

— Patikėk, sesute, nepasakysi nieko, ko pats dar nesu sau sakęs. Man galas.

— Ir kas dėl to kaltas? — griežtai paklausė Kerol. Ji stryktelėjo nuo kėdės ir ėmė žingsniuoti po kambarį. — Negi esi toks kvailas, kad nesisaugojai, po šimts?!

Rikas užsimerkė.

— Ar Elė žino?

— Ne! — rėkte išrėkė jis. — Ir tikrai neketinu jai sakyti.

— O kaip Liza?

— Kas kaip? Ji taip pat sutrikusi. Jos apsaugos priemonės nesuveikė.

— Tai jau tikrai. Kerol taip pyko, kad jai neberūpėjo brolio savijauta.

Prireikė kelių minučių susivokti. Tada vėl atsisėdo ir ranka prisidengė burną. Brolis pas ją atėjo ne tam, kad būtų iškoneveiktas. Jam reikia patarimo, o ji nežino, ką patarti.

— Ar tu visiškai tikras, kad kūdikis tavo?

Rikas linktelėjo spoksodamas sau į rankas.

— Pastaruoju metu palaikėme artimą ryšį.

Užuot pakomentavusi, Kerol skubiai paklausė:

— Kiek laiko ji nėščia?

— Ką tik sužinojo. Gal mėnesį.

Stengdamasi susikaupti Kerol nusibraukė nuo veido plaukų sruogelę.

— O kada pasakė tau?

— Vakar. Išsigandusi paskambino man. Po galais, nežinojau, ką jai pasakyti. Ką galėjau sakyti?

— Ar ją myli?

Rikas pagalvojo ir lėtai papurtė galvą.

— Ji man brangi ir patinka, bet mylėti nemyliu. Žinau, kad nenoriu jos vesti. Argi turėčiau vesti vien dėl to, kad pamiršo praryti piliulę? — Rikas atrodė ir nusiminęs, ir sutrikęs, ir piktas. — Aš myliu Elę, — sušnibždėjo jis, — su ja noriu būti, su ja gyventi.

— Tai nereikėjo atsisegti kelnių. — Kerol nenorėjo skaudinti brolio, bet jis supykdė ją. Jeigu tikrai myli Elę, turėjo pasistengti ją susigrąžinti. Ir susigrąžinimo plane neturėjo būti stiuardesės lovos.

— Jei neketini Lizos vesti, tai ką darysi? — paklausė Kerol.

— Nežinau.

Kai atsivėrė akys, Kerol išdrįso pareikalauti tiesos.

— Turbūt ne pirmas kartas?

— Koks kartas? Jeigu klausi, ar turiu daugiau vaikų, tai neturiu. Paprastai aš saugausi, bet Liza sakė... — Rikas nutilo.

— Klausiu, ar ne pirmą kartą buvai neištikimas Elei. — Formaliai juodu išsiskyrę, taigi dabar to nepavadintum svetimavimu. — Dėl to ji ir norėjo skirtis, ar ne?

Brolis pažvelgė į ją ir linktelėjo.

Rikas svečiavosi valandą, jie šnekėjosi, kol atšalo vakarienė. Brolis buvo sukrėstas, ji taip pat. Jos didvyris Rikas per kelias minutes nusirito nuo pjedestalo.

Galiausiai ji sutepė kelis sumuštinius, išvirė kavos ir netrukus Rikas išvažiavo į savo viešbutį. Reikėjo išsimiegoti. Juodu su Kerol sutarė dar pasikalbėti kitą dieną.

Po valandos grįžo Dagas. Jis džiūgavo, kad „Marineriai“ lengvai sutriuškino „Jankius“. Kerol jam papasakojo apie brolio apsilankymą ir nemalonias naujienas.

— Nė trupučio nesistebiu, — pareiškėjai vyras. Juodu sėdėjo ant sofos, Dagas buvo ją apkabinęs. — Rikas ir anksčiau lakstė paskui sijonus.

Kerol buvo sunku patikėti, kad brolis toks bevalis. Atrodė, kad žmogus, su kuriuo ji augo ir kurį mylėjo, staiga tapo svetimas.

— Žinojai, bet man nesakei?

— Negalėjau. Nebūtum patikėjusi.

Kerol suspaudė paširdžius.

— Jis visą laiką taip elgiasi, kiek jį pažįstu. Kvailioja su viena, susitikinėja su kita. — Dagas kelioms sekundėms prie jos prisiglaudė. — Tiesą sakant, man Rikas nepatinka.

— Dagai, kaip gali taip kalbėti?! — Rikas ją supažindino su vyru. Jie drauge mokėsi koledže, gyveno viename bendrabutyje. Gerai pagalvojusi Kerol suprato, kad Dagas nė iš tolo taip nesidžiaugdavo Riko apsilankymais kaip ji.

— Patikėk, mieloji. Iš mudviejų draugystės laimėjau tik pažintį su tavimi. Jo moralė man kliuvo ir anksčiau.

Kerol įdėmiai klausėsi. Pirmą kartą ji objektyviai pažvelgė į brolį — savanaudį berniūkštį, taip ir nepanorusį suaugti. Ir pagalvojo — kiek dar žmonių suprato tai anksčiau už ją?

Vėliau, kai Kerol lovoje prisiglaudė prie vyro, ėmė lįsti įkyrios mintys apie neteisybę.

— Kodėl, — pašnibždomis paklausė ji, — moteris, visai nenorinti vaikų, taip lengvai pastojo?

Pajuto, kad vyras linktelėjo.

— Ir aš norėčiau žinoti. Gyvenime daug neteisybės.

— Tai jau taip, — vėl sušnibždėjo ji.

25

ALIKSĖ TAUNSEND

Penktadienio rytą Aliksė pabudo vėlai ir neskubėjo keltis, kol neišlakstė miegai. Buvo šilta, patogu, nesinorėjo judėti. Užsimerkusi mėgavosi prisiminimais apie Džordano bučinį.

Lig šiol jai dar neteko taip mėgautis.

Ji ir bučiuota daugybę kartų, ir kitaip patyrusi, tačiau nė vienas bučinys nebuvo toks kaip šitas. Jos pažinoti vyrai buvo šiurkštūs, prakaituoti, skubėdavo pasitenkinti. Aliksė nenumanė, kad paprastutis bučinys gali būti toks saldus. O gal — ji priminė sau — dėl to kalta vaikystės svajonė, sudužusi vieną vakarą, kai jie buvo šeštokai.

Net po savaitės prisiminė kiekvieną bučinio akimirką. Džordanas delnelis suėmė jos veidą, žvilgsniai susirakino. Aliksė matė, kad jis nustebęs ir dvejoja. Atsisveikino jie greitai. Ji manė, kad jiems reikia pabūti atskirai, suvokti, kas nutiko.

Aliksė nuo tos dienos nematė Džordano. Ir nesikalbėjo. Stengėsi apie tai negalvoti. Nežinia ko paskatinta sekmadienio rytą ji nuėjo prie Laisvųjų metodistų bažnyčios, apie kurią užsiminė Džordanas. Stovėdama kitapus gatvės surūkė vieną paskui kitą tris cigaretes ir stebėjo besirenkančius žmones.

Dėl vieno Džordanas buvo teisus: tik kelios senyvos moteriškės buvo su skrybėlaitėmis ir pirštinėmis, vilkėjo sukneles.

Į bažnyčią rinkosi įvairaus plauko šeimos su vaikais, visi su Biblijomis. Kadaise ir Aliksė turėjo Bibliją, bet labai seniai. Ji nežinia kur dingo. Matė, kad dauguma apsivilkę kasdieniškai, bet to neužteko, kad ji įeitų vidun.

Stoviniavo prie kampo ir, ko gero, vylėsi, kad Džordanas ją pastebės. Jis nepastebėjo, o ir ji nematė jo.

Aliksei patiko muzika. Linksma, energinga — kitokia, negu ji prisiminė. Vaikystėje Aliksei teko klausytis bažnytinės muzikos — lyg iš viduramžių. Ši visai kitokia. Ji net sugavo save niūniuojančią ir kaip mat liovėsi.

Maždaug po keturiasdešimt minučių Aliksė pasišalino, susigrūdusi rankas giliai į kišenes. Kas atsitiktų, jeigu būtų įsitaisiusi galiniame suole ir pasiklausiusi? Bet baimė neleido. Analizuodama savo poelgį maždaug po savaitės Aliksė nesuprato, ko tada išsigando. Gal bijojo būti užkalbinta.

Nusprendusi nebegalvoti apie praėjusios savaitės nusivylimą Aliksė atsiklojo ir lėtai išsiropštė iš lovos. Lorelė buvo įsitaisiusi prie televizoriaus — seno modelio blankiu ekranu ir folija apvyniotomis triušio ausimis. Kambario draugė žiūrėjo vaikišką animacinį filmuką.

— Labas, — sumurmėjo Aliksė, eidama į ankštą virtuvę.

Lorelė neatsakė.

— Kas tau darosi? — supyko Aliksė. Jos draugės, bet Lorelė su ja beveik nesikalba. Šiaušiasi jau kelias savaites.

Lorelė papurtė galvą, tylomis rodydama, kad nenori kalbėtis. Aliksė nesuprato, ko ji širsta, bet nujautė, kad dėl to kažkaip kaltas šlykštusis naudotų automobilių pardavėjas. Pastaruoju metu jis nesirodė. Kurį laiką jie buvo neišskiriami, o paskui vyrukas dingo kaip į vandenį. Nežinia, kas nutiko. Lorelė neketino pasakoti.

— Gerai, jei taip nori, graužkis. — Aliksė pasiėmė bananą. — Man nerūpi.

Lorelė ir vėl neatsakė. Lupdama bananą Aliksė pliumptelėjo ant vienintelės kėdės. Kažkas ją buvo palikęs tuščioje aikštelėje. Aliksė su Lorele rado ir parsitempė namo per tris kvartalus. Nutriušusią kėdę Aliksė buvo aptraukusi paklode. Keli raukiniai ir klostės kėdę labai pagražino. Dizaineriai Aliksės garbės viešnia nekviestų, bet tam kartui visai neblogai.

Kąsdama banano Aliksė pastebėjo, kad jos mezgama vaikiška antklodėlė guli numesta ant grindų.

— Po velnių, kas čia dabar? — supyko ji ir pakilo nuo kėdės paimti mezginio. Siūlų kamuolys nuriedėjo prie lauko durų.

Lorelė nė nekrustelėjo.

Užstojusi jai televizorių Aliksė įsistebeilijo į draugę.

— Nežinau, kas tau nutiko, bet metas išsiaiškinti.

— Nekaišiok savo mezginių man po nosimi.

Aliksė nesusitvardė ir prunkštelėjo.

— Kas atsitiko? Mezginys užpuolė?

— Painiojosi po kojomis.

— Todėl trenkei į duris?

Jūs tik pamanykit!

Lorelė tylėjo.

Aliksė apžiūrėjo beveik užbaigtą antklodėlę, svarstydama, ką būtų dariusi, jeigu per Lorelę būtų pasileidusios akys arba išnirę virbalai. Lorelė žaidžia su ugnimi. Aliksei jau pabodo rūgšti bičiulės mina, nevalyvumas ir tai, kaip ji seilę varvina į tą nevykėlį iš didžiosios raidės.

— Gal susiimtum? — paklausė ji grįždama į miegamąjį. Jos dalijosi miegamuoju, o dėl to tik dar sunkiau. Pasak gandų, kurie sklando po rajoną, pastatas jau parduotas. Kur joms teks kraustytis buvo taip pat neaišku, kaip mezgimo technika, kurios Aliksei dar teks mokytis.

— Nebūtum tokia šiurkšti, jei... — Lorelė nutilo ir užsidengusi rankomis veidą pravirko.

Aliksei pagailo Lorelės. Ji atsisėdo prie bičiulės ir atsiduso.

— Dėl numylėtinio, tiesa?

Lorelė linktelėjo.

— Sakė... kad nebenori manęs matyti.

Kad ir ką sakytų Aliksė, vis viena nepaguostų. Lorelė nenorėjo klausytis, kad Džonas nevykėlis. Aliksė nesuprato, kaip gali būti, kad tik Lorelė to nemato. Kas iš to, kad turi neblogą darbą? Jis šlykštus, ir niekas nepakeis liūdnos tiesos.

Lorelė užsikėlė ant sofos kojas ir apsikabino kelius. Ji turėjo antsvorio jau tuomet, kai jos susipažino, o dabar pasidarė dar storesnė. Po išsiskyrimo aiškiai priaugo svorio. Aliksė pagalvojo, kad pastaruoju metu jos neišlenda iš maisto prekių parduotuvių.

— Valgydama sau nepadėsi. — Aliksė stengėsi kalbėti su užuojauta.

— Sakai, kad aš stora?

— Nestora.

— Taip, aš stora ir bjauri. Manai, kad nežinau? — paklausė su pagieža, šviesūs, susiriebalavę plaukai užkrito į priekį, kai ji kakta atsirėmė į kelius. — Ir niekšinga.

— Niekšinga? — įtariai paklausė Aliksė.

Lorelė linktelėjo.

— Antradienį videotekoje kalbėjausi su Džordanu. Jis prašė perduoti tau laiškelį. Aš neperdaviau.

Aliksė sudrebėjo.

— Kokį laiškelį?

— Kvietė tave pasivažinėti riedučiais.

— Kada?

— Šiandien po pietų. Su bažnyčios vaikais. Aš tau nepasakiau... Nenorėjau, kad su kuo nors draugautum, kai aš likau viena. Esu stora, bjauri ir niekam nereikalinga. — Lorelė atsistojo ir iš galinės džinsų kišenės išsitraukė sulankstytą popieriaus lapelį. — Turėjau perduoti.

Aliksė išlankstė skrajutę — kvietimą į riedučių šventę už penkių kvartalų. Apvertusi rado Džordano prierašą:“ Alikse, ieškau partnerio. Ar sutinki?“

Besidaužanti širdis sakė, kad sutinka. Bet važinėtis riedučiais? Jai? Aliksė nė bandžiusi nebuvo. Vaikystėje, kai jai buvo penkeri ar šešeri, visi kaimynų vaikai turėjo riedučius. Aliksė irgi apie juos svajojo, bet šeimai trūko pinigų. Trūko pinigų alui, cigaretėms, narkotikams ir riedučiams.

— Gal nori eiti? — paklausė ji Lorelės, suprasdama, ką reiškia būti paliktai.

Lorelė pažvelgė į ją ir papurtė galvą.

— Ne. O tu eisi? — nustebo ji.

Aliksė patraukė pečiais.

— Galbūt.

Dvejojo valandą. Džordanas teigia, kad ji patinka jam tokia, kokia yra. Aliksė nežinojo, ar tikėti. Jis pažinojo vienuolikmetę mergaitę, tik blankų dabartinės moters atspindį. Ir vis dėlto ji norėjo tikėti, kaip ir prieš daugelį metų.

Aliksė nieko negavo ant sidabrinės lėkštelės. Dėl visko teko kovoti. Jeigu ji nori gražaus gyvenimo, teks pačiai susikurti. Tokia mintis įkvėpė ryžto pamėginti puoselėti santykius.

Aliksė lūkuriavo ramstydama sieną prie riedutininkų arenos. Privažiavo didžiulis geltonas bažnyčios autobusas. Atsidarė durys ir pabiro koks tūkstantis paaugliukų. Į ją niekas nekreipė dėmesio, kol nepriėjo Džordanas. Tokios plačios šypsenos Aliksė dar nebuvo mačiusi.

— Tikėjausi, kad ateisi.

— Nemoku važinėti riedučiais, aš tik pažiūrėsiu. Ji nenorėjo jaustis karve ant ledo vaikų akivaizdoje.

— Daug prarasi.

Na ir kas? Nė už ką neapsiaus batų su ratukais.

Atidarius areną vaikai supuolė vidun. Aliksė luktelėjo gatvėje, surūkė cigaretę ir abejingai įėjo paskui juos. Vaikai jau važinėjo lygiomis medinėmis grindimis, griaudėjo muzika. Aliksė pagalvojo, kad muzika jai negirdėta, ir staiga prisiminė kažką panašaus girdėjusi sekmadienį prie bažnyčios. Arenoje griaudėjo krikščioniškasis rokas.

Mergina dairėsi Džordano. Pamatė apsuptą vaikų. „Sekioja paskui jį kaip paskui Mozę“, — linksmai pagalvojo. Kažkas iš Biblijos jai vis dėlto įstrigo. Džordanas padėjo vaikams rištis riedučius ir apsiavė pats. Prieš nulipdamas į areną stabtelėjo apsidairyti. Pamatęs ją patenkintas tingiai nusišypsojo. Aliksė linktelėjo galvą. Jis mirktelėjo. Atrodė, kad ją sušildė saulės spindulys.

Aliksė smalsiai dairėsi. Džordanas pajudėjo svyruodamas, kol atgavo pusiausvyrą. Paskui nučiuožė drąsiai ir ramiai, o ji su džiaugsmu žiūrėjo. Aplink jį sukosi vaikai. Kai kurie — patyrę riedutininkai — čiuožė atbuli ir pagal muziką raitė įvairiausias figūras.

Pametusi Džordaną iš akių Aliksė pasislinko arčiau turėklų. Džordanas čiuoždamas pro šalį pamojavo. Netrukus vaikai pastebėjo, kad jis rodo jai dėmesį. Keli netgi stabtelėjo ir šnibždėdamiesi ją nužiūrėjo. Aliksė nekreipė dėmesio.

— Ar tu Džordano draugė? — paklausė viena mergaitė. Ne vyresnė nei trylikos metų, tankiais tamsiais plaukais, rusvaodė. Jai už nugaros stovėjo šviesiaplaukė.

Aliksė linktelėjo.

— Jis tave minėjo, — prisiminė šviesiaplaukė.

Aliksė sukluso.

— Ką sakė?

Atsakė pirmoji mergaitė:

— Sakė pasikvietęs draugę. Ir kad buvai jo mylimoji.

Aliksė gūžtelėjo pečiais.

— Labai seniai.

— O jis visai nieko, — tęsė šviesiaplaukė.

Aliksė vėl gūžtelėjo. Suprato, kad kiekvienas žodis bus perduotas Džordanui.

— Nevažiuosi? — paklausė pirmoji mergaitė.

— Gal vėliau.

Džordanas kokį tuziną kartų apvažiavo areną ir pasiteisinęs nuovargiu sustojo prie Aliksės.

— Senokai tavęs nemačiau.

— Buvau užsiėmusi.

— Jau maniau, kad neateisi.

Nedaug trūko, kad taip ir nutiktų, bet Aliksė nutylėjo.

— Neteko važinėtis riedučiais?

— Visi vaikai jais važinėjasi, — atšovė ji, nutylėdama tiesą.

Po valandos Aliksė jau buvo su riedučiais. Naujosios draugės netruko ją įtikinti. Laikydamos už rankų jos palydėjo Aliksę į areną.

— Nebijok, su mumis nenugriūsi, — žadėjo šviesiaplaukė.

Mergaitės smarkiai spaudė jai pirštus ir Aliksė patikėjo.

O be reikalo. Du žingsniai mediniu pagrindu — ir Aliksė ėmė sverdėti. Po dešimties sekundžių šleptelėjo ant sėdynės. Nespėjo atsipeikėti, o jai už nugaros pričiuožęs Džordanas suėmė už pažastų ir pakėlė.

— Visiems pasitaiko, — nuramino jis, tada apkabino viena ranka per juosmenį, kita suėmė jos ranką ir apvažiavo ratą. Vaikai aplinkui zujo tokiu greičiau, kad Aliksei ėmė suktis galva. Ji nesižvalgė. Neįstengė. Iš visų jėgų laikėsi, kad nepargriūtų.

— Ne taip ir sunku. — Palengva įsivažiavusi ji nejučia nusijuokė. Atrodė, kad jai vėl šešeri ir Kalėdų senelis pagaliau padovanojo riedučius.

— Šėrė sako, kad tu šauni.

Aliksei nė motais šviesiaplaukės nuomonė.

— O ką sakai tu? — paklausė ji Džordano.

Jis šyptelėjo.

— Tą patį.

Jo žodžiai nuskambėjo kaip gražiausia muzika.

26

„Jei išmoktų megzti tie, kurie sako tam stokojantys kantrybės, jų gyvenimas tikrai pragiedrėtų“

Sally Melville, „Mezgimo pamokų“ autorė

LIDIJA HOFMAN

Tai bent savaitė. Negirdėta, kad per septynias dienas būčiau dukart išėjusi pasižmonėti. Trečiadienio pietūs su Kerol buvo naudingi mums abiem. Jutau mus siejantį ryšį ir ištiesiau ranką. Ji atsakė. Manau, draugautume net jeigu ji nebemegztų.

Šiandien turėjome smagią pamoką. Po ano įvykio skersgatvyje Aliksė ir Žaklina bendravo nuoširdžiai, beveik draugiškai. Žaklina su visomis smulkmenomis pasakojo apie užpuolimą, o Aliksė įterpdavo komentarų. Nežinantis būtų pagalvojęs, kad jos — draugės nuo senų laikų.

Kai Žaklinos paklausiau, kaip reagavo vyras, sužinojęs apie įvykį, ji keistai nutilo. Nesupratau kodėl, bet nujaučiau, kad Žaklinos ir Rišo Donovanų šeimoje ne viskas gerai.

Po pamokos ėjau susitikti su Bredu. Buvome sutarę šeštą susitikti aludėje. Nors nuo pat ankstaus ryto dulksnojo, buvau puikios nuotaikos.

Aludė vos už dviejų kvartalų nuo Gėlių gatvės, žmonės čia mielai renkasi po darbo. Iš muzikos automato sklido triukšmingi garsai, griaudėjo juokas, virš baro plyšojo televizorius — transliavo krepšinio rungtynes. Aš nesidomiu sportu, bet žinau, kad dauguma vyrų domisi. Dėl triukšmo ir prieblandos jaučiausi kiek sutrikusi.

Bredas buvo įsitaisęs prie staliuko salės gilumoje. Pamatęs mane pakilo ir pamojavo. Nusišypsojau, irgi jam pamojau ir ėmiau irtis link jo tarp staliukų ir kėdžių.

— Jau maniau, kad neateisi, — tarė jis sėsdamasis.

— Vėluoju? — Žvilgtelėjau į laikrodį ir nustebau pamačiusi, kad jau penkiolika po šešių. Papurčiau sudrėkusį lietpaltį, Bredas jį pakabino.

— Nieko, nesijaudink, bet turiu tik pusvalandį. Darželio auklėtoja sakė prižiūrėsianti Kodį iki penkiolika po septynių, bet nė minutės ilgiau, o iki ten — mažiausiai dvidešimt minučių kelio.

— Kiek tavo sūnui?

— Aštuoneri. Jis man sako, kad jau per didelis lankyti darželį, bet negaliu palikti visą dieną namie vieno. — Suraukta Bredo kakta išdavė, kad šis ginčas vasarą dažnas. — Kartais man atrodo, kad jam ne aštuoneri, o aštuoniolika.

Pagalvojau apie dukterėčias. Nors nesu motina, suprantu, ką Bredas turi omeny.

— Kadangi spaudžia laikas, — tarė Bredas, — negaiškime kalbėdami apie mane. Norėčiau išgirsti apie tave.

Pamaniau, kad jis pasirinko pačią neįdomiausią temą, vis dėlto dėmesys kuteno man savimeilę.

— Žinau, kad megzti dabar madinga, bet ar ne per daug rizikinga atidaryti parduotuvę? — paklausė jis. Nespėjau užbėgti už akių. Apie Bredą beveik nieko nežinojau. Pasiklioviau tik savo akimis. Gražus kaip velnias. Iš kelių pokalbių nuotrupų supratau, kad yra išsiskyręs ir augina aštuonmetį sūnų. Viskas.

Jis ne vienintelis stebėjosi mano sprendimu atidaryti krautuvėlę. Daug kas nerimavo, kad tapsiu ekonominio nuosmukio auka, kad paskubėjau. Bet aš nuo šešiolikos metų bridau per jūras. Atidaryti siūlų krautuvėlę nebuvo rizikingiausias dalykas mano gyvenime. Margaretė iškart pareiškė, kad darau klaidą. Bet laukdama idealių sąlygų, ko gero, taip niekada jos ir neatidaryčiau. Po dviejų mūšių su vėžiu supratau, kad neverta tikėtis tobulo gyvenimo. Reikia pačiai ieškoti laimės, o ne laukti, kada ji susiras mane.

Mačiau, kaip atnešė Bredo užsakytą alaus ąsotį. Jis sumokėjo padavėjai ir įpylė į bokalus.

— Po Kalėdų mirė mano tėtis, — tariau taip, lyg tai paaiškintų mano sprendimą. — Labai sielvartavau, daug mezgiau ir vieną dieną prisiminiau mudviejų su juo pokalbį prieš kelerius metus.

Bredas gurkštelėjo alaus ir linktelėjo ragindamas tęsti.

Truputį perštėjo gerklę, bet stengiausi nuvyti emocijas, sukilusias prisiminus tėtį. Turbūt taip ir neapsiprasiu su mintimi, kad jo nebeturiu. Patylėjau.

— Pasakok, — paragino Bredas.

— Tada maniau, kad ir man nebedaug liko.

— Sakei, kad sirgai vėžiu.

— Dukart. — Norėjau, kad jis tikrai suprastų. Laukiau reakcijos, bet jos nebuvo.

— Pasakok, — vėl paragino jis. — Minėjai savo tėtį.

Gurkštelėjau alaus. Jis buvo užsakęs tamsaus, man patiko.

— Gulėjau ligoninėje. Kitą dieną manęs laukė antra galvos smegenų operacija. Mama ir tėtis atėjo manęs aplankyti. Mama skaitė, o mudu su tėčiu kalbėjomės.

Tą vakarą puikiai prisiminiau, nes maniau nebesulauksianti kitų metų. O tėtis manimi tikėjo, sakė, kad antrąkart apgausiu mirtį.

— Jis paklausė, kaip įsivaizduoju svajonių dieną, — pasakojau Bredui. Žinojau, kad jis mane verčia prisipažinti, jog noriu gyventi. Tuo klausimu jis mane tempė į ateitį. Į ateitį, kurios maniau neturinti.

— Ir ką jam atsakei? — Bredas palinko į priekį, abiem rankomis apkabinęs bokalą.

Kelioms sekundėms užsimerkiau.

— Kad noriu atsibusti savo namuose, o ne ligoninės lovoje.

— Nieko nuostabaus.

Šyptelėjau. Man buvo lengva pasakoti Bredui apie save.

— Paskui užsigeidžiau uostyti gėles, žvelgti į vandenyną ir justi veidą glostančius saulės spindulius.

— Ramiojo vandenyno šiaurės vakaruose? — nusišypsojo jis. Nesusitvardžiau ir nusijuokiau.

— Mano svajonių diena — iš saulėto vidurvasario. — Šis trečiadienis kaip tik toks. — Neblaškyk manęs.

— Klausau, ponia. — Jo akys linksmai blykstelėjo ir taip mane užhipnotizavo, kad negalėjau atitraukti žvilgsnio.

— Atsibudusią mane pasitiktų saulės spinduliai ir paukščių giesmės, — pasakojau aš. — Iš pat ryto išgerčiau puodelį stiprios kavos su šilta bandele. Neskubėdama pasivaikščiočiau krantine.

— O paskui?

— Megzčiau. — Prisiminiau, kaip nustebo po šito žodžio tėtis. Nors ko čia stebėtis? Mezgiau ne vienus metus. Prisimenu, kaip jį suerzino mano noras megzti ir tai, kad svajonių dienos neįsivaizduoju be mezgimo. Jo nuomone, mezgimas vienišiams. Jeigu megsiu, greitai tapsiu atsiskyrėle.

— Megztum savo krautuvėlėje? — paklausė Bredas.

— Panašiai.

Mezgimas man patinka ir tuo, kad suvienija su kitais mezgėjais. Kai susitinki kitą mezgėją — dažniausiai moterį, bet ne visada, — jautiesi lyg sutikęs seniai matytą draugą. Akimirksniu užsimezga ryšys. Nesvarbu, kad prieš kelias minutes dar buvome nepažįstami, tuoj pat atrandame bendrumo. Man teko kalbėtis su mezgėjais gydytojų priimamuosiuose, maisto prekių parduotuvėse — visur. Dalijomės siaubo istorijomis apie klaidingai atspausdintus modelių aprašymus ir neužbaigtus mezginius. Mielai puikuodavomės sugebėję geromis sąlygomis įsigyti siūlų ir, žinoma, pavykusiais darbais.

— Norėjau, kad ir kiti pajustų išdidų pasitenkinimą, kai ką nors numezga brangiam žmogui. — Pamaniau, kad aiškiau pasakyti negalėčiau.

— O kaip baigiasi tavo svajonių diena?

— Su muzika ir šampanu žvakių šviesoje, — nedrąsiai prisipažinau, nors pasakiau ne viską. Tėčiui buvau sakiusi, kad norėčiau šokti.

Tada tėtis man atsakė, kad būtinai sulauksiu tokios dienos. Nė vienas nežinojome, kad jo jau nebebus šalia.

— Kas tau? — įdėmiai žiūrėdamas paklausė Bredas.

Papurčiau galvą.

— Pajutau, kaip baisiai pasiilgau tėčio.

Mano nuostabai, Bredas ištiesė virš stalo ranką ir suspaudė man pirštus.

— Tavo gyvenimas nelengvas.

Pyktelėjau. Nenorėjau nei užuojautos, nei gailesčio. Visų labiausiai troškau būti tokia kaip visos ir labai bijojau taip ir nesuprasianti, ką tai reiškia.

— Dėl vėžio tapau tokia, kokia esu, bet ne vien dėl jo. Šiandien liga atsitraukusi, bet nežinau, kaip bus rytoj ar po savaitės. Iki trisdešimties maištavau, o dabar nebe. Mane išgelbėjo ne vien gydytojai, vaistai, operacijos. Ypač tada, kai sužinojusi apie ligos atkrytį miriau emociškai. — Aš giliai įkvėpiau. — Tėvas nesutiko pasiduoti. O kai išmokau megzti, jaučiausi it radusi Šventąjį Gralį, nes pagaliau bent ką nors galėjau daryti pati. Kai reikėjo gulėti, mezgiau gulėdama. Įrodžiau, kad nesu vien auka.

Bredo akys patamsėjo. Man regis, jis mane suprato.

— Gal nori dar ko nors paklausti? — Išsitiesiau pasirengusi trauktis.

Šypsena kilstelėjo jo lūpų kampučius.

— Kodėl taip ilgai nesutikai išgerti su manimi alaus?

— Mano svajonių dienoje to nebuvo numatyta, — pajuokavau aš, bet sakiau netiesą.

— Baik, aš rimtai. Noriu žinoti.

Turbūt bijojau būti atstumta, bet to nepasakiau.

— Nežinau.

— Ar nori vėl su manim susitikti? — Jo akys buvo įsmeigtos į maniškes.

Linktelėjau.

— Gerai. Man liko kelios minutės. Norėčiau, kad mudu artimiau susipažintume.

Mes dar pasikalbėjome, turėjau progą ir jam užduoti kelis asmeniškus klausimus. Daugiausia apie santuoką ir sūnų.

Po keturiasdešimt minučių privairavau prie Margaretės ir Meto namo. Toptelėjo, kad dar niekada nelankiau sesers be kvietimo. Gerai pagalvojus, ji turbūt manęs nė karto nekvietė. Ir štai aš čia, drebanti iš jaudulio. Norėjau su kuo nors pasikalbėti. Kadangi įklimpau per seserį, tebūnie ji tas „kas nors“.

Paspaudžiau durų skambutį ir žengtelėjau atbula, baiminausi, kad sesuo neįsileis. Duris atidarė Heile. Pamačiusi mane suspiegė iš džiaugsmo ir palikusi mane stovėti ant laiptelių nurūko pakviesti mamos.

— Lidija. — Margaretė griūte įgriuvo į prieškambarį ir sustojo kitapus stiklinių durų. — Tikrai tu.

— Juk sakiau, — jai už nugaros tarškėjo Heile.

Sesuo atrakino ir atvėrė stiklines duris.

— Paprastai nesirodau iš anksto neįspėjusi, — puoliau teisintis, — bet norėjau papasakoti apie susitikimą su Bredu.

— Jergutėliau, vadinasi, susitikote. — Sesuo spindinčiomis akimis įsitempė mane į namą. Kol spėjau susivokti, buvau pasodinta ant kėdės virtuvėje, o Margaretė, pasilypėjusi ant kėdutės prie šaldytuvo, jau siekė iš spintelės butelio.

— Ką darai? — paklausiau apsvaigusi.

— Tokia proga reikia išgerti kokteilio. — Vienoje rankoje ji laikė butelį tekilos, kitoje — apelsinų likerio.

Sukikenau kaip mokinukė. Heile ištraukė iš šaldiklio ledukų, Margaretė surado žaliųjų citrinų, atsinešė plaktuvą ir specialias taures.

Per kelias minutes sesuo suplakė gėrimo ir abiejų taurių kraštus panardino į druską. Heilei ji paruošė vaikišką kokteilį su imbieriniu alumi ir vaisių sultimis.

— O kur Metas ir Džulija? — paklausiau.

— Žaidžia beisbolą, — atsakė Margaretė ir ištiesė man taurę. — Dabar pasakok.

Po dviejų bokalų alaus gurkšnodama kokteilį nežinojau, kaip pradėti.

— Susitikome su Bredu aludėje. — Sesuo ir Heile sukluso. — Jis turėjo mažiau nei valandą, skubėjo pasiimti sūnaus iš darželio.

Nujaučiau — jei ne tai, būtume šnekėję iki išnaktų.

— Sumokėjo už prailgintą grupę penktadienio vakarą? — pasitikslino Margaretė.

Linktelėjau.

— Gali neabejoti, kad suplojo baisius pinigus.

— Nesakė. — Nuo sesers mano žvilgsnis nukrypo į dukterėčią, gaudžiusią kiekvieną žodį.

— O ką sakė?

— Ne kažin ką. Daug klausinėjo, apie save beveik nepasakojo. Daugiausia apie sūnų.

Margaretė patraukė pečiais. Jai daug didesnį įspūdį padarė jo pasiryžimas sumokėti už viršvalandžius darželyje.

— Ką pasakojo apie žmoną?

Susimąsčiau, turėjau progą gurkštelėti kokteilio. Nenumaniau, kad sesuo turi tokių gebėjimų. Jau seniai nebuvau ragavusi tokio gardaus kokteilio.

— Daugiausia kalbėjo apie skyrybas. Jie tuokėsi per jauni. Ji nusprendė nenorinti būti žmona, rūpestinga motina. Per visą pokalbį Bredas neištarė nė vieno pikto ar užgaulaus žodžio apie Kodžio motiną.

Margaretė nusišypsojo.

— Žinai, man jis patinka.

Man irgi, bet buvau atsargi. Ir jaudinausi.

— Ar pasakei jam, kad sirgai vėžiu? — paklausė dukterėčia.

Linktelėjau.

— Pamaniau, kad neturėčiau slėpti.

— Ar dar susitiksite? — Margaretė mane pervėrė skvarbiu žvilgsniu.

— Taip. — Aš vėl gurkštelėjau gėrimo. — Dar vienas toks kokteilis, ir užsimanysiu tekėti.

Sesuo pratrūko juoku. Neprisimenu, kad kada nors anksčiau būčiau taip pradžiuginusi seserį. Nors ir kaip kvailai skambėtų, jos pritarimas paglostė man širdį.

27

ŽAKLINA DONOVAN

— Ar tarp judviejų su Rišu viskas gerai? — paklausė Temė Li, rinkdama indus nuo pietų stalo.

Žaklina atsiduso ir apsimetė neišgirdusi. Vylėsi, kad per vakarienę niekas nepastebėjo įtampos tarp jos ir sutuoktinio. Pas juos svečiavosi meras ir du miesto tarybos nariai su žmonomis bei dar trys poros.

Paskutinę minutę, nepasitaręs su žmona, Risas nusprendė pasikviesti ir Polą su Teme Li. Polo apsilankymas, žinoma, Žakliną džiugino, bet graužė nerimas dėl stačiokiško martelės humoro miesto valdžios akivaizdoje. Tačiau Žaklinos niekas neatsiklausė.

Laimė, viskas klojosi sklandžiai, apsieita su vienu akibrokštu. Meras paklausė Temės Li nuomonės apie užmiesčio klubą. Nė nemirktelėjusi Temė Li savo pietietišku akcentu atsakė, kad ten tik tenisas ir bridžas, užkandžiavimai ir apsižodžiavimai. Po trumputės pauzės, per kurią Žaklina troško prasmegti skradžiai žemę, sugriaudėjo mero juokas. Jis pareiškė pirmąkart išgirdęs tokį nuoširdų atsakymą. Žaklina nesuprato — ar jis tikrai taip mano, ar taip sakyti verčia svečio mandagumas.

Risas pažvelgė per stalą į Žakliną, lyg prikišdamas, kaip ji klystanti dėl Temės Li ir koks jis teisus.

Vis dėlto pagrindinė jųdviejų ginčo priežastis buvo ne kvietimas sūnui su žmona. Žaklina ir Risas retai ginčydavosi. Nebuvo pagrindo. Risas pratrūko sužinojęs, kad tuodu bjaurybės ją užpuolė ir vos neapiplėšė. Laimė, abu jau buvo sučiupti ir apkaltinti. Ir vis tiek vyras, nenorėdamas girdėti jokių argumentų, dešimt minučių pamokslavo, kam ji paliko automobilį skersgatvyje. Turėjo įžūlumo pareikšti, kad ji prašyte prašėsi apiplėšiama, ir išvadino kvaile.

Žaklina baisiai niršo. Kaip Risas drįsta taip kalbėti?! Be to, juk ji norėjo jam pagelbėti! Per jį visa jos diena nuėjo šuniui ant uodegos — nespėjo pas manikiūrininkę, pavėlavo pietų ir iš išgąsčio nerado nieko sau tinkamo per didįjį apsipirkimą.

Jie penkias dienas nesikalbėjo, ištardami tik būtiniausias frazes. Ligi šiol nesikalbėtų, bet vakarėlis buvo suplanuotas prieš kelias savaites. Atšaukti paskutinę minutę būtų nemandagu, taigi stengėsi nepaisyti kivirčo ir bendrauti. Žakliną nustebino Temės Li pastabumas.

— Ar girdėjote, ko klausiau? — neatlyžo Temė Li, su krištolo padėklu sekdama paskui Žakliną į virtuvę.

Kas nors kitas būtų supratęs tylią užuominą ir pakeitęs temą, bet tik ne Temė Li.

— Padėk indus ant baro, — pamokė Žaklina. — Tau nereikia vargintis. Iš ryto ateis Marta.

Namų tvarkytoja gyveno svečių namelyje sode. Senyva moteris nebepatarnaudavo per vakarienes. Norėjo išvis išeiti iš darbo, bet Žaklina ja pasikliovė ir įkalbėjo likti.

— Juk nepaliksite čia indų nakčiai, — nesiliovė Temė Li ir buvo teisi. Kai visi išeis, Žaklina indus sudės į indaplovę. Tą darydavo pati.

— Šaunus vakarėlis, — pagyrė marti.

— Ačiū. — Žaklina laiku prikando liežuvį ir nepasakė, kad kada nors ir Temei Li teks ruošti tokius priėmimus. Tikėjosi, kad lig tol Temė Li bus kai ko iš jos išmokusi, nors ir abejojo marčios imlumu.

— Jūs nuostabi šeimininkė, — čiauškėjo Temė Li, vėl išdygusi virtuvėje su krūva porcelianinių lėkščių.

— Ačiū. — Žaklina priešinosi pagundai priminti marčiai, kad viena lėkštė brangesnė už visą jos vasaros garderobą. — O kur Risas ir Polas? — pasiteiravo smalsiai. Jautėsi pavargusi. Vakarėlis išsunkė visas jėgas, norėjosi griūti į lovą. Laukė, kol Polas su Teme Li išeis, kad galėtų susitvarkyti.

— Kalbasi darbo kabinete.

Indai jau buvo sunešti, Temė Li atsisėdo virtuvėje ant vienos kėdės ir užsikėlė kojas ant kitos. Rankomis švelniai pasiglostė pūpsantį pilvuką. Buvo vis aiškiau matyti, kad ji laukiasi. Žaklina ligi šiol dar neatleido sūnui ir jo žmonai už beveik šešis mėnesius laikytą paslaptį.

Pagalvojo, ką galėtų Risas su Polu taip ilgai aptarinėti. Pavaliusi lėkštes sudėjo į indaplovę.

— Tikiuosi, nesupykote, kad parodžiau merui jūsų megztą vaikišką antklodėlę, — tyliai tarė Temė Li. — Nuostabi dovana pirmajai anūkei.

Žaklina susiraukė, bet neatsigręžė, kad Temė Li nepamatytų jos veido.

— Aišku, kad nesupykau.

— Mudu su Polu be galo džiaugiamės jūsų mezginiu mergytei.

Žaklina tylomis linktelėjo ir toliau krapštė maisto likučius į šiukšlinę.

Baigusi atsisėdo greta Temės Li su taure vyno. Įstrigusiai virtuvėje su marčia jai reikėjo pastiprinimo.

Temė Li įdėmiai žvelgė į ją.

— Ar pasakojau, kaip mama tėčio traktoriumi pervažiavo pašto dėžutę?

Žaklina vos nesuriaumojo.

— Atrodo, dar nepasakojai, — atsakė teliūskuodama vyną taurėje.

Jei Temė Li ir išgirdo jos sarkazmą, nusprendė nekreipti dėmesio.

— Tą vienintelį kartą girdėjau, kaip tėtis rėkė ant mamos. Mama puolė į namą, aš — jai iš paskos, supykusi, kad tėtis pakėlė balsą.

— Vyrai linkę išdrožti, ką galvoja, — atsakė Žaklina ir gurkštelėjusi vyno mėgavosi skoniu. Butelis raudonojo vyno kainavo penkiasdešimt dolerių. Ji norėjo pasidžiaugti skonio atspalviais.

— Vėliau mama paaiškino, jog tėtis rėkė tik iš baimės, kad traktorius galėjo sutraiškyti ją pačią. Jam nebuvo gaila pašto dėžutės. Jis mylėjo mamą ir išsigando, kad ji galėjo įvažiuoti į melioracijos griovį. Tėčio riksmas buvo meilės ženklas.

Žaklina suprato, kad istorija turi potekstę, bet jos nesuvokė. Dar gurkštelėjo vyno.

— Tikiuosi, nenusikalbėjau? — tyliai paklausė Temė Li.

Žaklina nerūpestingai patraukė pečiais.

— Man regis, merui buvo linksma.

— Ne merui, — pataisė Temė Li. — Kai klausiau, ar tarp judviejų su Rišu viskas gerai.

— Mano santykiai su vyru puikūs, — pabrėžtinai mandagiai pareiškė Žaklina, vienu ypu išmaukė vyną — velniop tuos skonio atspalvius — ir pastatė taurę ant stalo.

— Tai gerai, — nurimo Temė Li. — Mudviem su Polu jūs labai brangūs, o ir mūsų mažylei reikia abiejų senelių.

Žaklina kažkaip pajėgė išspausti šypseną.

— Sakai, mama tikrai sutraiškė pašto dėžutę?

— Du kartus.

— Du kartus? — Gal dėl vyno, bet Žaklina nusikvatojo.

— Antrą kartą tėtis dar labiau nusiminė.

Žaklina neabejojo.

— Bet tėtis myli mamą taip pat, kaip Risas jus.

Žaklina nebesijuokė. Risas jau seniai jos nebemyli. Jų santuoka — tylus susitarimas. Ji nesiskundė dėl jo antradieninių pasimatymų, o jis nepriekaištavo dėl kreditinių kortelių balanso. Abiem buvo patogu, bet tikroji meilė buvo mirusi.

— Teme Li! — iš valgomojo šūktelėjo Polas.

— Aš čia! — džiaugsmingai atsiliepė ji.

Risas ir Polas įėjo į virtuvę, paskui save palikę besivarstančias duris, skiriančias virtuvę ir svetainę.

— Turbūt pavargai. — Polas taip meiliai šyptelėjo Temei Li, kad buvo net koktu žiūrėti. — Važiuojame namo?

Temė Li linktelėjo ir Polas padėjo jai pakilti. Tada, dideliam Žaklinos siaubui, marti pasilenkė ir apsivijo rankomis jai kaklą.

— Ačiū, — sušnibždėjo šiltai apkabinusi.

Žaklina nežinojo, kaip reaguoti. Atsargiai apkabino Temę Li ir švelniai spustelėjo. Jau seniai niekas nebuvo taip šiltai apkabinęs, ji vos nepravirko.

— Jūs nuostabi anyta, — pasakė Temė Li. — Aš pati laimingiausia moteris pasaulyje.

Žaklina per Temės Li petį žvilgtelėjo į Risą. Jo akys spindėjo. Ar gali būti, kad Risas ją tebemyli? Ar dėl to jis taip pyko sužinojęs apie užpuolimą skersgatvyje? Juk tokia Temės Li pasakojimo potekstė.

Neįmanoma patikėti.

28

KEROL ŽIRARD

Penktadienį Kerol pirmoji atskubėjo į mezgimo pamoką. Atėjo anksčiau pavartyti žurnalo ir išsirinkti modelio naujam mezginiui.

— Maniau, kad megsi broliui megztinį, — nusistebėjo Lidija, kai Kerol nė nežvilgtelėdama pervertė vyriškų megztinių skyrių.

— Ketinau, bet taip juo nusivyliau, kad nebemegsiu.

Kerol beveik savaitę nesikalbėjo su Riku. Šiaip nebūtų nieko nuostabaus, bet Kerol tikėjosi, kad po išpažinties Rikas jai paskambins. Jeigu nori išsikapstyti, šįkart jam neužteks vien žavesio. Nelengva rasti išeitį.

Virš durų suskambėjo varpelis. Kerol pakėlė akis ir vos neaiktelėjo. Įėjo Aliksė — su džinsais ir medvilniniais marškinėliais. Kerol ją pirmą kartą matė be juodos odinės striukės ir juodų kelnių arba nepadoriai trumpo sijonėlio. Šukuosena atrodė... tvarkingesnė. Kerol jau buvo besižiojanti komentuoti, bet persigalvojo. Aliksė nemėgo būti dėmesio centre, nors ir labai stengėsi išsiskirti. Jei čia ne iššūkis, Kerol nežinojo, kaip tai pavadinti.

— Labas, — pasisveikino Aliksė, iš lėto artėdama prie stalo. Atrodė savimi pasitikinti. Pažvelgė į Kerol ir Lidiją, tarsi ragindama pastebėti pasikeitusią išvaizdą. Tada atsisėdo ant kėdės ir iš plastikinio videotekos maišelio išsitraukė mezginį.

— Labas, — pasisveikino moterys.

— Kaip nėštumas? — kuo ramiausiai pasiteiravo Aliksė — jai atrodė normalu paklausti.

Kerol pastebėjo neramų Lidijos žvilgsnį. Niekas kitas nedrįso klausti Kerol apie savijautą.

— Kol kas viskas gerai, — atsakė ji. — Tebečiurenu mėlynai.

— Ką? — nesuprato Aliksė.

— Testas tvirtina, kad tebesu nėščia, — paaiškino Kerol. Kai į gimdą įsodinamas embrionas, sunku ne pastoti, o išlikti nėščiai. Ji jau dukart prarado kūdikį trečią nėštumo savaitę. Dabar taip ilgai išsaugotas nėštumas teikė vilties, bet jokių garantijų nebuvo. Trys pirmieji mėnesiai visuomet rizikingiausi. Viena iš internetinių draugių neseniai parašė, kad po du su puse mėnesio trukusio nėštumo patyrė persileidimą. Suzanai plyšo širdis, visos moterys nuoširdžiai ją užjautė.

Vėl atsidarė durys ir į krautuvėlę žvangindama apyrankėmis įžengė Žaklina. Vilkėjo pagal užsakymą siūtą kostiumėlį su kelnėmis, — Kerol pagalvojo, kad tokiai progai per daug išsipusčiusi, — turėjo ne vien savo „Gucci“ rankinę, bet ir odinį krepšelį su mezginiu. Jai patiko būti dėmesio centre. Tikėjosi reakcijos. Kerol tai netrikdė. Jai patiko visos mezgimo pamokas lankančios moterys.

Jiedvi su Žaklina jau pradėjo naujus mezginius. Vienintelė Aliksė dar neužbaigė vaikiškos antklodėlės. Kerol spėjo, kad ji paprasčiausiai neįperka siūlų.

— Megsiu naują megztinį, — tarė Kerol, tebevartydama žurnalą.

— O kaipgi tas, kurį pradėjai?

Kerol žinojo, kad Aliksei labai patinka jos pilkas Kašmyro ožkų vilnos mezginys.

— Atsibodo. — Kerol žvilgtelėjo į Lidiją ir reikšmingai šyptelėjo. — Gal nori siūlų?

Aliksės akys sublizgėjo.

— Tau nereikia?

— Ne.

— O pradėtas mezginys? Tau jo reikės?

— Kažin.

— Puiku! — Aliksė susigrūdo mezginį į plastikinį maišelį ir iš džiaugsmo kone trynėsi rankas. — Antklodėlę jau beveik baigiau. Norėčiau numegzti megztinį... draugui.

— Kam? — paklausė Žaklina.

— Juk sakau — draugui, — įžūlokai metė Aliksė.

— Nereikia riesti nosies, — nepasidavė Žaklina. — Įdomu, ir tiek.

Žaklina domisi Alikse? Prieš kelias savaites tai būtų neįsivaizduojama. Po ano įvykio skersgatvyje jų santykiai pasisuko šimto aštuoniasdešimt laipsnių kampu. Dar pasikapodavo, bet daugiau iš įpročio.

— Nežinojau, kad turi draugą. — Lidija nusišypsojo Aliksei.

— Neturiu, — skubiai paneigė Aliksė — per skubiai, kad įtikintų.

— Tai kam megztinis?

— Juk sakiau — draugui.

— Aišku, — šypsodamasi sumurmėjo Žaklina ir mirktelėjo skaisčiai išraudusiai Aliksei.

— Jei taip norite žinoti, susipažinome videotekoje, — irzliai paaiškino Aliksė. Kerol kažkodėl pasirodė, kad Aliksė nori išsipasakoti...

— Ar tu jam patinki? — paklausė Žaklina.

Aliksė patraukė pečiais.

— Patikau, kai buvome šeštokai, o dabar... Jis pamokslininkas. Sunkiai įsivaizduoju mudu, besigrožinčius saulėlydžiu. Jei suprantate, ką noriu pasakyti.

— Kodėl? — paklausė Lidija. — Pamokslininkai tokie patys žmonės.

Aliksė panarino galvą ir įsmeigė akis į mezginį.

— Jis gerai bučiuojasi, — tyliai tarė ji.

Pastaba tuoj pat sužadino moterų smalsumą, įsiplieskė karšta diskusija.

— Ir Risas kadaise puikiai bučiavosi, — pradėjo Žaklina. — Prisimenu patį pirmą bučinį. Sujaudino iki širdies gelmių.

Kerol su šypsena stebėjo svajingą Žaklinos veidą.

— Kai mane pirmą kartą bučiavo Dagas, pamaniau patekusi į rojų, — prisiminė ji ir pastebėjo, kad Lidija zuja po krautuvėlę, tvarkydama jau sutvarkytas lentynas. — O tu, Lidija? — paklausė Kerol.

Lidija nenoriai atsigręžė ir atsiduso.

— Atrodo, man teko pajusti tik... bučinį. Pojūtis malonus, bet žemė iš po kojų neslydo.

— Dar slys, — patikino Žaklina.

— O gal jūs pernelyg sureikšminate paprastą bučinį? — paklausė Lidija. — Dievaži, juk visoms teko bučiuotis. Dažniausiai būna malonu. Gal nieko čia svarbaus?

Žaklina mostelėjo į Aliksę.

— Ar to pamokslininko bučinys tau svarbus?

Mergina abejingai atlošė galvą.

— Ko gero, nors apie tai negalvojau. — Ji apsižvalgė. Akys išdavė, kad negalvojo apie nieką kitą.

Akimirką įsivyravo tyla, moterys atrodė įsigilinusios tik į savo mezginius. Kerol nesuprato, ką mezga Žaklina. Iš pradžių ji mezgė šalikėlį iš itin brangių siūlų, o paskui ėmėsi kepuraitės ir piniginės. Nebuvo lengva spėti su Žaklina, nes ji blaškėsi, puldinėjo nuo vieno mezginio prie kito. Kerol spėjo, kad Žaklina yra viena iš daugiausiai perkančių Lidijos klienčių.

— Atrodo, penktadienį mačiau tave išeinančią iš alaus baro, — Aliksė staiga pasisuko į Lidiją, — su UPS vairuotoju.

— Mane? — Lidijos skruostai užsiplieskė, ranka pakilo prie krūtinės. — Taip, buvau susitikusi su Bredu Geču.

Aliksė tyliai sušvilpė.

— O jis gražus.

Lidija įsikniaubė į mezgimo knygą.

— Susitarėme šią savaitę pavakarieniauti.

— Regis, pakvipo romanu, — draugiškai pakomentavo Žaklina.

— Puiki naujiena, — pritarė Kerol. Ją stebino Lidijos drovumas kalbant apie vyrus. Bredas buvo pirmas, kurį ji paminėjo. O jaunasis Aliksės pamokslininkas... Kerol jautėsi sujaudinta merginos prisipažinimo. — Gal kitą savaitę užsuktum pas mane į namus paimti siūlų? — išsprūdo jai.

Aliksė linktelėjo.

— Neprieštarautum?

— Anaiptol. Bet jei nori, galiu atnešti į pamoką.

— Užeisiu pas tave.

Kerol nujautė, kad merginą retokai kas nors kviečia.

— Gal pirmadienį ateik pietų? Galėsi?

— Žinoma. — Abejingas žodis neįstengė paslėpti užplūdusio džiaugsmo.

Šiltai šypsodamasi Kerol nužvelgė moteris. Aliksė jau daug mažiau šiaušiasi, Žaklina nebesistengia stebinti garsiomis pažintimis, Lidija tapo atviresnė, kas savaitę vis labiau atsiskleidžia jos šiluma ir išmintis.

„Kaip keista, — galvojo Kerol, vartydama mezgimo žurnalą, — visiškai skirtingos asmenybės, keturios moterys, neturinčios ničnieko bendra, o per kelis mėnesius tapo tikromis draugėmis.“

29

ŽAKLINA DONOVAN

Pirmadienio rytą grįžusią iš kirpyklos Žakliną nustebino tuzinas raudonų rožių, kurias buvo atnešęs vietos gėlininkas. Namų šeimininkė Marta jas pamerkė į vazą ir pastatė ant apskrito kavos stalelio svetainės vidury.

— Kas atsiuntė gėlių? — apstulbusi paklausė Žaklina.

Marta papurtė galvą.

— Neskaičiau kortelės.

Žaklina perėjo per svetainę ir švelniai suėmusi pirštais apžiūrėjo raudonus pumpurus. Rožės buvo nuostabios: rasotos, vos prasiskleidusios. Užuodusi pasakišką kvapą Žaklina pamanė, kad už rožes kažkam teko pakloti nemažą sumelę. Nesumetė, nei kas, nei kokia proga galėtų jai atsiųsti tokią puokštę.

Ištraukusi nediduką vokelį neskubėjo atplėšti, tebespėliojo. Ne gimtadienis, ir ne vestuvių metinės. Be to, vyras neretai pamiršta ir šias progas. Tiesą sakant, Risas jau kelerius metus nedovanoja jai gėlių. Polas šiuo požiūriu panašus į tėvą. Be to, nėra jokios progos.

Galiausiai Žaklina neišlaikė ir atplėšė vokelį. Ištraukusi atviruką perskaitė.

Risas.

Jos vyras! Jokio paaiškinimo, jokios žinutės. Su atviruku rankoje Žaklina sutrikusi atsisėdo ant sofos. Pastebėjo, kad Marta į ją spokso, nė nemėgindama slėpti smalsumo.

— Kas? — paklausė namų šeimininkė.

— Gėlės nuo Rišo.

Martos veidas nušvito plačia šypsena.

— Taip ir maniau.

Ir Žaklina nejučiomis nusišypsojo. Gal namų šeimininkė apie jos gyvenimą žino daugiau nei ji pati?

— Ar jums šįvakar paruošti vakarienę? — paklausė Marta, sukdama į virtuvę.

Žaklina papurtė galvą.

— Nereikia, šiandien ruošiu pati, Marta.

Marta tik sumirksėjo, bet Žaklina suprato, kad ji stebisi. Žaklina retai užsukdavo į virtuvę ir jau kelerius metus viena pati neruošė valgio. Pirmaisiais vedybinio gyvenimo metais dažnokai ruošdavo aštrų vištienos troškinį. Risas buvo jį pamėgęs. Žaklina turėjo išsiplėšusi žurnalo puslapį su receptu ir manė žinanti, kur jis yra, nors jau daugybę metų nepasigedo.

— Marta, ar mes turime aštrių prieskonių?

— Atrodo. Pažiūrėsiu.

— O šaldytos vištienos?

— Turėtų būti.

Žaklina nebesiklausė. Nusekė paskui šeimininkę į virtuvę ir išsitraukė apatinį spintelės stalčių, į kurį buvo sudėtos kulinarijos knygos.

— Gal prisimeni receptą, pagal kurį prieš daugelį metų ruošdavau vištienos troškinį?

Marta susiraukė.

— Nelabai. Ar ketinate sujaukti mano virtuvę?

Žaklina nusišypsojo ir susilaikė neatkirtusi, kad virtuvė jos.

— Nesijaudink, — patikino ji Martą, — ryt iš pat ryto virtuvę atgausi.

Marta linktelėjo, bet atrodė susirūpinusi.

Pervertusi šešias kulinarijos knygas Žaklina atrado receptą prie Džulijos Čailds „Prancūziškos virtuvės paslapčių“ viršelio. Ten pat buvo ir kiti receptai, Žaklinos surinkti per daugelį metų. Prisėdusi prie stalo ji susirašė reikalingus produktus.

Kai šeštą vakaro pro duris įžengė Risas, virtuvė kvepėjo kokosų pienu, vištiena, kariu ir jogurtu.

— Kas čia darosi? — paklausė Risas, atsirišdamas kaklaraištį.

Neišgirdusi, kaip jis įėjo, Žaklina atsigręžė su mediniu šaukštu rankoje.

— Ruošiu vakarienę, — linksmai pranešė ji. Užsimiršusi priėjo prie vyro ir pakštelėjo jam į skruostą. — Rožės nuostabios. Ačiū.

Rišo akys kiek išsiplėtė.

— Norėjau atsiprašyti, — sumurmėjo jis. — Pasikarščiavau dėl to, kad sustojai skersgatvyje, per daug prišnekėjau.

— Tu susijaudinai. Klasikinis pašto dėžutės pervažiavimo traktoriumi atvejis.

Vyras susiraukė.

— Kas?

Žaklina nusijuokė ir keliais žodžiais perpasakojo Temės Li istoriją.

— Dėl to jos tėvas apšaukė mamą, — užbaigė ji. — Net du kartus.

Risas sukikeno ir, Žaklinos nuostabai, ją pabučiavo. Manė, kad jis tenori prisiliesti lūpomis, bet kai lūpos susitiko, abu užliejo netikėtas jaudulys.

Medinis šaukštas barškėdamas nuriedėjo grindimis, Žaklina rankomis apsivijo vyrui kaklą. Risas taip godžiai įsisiurbė jai į lūpas, tarsi jie būtų jauni įsimylėjėliai.

Žaklina prarado laiko pojūtį. Nežinia, kiek jie išbuvo taip susikabinę. Kai išsiskyrė, abu jautėsi sutrikę, nežinojo, ką sakyti ar daryti. Per daugelį metų šis jųdviejų bučinys buvo aistringiausias.

Labiausiai Žakliną nustebino jos pačios ugningas atsakas. Manė, kad per ilgus celibato metus jos seksualinė prigimties dalis apmirė. Apstulbo suvokusi, kaip gyvai — kaip seksualiai — ji vis dar geba jausti.

— Palįsiu po dušu, — tarė nuo jos atsiplėšęs Risas. Jis taip pat atrodė visiškai sutrikęs.

Suabejojusi, ar pavyks išlementi kokį žodį, Žaklina linktelėjo, sunkiai atsirėmė į virtuvės barą ir užsimerkė.

— Oho! — sušnibždėjo ji tuščioje virtuvėje. Čia tai bent! Kai drebulys aprimo, ji padėjo valgomajame ant stalo dvi lėkštes.

Grįžo išsimaudęs Risas — šlapiais plaukais, plačiomis kelnėmis ir golfo marškinėliais. Patenkinta savo pastangomis Žaklina uždegė žvakes. Panorėjusi ji sugeba šeimininkauti, o šiandien vėl suprato, kad jai tai malonu.

— Ar padėti? — paklausė Risas.

Ji pažvelgė į jį per petį. Keistas jausmas — drovėtis vyro po daugiau nei trisdešimt bendro gyvenimo metų. Niekada nebūtų patikėjusi, bet jautėsi taip, lyg jie būtų pasibučiavę pirmą kartą — tarsi anksčiau nebūtų patyrę intymumo.

— Gal įpiltum vyno?

— Žinoma.

Risas atidarė šaldytuvą, išėmė butelį šardonė ir atkimšo. Pripylė abiem po taurę ir įjungė kompaktinių plokštelių grotuvą.

Pritardama niūniavimu „Les Misėrables“ garso takeliui Žaklina įkrėtė į lėkštes ryžių ir gausiai apipylė troškiniu. Kai nunešė lėkštes ant stalo, Risas jau lūkuriavo. Priėjo prie jos kėdės ir atitraukė. Jau daugelį metų nebuvo jos lepinęs tokiu mandagumu.

— Seniai manęs nedžiuginai vištienos troškiniu, — tarė jis, sėsdamasis prie stalo priešais ją. — Pasakiškai kvepia. Ačiū. — Jis pakėlė taurę vyno. — Ar galiu pasakyti tostą?

— Prašau. — Žaklina beveik svaigo iš laimės. Jau buvo praradusi viltį, kad galima susigrąžinti santuokinę meilę. Apsvaigusi nuo lūkesčių ji pakėlė taurę ir jie švelniai susidaužė.

— Už ateitį, — tarė Risas.

— Už ateitį, — atitarė ji.

Gurkštelėjęs vyno Risas pakėlė šakutę. Žaklina sulaikiusi alsavimą laukė reakcijos.

Kai jis užsimerkė ir patenkintas atsiduso iš malonumo, moteris suprato, kad pavyko.

— Dar skaniau negu prisimenu.

Žaklina nurimo ir paragavo pati. Troškinys pateisino jos viltis. Mintyse Žaklina nusistebėjo, kam taip giliai buvo užkasusi receptus. Juk žinojo, kaip Risas mėgsta jos ruoštą valgį ir kaip jai pačiai smagu ruošti. Kadaise pati viena sukdavosi virtuvėje. Net iškilmingus priėmimus ruošdavo. Užsiminė apie tai aną savaitę per mezgimo pamoką, kai jos kalbėjosi apie įsimintinus valgius. Baisiai nustebo Aliksei prasitarus, kad svajoja kada nors turėti nuosavą kavinę. Tik jau ne Aliksė!

Netikėta mintis privertė Žakliną susimąstyti. Juk ji skolinga Aliksei...

— Noriu prisipažinti, — nutraukė jos mintis Risas.

Žaklina suabejojo, ar nori tai išgirsti, bet jis tęsė:

— Už rožes turėtum padėkoti Temei Li. Tai jos sumanymas.

Žaklina pakėlė taurę.

— Nė nemaniau, kad pats susigalvojai.

— Už Temę Li, — tarė Risas, pakėlęs taurę.

— Už Temę Li, — pritarė Žaklina.

Suskambėjo telefonas ir ji atsiduso.

— Atsiliepsiu. — Jai nespėjus užprotestuoti Risas pašoko nuo kėdės.

O ji taip troško bent kartą ramiai su juo pavakarieniauti dviese. Pasigailėjo neišjungusi telefono.

Skambintojas iškart pelnė Rišo dėmesį. Vyras susiraukė ir griežtai linktelėjo. Dėdamas ragelį sumurmėjo:

— Turiu važiuoti.

— Kur? — nesusilaikė Žaklina.

— Nemalonumai darbe. — Jis čiupo automobilio raktelius ir pasuko prie durų. — Kviečia į statybvietę. Ne Gėlių gatvėje — tai Šiaurės vartų projektas. Atrodo, nutraukėme laidus. Visas kvartalas liko be elektros.

Žaklina be žado sėdėjo prie stalo ir klausėsi Rišo automobilio variklio riaumojimo.

Po akimirkos metė servetėlę į lėkštę ir nuėjo prie kriauklės. Abiem rankomis įsikibo stalviršio ir smarkiai prikando lūpą.

— Jį kviečia į statybvietę, — pakartojo trūkčiojančiu balsu. Ji puikiai žino, kas skambino ir kur jis išlėkė. Tikrai ne į statybų aikštelę.

30

ALIKSĖ TAUNSEND

Sekmadienio rytą, kaip ir kitais sekmadieniais kelias pastarąsias savaites, Aliksė stovėjo gatvėje prie kampo ir žiūrėjo, kaip iš bažnyčios pilasi žmonės. Eiliniai žmonės, vieni turtingi, kiti ne — kaip ir moterys mezgimo būrelyje. Kaip Kerol Žirard ir jos vyras.

Pietūs prabangiame Kerol bute padėjo jai praregėti. Tiesiogine prasme! Tokio pasakiško vaizdo ji dar nebuvo regėjusi. Nors gyvena Sietle, niekada nebuvo mačiusi jo tokio. Piužė sąsiauris — nuostabus. Aliksei atrodė, kad ji įžengė į madingo namų dekoravimo žurnalo puslapį. Tokių žurnalų ji rasdavo paliktų skalbykloje. Butas buvo erdvus, baldai paprasti, klasikiniai, daug šiltų, malonių smulkmenų. Aliksei buvo aišku viena — ji neketino atsakyti į kvietimą kvietimu. Numanė, ką pagalvotų Kerol, išvydusi jos buto interjerą. Ypač dabar, kai Lorelė visiškai apsileido.

Kerol paruošė skanius pietus — šaltos pomidorų sriubos — kaip sakė, pagal ispanišką receptą — ir jūros gėrybių salotų. Stalą serviravo dailiu servizu ir lininėmis servetėlėmis. Prieš kelias savaites Aliksė būtų maniusi, kad tokios smulkmenos — beprasmiškos, bet pastaruoju metu jai pasidarė įdomu. Tokius dalykus reikia išmanyti, jei nori kada nors pradėti savo verslą. Iš pradžių Aliksė jaudinosi, bijojo apsijuokti paėmusi ne tą šakutę. Jeigu ten būtų buvusi Žaklina, nerimo būtų daugiau, bet Kerol — normali moteris. Keista — tokia turtinga, bet iki visiškos laimės kai ko trūksta ir jai.

Aliksė jau suprato: bėdų turi visi, net ir gyvenantys prabangiuose butuose su milijono vertu vaizdu. Pietaudamos jiedvi su Kerol palietė daugybę temų. Netrukus jautėsi kaip per mezgimo pamoką Lidijos krautuvėlėje. Aliksė tikrai nesitikėjo susidraugauti su tomis moterimis, o nutiko būtent taip. Net su Žaklina...

Jos visos ragino puoselėti santykius su Džordanu.

Po išvykos su riedučiais Aliksė matė jį tik kartą. Vaikinas užsuko į videoteką pranešti išvykstąs iš miesto. Atrodo, dalyvavo vasaros stovyklų programoje ir turėjo nuvežti vaikus į Rytų Vašingtoną. Žadėjo atsiųsti atviruką, bet Aliksė atviruko negavo, ir tai nuo pat jo išvykimo nedavė jai ramybės.

Aliksė stovėjo priešais Laisvąją metodistų bažnyčią, pro duris liejosi muzika. Ji atpažino keliskart girdėtą giesmę. Kažkokia nematoma jėga paskatino drąsiai pereiti per gatvę ir pakilti laipteliais. Tada apsižvalgė lyg laukdama, kad kas nors sulaikys.

Ji pasiilgo Džordano. Jeigu įėjusi į tą bažnyčią pasijus arčiau jo, taip ir padarys. Jei kas nors užkalbins, rizikuos įsivelti į barnį.

Į ją žvilgtelėjusiam tvarkdariui atsakė tokiu nuožmiu žvilgsniu, kad vyras pasitraukė atatupstas. Jai nereikia patarimo, kur prisėsti. Įslinkusi į paskutinę eilę pastebėjo, kad žmonės atsistoję gieda. Ji čiupo, kaip manė, giesmyną, bet tai buvo Biblija. Išsigando, ar kas nors nepastebėjo. Kuo ramiau padėjo Bibliją, paėmė knygą raudonu viršeliu ir atsivertė psalmę, kurios numerį rodė švieslentė salės priekyje.

Šventykloje buvo netikėtai daug žmonių. Aliksė nesitikėjo, kad per pamaldas tokia spūstis. Gal ir jos šeima nebūtų iširusi, jei būtų visi drauge meldęsi. Kurgi ne! Ji vaikystėje uoliai meldėsi ir stengėsi daryti gerus darbus. Širdyje ėmė keroti pažįstamas kartėlis. Šitie vaikai laimingi, turi mylinčius tėvus. Ji pati nusprendė nutraukti ryšius su motina. Jau daug metų nematė ir tėvo. Jis nepasirodė nė tuomet, kai mirė Tomas. Prisiminusi brolį Aliksė smarkiau suspaudė giesmyną. Tomas troško, kad kas nors juo rūpintųsi. Juodu liko kvailio vietoje. Užuot rūpinęsis vaikais, tėvas mieliau girtuokliavo su bičiuliais, ne geresnė buvo ir motina. Nieko nuostabaus, kad jie turėjo rimtų bėdų, bet Aliksė nori gyventi geriau.

Ji skaitė puslapyje atspausdintus žodžius, bet negiedojo. Baiminosi nežinosianti, kada atsistoti ar atsisėsti. Galinėje eilėje drąsiau — tereikia mėgdžioti kitus.

Kai giesmė nutilo ir susirinkusieji atsisėdo, ant pakylos užlipo senyvo amžiaus pamokslininkas. Aliksė apsisprendė išeiti po pamokslo, kad nieko neįžeistų.

Pamokslininkas rėmėsi Senojo Testamento Nehemijo knyga. Aliksė apie tokią nebuvo nė girdėjusi. Pamokslas apie sugriautas Jeruzalės sienas, simbolizuojančias žmogaus gyvenimą, ją sudomino, nors ir ne viską pavyko suprasti.

Kai jau ketino sprukti, pamatė į salės priekį išeinantį Džordaną. Vadinasi, jis grįžo iš stovyklos, bet į videoteką neužsuko.

Ji stengėsi nepasiduoti nusivylimui ir skausmui, bet laukė dar viena nemaloni staigmena. Džordanas buvo ne vienas. Jį lydėjo šviesiaplaukė gražuolė. Mergina rijo akimis Džordaną tarsi Jėzų, sugrįžusį pasiimti savo šventųjų prieš armagedoną.

Abu laikė po mikrofoną. Užgrojo muzika, ir jųdviejų balsai susiliejo, tarsi visą gyvenimą būtų giedoję drauge. Aliksė nebeištvėrė. Skubėdama pro sėdinčius vos neužkliuvo už kaimynės kojos. Neatsigręždama ji išpuolė pro duris.

Jeigu reikėjo įrodymo, kad apsigaudinėja, tai gavo. Aliksė svirduliuodama nėrė į skersgatvį. Užsimerkė ir ėmė save koneveikti pačiais baisiausiais keiksmažodžiais. Nugara atsirėmusi į mūrinę sieną ji susmuko ir panarino galvą.

Nieko nuostabaus, kad Džordanas gieda bažnyčioje su Mis Amerika. Kodėl gi ne? Jis — pastoriaus sūnus, užaugęs bažnyčioje. Jam neteko tūnoti kalėjimo kameroje ar stovėti prieš teisėją. Tėvai jį mylėjo, jo troško. Nesunku įsivaizduoti, ką pasakytų jo tėvas, sužinojęs, kad Džordanas susitikinėja su ja.

Aliksė tupėjo sustingusi iš nevilties.

— Labas, Alikse.

Balsas ją pažadino iš sustingimo. Pažvelgusi aukštyn atpažino Taironą Hjustoną, bendrų vadinamą T-Kaulu. Gaujos narys, platina narkotikus. Aliksė manė, kad jis sėdi už grotų. Pasirodo, jau nebe.

— Ką čia darai? — šiurkščiai paklausė T-Kaulas.

— Svajoju. Nepatinka? — Su T-Kaulu taip niekas nekalbėdavo, ji smarkiai rizikavo. Bet šią akimirką buvo vis viena.

— Kodėl? Gal nori pasilinksminti? — Jis tiriamai nužvelgė Aliksę.

Ji nebuvo nusiteikusi draugijai.

— Turiu miltelių, — gundė jis.

Tai reiškė, kad turi narkotikų. Tikriausiai metadono arba kokaino, o gal kitokio šlamšto, galinčio užčiaupti balsus jos galvoje.

— Gal ir norėčiau, — atsakė Aliksė. Jau seniai nevartojo — nuo tada, kai perdozavo brolis. Bet šlykštus, paširdžius ėdantis jausmas buvo nepakeliamas. Jeigu galima praryti ko nors, kas pakeltų nuotaiką, ji sutinka. Kad ir ko turėtų T-Kaulas, vis viena geriau už tuos bjaurius balsus.

Namas buvo už kelių kvartalų. Kaimynystėje visi žinojo — jeigu nori dozės, T-Kaulas parūpins. Aišku, ne už dyką. Aliksė jo šaltinių nežinojo, bet dėl to nesuko galvos.

Kai jie įžengė į butą, šešėliai jau buvo ištįsę, kambarys skendėjo prieblandoje. Pakampiuose gulinėjo penki ar šeši jaunuoliai, tvyrojo salsvas dūmo kvapas. Susikišusi rankas į odinės striukės kišenes Aliksė iš lėto apsižvalgė.

Viename kampe pamatė apsikabinusią porelę. Apsvaigęs vaikinas gulėjo apglėbęs merginą — jo akys atrodė aptrauktos narkotikų miglos. Aliksė dar kartą pažvelgė, šįkart įdėmiau. Mergina pasirodė matyta, bet Aliksė neįstengė prisiminti kur. Videotekoje ji susidurdavo su daugybe žmonių, vardų neprisimindavo, bet veidai įstrigdavo.

Mergina ne iš videotekos, Aliksė nė trupučio neabejojo. Jauna — keturiolikos ar penkiolikos, bet norėjo atrodyti vyresnė. Aliksė perprato, prieš kelerius metus darydavo tą patį.

Ir staiga prisiminė. Tą merginą buvo sutikusi riedučių arenoje su Džordanu. Paauglė iš bažnyčios. Mergina irgi atpažino Aliksę ir nusuko žvilgsnį.

Aliksę užliejo pyktis. Mergaitei nedera būti čia, su apsinešusiais nevykėliais.

Ji nužingsniavo prie sofos, ant kurios merginą kojomis ir rankomis buvo supančiojęs apkvaitęs draugužis. Aliksė prisėdo prie jų ir atvirai įsispoksojo.

— Ką čia darai? — griežtai paklausė mergaitės.

Paauglė su panieka pažvelgė į Aliksę.

— Tą patį, ką ir tu.

Vaikinas pakreipė galvą ir smeigė pirštu į Aliksę.

— Kas ji, Lori?

Taip, Aliksė kuo aiškiausiai prisiminė. Jos vardas Lori, buvo su keliomis draugėmis. Vieną mėnesį važinėja riedučiais su bažnyčios vaikais, o kitą svaiginasi su nusikaltėliais ir nevykėliais. Tai bent kontrastas.

Lori spoksojo į Aliksę. Jos veidas buvo akmeninis, žvilgsnis šaltas.

— Niekas, — iškošė su panieka.

— Klysti, — atšovė Aliksė ir pašoko. — Nepykite, mums laikas. — Ji čiupo Lori už rankos. Mergaitė priešinosi, bet Aliksė ją pakėlė.

— Ką darai?! — suriko Lori.

— Vedu tave iš čia.

— Nė velnio!

— Tau, kaip ir man, nedera čia būti.

— Kas yra, mažyte? — Vaikinas buvo taip apsvaigęs, kad neįstengė sutrukdyti. T-Kaulas suirzo. Užtvėrė duris, raumeningas rankas susikryžiavo ant krūtinės ir prisimerkęs įsispoksojo į Aliksę. Iš baimės jai pašiurpo nugara. Jei T-Kaulas nuspręstų, kad ji kenkia jo verslui, lengva ranka perpjautų jai gerklę. Nė nesudvejotų.

— Ji yra bažnyčios vaikas. — Aliksė atrėmė jo žvilgsnį. — Jei neišleisi, sulauksi senučiukių eisenos su plakatais ir audringais šūkiais.

T-Kaulo žvilgsnis nukrypo į Lori, kuri tebesimuistė.

— Jei nori nemalonumų, tavo valia. — lyg pasiduodama Aliksė kilstelėjo rankas.

— Nešdinkis, — paliepė T-Kaulas, — ir ją veskis.

Aliksė suspaudė Lori žastą ir ėmė tempti iš namo.

Kieme Lori piktai ištraukė ranką.

— Po velnių, ką čia išdarinėji?! — suriko.

— Ką aš išdarinėju?! — pro juoką pakartojo Aliksė. — Geibėjų tavo vargšę subinytę.

— Man nereikia gelbėtojo.

Beveik tą patį ji pareiškė sužinojusi, kad Džordanas — jaunimo pastorius. Lori tie žodžiai netiko — turbūt ir Aliksei. Lori nesuvokė, kur taip nerūpestingai lenda. Nesuprato ir to, kaip rizikavo Aliksė ją ištraukdama. Kai atsipeikėjo, Aliksei ėmė drebėti keliai. Laikas dingti.

— Eik namo, — paliepė ji Lori.

Ši pavartė akis ir pasuko atgal į lindynę. Prie durų ją kažkas sustabdė. Aliksė negirdėjo, apie ką juodu kalbėjosi, tik pamatė, kad Lori nuskuodė tolyn. Nurūko neatsigręždama.

Aliksė neturėjo kur eiti, todėl grįžo namo. Lorelės nebuvo. Sielvartaujanti draugė rijo viską, kas papuldavo po ranka, o šiukšles palikdavo tvarkyti Aliksei. Pagalvojo — kažin ar Lorelė dar telpa į džinsus? Išsiskyrusi su Džonu priaugo gal dešimt kilogramų. Jei Lorelė ne darbe paslapčiomis šlamščia bulvių traškučius ir ne namie prie televizoriaus šaukštais kabina ledus, tai nežinia, kur dar galėtų būti. Vis dėlto Aliksė džiaugėsi galėdama pabūti viena.

Čiupo mezginį ir sunkiai atsiduso. Supratusi, ką daro, šlykštėdamasi sviedė mezginį į šalį. Kerol jai atidavė pilkus siūlus, aprašymą ir jau pradėtą megztinį. Aliksė uoliai tęsė darbą — mezgė Džordanui. Tarsi jam rūpėtų. Tarsi apskritai kam nors rūpėtų.

Aliksė išsitiesė ant sofos ir valandą spoksojo į lubas, kol atėjo laikas eiti į darbą. Videotekoje sekmadienio popietę verslas ėjosi, nebuvo kada nuobodžiauti. Be to, Lorelė nepasirodė, nors pagal grafiką turėjo dirbti drauge su Alikse.

Maždaug po valandos videotekoje pasirodė Džordanas. Aliksės širdis kaipmat suspurdėjo, tuo supykdydama šeimininkę. Kaip įmanydama ji stengėsi ignoruoti vaikiną.

— Alikse, — kreipėsi jis.

— Jau grįžai. — Ji stengėsi parodyti, kad jai vis viena.

— Ar kas nors nutiko?

Aliksė patraukė pečiais, padavė dvi vaizdajuostes prie prekystalio stovinčiam klientui ir apdovanojo jį kuo plačiausia šypsena. Kai atsigręžė į Džordaną, šypsena išnyko.

— Ar turėjo?

Jis susiraukė.

— Tikėjausi šįvakar su tavimi pasimatyti.

Aliksė svarstė. Vienas balsas joje šaukė iš džiaugsmo, o kitas kuždėjo jį pamiršti.

— Kas ta Mis Amerika? — šaltai paklausė ji.

— Ką? — sutrikęs sumirksėjo Džordanas.

— Šįryt su ja giedojai.

Džordanas išplėtė akis.

— Buvai bažnyčioje?

— Ir mačiau, kaip judu su Mis Amerika vienas kitam šypsotės. Regis, esate geri draugai.

— Tiesa.

— Neabejoju.

— Gal aptarnautumėte? — neiškentė klientas prie prekystalio.

Aliksė paėmė jo vaizdajuostes, suvedė kodus ir suskaičiavo pinigus. Atiduodama grąžą meiliai nusišypsojo. Tada vėl abejingai atsigręžė į Džordaną.

Džordanas susiraukė.

— Pavydi pastoriaus Satono septyniolikmetei dukteriai? Merginai tik septyniolika? Iš galinės eilės neatrodė. Ir vis dėlto...

— Neturiu laiko aiškintis dėl tuščio pavydo. Jeigu nori pykti, prašom. Turiu kitų reikalų.

Aliksė norėjo atsakyti, bet Džordanas nusigręžė ir išėjo.

31

„Jeigu dar pajėgi suskaičiuoti pradėtus mezginius, imkis dar vieno, kad turėtum visokiausių — nuo paprastų, mezgamų mašinaliai, iki tokių, kuriems reikia ypatingo dėmesio.“

Lora Early, patyrusi mezgėja.

LIDIJA HOFMAN

Tiek laiko praleidau gydymo įstaigose, kad ilgainiui ėmiau bijoti ir įprastų planinių apžiūrų. Visuomet tas pat. Sėdžiu ant nepatogios kėdės laukiamajame, kuriame daugybė nepažįstamų veidų — visi bijome pažvelgti vienas į kitą. Paprastai mezgu arba vartau kelių mėnesių ar netgi metų senumo žurnalus.

Vienintelė maloni smulkmena daktaro Vilsono priimamajame — per šitiek laiko personalas man tapo artimas kaip šeima, ypač daktaro Vilsono slaugytoja Pegė.

Pegė dirbo su daktaru Vilsonu jau tada, kai beveik prieš penkiolika metų atėjau čia pirmą kartą. Prisimenu ją besilaukiančią — ne vieną, o du kartus. Aiškiai pamenu — spėliojau, ar pamatysiu antrąjį vaikelį. Vėžys išmoko vertinti kiekvieną smulkmeną — kiekvieną dieną, metų laiką, net minutę. Būdama šešiolikos svajojau sulaukti septyniolikos ir dalyvauti mokyklos išleistuvėse. Sulaukiau, bet į išleistuvių pokylį manęs nepakvietė.

— Lidija. — tarpdury stovėjo Pegė su mano ligos istorija, sveriančia gal dešimt kilogramų. Daugybė lapų su simptomų, procedūrų ir vaistų aprašymais.

Kai pakilau, atrodė, kad į mane įsmeigtos visų laukiančiųjų akys. Jei norėčiau atsidurti dėmesio centre, pašokčiau ir pareikščiau jau dukart laimėjusi gyvenimo loteriją. Nesu išsišokėlė, todėl ramiai susikišau mezginį į maišelį ir nusekiau paskui Pegę.

— Kaip sekasi? — mostelėjusi man ir kažką pažymėjusi ligos istorijoje pasiteiravo Pegė.

— Puikiai. — Nulipau nuo svarstyklių ir lengviau atsikvėpiau. Nuo paskutinės patikros mano svoris buvo beveik nepakitęs. Pegė mane palydėjo į palatėlę koridoriaus gale. Pakišo po liežuviu vienkartinį termometrą ir ėmė čiuopti pulsą. Pažiūrėjo į laikrodį ir vėl kažką įrašė į istoriją.

— Plaka stipriai, ritmiškai, — džiugiai paaiškino.

Tikiuosi. Mano draudimo kompanija nemažai paklojo už privilegiją džiaugtis tokiu ritmu. Būčiau pasakiusi kiek, bet tą akimirką reikėjo patylėti.

Pegė pumpavo orą į kraujospūdžio matavimo aparato raištį ant mano žasto. Smarkokai spaudė. Išleidusi orą linktelėjo.

— Puiku.

Galiausiai išėmė termometrą.

— Kaip jautiesi?

— Puikiai.

Pegė nusišypsojo.

— Akys kibirkščiuoja, turbūt įsimylėjai.

— Oi, vargu, — paneigiau jos įžvalgą, bet staiga panorau jai pasipasakoti apie Bredą. Nepasakojau, nes nėra ką. Bent jau kol kas nėra. Du kartus buvome susitikę po darbo, per savaitę du tris kartus kalbėdavomės telefonu, kartais net po valandą. Bent kartą per savaitę jis užsukdavo į krautuvėlę, ir retkarčiais — ne, dažniau nei retkarčiais, — bučiuodavomės.

Mudu su Bredu tik pradėjome vienas kitą pažinti. Santykiai nebuvo rimti — nė iš tolo. Bredas daug laiko skyrė sūnui, o aš savo verslui. Buvome tokie pat draugai kaip aš su Kerol Žirard. Gerai jau, gal ne visiškai tokie pat, bet vis viena draugai. Kol kas mane tai tenkino. Regis, jį taip pat.

— Tai ar sutikai savo žmogų? — vėl paklausė Pegė.

Nedrąsiai linktelėjau.

Pamaniau, kad ji ims ploti katučių.

— Taip ir žinojau. — Ji švietė šilta šypsena.

— Baikite, Pege, man jau trisdešimt.

— Na ir kas?

Nesmagiai jaučiausi, kad mane taip lengva permatyti, ypač tokio amžiaus. Dar vienas paauglystės vėžio palikimas. Mano socialinė raida sustojo tą dieną, kai gavau vairuotojo pažymėjimą. Tų, kuriems tenka kovoti už gyvenimą, ji užstringa. Nepamanykite, kad savęs gailiuosi, tikrai nesigailiu. Tiesiog kalbant apie santykius su kitais žmonėmis šis faktas vertas dėmesio.

Planinės sveikatos patikros eiga man puikiai žinoma. Dabar turėsiu ištiesti ranką ir Pegė pritrauks kelis mėgintuvėlius kraujo. Kartą net pajuokavau, kad man turėtų sumokėti. Krauju užpildydavo keturis mėgintuvėlius — du didelius ir du mažus.

Nė nemirktelėjau, kai adata perdūrė odą. Iš pradžių man svaigdavo galva vien pamačius adatą. Kartą vos nenualpau, bet jau seniai. Palyginti su kai kuriomis procedūromis, kurias teko ištverti, kraujo ėmimas — vaikiškas žaidimas.

Pegė stabtelėjo pakeisti pilną vamzdelį tuščiu ir pažiūrėjo į mane.

— Pirmą kartą matau tave tokią laimingą.

— Aš tikrai laiminga.

Šios laimės šaknys buvo keleriopos. Savijautai didelės reikšmės turėjo krautuvėlės atidarymas ir, žinoma, pažintis su Bredu. „Geri siūlai“ — mano ryžto gyventi deklaracija, o pasiryžimas užmegzti santykius su Bredu — dar vienas tikėjimo veiksmas.

— Labai dėl tavęs džiaugiuosi. — Pegė vėl pakeitė vamzdelį, paskui ant visų užrašė mano pavardę. — Po poros dienų paskambinsiu.

Linktelėjau.

Ji palydėjo mane iki laukiamojo ir pasiėmė kitą ligos istoriją.

Iš daktaro priimamojo žingsniavau puikiai nusiteikusi. Graži rugpjūčio popietė. Krautuvėlėje pirmadieniais nedirbu, bet nesugalvojau, kur kitur nueiti. Myliu savo darbą. Man patinka būti čia, tarp siūlų. Kai atsidurdavau salytėje, kuri vos prieš kelis mėnesius egzistavo tik mano svajonėse, apimdavo sunkiai paaiškinamas pasitenkinimas.

Vilkėjau indiškos dryžuotos medvilnės berankovę vasarišką suknelę su dailia balta nerta apykakle. Mano mėgstamiausia suknelė. Prisipažinsiu — tikėjausi netyčia susitikti Bredą. Pirmadieniais jis atveždavo prekes kaimynams. Pamatęs mane krautuvėlėje būtinai pabelsdavo į duris.

Klausiausi radijo ir žvalgiausi pro langą, gal pamatysiu jį pravažiuojantį. Gėlių gatve eismas jau nebuvo draudžiamas, ir tai labai padėjo verslui. Daugybė smalsuolių užsukdavo čia tiesiog pasižiūrėti pokyčių. Parduotuvės abipus gatvės puikavosi kviečiančiomis iškabomis.

Statybos priešais mano vitriną atrodė beveik baigtos, bet dar sukiojosi daugybė vyrų plastikiniais šalmais. Nežinojau, kada numatoma oficiali darbų pabaiga, bet nujaučiau, kad jau netrukus.

Kaip ir vyliausi, pasirodė tamsiai rudas Bredo furgonas. Liepiau sau nestovėti it manekenei vitrinoje. Ne ką lengviau buvo atsispirti norui striksėti ir mojuoti rankomis. Susivaldžiau, nors pagunda buvo milžiniška, norėjosi kvailioti.

Mano rudai vilkintis vyriškis su keliomis dėžėmis įėjo į gėlių parduotuvę kaimynystėje. Nežinojau, ar jis mane pastebėjo, kol nepasirodė tarpdury su ilgakote rože. Pasidaviau pagundai ir pamojau, jis man mirktelėjo.

Atrakinau duris ir jį įleidau.

— Man? — paklausiau.

— Ne už dyką, — paerzino Bredas.

— Kiek prašai?

— Bučinio, — valiūkiškai šyptelėjo jis. — O gal dviejų.

Suprantu, kad kvaila, bet išraudau. Jis suėmė mane už rankos ir nusitempė tarp siūlų prikimštų lentynų. Čia mūsų niekas nematė.

— Kaip sekėsi pas gydytoją?

— Jo nė nemačiau. Įprasti kraujo tyrimai.

— Jaudinies?

Papurčiau galvą. Gal ir derėtų jaudintis, bet vėžys jau senokai davė man ramybę. Bėgant laikui įgaunu vis daugiau pasitikėjimo. Be to, jaučiuosi puikiai, pastaruoju metu nepatyriau jokių simptomų, išskyrus kelis migrenos priepuolius. Ir pirmą kartą per daugelį metų svajojau apie ateitį.

— Šeštadienio vakarą aš laisvas. — Bredas žiūrėjo į mane iš aukšto taip atidžiai ir provokuojančiai, kad vos įstengiau alsuoti.

— Puiku.

— Gal pakviesti tave vakarienės ir į kiną?

Nusišypsojau ir linktelėjau.

— Kur panorėsi, tik ne į „McDonald’s“.

Vėl nusišypsojau. Kodis kraustėsi iš proto dėl sūrainių, todėl Bredui greitasis maistas buvo gerokai įgrisęs.

— Supratau, tik ne į „McDonald’s“.

Tada — taip lengvai, kad nesuspėjau susivokti — Bredas mane apkabino ir pabučiavo. Žemė nesudrebėjo, dangus neužgriuvo, bet — prisiekiu — tą bučinį jutau visu kūnu: nuo viršugalvio iki pat kojų pirštų galų. Jeigu vyras tokius pojūčius sužadina bučiniu, galiu tik įsivaizduoti, kas būtų, jei — arba kai — mylėtumėmės. Užsimerkiau, norėjau kuo ilgiau išsaugoti nuostabų pojūtį.

— Gardžiai kvepi, — sušnibždėjo jis, uosdamas mano kaklą.

— Kvepalai. — Atlošiau galvą ir jis apibėrė kaklą bučinukais. Murkiau beveik kaip mano katinas Ūsius, kai įsitaiso popiečio saulėkaitoje ant palangės.

— Nežinau, kokie tie tavo kvepalai, bet prižadėk ir šeštadienį jais pasikvepinti. Prižadi?

— Prižadu, — sušnibždėjau, ir jis vėl mane pabučiavo. Nė vienas iš mudviejų nenorėjo liautis, bet Bredui negalima nukrypti nuo grafiko. Supratome, kad reikia baigti. Kai jis mane paleido, jaučiau, kad apgailestauja taip pat kaip ir aš. Merginai nesunku priprasti prie Bredo bučinių.

— Užsuksiu tavęs šeštadienį septintą. Gerai?

— Labai gerai, — atsakiau.

Tą akimirką žodžiai „labai gerai“ būtų tikę apibūdinti mano gyvenimą.

32

KEROL ŽIRARD

Po embriono įsodinimo prabėgo trys kritinės savaitės. Lig šiol ėjosi neblogai. Kerol jau penkias savaites nėščia. Reta moteris nėštumą puoselėja taip kaip ji.

Dvidešimt minučių praplepėjusi su mama Oregone Kerol padėjo telefono ragelį ir pasiruošė sveikuoliškus pietus iš varškės ir šviežių vaisių. Ji nemėgo varškės. Toks pasirinkimas turėjo pranešti pasauliui, kad yra pasirengusi aukotis dėl kūdikio. Paaukotų viską. Kai kūdikis gims, ji nori būti rami, jog padarė viską, kad jo ar jos gyvenimo pradžia būtų saugi.

Šypsodamasi Kerol įsidėjo į lėkštę varškės ir papuošė ananaso griežinėliu. Viena moteris iš internetinių draugių grupės rašė, kad ananasuose esama kažkokios medžiagos, padedančios embrionui įsitvirtinti gimdoje.

Kai Kerol jau kėlė šakutę, suskambėjo telefonas. Padėjusi ją pakėlė telefono ragelį.

Skambino Dagas. Paprastai per darbus jam pritrūkdavo laiko paskambinti, bet po paskutinės dirbtinio apvaisinimo procedūros kasdien bent vienąkart paskambindavo.

— Kalbėjausi su mama, — pranešė Kerol.

— Kaip ji laikosi?

— Juodu su tėčiu nori mums nupirkti vaikišką lovelę.

— Ar pasakei, kad jau turime?

— Neapsivertė liežuvis.

Po procedūros prabėgus trims savaitėms Kerol gavo „Bonmacy“ firmos skrajutę, reklamuojančią vaikiškus baldus. Tą patį vakarą ji nusitempė Dagą į parduotuvę ir jie įsigijo viską, ko gali prireikti vaiko kambariui.

— Vadinasi, turėsime dvi loveles.

— Gal gims dvynukai.

Dagas nusijuokė. Tą juoką Kerol įsimylėjo prieš daugelį metų. Dabar jis retai šitaip juokdavosi. Ji suprato, kad džiaugsmo šaltinis — jos nėštumas.

— Be to, pamaniau — jei neprireiks mums, galės atiduoti Rikui. — Kerol nenorėjo gadinti vyrui nuotaikos, bet jos brolis padovanos tėvams anūką kelias savaites prieš numatomą Kerol gimdymą.

— Ar turi iš jo žinių? — paklausė Dagas.

— Ničnieko.

— Nujaučiu, kad tėvams jis nieko nepasakė.

— Nežinau, bet nedrįstu klausti.

— Tu teisi. Ne tavo reikalas.

Kerol sugrįžo į fotelį.

— Tikiuosi, kad Rikas pasielgs tinkamai ir ves tą moterį.

Dagas patylėjo.

— Iš tavo pasakojimo supratau, kad neketina.

— Juk gims kūdikis.

— Žinau, bet Riką pažįstu.

Kerol atsiduso. Pagalvojo, ką pasakys tėvai, kai sužinos. Mama nekantriai laukė anūko. Vis tiek džiaugsis juo, bet norės, kad Rikas suteiktų vaikui savo pavardę.

— Pietums valgau varškės, — pasigyrė ji Dagui. Jis supras, kaip ji aukojasi.

— Tikiuosi, vaikeliui patinka, — pajuokavo jis.

— Ir aš to tikiuosi.

Juodu dar kelias minutes paplepėjo ir Kerol grįžo prie pietų lėkštės.

Tądien po pietų ji prarado kūdikį.

Kai svajonė jau ėmė virsti tikrove... Kai ji leido sau patikėti... Kai jau buvo rami, kad viskas stojo į savo vėžes.

Apie ketvirtą pasirodė išskyrų. Pamačiusi kraujo Kerol vos nenualpo. Kai surėmė smarkus maudžiantis skausmas, abejonių nebeliko. Ji persileido.

— Ne, — šnibždėjo, ji prie šonų spausdama kumščius, — maldauju, ne... Meldžiu, maldauju...

Gerklę spaudė ašaros. Kerol atsisėdo ant lovos krašto ir užsimerkė.

Toliau — viskas kaip anksčiau. Ji paskambino į gydytojo priimamąjį ir susidėjo krepšį. Dagui neskambino, nenorėjo gadinti jam dienos. Tegul ramiai praleidžia popietę, kol išgirs sukrečiančią žinią, kad jiems nelemta turėti vaikų.

Daktaras Fordas ją apžiūrėjo ir patvirtino tai, ką ji ir taip žinojo. Organizmas atmetė vaisių. Vaikelis buvo negyvas, gimda jo atsikratė. Daktaras Fordas buvo malonus ir susirūpinęs. Kai Kerol apsirengė, jis švelniai spustelėjo ranką.

— Užjaučiu.

Bejausmis Kerol žvilgsnis buvo įsmeigtas į tolį.

— Gal norėtumėte, kad slaugytoja praneštų Dagui?

Ji papurtė galvą.

— Gal paskambinti kam nors kitam?

Kerol mintys stengėsi išskirti besiliejančius žodžius, ji skendėjo skausmo jūroje, nepajėgdama normaliai mąstyti.

— Noriu mamos, — sušnibždėjo. Jos kūnas jau tris kartus atmetė vaisių, daugiau progų nebus. Juodu su Dagu priėjo liepto galą. Pabaiga.

— Ar paprašyti, kad jai paskambintų?

Mėgindama suprasti, ką jis turi omenyje, Kerol pakėlė galvą. Suvokusi, kad klausia apie mamą, papurtė galvą.

— Ji gyvena Oregone.

Daktaras Fordas dar kažką pasakė, išreiškė užuojautą ir po kelių minučių pasišalino. Kerol nuslinko nuo apžiūros stalo, apsirengė ir išėjo pro duris. Nežinojo, kur eina — jai buvo vis viena. Ėjo palengva, vilkdama kojas, kol atsidūrė krantinėje prie Sietlo akvariumo. Ant šaligatvio būriavosi turistai. Kerol jautėsi it akmuo upelyje, trukdantis srovei — aplinkui nardė vyrai, moterys, vaikai.

Kai iš nuovargio nebeįstengė eiti, susmuko ant suolelio ir pasruvo ašaromis. Iš širdies gelmių veržėsi smarkus, skausmingas sriūbavimas. Ir vėl nepavyko. Ji nuvylė vyrą, nuvylė tėvus ir visus ja tikėjusius.

Suskambėjo mobilusis ir nežinia kodėl tai labai supykdė Kerol. Nė nežvilgtelėjusi, kas skambina, čiupo telefoną iš rankinės ir sviedė į gatvę. Kai jį pervažiavo lyg tyčia į gatvę įsukęs autobusas, pajuto piktdžiugišką pasitenkinimą. Iš telefono teliko plokščias plastiko gabalas su kyšančiomis vielomis.

— Ar viskas gerai, ponia? — pasiteiravo priėjęs jaunas policininkas.

— Ne! — atšovė ji. Skruostais bėgo ašarų upeliai, akys nieko nematė iš skausmo. — Viskas blogai. — Tuomet suprato — kažkam atrodo, kad jai reikia pagalbos. Deja, nei policininkas, nei kas nors kitas jai nepadės.

— Gal kam nors paskambinti?

— Nereikia, ačiū.

— Ar tikrai?

Kerol pakilo norėdama sprukti.

— Ačiū už rūpestį, bet jūs tikrai man nepadėsite. Niekas nebepadės. — Jei tuojau pat nepasišalins, ją gali nuvežti į ligoninės priimamąjį, o gal net į psichiatrinę. Reikia bėgti. Ir ji ėmė žingsniuoti. Ėjo, ėjo ir ėjo.

Jau buvo tamsu, kai suprato atsidūrusi tolokai nuo namų. Dagas tikriausiai kraustosi iš proto, bet ji dar nepasirengusi pažvelgti jam į akis, neįstengtų atlaikyti žvilgsnio, kai jis sužinos netekęs kūdikio.

Dar po valandos Kerol sėdo į taksi ir grįžo namo.

Kai įžengė pro duris, Dagas skriete priskriejo prie jos ir užriaumojo:

— Po velnių, kur tu buvai?!

— Praradau kūdikį.

Jis nesiklausė.

— Kodėl neatsiliepei, kai skambinau?!

— Ar negirdi? — Kerol kūkčiojo, pečiai nevaldomai drebėjo. — Aš praradau kūdikį.

— Žinau, — sušnibždėjo Dagas ir stipriai ją apkabino.

Kerol vėl pratrūko raudoti — neįstengė liautis. Ašaros plūdo iš širdies gelmių, rauda purtė sielą. Agonija suprantama tik tiems, kurie patyrė tokią netektį. Lyg iš krūtinės būtų išplėšę plakančią širdį, lyg jai būtų lemta nebepatirti nei džiaugsmo, nei laimės, nei apskritai jokio gėrio. Ateitis atrodė nyki, be vilties.

— Aš taip troškau mūsų kūdikio, — sriūbavo ji, pakibusi vyrui ant rankų.

Dagas laikė ją stipriai apkabinęs, priglaudęs galvą jai prie peties. Tada Kerol suprato, kad jis irgi verkia. Juodu laikėsi įsikibę vienas kito, nežinodami, kaip pasiguosti. Tušti, apiplėšti, draskomi agonijos.

— Man taip gaila... — springdama sudejavo ji, — taip gaila.

— Žinau... Žinau.

— Aš tave myliu.

Dagas linktelėjo.

— Aš taip stengiausi... — Ji nežinojo, ką reikėjo daryti kitaip, kaip dar labiau stengtis.

— Aš visada tave mylėsiu, — ramino Dagas.

Išsekusi Kerol palindo po dušu, griuvo į lovą ir Dago glėbyje paniro į gilų miegą.

Trečią valandą nakties pabudo nuo dusinančio skausmo krūtinėje ir prisiminė nebenešiojanti vaikelio. Vėl paplūdusios ašaros degino akis.

Išlipusi iš lovos Kerol nusliūkino į vaiko kambarį ir ten sustingo apgaubta tamsos. Pirštais įsikibo į lopšio kraštą ir kandžiodama apatinę lūpą tvardė raudą.

Tada pamatė sieną. Prisimerkė manydama, kad jai vaidenasi. Paspaudė šviesos jungiklį ir vėl atsigręžė. Keliai ėmė drebėti, ji susmuko ant grindų, įsmeigusi akis į vyro kumščių išdaužytą tinką.

33

ŽAKLINA DONOVAN

Penktadienio popietę Žaklina įėjo į „Gerų siūlų“ krautuvėlę. Kaip paprastai, penkias minutes vėlavo — neįstengė nusižengti seniai įgytam įpročiui „madingai vėluoti“. Jos nuostabai, Kerol čia nebuvo. Aliksė paniurusi ir susikūprinusi sėdėjo savo vietoje.

— O kur Kerol? — Žaklina paklausė Lidijos, kuri stabtelėjo prie stalo. Lidija nešiojosi virbalus ir siūlus, jos pirštai be perstojo judėjo.

— Kerol norėjo šiandien pabūti namie, — paaiškino Lidija. — Deja, prastos naujienos. Ji prarado kūdikį.

Žaklina kaip tik to ir baiminosi.

— Kaip gaila.

— Jai reikia kelių dienų apsiprasti. Tikiuosi, kad sugrįš.

Žaklina linktelėjo, jai buvo baisiai gaila Kerol. Begalinis tos moters troškimas susilaukti kūdikio beveik prilygo nevilčiai. Žakliną užplūdo nerimas, bet tikėjosi, kad Kerol kaip nors susitaikys su netektimi. Prisiminė savo pačios nusivylimą, kai suprato nebepagimdysianti antro vaiko. Ji bent jau turėjo Polą. Tikimybė, kad Dagas su Kerol įsivaikins kūdikį, nebuvo didelė. Liūdnas gyvenimo posūkis, bet nė viena iš jų negali jiems padėti.

— Bijau, kad mums gali tekti atsisveikinti su Kerol, — tarė Lidija.

— Kodėl? Ką nori pasakyti? — sunerimo Aliksė.

— Ji nesakė, bet manau, kad norės grįžti į darbą. Nedirbo tik dėl kūdikio. Prieš kelias savaites prasitarė, kad brokerių kontora laukia jos grįžtančios.

Aliksė, rodos, dar labiau nuliūdo.

Žaklina ėmė spėlioti, kas ją taip slegia. Aišku, prisideda ir rūpestis dėl Kerol, bet Žaklina nujautė, kad esama ir kitos priežasties.

— O kaip tu, Alikse? — paklausė Žaklina, traukdama iš rankinės mezginį. Iš švelnios vilnos ji mezgė šaliką sūnui. Siūlai buvo rusvo atspalvio. Vaikystėje Polas turėjo tokios spalvos ponį. Žaklina svarstė, ar sūnus prisimins arkliuką Rudį, ar atras sąsają.

— Labas, — nepakeldama galvos sumurmėjo Aliksė.

Žaklina pažvelgė į Lidiją, toji tik patraukė pečiais, kad nieko nežino. Krautuvėlėje stojo tyla, buvo girdėti gatve pravažiuojančių automobilių gausmas.

Aliksė pakėlė akis. Žaklina pastebėjo, kad ji nebemezga vyriško megztinio, perimto iš Kerol. Tiesą sakant, mezgė kažką visiškai kitokio.

— Kas atsitiko? — paklausė Žaklina.

— Nesikišk į svetimus reikalus. — Aliksės akys suspindėjo, lyg būtų apsidžiaugusi, kad bręsta ginčas.

— Man regis, rūpesčiai dėl vyrų, — Žaklina pareiškė Lidijai, o ši tik šyptelėjo ir pritariamai linktelėjo.

Aliksė patempė lūpą, bet neužkibo.

— Spėju, kad čia įsipainiojęs pamokslininkas, su kuriuo ėjai į pasimatymą.

— Nėjau į jokį pasimatymą. Mes buvome draugai.

— Būtasis laikas? — atsargiai pasidomėjo Lidija. — Nebesusitinkate?

— Jau senokai jo nemačiau. Suprantama, jis turi ir daugiau draugių.

— Pamatei su kita? — pabandė spėti Žaklina.

Aliksė sėdėjo taip panarinusi galvą, kad linktelėjusi smakru atsirėmė į krūtinę.

— Su gražia šviesiaplauke, — sumurmėjo. — Su mergina iš bažnyčios.

— Aišku, kad su šviesiaplauke, — pridūrė Žaklina. Ji įsivaizdavo, kad Rišo meilužė šviesiaplaukė, ir įtariai žiūrėjo į kiekvieną šviesią moterį greta jo. „Ne iš pavydo,“ — tikino save Žaklina, bet sau prisipažino spėliojanti, kaip toji moteris atrodo. Kita vertus, nenorėjo žinoti. Paprastai stengdavosi vyti šalin mintis apie ją.

Žaklinos šeimoje — jos likučiuose nuo to vakaro, kai Risas per vakarienę išėjo, tvyrojo įtampa. Ji neatleido jam. Dar daugiau — stengėsi jo vengti.

Risas taip pat nebandė tiesti rankos. Matyt, suprato užuominą, kai kitą rytą savo dovanotas rožes rado sukištas į šiukšlių dėžę.

Trys moterys tylomis mezgė. Lidijai teko dukart padėti mezginį į šalį ir aptarnauti pirkėjas, tomis akimirkomis Žaklina ir Aliksė likdavo dviese.

Žaklina stebėjosi, iš kur tokia mintis, bet kartą šovusi nebeišblėso.

— Aš tau skolinga, — iškilmingai pareiškė.

— Už ką?

Žakliną apstulbino Aliksės užmaršumas.

— Brangioji mergaite, tu man išgelbėjai gyvybę.

Šypsena nušvito ir tuoj pat išblėso. Aliksė patraukė pečiais, tarsi pasipriešinimas gatvės užpuolikams jai būtų įprastas dalykas. Eilinis, kasdienis įvykis.

— Atėjo laikas atsidėkoti, — ryžtingai tęsė Žaklina ir pažadino Aliksės smalsumą.

— Kaip?

— Manau, — motiniškai tęsė Žaklina, — pamėginsime visiškai pasikeisti. Aišku, sumokėsiu aš.

— Nesupratau.

— Apsilankysime grožio salone.

Aliksė susiraukė.

— Kam to reikia?

— Kad kristum į akį šauniajam jaunuoliui.

— Kokiame dar grožio salone? — Aliksė bandė nuslėpti susidomėjimą, bet Žaklinos neapgavo.

— Pradėsime nuo kirpyklos. — Žaklina kritiškai nužvelgė raudonų plaukų galiukus ir vos nesusiraukė. Tą baisią spalvą reikia pakeisti. Ji mostelėjo ranka ir ėmė siūlyti: — Madingai pakirpsime ir sušukuosime. Gal perdažysime.

— Tik jei man patiks, — sunerimo mergina.

— Žinoma!

— Ar galėsiu išsirinkti spalvą?

— Tik su protu.

Aliksė atsainiai patraukė pečiais.

— Gal ir sutiksiu.

Ji elgėsi taip, tarsi darytų Žaklinai malonę. Prieš du mėnesius Žaklina būtų įsižeidusi, o dabar suprato, kad tai tėra poza.

— Nusivešiu tave pas savo stiliaus konsultantę ir...

Dar neišgirdusi sakinio pabaigos Aliksė ėmė purtyti galvą.

— Man nereikia patarimų, kaip rengtis.

— Kaip nori. Pamaniau, kad tau reiktų naujų drabužių.

Aliksė dvejojo, paskui nedrąsiai linktelėjo.

— Už tavo pinigus?

— Žinoma.

— Tai gerai. Kada? — paklausė, tarsi jos dienotvarkė būtų perpildyta.

— Netrukus. — Žaklina padėjo mezginį ir išsitraukė mobilųjį telefoną. — Iškart skambinu Dezirei. Ji geriausia kirpėja visame mieste. Kartais tenka užsirašyti prieš kelias savaites.

— Gerai. — Aliksė nebeslėpė susidomėjimo. Išsitiesė ir ėmė kramsnoti apatinę lūpą.

— Noriu skubiai užsirašyti pas Dezirę. — Žaklina stengėsi, kad administratorė išgirstų jos nekantrumą. Dezirė buvo aukščiausios klasės meistrė. Už pinigus, kuriuos paklos norėdama pakeisti Aliksę, būtų galima pasidaryti ilgalaikį sušukavimą be chemikalų, bet juk už stebuklus mokėti verta. Pas Dezirę lankosi visos užmiesčio klubo moterys. Jei dar nesilankė, tai tikrai ketino.

Administratorė paprašė palaukti ir Žaklina nekantriai pasimuistė. Atrodė, kad laukia amžinybę.

— Dezirė sako šiandien dirbsianti iki pat vakaro. Jei galite, ateikite pusę penkių.

— Pusę penkių? — Žaklina žvilgtelėjo į Aliksę ir ši linktelėjo. — Ateisime, — džiaugsmingai pažadėjo ir išjungusi mobilųjį įsikišo į rankinę. Pagalvojo, kad Aliksė nesupranta jai tekusios laimės. Pati Žaklina kirpimui užsirašydavo prieš mėnesį.

Lidija jau buvo grįžusi. Nors ne viską nugirdo, suprato, kas darosi, ir pritariamai linktelėjo. Žaklina įsijautė į misiją. Tikėjo, kad perrengusi ir apkirpusi Aliksę pavers ją patrauklia jauna moterimi. Iš jaudulio net suvirpėjo. Bus smagu.

Po mezgimo pamokos Žaklina nusivežė Aliksę į „Nordstromą“ pirkti naujų drabužių. Išsirinko savo mėgstamo dizainerio modelius firminėje Sietlo parduotuvėje, kurios konsultantė jau daugelį metų rūpinosi Žaklinos garderobu.

Viktorija nužvelgė Aliksę ir ėmėsi darbo. Žaklina merginą palydėjo į persirengimo kambarį ir pamačiusi jos apatinius drabužius pasibaisėjo. Pareikalavo išsirinkti naujų kelnaičių ir liemenėlių, nesileisdama į kalbas apie pasibaisėtinai nepadorias juosteles.

Iš pradžių Aliksė purkštavo, bet netrukus liovėsi. Tą mūšį laimėjo Žaklina, bet karą, suprantama, Aliksė. Atsisakė net matuotis „St. John“ megztą kostiumėlį ir visa kita, ką siūlė Viktorija.

Kadangi spaudė laikas, Žaklinai teko pasitenkinti kokybiškais apatiniais. Išeidama pati sau prisiekė kitąkart merginai įpiršti ką nors skoninga.

Deja, ne ką geriau klostėsi ir vizitas pas kirpėją. Dezirė aiktelėjo pamačiusi raudonus Aliksės plaukus ir pratrūko prancūziškai keiktis. Nors ir gimnazijoje, ir koledže Žaklina mokėsi prancūzų kalbos, nesuprato nė vieno žodžio. Iš tono buvo galima spręsti, kad vertėjo geriau neieškoti.

Kol salėje kaip žirniai biro pikti žodžiai, Žaklina sėdėjo laukiamajame ir gurkšnojo kavą. Laimė, dauguma elitinių salono klienčių jau buvo išėjusios, antraip jų ausį būtų rėžęs Aliksės ir Dezirės apsižodžiavimas.

Po pusantros valandos Aliksė įgriuvo į laukiamąjį tarsi ištrūkusi iš kalėjimo. Žaklina ją vos pažino. Dervos juodumo plaukai su baklažano raudonumo sruogomis buvo dingę. Aliksė pasirodė su rusva raudono atspalvio šukuosena. Panašios spalvos siūlus Žaklina buvo išsirinkusi Polo šalikui.

— Alikse. — Ji pakilo pasitikti merginos. Dar vienas Dezirės stebuklas. Ji ne vien perdažė Aliksės plaukus, bet ir dailiai sugarbanojo.

— Man bjauru, — purkštavo mergina, pirštais taršydama garbanas. — Čia ne aš.

— Ne, mieloji, — kantriai paprieštaravo Žaklina, — čia naujoji tu.

Atrodė, kad Aliksė tuoj pravirks.

— Atrodau kaip... Kaip iš serialo „Bredžių šeimynėlė“, — sudejavo ji.

— Tau labai tinka.

— Gregas! — riktelėjo ji. — Aš panaši į Gregą iš „Bredžių šeimynėlės“!

— Nekvailiok, — atšovė Žaklina.

— Nekvailioju! Iš manęs visi šaipysis.

Mergina aiškiai paistė nesąmones.

— Patikėk, tu labai klysti.

— Žinau, kad norėjai gero, bet čia ne aš... Tiesiog ne aš.

Nepadėkojusi Aliksė išrūko iš salono, palikusi apstulbusią Žakliną.

— Kur ją radote? — purtydama galvą paklausė Dezirė.

— Ilga istorija, — sutrikusi sumurmėjo Žaklina. Ji norėjo atsidėkoti Aliksei, pradžiuginti, bet nepavyko.

Grįžusi namo ji virtuvėje užtiko Risą, šaldytuve ieškantį alaus.

— Ar kas atsitiko? — paklausė jis, kai Žaklina pro jį nuskuodė į savo namo pusę.

Žakliną klausimas nustebino. Jie jau kelias dienas nesikalbėjo, išskyrus kelis žodžius apie buitį. Kituomet apsimestų neišgirdusi, bet šįvakar jautėsi įskaudinta, sutrikusi ir neketina to slėpti.

Nesuprato, kodėl jos geri ketinimai dėl Aliksės nuėjo niekais. Sėdėdama prie stalo virtuvėje ji priėmė Rišo pasiūlytą taurę vyno ir smulkiai atpasakojo nuotykius su Alikse.

— Nesuprantu, kur suklydau! — nevilties kupinu balsu sušuko Žaklina.

— Kiek Aliksei metų? — paklausė Risas.

Žaklina padvejojo.

— Tikriausiai dvidešimt su trupučiu.

— Tu norėjai ją paversti savo antrininke, Džeke.

— Anaiptol. — Ji supyko, kad Risas skuba ją apkaltinti. Nevertėjo išsipasakoti.

Ir tuoj pat suprato, kad jis teisus. Ji nusivežė Aliksę pas savo stiliaus konsultantę ir pas savo kirpėją. Žaklina pažvelgė vyrui į akis ir iš lėto linktelėjo.

— Gal ir taip.

— Kitą kartą paprašyk Temės Li pagalbos.

— Temės Li? — pakartojo Žaklina ir nevalingai papurtė galvą. — Ji nieko geriau nesugalvotų.

— Gal ir ne, bet amžiumi yra artimesnė Aliksei, gal ką nors pasiūlytų.

— Turbūt pasikalbėsiu, — sutiko Žaklina. Blogiau tikrai nebus.

34

„Mezgimas ir guodžia, ir ramina“.

Morgan Hicks, „Stilingi megztiniai“

LIDIJA HOFMAN

Iki savaitės galo nesulaukusi žinių iš daktaro Vilsono kabineto nepagalvojau nieko bloga. Paprastai Pegė tyrimų rezultatus praneša telefonu per oficialią kabineto pietų pertrauką. Iš patirties žinojau — jei prireiktų recepto, turėčiau susisiekti su daktaro Vilsono kabinetu iki vienuoliktos.

Kai antradienio rytą atrakinau krautuvėlę, toptelėjo mintis, kad Pegė man dar nepaskambino. Gal bandė susisiekti pirmadienį? Kai krautuvėlė uždaryta, atsiliepia atsakiklis. Prisiminiau, kad nepasakiau jai savo naujojo numerio. Su manimi susisiekti ji galėjo tik paskambinusi į krautuvėlę. Pervertusi ant durų ženklą į „Atidaryta“ iškart įjungiau atsakiklį — žinučių nebuvo.

Pamaniau, kad vėliau paskambinsiu į kabinetą pati, bet per malonius trukdžius užmiršau. Bredas užsuko, kaip jis pats sakė, kavos pertraukėlei.

Mano širdis suspurdėdavo iš džiaugsmo kaskart, kai jis įeidavo į krautuvėlę. Pastarąją savaitę du kartus drauge vakarieniavome, kartu praleidome visą sekmadienio popietę.

Kodis savaitgaliui buvo išvykęs pas mamą. Ji daug keliavo darbo reikalais, todėl mudu retai galėdavome pabūti vienu du, bet Kodis man netrukdė. Šaunus linksmuolis su keistu humoro jausmu. Paprašė numegzti jam megztinį su dinozauru ant krūtinės. Pažadėjau.

— Sveikas, gražuoliuk, — pasveikinau Bredą. Jis mane apdovanojo akinama šypsena.

— Ar išvirei kavos? — paklausė, kai jau atrodė, kad neįstengsiu nuo jo atplėšti dievinamo žvilgsnio.

— Dar ne, — atsakiau. — Ką tik atėjau.

— Įjungsiu virdulį. — Jis pasuko į kambarėlį už salės, ten slėpdavomės nuo svetimų akių.

Abu supratome, kad kavos gėrimas — pretekstas pabūti drauge. Nusekiau paskui jį tarsi norėdama padėti. Kai praskleidžiau gėlėtą užuolaidą, kuri kabojo durų vietoje, įkliuvau į Bredo glėbį. Jis mane apkabino per juosmenį ir prisitraukė.

— Buvo nuostabus savaitgalis, — sušnibždėjo surakinęs rankas man ant nugaros.

— Ir man.

Mes irstėmės kanoja po Vašingtono ežerą. Viduryje ežero Bredas išsiėmė gitarą ir ėmė traukti man serenadas. Labai romantiška. Nieko mielesnio iš vyro dar nebuvau sulaukusi.

— Tik prižadėk daugiau man nedainuoti.

— Nepatiko mano baritonas? — Apsimetęs, kad įsižeidė, jis patempė lūpą.

— Ne, — atsakiau, — ne dėl to. Man patinka tavo dainavimas. Rimtai išsigandau, kad galiu tave įsimylėti. — Norėjau pasakyti kitką, bet širdis patvarkė taip.

— Aš to ir noriu, Lidija. — Jis mane dar stipriau apkabino ir taip karštai pabučiavo, kad išsigandau, jog tuoj susmuksiu jam prie kojų. Savaitgalį mudu nemažai kalbėjomės apie trauką. Pripažinau, kad atėjo laikas apsispręsti. Tokia trauka nesunkiai peraugtų į fizinį ryšį. Vis dėlto iš pradžių norėjau įsitikinti, kad mudviejų vertybės ir tikslai sutampa.

Margaretė mane įspėjo, savo trigrašį įkišo ir mama, kaip svarbu neskubėti. Supratau, kad jos teisios, bet Bredo glėbyje jaučiausi nepaprastai jaukiai.

— Vis labiau noriu būti su tavimi, — kalbėjo Bredas. — Apie tave galvoju ir pabudęs ryte, ir vakare prieš užmigdamas.

Aš irgi apie jį galvojau kiaurą parą. Jei atvirai, mane tai gąsdino. Praeityje du kartus į draugystę su vaikinu dėjau daug vilčių. Pirmą kartą buvau dar per jauna, kad suvokčiau praradimą, kai išgirdę smegenų vėžio diagnozę išsiskyrėme su Brajanu.

Su Rodžeriu buvo kitaip. Tąkart man plyšo širdis. Norėjau mirti, kai jis mane paliko. Kai prisimenu praeitį, suprantu maniusi, kad būtent taip ir bus. Sena patarlė byloja: laikas — pats geriausias gydytojas. Dabar, beveik po šešerių metų, suprantu, kodėl Rodžeris mane paliko. Jis mane mylėjo. Aš tuo tikiu. Mylėjo ir neįstengė žiūrėti, kaip mirštu. Pasirinko, kaip jam atrodė, vienintelę išeitį — sprukti.

Girdėjau, kad vos po keturių mėnesių vedė. Stengiausi apie jį negalvoti, bet retkarčiais sudiegdavo širdį. Nenoriu gailėtis dėl mudviejų su Bredu, kad ir kaip baigtųsi santykiai.

— Tu labai tyli. — Jis švelniai nubraukė man nuo kaktos plaukus ir įdėmiai pažvelgė į akis.

— Nereikia skubėti, — tariau. Aš jam buvau pasakojusi apie Brajaną ir Rodžerį — apie visą savo gyvenimą. Maniau, turėtų žinoti. Pagrindinius faktus jis žinojo ir anksčiau. Kai irstėmės valtele, istoriją papildžiau smulkmenomis. Atsirėmusi į jį žiūrėjau į nuostabų žalią Vašingtono ežero vandenį. Bredas laikė mane apkabinęs. Apie prarastas meiles kalbėjau nežiūrėdama į jį.

O Bredas papasakojo apie savo santuoką. Sakė nuvylęs Dženisę, savo buvusią žmoną. Tai atrodė neįtikėtina, kita vertus, noras prisiimti kaltę man suprantamas. Tas noras verčia patikėti, kad esame kalti dėl visko, kas vyksta šeimoje. Bet aš jau suvokiau, kad svetimų jausmų nesuvaldysi...

— Kviečiu penktadienį vakarienės, — tarė jis ir pabučiavo.

Suskambėjo telefonas, aš suirzusi atsidusau.

— Dar nebaigėme, — sušnibždėjau išslysdama iš jo glėbio.

Nuskubėjau prie telefono ir atsiliepiau prieš pat įsijungiant atsakikliui.

— „Geri siūlai“. — Tikėjausi, kad balsas neišduos, ką veikiau prieš akimirką.

— Lidija, čia Pegė iš daktaro Vilsono kabineto.

— O, labas, Pege, — apsidžiaugiau, kad pagaliau paskambino. — Jau pasigedau skambučio.

— Norėjau paskambinti penktadienį.

— Nieko tokio. Visą dieną dirbau.

Pegė patylėjo. Turėjau suprasti jau tuomet, bet nesupratau.

— Turėjau paskambinti, — tarė Pegė.

Tada jau išgirdau, kad ji kalba nenoriai.

— Ar blogos žinios? — Jei taip, norėjau, kad daugiau nė sekundės nevilkintų. Ji padovanojo man ramų savaitgalį. Supratau be žodžių.

— Skambinau vakar, — sumurmėjo ji, — o paskui prisiminiau, kad pirmadieniais krautuvėlė uždaryta. Juk taip?

— Nepalikote žinutės.

Dabar jau priežastis akivaizdi. Tokios naujienos atsakiklyje nepaliekamos.

— Nepalikau, — sutiko ji ir sunkiai atsiduso.

— Kas yra? — paklausiau nusiteikusi blogiausiam.

— Ak, Lidija, man labai gaila. Daktaras Vilsonas peržiūrėjo tavo kraujo tyrimų rezultatus ir paskyrė keletą rentgenogramų. Be to, kai tik galėsi, norėtų tave pamatyti.

— Gerai. — Be žodžių buvo aišku, kad vėžys atsinaujino. Naujas navikas auga mano smegenyse dabar, kai kalbuosi su Pege. Vėl auga, ir šįkart niekas jam nesutrukdys. Nei operacija, nei vaistai — niekas. Jei būčiau buvusi viena, būčiau iškart išpešusi iš Pegės tiesą, bet negalėjau. Greta buvo Bredas.

— Ar galiu tave užrašyti pas radiologą rytoj aštuntą?

— Gerai, — sumurmėjau.

— Daktaras Vilsonas lauks tavęs su rentgenogramomis devintą.

— Gerai.

Jaučiausi priblokšta. Buvau gavusi šešerius metus atokvėpio ir dabar jaučiausi apgauta, kad ne ilgiau. Norėjau daug ilgesnio laiko.

Du kartus mano ramstis buvo tėtis. Jis miręs, aš viena. Mama neįstengs palaikyti, o Margaretė išgirdusi pasius. Žinojau, kad sesuo sugalvos, kaip mane apkaltinti dėl vėžio atsinaujinimo. Sakys, kad jį ataugti paskatino mano poreikis būti dėmesio centre. Kai pabandžiau įsivaizduoti jos reakciją, vos nesudejavau.

— Blogos naujienos? — paklausė Bredas, kai padėjau ragelį.

Nepastebėjau, kaip jis išėjo iš kambariuko. Turbūt jau užvirė kava, nes rankoje laikė puodelį.

— Ne, — pamelavau. — Tik penktadienį nepavyks pavakarieniauti.

— Tikiuosi, nieko neatsitiko.

— Ne. — Nesuprantu, kaip man pavyko nusišypsoti. Kai pažvelgiau į jį, mano išraiška buvo verta apdovanojimo už aktorystę.

Bredas netrukus išėjo. Jei ir nujautė, kad kažkas nutiko, neišsidavė. Palauksiu valandą ar dvi, tada paskambinsiu jam į mobilųjį ir pasakysiu, kad mūsų draugystė baigta. Rinkausi bailės kelią, bet nenorėjau nei ginčytis, nei aptarinėti smulkmenų. Jau geriau nepuoselėti tuščių vilčių ir neleisti to daryti kitam. Patirtis — geriausia mokytoja. Palengvinsiu Bredui gyvenimą ir apsaugosiu nuo vėlesnių išgyvenimų.

Vos įsižiebė viltis, kad gyvensiu, iš manęs ją atėmė. Juk aišku, kas laukia. Ne pirmas kartas. Po abejotinų tyrimų rezultatų atliekami išsamesni tyrimai, tenka nakvoti ligoninėje.

Gavęs tyrimų rezultatus paniuręs daktaras Vilsonas supažindina su prognoze, spusteli man ranką ir išeina iš palatos.

Spėliodavau, ką reiškia tas jo spustelėjimas. Iš pradžių maniau, kad daktaras ragina būti drąsiai, narsiai kovoti, atiduoti kovai visas jėgas. O dabar manau kitaip. Spustelėjimu jis išreiškia apgailestavimą. Jis tik žmogus — ir tiek tegali.

Pasistengsiu kuo greičiau nutraukti ryšius su Bredu. Kada nors jis supras. Dabar nedėkos, bet kada nors tikrai bus dėkingas.

35

KEROL ŽIRARD

Nuo tos dienos, kai Kerol persileido, prabėgo savaitė. Dagas ramiai miegojo jai prie šono, o ji gulėjo plačiai atsimerkusi. Radijo imtuvo laikrodis rodė 3:27 nakties. Suprasdama, kad jau nebeužmigs, tyliai išslydo iš lovos ir apgraibomis susirado kelią į tylią svetainę.

Prarastos svajonės, žlugę jųdviejų su Dagu ateities planai užgriuvo ją it susprogdintas pastatas. Kūdikio nebus. Ji nesūpuos vaikelio glėbyje, nepatirs žindymo džiaugsmo.

Septynios ilgos dienos ir visą tą laiką, išskyrus baisią pirmąją naktį, Kerol nekėlė kojos į vaiko kambarį. Neįstengė — pernelyg skausminga. Durys buvo uždarytos. Ji neabejojo, kad ir Dagas nebuvo ten užsukęs.

Vakar per vakarienę jis pasiūlė paskambinti į parduotuvę ir susitarti dėl vaikiškų baldelių grąžinimo.

Jiems jų nebereikia. Kerol suprato, kad vyras paprasčiausiai praktiškas, bet širdį maudė it pervertą peiliu.

Negali būti. Tik ne jiems. Jie vienas kitą myli, abu geri žmonės. Visi pažįstami, tvirtino, kad jie bus nuostabūs tėvai.

Kerol vylėsi, kad širdį draskanti agonija su laiku švelnės. Dar tik savaitė, bet skausmas, vidinė tuštuma nė nepradėjo tirpti. Gal net padidėjo. Vienintelė paguoda buvo internetinės draugės. Jos viską suprato ir raudojo drauge.

Kerol atlošė galvą, užsimerkė, apsikabino rankomis sau per juosmenį ir ėmė linguoti pirmyn ir atgal iš sielvarto, skausmo ir netekties.

Neteisinga. Tiesiog neteisinga. Rikas — jos neatsakingas, lengvabūdis, nesubrendęs brolis — turės vaiką, kurio nenori, ir dar su moterimi, kurios nemyli. Kur teisybė? Kur sąžiningumas? Vargšas vaikelis... Nereikalingas nė vienam iš tėvų.

Kerol plačiai atsimerkė. Rankomis aukštyn ir žemyn bėgiojo šiurpulys. Rikas! Kerol šokte pašoko nuo sofos ir nuskubėjo į miegamąjį. Pasiryžusi pažadinti vyrą ji palinko virš lovos.

— Dagai, pabusk! — priklaupusi sušuko ji.

Vyras tik apsivertė ant kito šono.

— Dagai! — džiugiai, su palengvėjimu šūktelėjo Kerol. Viltis — smarkus narkotikas. Tą akimirką jautėsi apsvaigusi. — Dagai, reikia pasikalbėti. — Ji nekantriai ėmė jį purtyti.

— Kerol, — užprotestavo vyras, viena akimi žvilgtelėjęs į laikrodį, — juk naktis!

— Taip... Taip. — Klūpodama ji pasilenkė prie jo ir pabučiavo į kaklą. — Pabusk.

— Kam? — sudejavo Dagas.

— Noriu tau pasakyti kai ką labai svarbaus.

Baisiai tingiai Dagas atsivertė ant nugaros ir pasitrynė veidą. Sumirksėjo, pažvelgė į ją ir susiraukė.

— Ar turi pagrindo šypsotis?

Kerol linktelėjo ir apkabino vyrą.

— Kas atsitiko? — paklausė Dagas.

— Sėdėjau svetainėje. — Ji ištiesė ranką, judesys tryško energija. — Jaučiausi klaikiai, galvojau, koks neteisingas gyvenimas. Juk iš visos širdies tikėjau, kad turėsime kūdikį, bet nepavyko ir... Ir staiga kai ką supratau. Turėjau tave pažadinti.

Dagas sunkiai atsisėdo, kad jų akys būtų viename lygyje.

— Mes turėsime kitą kūdikį, — sušnibždėjo ji.

— Palauk, — Dagas papurtė galvą. — Tu mane trikdai. — Jis susiraukė ir įsispoksojo į ją. — Ar kalbi apie įvaikinimą?

Tema nebuvo jiems nauja. Įvaikinimo laukia nedaug vaikų, ir juodu žinojo, kad šansai nėra dideli.

— Ne bet kokio kūdikio. Noriu įsivaikinti Riko kūdikį.

— Tavo brolio?

Kerol nusijuokė.

— Ar pažįsti kokį kitą Riką?

— Ne, bet laukiasi ne jis.

— Taip, laukiasi Liza. O gal Kim? Neprisimenu vardo. Nesvarbu. Ar supranti? Dievas tą kūdikėlį skiria mums.

Dagas nesuprato. O jeigu ir suprato, nelabai apsidžiaugė, nes švelniai subarė:

— Mieloji, tu pernelyg įsijautei.

— Ne, — neatlyžo Kerol, — viskas aišku. Kaip tu nesupranti? Mano brolis turės vaiką, kurio visai nenori. Jis man sakė, kad neketina vesti vaiko motinos. Nėštumas buvo netikėtas Lizai. O gal Kim. Žodžiu, tai moteriai. Ji nesitikėjo, kad iš jų romano gims vaikelis. Rikas pats man sakė, kad ji saugojosi.

— Taip, bet...

— Suprantu, viskas labai netikėta, bet jaučiu, kad vaikelis buvo pradėtas neatsitiktinai. Jis mūsų.

Per miegamąjį nusirito Dago atodūsis.

— Brangioji...

— Vaikelis man giminė. Visai kas kita, negu įsivaikinti svetimą.

— Manai, kad Rikas sutiks? — Dagas abejojo.

— Ar sutiks? — pakartojo ji ir nusijuokė. — Šokinės iš džiaugsmo galėdamas išvengti alimentų. Be to, prižadėsiu, kad nė vienas iš mūsų neprasitars Elei, jog kūdikis — jo biologinis vaikas. Duosime jam garbės žodį, ar ne?

— Žinoma.

— Jeigu jam pavyktų susitaikyti su Ele, galėtų būti ramus, kad neprasitarsime.

— O kaipgi kūdikio motina? — paklausė Dagas. — Jos irgi reikia atsiklausti.

— Galvojau apie tai, — sutiko Kerol. — Jai teks keletą savaičių nedirbti. Galėtume atlyginti prarastą algą.

Dagas neryžtingai patraukė pečiais.

— Gal ir galėtume pasiūlyti.

— Grįžčiau į darbą, kad būtų iš ko sumokėti, kiek paprašys.

— Prasta mintis.

— Kodėl? — užprotestavo Kerol. Dagas nepritarė jos planui, o jai gyvybiškai svarbu, kad jis to norėtų taip pat karštai kaip ji.

— Nepavyks grįžti keliems mėnesiams, o tada vėl išeiti. Turi suprasti: jeigu grįši į brokerių kontorą, kurį laiką teks padirbėti.

Jis buvo teisus, bet tai netrukdė Kerol viltims ir planams.

— Padarysiu viską, kad mums pavyktų įsivaikinti. Tik prižadėk mane paremti.

— Brangioji, juk žinai, kad remsiu.

— Tas vaikelis mūsų. Jaučiu širdimi. — Trokšdama, kad vyras patikėtų, ji paėmė jo ranką ir pakėlė.

Dagas užsimerkė. Kerol nesuprato, kokios mintys sukasi jo galvoje. Jis bijojo. Ji — taip pat, bet įsitikinimas, kad likimas jai palankus, padėjo nugalėti baimę.

— Bijai vėl nusivilti?

Dagas linktelėjo.

— Nebenoriu žiūrėti, kaip kankiniesi. O jei čia dar viena aklavietė?

— Juk dėl to turėčiau nerimauti aš, ar ne? — Kerol buvo įsitikinusi, kad broliui sumanymas patiks.

— Man paskambinti Rikui? Ar nori pati? — paklausė Dagas.

Kerol džiaugsmingai pakibo vyrui ant kaklo.

— Paskambinsiu jam iš pat ryto ir viską paaiškinsiu.

Iš Riko nebuvo jokių žinių nuo to vakaro, kai jis atskleidė savo paslaptį. Turbūt tėvai jam pranešė apie jos persileidimą. Kerol manė, kad jis tyčia jai nei skambina, nei rašo. Nežino, ką sakyti. Lengviau jos skausmą ignoruoti. Brolis linkęs rinktis lengvesnį kelią, o ji tik neseniai tai suprato.

— Ar galiu dar pamiegoti? — paklausė Dagas ir nelaukdamas atsakymo nuslydo žemyn, iki ausų užsitempdamas antklodę.

Kerol pasijuto išsekusi, susijaudinimą išstūmė nuovargis. Ji palindo po antklode ir padėjo galvą ant pagalvės. Dagas gulėjo ant šono, ji prisiglaudė prie jo ir apkabino per liemenį.

Nors jautėsi pavargusi, nedavė ramybės mintys apie vaiką, pakeisiantį jų gyvenimą. Sena patarlė nemeluoja: „Kai Dievas užtrenkia duris, atidaro langą“. Tas langas plačiai atvertas. Jai tereikia pastovėti kelias akimirkas prie jo ir pajusti permainų vėją. Pagaliau Kerol suprato tai, kas jau seniausiai turėjo būti aišku.

36

ALIKSĖ TAUNSEND

Aliksė sumetė nešvarius marškinėlius į skalbyklę, įbėrė miltelių ir įstūmė monetą. Jos turimų marškinėlių iš įvairių roko grupių koncertų užteko dviem savaitėms. Su senų poniučių apatiniais, kuriuos jai įpiršo Žaklina, Aliksė dabar turėjo tiek pat kelnaičių, kiek ir marškinėlių. Iš taupumo jiedvi ir Lorele mesdavo nešvarius drabužius į vieną krepšį ir paeiliui tampydavo į skalbyklą. Buvo Aliksės eilė skalbti. Ji negalėjo to pakęsti, vis dėlto pirmadienį iš pat ryto nuėjo į skalbyklą. Laikytų didele sėkme, jeigu kada nors turėtų pinigų skalbimo mašinai ir džiovyklei.

Atsisėdusi ant plastikinės kėdės Aliksė susirado žurnalą. Ant „People“ viršelio puikavosi pernykščių Kalėdų data. Prisiminusi, kad šitą jau skaitė, kai lankėsi anąkart, padėjo į šalį. Jau buvo perskaičiusi viską, ką galima rasti skalbykloje.

Ji susikryžiavo rankas, ištiesė kojas ir užsimerkė. Prisiminė Žakliną ir nusišypsojo. Draugė linkėjo jai gero, bet nė už ką pasaulyje Aliksė neužsivilks trikotažinės suknelės. Pažvelgusi į kainą vos nenualpo. Suknelė ir megztukas kainavo virš tūkstančio! Tūkstantis žalių už drabužį?! Nesąmonė!

Įspūdžiai iš kirpyklos dar baisesni. Su baisiu akcentu veblenanti prancūzė nesiklausė nė vieno Aliksės žodžio. Pati susigalvojo, ką reikia daryti, ir nė nemanė atsižvelgti į Aliksės pageidavimus. Kai Dezirė — ar kuo ten ji vardu — baigė, Aliksei norėjosi klykti. Atvirai kalbant, plaukai atrodė gana padoriai — jeigu tik ji užsigeistų būti panaši į vaikinuką iš „Bredžių šeimynėlės“. Aliksei prireikė savaitės persišukuoti taip, kad jai patiktų. Savo madingomis žirklėmis Dezirė gerokai patrumpino jai plaukus.

Aliksė nenorėjo pasirodyti nemandagi — Žaklina linkėjo jai gero, ir Aliksė už tai jautėsi dėkinga. Labiausiai dėl to, kad draugė apmokėjo sąskaitas. Deja, Žaklinos pastangos davė priešingą rezultatą. Ji nesuprato Aliksės skonio ir mergina nusprendė ja nebepasitikėti.

Linksmesnė žinia — penktadienį į „Gerus siūlus“ sugrįžo Kerol. Visų nuostabai — puikiai nusiteikusi. Išgirdusios apie persileidimą moterys dėl jos nerimavo. Aliksė nežinojo ką sakyti. Norėjo išreikšti Kerol užuojautą, kita vertus, bijojo užkliudyti skaudulį, jeigu Kerol dar nepasirengusi kalbėti. Žaklina ir Lidija, regis, galvojo taip pat.

O Kerol įsiveržė į pamoką žvali kaip reta. Aliksė buvo priblokšta. Visos kitos taip pat. Atrodo, Kerol patikėjo, kad jiedviem su Dagu pavyks įsivaikinti. Aliksė norėjo apipilti Kerol klausimais, bet kitos nieko neklausinėjo. Ji suprato užuominą ir prikando liežuvį. Kerol nesileido į smulkmenas, ir visos apsimetė, kad taip ir turi būti. Aliksė nerimavo, kad Kerol nusiteikė neigti nesėkmę arba skraido kažkokiose norų išsipildymo fantazijose. Stengėsi palaikyti jos džiugią nuotaiką, nors širdį graužė rūpestis.

Aliksei kėlė įtarimą ir dar viena būrelio narė. Kažkas nutiko Lidijai. Ji buvo kaip nesava — prislėgta, užsisklendusi, vaikščiojo lyg rūke. Žaklina taip pat tai pastebėjo. Iš pradžių Aliksė manė, kad Lidija įsimylėjo pasiuntinį, dėl kurio spirgėjo visą vasarą. Gal ir taip, o gal ir ne. Paklausta Lidija prisiekinėjo, kad jai viskas gerai, tačiau Aliksei nereikėjo ypatingų galių, kad suprastų, kad taip nėra.

O Lorelė... Su Lorele dar sunkiau negu anksčiau. Nuomotis drauge butą buvo klaida, bet dabar jau šaukštai po pietų. Pastaruosius tris mėnesius Lorelė irzli ir pikta. Linkėdama gero Aliksė nupirko jai laikraštį su ryškiomis antraštėmis apie stebuklingą dietą. Lorelė tėškė jį Aliksei tiesiai į veidą. Nuo tada Aliksė ėmė vengti kambario draugės. Nebuvo sunku, nes Lorelė nebedirbo videotekoje. Prieš savaitę įsidarbino vaikų darželyje auklėtojos padėjėja, taigi dirbo aukle ir valytoja, šluostė išpiltas sultis ir tvarkė „Lėgo“ kubelius. Jokių kursų nelankė. Atrodo, Lorelei nepatinka ir šis darbas.

Suzvimbė skalbimo mašina. Aliksė pakilo nuo kėdės ir susimetė švarius skalbinius į plastikinį krepšį. Norėjo nešti prie džiovyklės ir pasisukusi beveik kaktomuša susidūrė su Džordanu Terneriu.

Ji nebuvo mačiusio Džordano nuo jų barnio. Kai šitaip apsikvailino, nebesitikėjo, kad jis suteiks jai progą susitaikyti. Ir į Žaklinos avantiūrą ji leidosi tik dėl to, jog vylėsi, kad Džordanas pastebės pokyčius ir turės dingstį ją užkalbinti. Derėjo susiprasti. Visos jos pastangos pasigerinti gyvenimą lig šiolei eidavo perniek.

— La-labas, — sumikčiojo ji.

— Taip ir maniau, kad čia tu. — Jis apžiūrinėjo plaukus. — Gražus kirpimas. Ir spalva.

— Rimtai? — Aliksės širdis prieš jos valią daužėsi kaip statybininkų kūjis. — Natūrali mano spalva. Na, beveik, jei gerai prisimenu. — Kol Džordanas neišsakė savo nuomonės, jai atrodė, kad jos plaukai pilkšvai rudi. Jis padėjo jai pasijusti gražia, nepaprasta.

— Mums reikia pasikalbėti, — tarė jis.

Aliksė patraukė pečiais, drebulys trukdė atsakyti.

— Ar turi minutę?

— Ko gero. — Ji lėtai nuėjo prie didžiulės sieninės džiovyklės ir sumetė skalbinius. Įstūmė monetas ir palaukė, kol džiovyklė ėmė veikti. Tuomet grįžo prie Džordano.

Jis sėdėjo prie stalo, ant kurio lankstomi drabužiai. Ankstyvą rytą skalbykloje nebuvo daug žmonių, dešimtą prasidės grūstis. Aliksė vengdavo valandų, kai aplinkui siausdavo vaikai, o suaugusieji ginčydavosi, kam eilė įjungti džiovyklę.

Ji panarino galvą, ieškodama atsiprašymo žodžių.

— Žinau, ką padarei, — prabilo Džordanas.

Aliksė susiraukė mėgindama suprasti, apie ką jis kalba.

— Lori man papasakojo, kaip ištempei ją iš narkomanų lindynės.

— A... — Aliksė buvo jau pamiršusi. — Na, ji ir pati norėjo ištrūkti, bet neprisipažino.

— Lori sunki paauglė.

— O ar būna kitokių? — Aliksė nenorėjo, kad jos žodžiai nuskambėtų šiurkščiai, bet stengėsi kalbėti tiesiai. Visi paaugliai pergyvena laikotarpį, kai yra įsitikinę, jog pasaulis linki jiems bloga. Vienintelė gynyba — kirsti atgal. Ir ji pati maištaudama nuklydo kreivais keliais. O kad ir ją kadaise kas nors būtų ištempęs iš lindynės.

— Lori prašė pasakyti, kad tau dėkoja.

Aliksės atmintis bylojo kitką.

— Ir aš dėkoju, — pridūrė Džordanas.

Ji linktelėjo.

— Pamaniau, kad jai ne vieta lindynėje su tais vyrais.

— Ir tau taip pat, — pareiškė Džordanas, atremdamas jos žvilgsnį.

— Žinau.

Džordanas nenusuko žvilgsnio.

— Ar turi bėdų dėl narkotikų?

Aliksė supyko. Būtų jam šiurkščiai atšovusi, bet nurijo pyktį. Tiesus klausimas. Juk ji savo noru nuėjo į lindynę.

— Jau nebe. Anksčiau vartojau.

Džordanas linktelėjo, užteko jos žodžio.

— Ko gero, turėčiau atsiprašyti, — suskubo tarti ji kuo atsainiau. — Tu teisus, aš pavydėjau. Pamačiusi Džordaną bažnyčioje su tobula amerikiete ji vos nesuklydo. Neturėjo teisės pasiduoti ją apėmusiems jausmams, bet tai negelbėjo. Širdyje ji laikė Džordaną savo nuosavybe. Neįstengdama atsikratyti deginančių įtarimų ji sugrįžo į tą laiką ir vietą, kurių jau buvo išsižadėjusi.

Ne Lori turėtų dėkoti, o Aliksė jai. Mergaitei kilęs pavojus padėjo atsipeikėti.

— Atsiprašymas priimtas, — Džordanas jai nusišypsojo.

Aliksei nuo širdies nusirito akmuo, ji irgi nusišypsojo.

— Draugai?

— Draugai, — sutiko ji. Jautėsi patenkinta ir šiek tiek liūdna. Ar turėtų suprasti, kad negali būti jam daugiau nei draugė?

Džordanas ištiesė virš stalo ranką ir spustelėjo jai pirštus.

— Pasiilgau.

Aliksei net užėmė žadą. Jis pasiilgo!

— Aš tau mezgu megztinį, — sušnibždėjo ji.

— Tikrai?

Aliksė buvo prakeikusi dieną, kai perėmė iš Kerol mezginį. Per jį nuo pat pradžių vieni nemalonumai. Buvo trumpam jį atidėjusi į šalį, bet paskui ir vėl prisiminė. Tikėjosi taip jaustis arčiau Džordano. Be to, manė turėsianti dingstį su juo susisiekti. Vaikišką antklodėlę jau buvo numezgusi ir parodė socialinei darbuotojai, tereikėjo nunešti į agentūrą.

— Žinai, tau nėra pagrindo pavyduliauti.

Aliksė susirado jo akis.

— Jokios kitos nėra.

Ji sunkiai nugurkė seiles.

— A.

Jis dar smarkiau suspaudė jos pirštus.

— Ar prisimeni, kaip per savo gimtadienį atsinešei į klasę keksiukų?

Aliksė niekada to nepamirš. Jos mama buvo prasta šeimininkė, todėl Aliksė iškepė pati. Pagal receptą, ne iš tešlos mišinio.

— Pati iškepiau. — Ji stebėjosi, kad Džordanas prisimena.

— Man davei du.

Aliksė nudelbė akis.

— Tiesa. Jei turėčiau normalią orkaitę, iškepčiau tau visą maišą.

— Tau patinka šeimininkauti?

Aliksė linktelėjo. Ji svajojo baigti kulinarijos mokyklą ir ruošti iškilmingus pietus tokiuose restoranuose, kokiuose lankosi Žaklina su vyru. O gal vieną gražią dieną atidarytų nuosavą kavinę. Ji retokai apie tai kalbėdavo. Teko dirbti keliuose restoranuose, patiko virtuvės šurmulys. Norėjo įsidarbinti „Pas Enę“, bet videoteka anksčiau pasiūlė darbą.

— Ar turi planų šeštadienio vakarui? — Džordanas nykščiu glostė jai ranką.

— Atrodo, ne.

— Gal norėtum su manimi pavakarieniauti?

— „Pas Enę“? — Aliksė buvo įsitikinusi, kad ten galima pavalgyti beveik kaip restorane.

— Šįkart ne. Siūlau tikrą trijų patiekalų vakarienę žuvies ir kepsnių restorane.

Aliksė iškart pagalvojo apie suknelę ir pėdkelnes. Atsisakyti nė nedingtelėjo mintis. Galbūt — tik galbūt — Žaklina sutiks dar kartą jai pagelbėti.

Juk paklausti galima.

37

„Megzdama, kaip ir darydama ką kita, mokaisi ir iš klaidų, ir iš pasiekimų.“

Pam Allen, lnterweave Press redaktorė.

LIDIJA HOFMAN

Tikriausiai teatrališka sakyti, jog man atrodė, kad gyvenimas baigtas. Vis dėlto būtent taip ir jaučiausi ligoninės lovoje, aplink sklandant dezinfekcijai naudojamo alkoholio ir antiseptikų kvapui. Negaliu pakęsti ligoninių kvapo. Kai tose įstaigose praleidi tiek laiko, kiek teko man, rodos, turėtum priprasti, bet aš nepripratau. Rentgenogramos patvirtino mano didžiausią baimę. Susiformavo naujas auglys. Galėjau džiaugtis tik tuo, kad šįkart jis buvo pasiekiamas pro sinusą, nebuvo būtina gręžti kaukolės.

Auglį pašalino ir atliko biopsiją. Deja, tyrimo rezultatai ne visiškai aiškūs, todėl audinio pavyzdys buvo išsiųstas dar vienam tyrėjui. Kai tokia anamnezė, niekas nenori rizikuoti.

Ant staliuko prie lovos puikuojasi mane džiugindama Margaretės gvazdikų puokštė. Sesuo pirmą kartą atsiuntė man gėlių. Mudviejų santykiai keičiasi, bet jos paramos gesto neužtenka įkvėpti man stiprybės.

Širdyje jaučiu, kas manęs laukia, ir nemaniau ištversianti.

Šįkart ne. Mano siela šaukte šaukia apie neteisybę. Lyg maža mergaitė noriu spardytis ir pasiduoti pykčio priepuoliui.

Tėvelio nebėra, jis man nebepadės. Jaučiuosi baisiai vieniša. Atrodytų — nesąmonė, bet aš siuntu ant tėčio, kad jis mirė. Labai pykstu. Pykstu ant tėčio, pykstu ant Dievo, pykstu ant viso pasaulio. Prieš operaciją beveik dvi dienas buvau apsvaigusi nuo vaistų, o dabar nebeįstengiu užmigti. Kai užsimerkiu, prieš akis išnyra Bredo veidas, ausyse skamba jo balsas. Mintyse kartojau paskutinį pokalbį, kai paskambinusi pareiškiau daugiau nenorinti jo matyti. Kuo aiškiausiai išklojau, kad mūsų santykiai man nebeįdomūs.

Jis, aišku, nesuprato, kad darau jam paslaugą, bandė ginčytis, norėjo perkalbėti. Gailiuosi dėl to, ko prikalbėjau, bet juk negalėjau pasakyti tiesos. Užsiminiau, kad susidomėjau kitu.

Margaretė nepritarė išsiskyrimui su Bredu, bet aš kategoriškai pareiškiau, kad gyvenimas mano ir sprendžiu pati. Šie žodžiai ją nutildė, nors mačiau, kad niršta. Su jos nepasitenkinimu kaip nors susidorosiu. Ne pirmas kartas.

Nemanau, kad kaltina mane dėl vėžio recidyvo. Stengiausi būti dėkinga už sesers užuojautos trupinėlį. Kai pranešiau naujieną, ji iškart surimtėjo ir pasakė labai apgailestaujanti.

Lyg iškviesta mano minčių tarpduryje išdygo Margaretė.

— Kaip matau, gėles jau atvežė, — tarė ji nenatūraliai džiaugsmingai ir neramiai apsižvalgė, tarsi bijodama, kad sanitaras tuojau ją čiups, paguldys ant ratukų ir nuveš į eksperimentinės chirurgijos operacinę.

— Labai gražios gėlės, — atsakiau. — Tu labai rūpestinga.

— Tai kaip praėjo tyrimai? — tęsė ji, atsargiai artėdama prie lovos.

Patraukiau pečiais — nebuvo ką sakyti.

— Kaip ir anąkart.

Margaretės antakiai užjaučiamai pakilo.

— Taip blogai?

Pabandžiau nusišypsoti, bet teišspaudžiau grimasą.

— Mama norėjo atvažiuoti...

Linktelėjau. Mama nežinojo, kodėl mane paguldė. Nenorėjau, kad sužinotų. Kai pagalvoju, gerai, kad tėtis mirė taip greitai. Mama nebūtų ištvėrusi ilgos ligos.

Man regis, Margaretė panaši į mamą. Jos noras mane lankyti rodė, kaip pasitaisė mudviejų santykiai per pastaruosius mėnesius.

Apsipratusi palatoje Margaretė prisitraukė prie mano lovos kėdę.

— Džiaugiuosi, kad atėjai, — prisipažinau. — Noriu kai ką aptarti.

Atrodė, kad ji neišgirdo.

— Kažin ar dabar verta...

— Būk gera. — Jeigu žodžiai ir praslydo jai pro ausis, tai intonacija, regis, pasiekė tikslą.

Margaretė sunkiai atsiduso.

— Gerai, kalbėk.

— Vis galvoju, kas bus su „Gerais siūlais“.

Margaretės veidas skausmingai persikreipė.

— Žinai, ir aš apie tai pagalvojau. Aš nemoku megzti, bet mielai padėčiau ir...

— Ne tai turėjau omenyje. — Man nebuvo šovusi mintis prašyti sesers perimti verslą.

— Visai įmanoma. Mudvi su mama viena kitą keistume.

Toks didžiadvasiškumas mane labai sujaudino. Pirmą kartą ligoninėje pajutau, kad ašaros spaudžia gerklę ir temdo akis.

— Sunku patikėti. Tu tikrai sutiktum?

Margaretė nustebo.

— Juk tu mano sesuo. Padaryčiau bet ką, net ir... — Ji nutilo, giliai įkvėpė ir žvilgtelėjo sau per petį. — Apie tai pasikalbėsime vėliau, juk dar nieko tiksliai nežinome. Kai prieisime kliūtį, tada ir pagalvosime, kaip ją įveikti.

— Bet...

— Tave dar kai kas nori aplankyti.

Pagalvojau, kad su Margarete atėjo kuri nors dukterėčia, ir viltingai pažvelgiau į duris. Norėjau kuo greičiau aptarti savo krautuvėlės ateitį, bet tikrai būtų protingiau sulaukti daktaro Vilsono verdikto. Lig šiol buvo nelengva patikėti, kad likau gyva po antrojo mūšio su vėžiu. Dėl trečiojo neturėjau jokių iliuzijų. Kovos dvasia mane apleido, norėjau susitaikyti su likimu.

Baisi tiesa, kurios neįstengčiau pasakyti nei Margaretei, nei mamai, tokia: rinkčiausi ne gydymą, o mirtį. Jutau nebeištversianti, nebepakelsianti chemoterapijos agonijos. Aš suaugusi, turiu teisę spręsti. Ir apsisprendžiau. Nusprendžiau atsisakyti gydymo ir leisti vėžiui progresuoti. Vienintelis asmuo, su kuriuo galėjau apie tai pasikalbėti — daktaras Vilsonas. Bet jo nepamatysiu tol, kol nebus aiškūs tyrimų rezultatai.

— Aš tuoj grįšiu. — Margaretė pakilo nuo kėdės ir dingo koridoriuje.

Kai sugrįžo, buvau priblokšta. Ji atsivedė ne Heilę ir ne Džuliją, o Bredą. Iš visos širdies norėjau rėkti, kad jis nešdintųsi ir išsivestų Margaretę — vos ištvėriau. Užteko vieno švelnaus, susirūpinusio Bredo žvilgsnio, kad sureaguočiau kaip kokia paauglė. Abiem rankomis užsidengiau veidą ir — koks siaubas — paprasčiausiai apsiverkiau.

Pajutau — Bredas apkabino mane per pečius.

— Juk galėjai pasakyti.

Nuleidau rankas, nežiūrėjau į jį, nepratariau nė žodžio. Mano pyktis nukrypo į ilganosę seserį.

— Kaip galėjai?! — užsipuoliau ją. — Kaip tu galėjai?!

— Kaip tu pati galėjai?! — tarsi aidas atskriejo jos žodžiai.

Bredas įsiterpė į mūsų rėksmingą dvikovą. Kalbėjo ramiai ir ryžtingai:

— Jei būtum man prisipažinusi, būtume pasikalbėję, Lidija.

— Išeik. — Nežiūrėjau jam į akis, o širdis plyšte plyšo.

Jis papurtė galvą.

— Nepyk, neišeisiu.

— Tau nieko kito nelieka.

— Nesileisiu išvaromas.

— Kaip tu nesupranti?! — šaukiau kone springdama. — Su manimi nėra ateities.

Švelniai žiūrėdamas jis suspaudė man ranką.

— Bet yra šiandiena, rytojus ir porytojus.

Pakėliau smakrą. Nesupratau, kodėl jie taip nori viską apsunkinti.

— Lidija, — įsiterpė Margaretė, — liaukis savęs gailėjusi ir susiimk.

Iš sesers nieko kita ir nesitikėjau. Jai neteko patirti šitokio košmaro. Neteko ištverti ilgų savaičių chemoterapijos ir švitinimo. Sesuo elgėsi taip, tarsi vėžys būtų tik menkas nepatogumas — tereikia jį įveikti ir išmokti gyventi.

— Nežinau, ką mums atneš rytojus, — nuoširdžiai kalbėjo Bredas, — užtat žinau, kad noriu būti čia, su tavimi.

Jau buvau tai girdėjusi. Tuos pačius žodžius, tik kitu metu. Po dviejų badymo ir maigymo dienų neįstengiau ginčytis.

— Būk geras, išeik... Man dabar per sunku.

Margaretė ir Bredas susižvalgė. Nepatikėjo. Jiems nė motais nei mano norai, nei poreikiai, jie ignoravo prašymą, nepalikdami man kitos išeities. Paspaudžiau slaugytojos iškvietimo mygtuką.

— Ko pageidautumėte? — vidaus ryšiu atsklido plonytis balselis.

— Maldauju, — pravirkau aš, — noriu tylos ir ramybės, o tie žmonės nesutinka išeiti.

Margaretė suspaudė lūpas ir lėtai papurtė galvą. Paniuręs Bredo veidas rodė, jog prireiktų viso Septintojo kavaleristų būrio — arba bent vienos suirzusios slaugytojos, — kad jis išeitų iš mano palatos. Pasislinkau žemyn ir apsiverčiau — atsukau jam nugarą.

— Mes dar pasikalbėsime, — pažadėjo jis.

Neatsakiau. Maniau pasakiusi jam viską, ką norėjau. Nėra žodžių, galinčių priversti mane persigalvoti.

Girdėjau, kad į palatą kažkas įėjo.

— Jau išeiname, — nuramino slaugytoją Margaretė. Prisiverčiau neatsisukti ir nepažvelgti seseriai ir Bredui įkandin.

Gal turėjau rimtesnių bėdų už vėžį? Juk išgrūdau pro duris vienintelius žmones, atėjusius pasiūlyti meilės ir paramos.

38

KEROL ŽIRARD

Kerol su Dagu fondiu restorane Sietlo universiteto rajone pasirodė anksčiau už Riką. Įsitaisę prie stalelio užsisakė po taurę šardonė ir laukė pasirodančio jos brolio — o gal ir Lizos.

Kerol prireikė kelių dienų, kol jį surado. Trumpai pasikalbėjo. Ji pakvietė Riką vakarienės ir paprašė, jei pavyks, atsivesti ir Lizą. Juodu susitarė, kur ir kada susitiks, tada Rikas pažadėjo pakviesti ir Lizą.

— Kaip manai, ar ji ateis? — paklausė Kerol, spausdama vyrui ranką. Šis vakaras buvo labai svarbus jų santuokiniam gyvenimui.

Dagui dar nespėjus atsakyti, Kerol pamatė, kad administratorė atlydi prie jų staliuko Riką. Jis buvo vienas. Gal taip ir geriau. Viską apkalbėję Kerol ir Dagas nusprendė, kad Rikas galės pats perduoti Lizai jųdviejų pasiūlymą. Turbūt jai būtų nesmagu aptarinėti tokį asmeninį reikalą su nepažįstamais žmonėmis.

Kerol ketino pabendrauti su Riku — arba jais abiem, jei Liza pasirodytų, o paskui pasikviesti į namus ir pateikti pasiūlymą. Susitarė, kad kalbės Dagas, o Kerol stebės Riko reakciją.

— Labas, — pasisveikino Rikas ir vengdamas Kerol žvilgsnio pabučiavo ją į skruostą. — Mama man sakė apie persileidimą. Labai užjaučiu.

— Ačiū.

Atnešus užsakytus gėrimus, atsirado proga pakeisti temą. Rikas užsisakė dvigubą viskio.

— Skrisiu tik rytoj vakare, — pasiaiškino.

— Kaip tau sekasi? — paklausė Dagas, kai padavėja priėmė užsakymą.

— Kuo puikiausiai, — atsainiai metė jis.

Kerol susirado po stalu vyro ranką.

— O kaip Liza?

— Turbūt gerai. Nesikalbėjome gal jau savaitę.

Vadinasi, jis nepasivargino perduoti jų kvietimo pavakarieniauti. Na, tiek to.

— Jūs puikiai nusiteikę, — Rikas pažvelgė į Kerol. — Maniau, esi baisiai nusiminusi. Mama sakė, kad skaudžiai išgyveni persileidimą.

Ji šyptelėjo.

— Tiesa, bet gyvenimas tęsiasi.

Atnešė gėrimą ir Rikas pakėlė pilną ledukų stiklą.

— Už gyvenimą, — tarė jis. Kerol ir Dagas pakėlė savo taures, bet tosto nepakartojo.

— Žinai, judu su Liza smarkiai prisidėjote prie mūsų džiugios nuotaikos, — išdrįso pasakyti Kerol. Dagas žvilgsniu ją sudrausmino. Jis teisus. Dar ne laikas atskleisti tikrosios susitikimo priežasties.

— Mudu? — nustebo brolis.

Padavėja atnešė pirmą patiekalą, išgelbėdama Kerol nuo atsakymo. Mergina uždegė fondiu kaitintuvą ir uždėjo puodą su karštu sūrio mišiniu. Greta padėjo įvairių produktų: duonos, pjaustytų daržovių, šviežių obuolių ir kriaušių.

Pastarąją savaitę Kerol apetitas pasitaisė. Po persileidimo ji prarado tiek svorio, kad dauguma drabužių buvo per laisvi. Šiai vakarienei teko triskart persirengti. Viskas, ką traukė iš spintos, ant jos kabojo kaip ant pakabos.

— Norime įsivaikinti, — pareiškė Kerol. Dagas nerimavo, bet ji neįstengė tvardytis.

Rikas pritariamai linktelėjo.

— Gera mintis.

— Ir mes taip manome, — sumurmėjo Kerol ir koja bakstelėjo Dagą. Rikas buvo pernelyg susimąstęs ir nesuprato užuominos.

— Aną savaitę kalbėjausi su Ele, — tarė jis.

— Ir ką?

— Kalbėjo griežtai ir pabrėžtinai mandagiai, bet supratau, kad džiaugiasi. Pakviečiau pavakarieniauti.

— Ar ji sutiko?

Rikas papurtė galvą.

— Man reikėjo pakentėti, kol grįšiu į Džuną. Kai susitiksime akis į akį, jai bus daug sunkiau mane atstumti.

— O kaip einasi su Liza? — pasiteiravo Kerol, tikėdamasi ką nors išgirsti apie stiuardesės nėštumą.

— Nusprendėme sukti skirtingais keliais. Mudviem nieko gero neišeitų drauge.

Kerol širdis apmirė.

— Juk tu ją dar pamatysi?

Brolio žvilgsnis nuo duonos su tįstančiu sūriu nukrypo į ją.

— Žinoma, mudu skraidome tais pačiais reisais. Liza šauni, mudviem tiesiog nepasisekė. Turiu pripažinti, kad ji narsiai viską ištvėrė.

Kerol palengvėjo.

— Žinai, kartais iš to, kas atrodo nesėkmė, galima išpešti naudos.

— Ko gero. — Rikas persmeigė dar vieną duonos gabalėlį. — Po šimts, skanu. Ar pastebėjote, koks sūris?

— Aš tai ne, — atsakė Dagas.

Vyro balse Kerol išgirdo griežtą gaidą ir pasisukusi pamatė, kad jis susiraukęs. Norėjo paklausti, dėl ko, bet nedrįso. Liza jau buvo paminėta, ir Kerol nebenorėjo laukti nė akimirkos.

— Tikriausiai supranti, kaip siaubingai jaučiausi po persileidimo, — tarė ji, įdėmiai žiūrėdama į brolį.

Rikas gurkštelėjo viskio ir persmeigė kriaušės griežinėlį.

— Žinia mus pribloškė.

— Prieš savaitę vieną naktį apyaušry sėdėjau tamsoje ir galvojau. Jaučiausi visiška nevykėlė.

— Kodėl?

— Nusivyliau savimi, nuvyliau Dagą. Juk visiems aišku, koks geras tėvas jis būtų. Supratau, kaip nuliūdo mama ir tėtis. Jie nekantrauja tapti seneliais. Atrodė, kad mano pasaulis sugriuvo.

Rikas pažvelgė į ją.

— Iš kur tokie skausmingi išgyvenimai?

Būtų tekę ilgai aiškinti.

— Taip jaučiasi moteris, negalinti išnešioti kūdikio.

Rikas pažvelgė į Dagą ir mirktelėjo.

— Jau tos moterys. Neįmanoma nei su jomis gyventi, nei jų suprasti, bet, po velnių, be jų būtų nuobodu.

Dagas neatsakė.

— Prakalbau apie tai...

— Kerol, — Dagas uždėjo delną jai ant rankos, — vakarieniaukime.

Kerol linktelėjo. Jai kone teko prikąsti liežuvį, kad neužbertų brolio klausimais apie Lizą. Jei ne dviguba porcija viskio — Rikas jau buvo užsisakęs antrą stiklą — greičiausiai jau būtų supratęs potekstę.

Rodėsi, kad vakarienė trunka amžinai. Kitomis aplinkybėmis Kerol džiaugtųsi vakaru su dviem jai brangiausiais vyrais. Po sūrio užkandžio jiems buvo patiektas pagrindinis patiekalas — krevečių ir omarų, troškintų baltojo vyno padaže. Atnešus desertą — braškių pyrago su šokolado padažu — Kerol vos bepajėgė ištverti įtampą.

— Gal užsuksi pas mus išgerti, — kreipėsi į Riką Dagas.

Rikas žvilgtelėjo į laikrodį.

— Kad ne.

— Eime, — įsiterpė Kerol, — mes norime su tavimi pasikalbėti.

Rikas nustebo.

— Apie ką?

Kerol nenorėjo, kad vakaras baigtųsi nepasikalbėjus apie įvaikinimą.

— Mudu su Dagu norime paklausinėti apie Lizą.

Riko kaktą išvagojo rūpesčio raukšlės.

— Juk sakiau, kad išsiskyrėme.

— Nė neketiname piršliauti. Mudu su Dagu... — Ji nutilo, žvilgtelėjo į vyrą, tada vėl į Riką, — norime pasikalbėti apie kūdikį.

— Kokį kūdikį? — visiškai sutriko brolis.

Kerol palinko prie jo.

— Juk Liza nėščia.

— Na, buvo nėščia.

Kerol žemė ėmė slysti iš po kojų.

— Įvyko persileidimas?

Rikas papurtė galvą.

— Mudu pasikalbėjome ir nusprendėme, kad kitos išeities nėra. Juk šio nėštumo neplanavome.

— Taip, bet...

— Man galvoje sukosi vienintelė mintis: ką pasakys Elė? Be to, aštuoniolika prakeiktų metų tektų mokėti alimentus vaiko išlaikymui. Nelengva prisiimti atsakomybę už vaiką.

— Ji nutraukė nėštumą. — Kerol badė skausmo adatėlės.

— Kartoju, mudu su Liza aptarėme šį reikalą. Kūnas jos, ir paskutinį žodį tarė ji.

— Bet tu jai pasakei, kad nenori kūdikio!

— Tiesiai šviesiai. Man tokių komplikacijų nereikia.

— Mes norėjome įsivaikinti tą kūdikį!

— Brangioji, — pro nevilties ir skausmo rūką atsklido švelnus Dago balsas, — tai nebeįmanoma. Pamirškime.

Po netikėto smūgio visi pojūčiai išnyko. Nebuvo nei pykčio, nei apmaudo, nei nusivylimo. Nieko. Atrodytų, kad jie aptarinėja orą.

— Apgailestauju, — tarė Rikas. — Net jeigu būtume žinoję, ko gero, sprendimas būtų buvęs toks pat.

— Eime, brangioji. Mums jau laikas. — Dagas padėjo jai atsikelti nuo kėdės. Priešingai nei Kerol, jis neatrodė ramus.

— Nejaugi jūs rimtai tikėjotės? — pyktelėjo Rikas. — Juk tai mano gyvenimas, neprivalau spręsti jūsų problemų.

— Tiesa, — sutiko Dagas, — čia mūsų rūpestis.

Rikas išmaukė viskio likutį.

— Nenusiminkite, taip jau nutinka.

— Taip. — Dagas viena ranka apkabino Kerol.

— Ačiū už vakarienę. Netrukus vėl susitiksime. — Rikas liko sėdėti prie stalo, įsmeigęs prieš save nieko nematančias akis.

39

ALIKSĖ TAUNSEND

Šeštadienį Žaklina privažiavo prie Aliksės namų jos paimti lygiai dešimtą. Per penktadienio mezgimo pamoką Aliksė užsiminė apie vakarienę su Džordanu prabangiame restorane. Žaklina užkibo — apsidžiaugė proga pasitaisyti.

— Suprantu, kad suklydau, — kalbėjo Žaklina. — Duok man dar vieną progą, ir nepasigailėsi.

Aliksė vylėsi, kad taip ir bus. Kai Žaklinos mersedesas privažiavo prie šaligatvio, Alikse atidarė dureles.

— Ar tikrai to nori?

— Žinoma. Sėskis, viskas suplanuota.

Jeigu prieš tris mėnesius Aliksei kas nors būtų pasakęs, kad ji susidraugaus su aukštuomenės bobše, mergina būtų tik nusikvatojusi. Jiedvi su Žaklina lig šiol apsimėto žodžiais, bet tik dėl pozos. Juk reikia pateisinti įvaizdį, Aliksė neketino jo atsisakyti. Regis, Žaklina taip pat.

Aliksė įsėdo į automobilį ir nusistebėjo, kad Žaklina nesuka į gatvę.

— Saugos diržą, — paliepė moteris.

Mintyse atsikalbinėdama Aliksė užsisegė diržą.

— Kas nepatinka? — paklausė Žaklina.

— Nesikabinėk.

— Nė nemanau. Beje, važiuosime pas mano marčią.

— Pas Temę Li? — Netikėtas posūkis. Aliksė pastebėjo, kad pasikeitė Žaklinos požiūris ne vien į ją, bet ir į marčią. Per pirmą mezgimo pamoką Žaklina neišspaudė nė vieno gero žodžio apie moterį ištekėjusią už jos brangiausiojo sūnelio. Regis, kažkas keičiasi.

— Temė Li — jauna ir madinga. Argi ne to ir tu sieki?

— Tai geriau, negu rengtis kaip Barbara Buš.

Aliksės nuostabai Žaklina nusijuokė.

— Nenuvertink mūsų pirmųjų ponių. Penktoje klasėje dėl Žaklinos Kenedi aš net pasikeičiau vardo rašybą.

— Motina sakė tyčia mano vardą užrašiusi su raide „i“, — prisipažino Aliksė. — Nemanau, kad buvo rimta priežastis. Greičiausiai ji buvo girta ir padarė rašybos klaidą. — Aliksė nežinojo, ar tai tiesa, bet visai tikėtina.

Važiuodamos pas Temę Li bičiulės linksmai plepėjo. Daugiausia apie tai, kurią šakutę restorane imti pirmą ir kitas etiketo taisykles, kurias, kaip manė Žaklina, Aliksė turi žinoti. Be to, prisiminė Lidiją ir paspėliojo, kodėl jos sesuo ėmė taip dažnai sukiotis krautuvėlėje. Žaklina net skambino Margaretei, norėdama išsiaiškinti, o Aliksė keliskart buvo užsukusi į krautuvėlę. Margaretė sakydavo, kad Lidija nesveikuoja. Penktadienio pamoka be mokytojos ir draugės išėjo nevykusi, bet nė viena nesiskundė. Abi — ir Aliksė, ir Žaklina — tikėjosi, kad kitą savaitę Lidija sugrįš.

Jos važiavo geras dvidešimt minučių, kol įvažiavo, kaip Aliksei pasirodė, į dvaro kiemą. Prie šiuolaikiško pastato buvo didžiulis kiemas su begale gėlių. Baltos kolonos Aliksei priminė kadaise žurnale matytas nuotraukas. Neįtikėtina.

Vos Žaklina spėjo išjungti variklį, atsidarė durys ir pro jas išniro mergina, iš pažiūros ne vyresnė už Aliksę. Temė Li atrodė taip, lyg bet kurią akimirką galėtų sprogti. Vilkėjo šortukais ir nėščiosios palaidine, buvo basakojė. Aliksę ji pasitiko plačia šypsena ir spindinčiomis akimis.

— Judvi punktualios. — Temė Li atidarė stiklines duris. — Aš jūsų laukiau.

Aliksei buvo malonu jos klausytis. Temė Li kalbėjo švelniai ir meiliai.

Temė Li apkabino Žakliną taip, lyg būtų nemačiusi ilgus metus.

— O jūs tikriausiai Aliksė. Žaklina nesakė, kad jūs tokia graži. Bus lengviau negu iškepti pyragaičius folijoje. Eime vidun. Turiu jus apžiūrėti. — Aliksei nespėjus paprieštarauti, nors ji nė neketino, Temė Li čiupo ją už rankos ir nusitempė į namą.

— Kur Polas? — paklausė Žaklina.

— Su tėveliu žaidžia golfą, — atsakė Temė Li, nustebusi, kad anyta nežino.

Aliksė pastebėjo, kad Žaklinos akys keistai žybtelėjo. Tarsi nuo skausmo dūrio, bet Aliksė nusprendė suklydusi.

— Paruošiau jums laisvą miegamąjį, — tarė Temė Li. — Parodysiu Aliksei savo drabužius. Kai išsirinks, žinosime kur pirkti.

— Gerai sugalvota, — sutiko Aliksė, nors abejojo, ar jai tiks kas nors iš pietų gražuolės garderobo.

Kaip ir sakė, Temė Li buvo išdėliojusi drabužius ant lovos svečių kambaryje. Aliksė vos žvilgtelėjo — ir apmirė širdis. Vien šilkas, nėriniai, moteriški niekučiai.

— Peržiūrėkite drabužėlius, o aš atnešiu šaltos arbatos.

— Su mėtomis, — pridūrė sėsdamasi Žaklina.

— Žinoma, — sutiko Temė Li ir išskubėjo pro duris.

— Ji visur deda mėtų, — pašnibždomis supeikė Žaklina.

Aliksė dėbtelėjo į ją — išgirdo ankstesnę nepasitenkinimo gaidelę, bet nieko neatsakė. Prisidėjo ilgą džinsinį sijoną. Gal ir nieko, bet tik su trikotažiniais marškinėliais ir plačiu baltu diržu. Padėjusi sijoną į šalį pačiupinėjo pūstą, nėriniuotą suknelę. Iškart atmetė.

Tarpdury išniro Temės Li galva.

— Gal kuri nors norėtumėte kokakolos?

— Mielai. — Aliksė nesidrovėjo. Šaltos arbatos ji nemėgo.

— Su žemės riešutais ar be?

— Su. — Ji nepapusryčiavo ir mielai užkąstų.

— O man šaltos arbatos. Gal tau padėti? — paklausė Žaklina.

— Oi, nereikia. — Temė Li vėl dingo, bet netrukus grįžo.

Atsineštą padėklą padėjo ant stalelio. Žaklina pakilo paimti stiklinės. Aliksė matė, kaip nykščiu ir rodomuoju pirštu ji ištraukė mėtos lapą lyg kokį nebegyvą vabalą.

Temė Li įpylė į senamadiškas stiklines kokakolos. Atrodo, bus pamiršusi riešutus, bet nieko. Tik paėmusi stiklinę Aliksė pastebėjo paviršiuje plūduriuojančius žemės riešutus. Prieštarauti buvo per vėlu. Ji gurkštelėjo. Skonis įdomus — sūrokai salsvas. Turbūt viena iš pietietiškų tradicijų, kurias taip peikė Žaklina.

— Šitas man patinka, — tarė Aliksė ir pakėlė džinsinį sijoną.

— Taip ir maniau.

— Į prabangų restoraną nedera eiti su džinsais drabužiais, — užprotestavo Žaklina.

— Čia ne visai tradicinis džinsas, — paaiškino Temė Li.

Kol jos ginčijosi, kokia apranga tiktų restoranui, Aliksė išgėrė kokakolą su žemės riešutais.

Po valandos jau buvo pasimatavusi kelis drabužėlius, ir trise dviem automobiliais jos leidosi į prekybos centrą. Aliksė važiavo su Žaklina. Vienos iš didžiausių parduotuvių drabužių skyriuje Žaklina prisėdo palaukti, tuo tarpu Temė Li glėbiais tempė drabužius į persirengimo kambarį. Vienus Aliksė atmetė vien žvilgtelėjusi, kitus sutiko matuotis. Galiausiai išsirinko ilgą juodą sijoną ir balto šilko palaidinę su gilia trikampe iškirpte ir užsagstomais rankogaliais.

Vidurdienį Aliksė pasijuto išbadėjusi. Būtų mielai sukirtusi kokį mėsainį, bet Žaklina pasiūlė užkąsti prekybos centro kavinėje. Primygtinai ragino paragauti mažyčių sumuštinių su itin plonu agurko griežinėliu. Aliksė saviškį prarijo vienu ypu, paskui ir dar kelis. Už sumą, kurią Žaklina suplojo už pietus, Aliksė būtų galėjusi prasimaitinti savaitę. Nieko nuostabaus, kad aukštuomenės ponios tokios lieknos.

— Nežinau, kaip jūs, bet aš pavargau, — pasiskundė Žaklina. — Gal judvi apsieitumėte be manęs?

— Važiuokite namo ir ištieskite kojas, — pasiūlė Temė Li. — Jeigu Aliksė sutinka, aš viskuo pasirūpinsiu.

— Kai baigsite, noriu pamatyti Aliksę.

— Aš jums paskambinsiu, — pažadėjo Temė Li.

Paliktos vienos Temė Li ir Aliksė greitai įsigijo dar kai ką, įskaitant batelius ir sidabrinę grandinėlę. Už viską mokėjo Žaklina. Aliksė nebūtų nė pagalvojusi, kad jai taip patiks Žaklinos marti. Temė Li buvo linksma ir švelni — mieliausia iš visų jos sutiktų merginų. Aliksė nesuprato, kuo ji gali neįtikti Žaklinai.

Maisto prekių skyriuje jos stabtelėjo nusipirkti kokakolos.

Vis dar jausdamasi alkana Aliksė užsisakė sūrainį ir skrudintų bulvyčių.

Temė Li žvilgtelėjo į ją ir pratrūko juoku.

— Paprašyk visko dvigubai.

— Pas tą kirpėją daugiau neisiu. — Aliksė norėjo įspėti ją iš anksto, jeigu Žaklina būtų pamiršusi papasakoti apie jos pažintį su ponia Dezirė.

— Suprantu tave, — šnibždėjo Temė Li. — Žaklina ir man norėjo įsiūlyti Dezirę. Kai mudu su Polu susituokėme, buvau nuėjusi pas ją.

— Ar ir tave padarė panašią į Bredų šeimynėlę?

— Ne, — šelmiškai šyptelėjo Temė Li, — buvau panaši į Doną Kingą. Mane pamatęs Polas kaskart juokdavosi. Maniau mirsianti iš gėdos.

Sulaukusios užsakymo jos susirado staliuką salės viduryje.

— Papasakok apie judu su Polu, — paprašė Aliksė, išsivyniodama sūrainį.

— Oi, Alikse. — Temė Li garsiai atsiduso. — Nežinau, nuo ko pradėti. Tikrai nemaniau paliksianti Luizianą, bet ko moteris nepadaro iš meilės? — Ji užsisvajojo. — Supratau: nesvarbu kur gyventi, kad tik su Polu. Nugalėjo širdies balsas. Tikiuosi, supranti.

Aliksė suprato. Geriausias įrodymas — kad ji atsidūrė šiame prekybos centre.

— Jei neprieštarautum, aš pati tave sušukuočiau, — pasisiūlė Temė Li.

— Tu?

— Specialių mokslų kaip Dezirė nebaigiau, bet man neblogai sekasi. Visas drauges šukuodavau išleistuvėms ir kitokioms progoms.

— Žinoma, jei nori.

— Net labai.

Kai jiedvi su Teme Li parvažiavo namo, Polas jau buvo grįžęs iš golfo aikštyno. Sėdėjo įsitaisęs priešais televizorių. Ant kelių buvo padėta tuščia lėkštė, šalimais ant stalo — stiklinė pieno.

— Labas, Teme, — pasisveikino jis, nusišypsojęs Aliksei pašoko nuo kėdės, čiupo pirkinių krepšius Temei Li iš rankų ir pakštelėjo žmonai į skruostą. — Kaip sekėsi parduotuvėse?

— Puikiai. Čia Aliksė, tavo mamos draugė. Jau ir mano.

— Labas, Alikse, — Polas vėl nepatikliai ją nužvelgė. — Tu mano mamos draugė?

— Taip, susipažinome per mezgimo pamoką.

— A, taip, — jis linktelėjo, — prisiminiau...

— Ketinu Aliksę sušukuoti. Šiandien ji eis į pasimatymą.

— Tai gerai. — Polo dėmesį vėl prikaustė beisbolas.

Temė Li nebuvo pagyrūne. Kai baigė darbą, Aliksė pasijuto it karalienė. Spoksojo į vonios veidrodį ir mirkčiojo, negalėdama patikėti, kad tikrai mato savo atvaizdą.

— Ką manai? — paklausė Temė Li.

— Aš... Padarei mane gražią.

Temė Li lėtai papurtė galvą.

— Tu ir taip graži, Alikse. Nujaučiau, kad tavo Džordanas tai supranta.

Temės Li intonacija tariant „tavo Džordanas“ privertė suspurdėti Aliksės širdį. Ji tarsi teigė, kad juodu pora.

Netrukus atvažiavo Žaklina įvertinti rezultato. Aliksė nujautė, kad jai daug labiau būtų patikusi žymaus dizainerio suknelė ir iškilminga šukuosena, bet peržiūrą praėjo. Temė Li naudojo tik plaukų sukimo žnyples ir putas. Tiesius Aliksės plaukus ji sudėjo natūraliomis bangomis, kurios merginai nepaprastai tiko.

Netrukus Žaklina jau šypsojosi.

— Kaip manai, ar Džordanui patiks?

Žaklina linksmai nusijuokė.

— Mieloji, jis nepaprastai nustebs.

Tą vakarą laukdama Džordano Aliksė nervingai žingsniavo po svetainę.

— Baik vaikščioti, — subarė Lorelė, įsitaisiusi prie televizoriaus su puslitriu biskvitinių ledų.

Beldimas į duris vos nesukėlė Aliksei panikos priepuolio. Ji užsimerkė, ir nors pastaraisiais metais beveik nesimeldė, ėmė šnibždėti maldelę. Troško Džordanui atrodyti graži. Sulaikiusi alsavimą ji atidarė duris.

Džordanas laikė permatomo plastiko dėžutę su ant riešo segima gėlių puokštele. Jo akys iš nuostabos išsiplėtė.

— Pasakyk ką nors, — maldavo ji. — Bet ką.

— Tai bent, — aiktelėjo vaikinas. — Alikse, ar čia tikrai tu?

— Aš. — Buvo neįmanoma paslėpti šypsenos. — Ar tau patinka?

— Tu man patinki, — atsakė jis ir ištiesė puokštelę.

Aliksė pirmą kartą gavo gėlių, ir niekas visame pasaulyje nebūtų jos labiau pradžiuginęs.

40

„Nesvarbu, ar mezgu sau, ar kam kitam, mezgimo aistra man padeda išreikšti kūrybiškumą ir suteikia pilnatvės jausmą.“

Rita E. Greenfeder, žurnalo „Knit‘N Style“ redaktorė

LIDIJA HOFMAN

Margaretė nusprendė mane lydėti į daktaro Vilsono kabinetą. Jis jau turėjo visų tyrimų rezultatus ir aprašymus. Atrodo, buvo abejonių dėl diagnozės.

Išrašydamas mane iš ligoninės nekalbumu garsėjantis daktaras puse lūpų prasitarė paprašęs kažkokios kolegės peržiūrėti biopsijos medžiagą. Turbūt žinia turėjo įkvėpti man vilties, bet širdyje jaučiau, kad auglys piktybiškas.

— Nebūk tokia pesimistė, — sušnibždėjo Margaretė, kai prisėdome laukiamajame. Man buvo paskirtas paskutinis priėmimo laikas — dar vienas blogos prognozės ženklas, bet Margaretei nieko nesakiau.

Atsilošiau ir užsimerkiau, norėdama atsiriboti nuo pasaulio. Lengva mano seseriai trykšti optimizmu. Ne jos gyvenimas, ne jos liga, ne jos artėjanti mirtis. Net pagalvojau — įdomu, ką ji kalbėtų, jei tektų susikeisti vietomis. Prikandau liežuvį, kad nepriminčiau, kokia išsigandusi neseniai buvo atbėgusi pas mane. O dabar bijau aš. Vos tvardžiausi, kad neimčiau burnoti ant viso pasaulio ir artimųjų. Mano pykčio skonį, deja, patyrė Bredas, o jis tikrai to nenusipelnė. Vijau šalin ir mintis apie jį, ir sąžinės priekaištus. Jam taip bus geriau. Niekada nesužinos, kiek man kainavo jį atstumti. Šita našta mane slėgs visą gyvenimą, kad ir koks trumpas jis būtų.

Stengiausi apsaugoti ir mamą. Margaretė irgi. Ligi šiol sėkmingai mėtėme pėdas. Įtikinome, kad ligoninėje man buvo atliekami planiniai tyrimai. Mama iškart patikėjo.

Dar nebuvau pasirengusi susidurti akis į akį su neišvengiamybe, kai laukiamajame pasirodė Pegė. Šįkart jos rankose nebuvo milžiniškos ligos istorijos.

— Daktaras Vilsonas jūsų laukia, — pranešė ji.

Nesutikau jos žvilgsnio, bet balse išgirdau viltį ir padrąsinimą. Laikiau Pegę drauge, bet mudviejų draugystė nebuvo išskirtinė. Pegė maloni visiems daktaro Vilsono pacientams. Supratau, kaip jai nelengva. Neretai tenka tylomis žiūrėti, kaip daktaro Vilsono pacientai pralaimi kovą su vėžiu. Nepavydėtinas darbas.

Margaretė pašoko, kai dar nebuvau padėjusi žurnalo ir susiradusi rankinės. Tikrai neskubėjau išgirsti baisiausio nuosprendžio.

Pegė mus palydėjo į daktaro Vilsono asmeninį kabinetą. Jo sienos apkabinėtos įrėmintais diplomais, ant komodos — kelios meniškai apipavidalintos šeimos nuotraukos. Raudonmedžio stalas išblizgintas ir neužgriozdintas, viename gale — mano ligos istorija. Esu čia buvusi dukart. Abu kartus išgirdau blogą žinią. To paties tikėjausi ir šįkart.

Kai įėjome, daktaro Vilsono kabinete nebuvo. Jis pasirodė įkandin mūsų. Paskubomis prisistačiusi sesuo paspaudė jam ranką.

Daktaras Vilsonas išsirideno didžiulę juoda oda trauktą kėdę ir atsisėdo. Pasiekė mano ligos istoriją ir prisitraukė į stalo vidurį. Patylėjo ir tuomet...

— Auglys atsinaujino.

Neklausinėjau. Navikas pašalintas, bet, aišku, jų bus daugiau ir ne tokiose prieinamose vietose.

— Tikrai? — paklausė Margaretė. Mano nuostabai, jos balsas kiek drebėjo.

Dažnai norėdavau pasakyti Margaretei, kad aš teisi, o ji klysta. Vadinkite tai seserų konkurencija. Vis dėlto šį kartą viską atiduočiau, jei tik būtų kitaip.

Kaip jau sakiau, optimizmui nebuvo jokio pagrindo. Liga nesutiko palikti mano kūno. Žiojausi sakyti, kad atsisakau gydymo. Neturėjau nei noro, nei jėgų kovoti trečio mūšio. Ir dar be tėvo.

— Dėl sudėtingos anamnezės, — tęsė daktaras Vilsonas, — jaučiau dvigubą atsakomybę prieš skelbdamas išvadą. Nusiunčiau biopsijos medžiagą geriausiai šalies smegenų piktybinių navikų specialistei.

Bijodama puoselėti viltį sulaikiau alsavimą — neabejojau išgirsianti blogą žinią.

— Ir ką ji sako? — neištvėrė Margaretė, pasislinkusi prie kėdės krašto.

— Ji man pritaria. Navikas gerybinis.

— Gerybinis, — pakartojau aš, norėdama pasitikrinti, ar gerai išgirdau. Navikas gerybinis.

— Taip. — Daktaras Vilsonas nusišypsojo, o aš iš nuostabos netekau žado. — Šįkart viskas bus gerai, Lidija. Vėžys tave paleido. — Jis pakilo ir priėjo prie sieninio rentgenogramų peržiūros ekrano. Tada ištraukė iš voko dvi rentgenogramas, prispaudė prie ekrano ir pieštuku bakstelėjo į rentgenogramą. — Šita pirmoji, o šita — po operacijos.

— Norite pasakyti, kad nereikės nei švitinimo, nei chemoterapijos?

Jis papurtė galvą.

— Nereikės.

Aš išsitiesiau.

— Puiki žinia, tiesa?

Buvau tokia sustingusi, kad neįstengiau nei pritarti, nei linktelėti. Daktaro Vilsono balsas nutolo, palengva ėmiau suprasti: man grąžino gyvenimą.

Nepajutau, kaip pašokau, bet supratau stovinti. Prisidengiau burną, bijojau apsigėdinti, jei apsipilsiu ašaromis. Savo nuostabai pamačiau, kad Margaretė verkia. Ji pakilo, apkabino mane ir ėmė dar garsiau kūkčioti.

— Tu pasveiksi, — vis kartojo ji. — Ak, Lidija, viskas bus gerai.

Daktaras Vilsono aiškino paskyręs man naujų vaistų, įspėjo apie šalutinį poveikį, bet aš nieko nesupratau. Buvau apsvaigusi iš laimės.

Mudvi su Margarete po raudos užplūdo džiaugsmas, reagavome beveik sinchroniškai. Kikenimas turbūt atrodė isteriškas. Margaretė prisispaudė pirštą prie lūpų ir nusisuko nuo manęs. Stengėsi suprasti, ką sako daktaras Vilsonas. Tai buvo nebesvarbu. O ir aš supratau viena: man grąžintas gyvenimas. Mano gražus, nuostabus gyvenimas vėl priklauso man.

Bredą prisiminiau tik tada, kai išėjome iš kabineto.

— Margarete, — čiupau seseriai už rankos, mano džiaugsmas išgaravo. Stovėjome prie lifto. Matyt, Margaretė išgirdo mano balse graužatį, nes šypsena išblėso.

— Kas dar?

— Bredas... Buvau jam tokia žiauri, o jis tenorėjo padėti.

Margaretė aiškiai tvardėsi, kad nesušuktų „juk aš tau sakiau!“, bet tepasakė:

— Pasikalbėk su juo.

Labai ilgėjausi Bredo, norėjau jam paskambinti, bet nedrįsau. Jis dar du kartus bandė aplankyti mane ligoninėje, bet atsisakiau priimti. Tada paprašė slaugytojos, kad perduotų man laišką. Supratau — jei perskaitysiu, galiu persigalvoti, todėl neatplėšusi paprašiau išnešti.

Po kiek laiko sugrįžusi slaugytoja pranešė, jog Bredas laukęs atsakymo, o jai tekę pasakyti, kad laiško neskaičiau. Dabar viskas atrodė teatrališka ir beprasmiška. Galbūt sugrioviau pačią brangiausią draugystę.

— Pamėginsiu su juo pasikalbėti, bet nežinau, ar klausysis.

Suprasčiau, jei nebenorėtų manęs matyti. Žinojau, kad susitiksime, kai atveš į krautuvėlę prekes, ir tai teikė vilties.

Giedrą antradienio rytą grįžau į krautuvėlę. Nė nemėginsiu perpasakoti virpulio, kurį jutau versdama ženklą „Uždaryta“ kita puse — „Atidaryta“. Statybų triukšmas man negadino nuotaikos.

Tikrovę priminė daktaro Vilsono nurodymų sąrašas. Regis, buvau tinkama kandidatė vartoti naują vaistą galimų navikų profilaktikai.

Visą rytmetį sukausi kaip bitutė. Pirkėjos plūste plūdo į krautuvėlę, klausinėjo, kur buvau dingusi visą savaitę. Daugelis jau buvo girdėjusios, kad sugrįžau. Viena paskambino antrai, antroji trečiai ir taip toliau. Trūksta žodžių mano džiaugsmui apsakyti. Margaretė stengėsi padėti, kasdien po pusdienį dirbo krautuvėlėje, bet pirkėjos buvo pratusios bendrauti su manimi.

Atrodo, Margaretei patiko čia dirbti. Vos prieš tris mėnesius nebūčiau šiltai minėjusi sesers, o dabar esu dėkinga už viską, ką dėl manęs padarė.

Per pirmą pertraukėlę vidurdienį ėmiau nekantriai dirsčioti pro langą. Tikėjausi pamatyti Bredą. Kai didžiulis rudas furgonas privažiavo prie gėlių parduotuvės, pulte pripuoliau prie durų. UPS vairuotojas buvo ne Bredas.

— O kur Bredas? — paklausiau.

Vaikinas pažvelgė pro petį nustebintas mano stačiokiškumo.

— Bredas šituo maršrutu nebevažinėja.

— Kaip tai nebevažinėja? — paklausiau. Rodės, žemė slysta iš po kojų. Negi Bredas ryžosi tokiam radikaliam žingsniui?

— Bredas dabar aptarnauja centrą.

Supratau, kas nutiko.

— Pasiprašė perkeliamas?

Vairuotojas patraukė pečiais.

— Nežinau. Apgailestauju.

— Ar jūs sutinkate jį? — paklausiau tikėdamasi perduoti žinutę.

— Retai. — Vaikino laukė darbas, o aš trukdžiau. Sunkiais žingsniais grįžau į krautuvėlę.

Blogai pasielgiau su Bredu. Labai įskaudinau žmogų, norėjusį būti su manimi. Teliko viltis, kad dar ne per vėlu taikytis.

41

ŽAKLINA DONOVAN

— Žaklina!

Jos vardas atsklido iš kažkur toli.

— Žaklina, — šįkart nuskambėjo garsiau ir ji atpažino Rišo balsą. Atsimerkė ir įsispoksojusi į tamsą įžiūrėjo prie lovos stovintį vyrą.

— Kas atsitiko? — Ji pasitrynė akis. Kad Risas vidury nakties brautųsi į jos miegamąjį, turėjo nutiko kažkas siaubinga.

— Skambino Polas. Temė Li gimdo.

— Dabar?

— Argi kūdikiai gimsta darbo valandomis?

Žaklina neketino atsakyti į retorinį klausimą.

— Ką sakė Polas?

— Kad juodu jau nuo dešimtos ligoninėje.

Žvilgtelėjusi į laikrodį ji pamatė, kad tuoj penkios.

— Ir kad netrukus turėtų pagimdyti, — užbaigė sakinį vyras.

Žaklina nedvejojo. Numetė į šalį antklodę ir automatiškai čiupo chalatą.

— Važiuosi į ligoninę? — nustebo Risas.

— Žinoma.

Po šimts, jis tegul daro ką nori. Juk taip elgiasi jau dvylika jų santuokos metų. Kad ir ką Risas sakytų, ji vis viena bus šalia, kai gims anūkė. Įsispyrusi į šlepetes Žaklina nušlepsėjo į vonios kambarį.

— Ir aš važiuoju, — pareiškė Risas taip, lyg būtų pasirengęs ginčytis.

— Kaip nori.

Jis nekreipė dėmesio į jos aikštinga toną.

— Neužtruk, — įspėjo jis, — Polas sakė, kad mergaitė gali gimti bet kurią akimirką.

— Būsiu po dešimt minučių.

Net ir palankesnėmis aplinkybėmis nebūtų lengva, bet Žaklina stengėsi tesėti žodį. Lygiai po trylikos minučių ji atskubėjo į garažą. Atidaręs garažo duris ir užvedęs variklį Risas jau laukė automobilyje.

Važiuodami tylėjo. Žaklina svarstė — ar vyras galvoja tą patį ką ir ji? Lygiai tokią naktį jis vežė ją į ligoninę gimdyti Polo. Vidurnaktį nutekėjo vandenys, iš baimės, kad ir menkiausias krustelėjimas gali pakenkti kūdikiui, ji laikėsi įsikibusi Rišo. Sukosi vienintelė mintis — kad tik virkštelė nepasmaugtų kūdikio.

Kaip tikras didvyris Risas ją nunešė į automobilį ir išvežė į ligoninę. Laimė, gatvės buvo tuščios. Risas posūkius įveikdavo tokiu greičiu, kad būtų pavydėję net lenktynininkai. Paskui jos didvyris įnešė ją į priimamąjį. Ir buvo greta, kai Polas išvydo pasaulį. Užsimerkusi Žaklina aiškiai girdėjo pirmą sūnaus riksmą. Tada atrodė, kad mielesnio garso jie nėra girdėję.

Privažiavę prie ligoninės jie skubiai pasistatė automobilį. Tada petys į petį nuskubėjo į vestibiulį, kur jiems patarė pakilti į gimdymo skyrių penktame aukšte.

Registratūroje Risas prisistatė slaugytojai, ši pasiūlė prisėsti laukiamajame. Kol Žaklina vartė žurnalus, Risas dairėsi kavos.

Po penkių minučių grįžo su dviem garuojančiais puodeliais.

— Iš aparato, — tarė jis ir patraukė pečiais.

Žaklinai tiko — svarbiausia, kad karšta ir su kofeinu. Atsisėdę ant dviejų kėdžių tuščiame kambaryje juodu gurkšnojo beskonę kavą. Po pusvalandžio ir trijų žurnalų pasirodė Polas, vilkintis žydrą ligoninės chalatą. Atrodė pavargęs, bet akys šypsojosi.

— Temė Li šaunuolė, — pasigyrė jis, — kūdikis turėtų gimti jau šią valandą.

— Puiku.

— Gal nori ateiti į gimdymo palatą? — paklausė jis.

— Aš? — Žaklina papurtė galvą. Ji nenorėjo trikdyti intymios sūnaus ir jo žmonos akimirkos. Be to, vaizdelis ne iš maloniųjų...

— Žinoma. Jei tik nori, — patikino susijaudinęs Polas. — Temė Li tave kviečia, mama.

Žaklina negalėjo prisiminti, kada matė sūnų tokį laimingą.

— Jei neprieštarauji, palauksiu čia. Pranešk, kai tik vaikelis gims.

— Judu su tėčiu sužinosite pirmieji.

Polas grįžo pas Temę Li, Žaklina ir Risas vėl liko dviese ir vienas kitą ignoravo — vartė senus žurnalus ir gurkšnojo kavą.

— Ar prisimeni naktį, kai gimė Polas? — netikėtai paklausė Risas.

Žaklina nusijuokė.

— Tarsi būtų buvę vakar.

— Labai tavimi didžiavausi.

— Kad pagimdžiau tau sūnų?

— Ne... Na, taip, džiaugiausi sūnumi, bet būčiau apsidžiaugęs ir dukra.

Žaklina linktelėjo.

— Norėjau pasakyti, kad žavėjausi tavo drąsa ir ryžtu. — Risas kalbėjo nepaprastai rimtai, bet Žaklina nemanė apskritai jį kada nors „žavėjusi“. Jai užkliuvo šis žodis.

— Prisimenu, kaip kitos moterys gimdykloje dejavo, rėkė ir prašė vaistų, o mano Džeke ne.

Išdidi net ir suriesta baisių gimdymo skausmų — taip, ji tokia. Žaklina suprato, kad Risas norėjo pasakyti komplimentą, ir šyptelėjo.

— Nors baisiai skaudėjo, ta naktis — viena laimingiausių mano gyvenime.

— Dėl Polo.

Žaklina nuleido akis.

— Ne dėl Polo, o dėl tavęs.

— Dėl manęs? — Jis nedrąsiai, nepatikliai nusijuokė.

Nuo kada jie vienas kitu nebepasitiki, — pagalvojo Žaklina ir suprato: nuo tada, kai Risas užmezgė romaną.

— Važiuojant čia prisiminiau naktį, kai gimė Polas.

Risas linktelėjo.

— Ir aš.

— Ar pameni, kaip nešei mane į automobilį? Narsus poelgis. Tada nebuvau plunksnelė.

— Tavo didvyris, — pajuokavo Risas.

Žaklinai širdį užgulė sunkus akmuo.

— Buvai mano didvyris, — sušnibždėjo ji ir norėdama paslėpti liūdesį nurijo paskutinį kavos gurkšnį.

— Bet nebesu, — suniurnėjo Risas.

Tyla buvo pats aiškiausias atsakymas. Nudūrusi žvilgsnį į šalį Žaklina stengėsi atgauti savitvardą. Kirbėjo noras paklausti, ko jai pritrūko, kad jis ieškojo kitos moters, bet buvo pernelyg skaudu. Baiminosi, kad atsakymas gali įskaudinti labiau negu žinojimas, kad jis turi kitą.

Risas tylėjo ir į ją nė nepažvelgė.

Staiga Žaklinai, drauge su Rišu sėdinčiai ligoninės laukiamajame, toptelėjo, kad, ko gero, pasitaikė tinkama akimirkai jai ką nors pasakyti. Gal turėtų imtis iniriatyvos nutiesti tiltą per juos skiriančią prarają. Kadaise ji labai mylėjo Risą. Po šimts, nereikia apsigaudinėti — ir dabar tebemyli. Polo ir Temės Li meilė jai priminė viską, ko ji neteko. Aplinkiniams atrodo, kad jos gyvenimas puikus. Tikrai netrūksta pinigų, turi jaukius namus, daug draugių. Ir vis dėlto jaučiasi nelaiminga ir vieniša.

— Aš... — prasižiojo Risas, bet koridoriumi atskriejo naujagimio riksmas.

Abu sukluso ir sužiuro viens į kitą.

— Manai, čia ji? — paklausė Žaklina pašokdama nuo kėdės.

— Nežinau. — Risas irgi pakilo.

— Gal paklauskime slaugytojos? — pasiūlė Žaklina.

Risas suėmė ją už alkūnės ir juodu nuskubėjo prie slaugytojos posto.

— Girdėjome vaikelio verksmą, — paaiškino Risas ir pasisakė moteriai pavardę.

— Pagalvojome, gal mūsų anūkė, — pridūrė Žaklina pašnibždomis, kad netrukdytų kitiems.

— Pažiūrėsiu, — pažadėjo slaugytoja ir dingo gimdymo palatoje. Po kelių akimirkų pasirodė su dviem žydrais chalatais. — Užsivilkite, palydėsiu pas jūsiškius.

Juodu nedvejojo. Kai apsivilko ligoninės drabužiais, moteris juos įleido į palatą, nė iš tolo nepanašią į tą, kurioje prieš daugelį metų Žaklina gimdė Polą. Sofa, kėdės, televizorius ir netgi didžiulė sūkurinė vonia. Dievulėliau, jei nežinotų, Žaklina manytų pakliuvusi į viešbučio numerį.

Temė Li gulėjo lovoje ir šypsojosi Polui, kuris laikė ant rankų naujagimę. Marčios veidas buvo įraudęs, plaukai sulipę nuo prakaito, ašarotos akys blizgėjo, bet Žaklinai ji atrodė nepaprastai graži.

— Mama, tėti, — kreipėsi Polas, švelniai sūpuodamas suvystytą vaikelį, — susipažinkite su Amelija Žaklina Donovan.

Žaklinai iš netikėtumo apmirė širdis. Ji sumirksėjo, kad paslėptų netikėtai ištryškusias ašaras.

— Pavadinote mano vardu?

— Amelija — mano močiutės vardas, o Žaklina pavadinome, nes jus mylime, — paaiškino Temė Li.

Žaklina žvelgė į brangų jos garbei pavadintą kūdikėlį, o skruostais upeliais sruvo ašaros.

— Gal nori pasūpuoti anūkėlę, mama? — paklausė Polas.

Žaklina linktelėjo, tylaus džiaugsmo ašaros degino veidą.

Sūnus jai įdavė vaikelį. Keista, bet Žaklinai atrodė, kad mažoji Amelija atmerkė akytes ir pažvelgė tiesiai į ją. Tarp jųdviejų širdžių užsimezgė nematomas ryšys, ir tą akimirką Žaklina suprato mylėsianti mergaitę labiau už gyvenimą. Pro ašaras ji nusišypsojo Temei Li ir kimiai padėkojo:

— Ačiū.

Tada pažvelgė į Risą, kurio akys irgi buvo sudrėkusios nuo ašarų.

Jos vyras pasilenkė ir labai švelniai pabučiavo Amelijos kaktytę. Po trumputės pauzės pakštelėjo Žaklinai į skruostą ir sušnibždėjo:

— Jau turi išsvajotąją dukterį.

Tą pačią dieną, tik daug vėliau, kai jau buvo nusiaubusi trijų prekybos centrų vaikiškų prekių skyrius, Žaklina suprato, ką jai pasakė vyras.

Risas kalbėjo ne apie Ameliją, omenyje turėjo Temę Li.

42

ALIKSĖ TAUNSEND

— Ar tau patinka Džordanas? — paklausė Lorelė ankstyvą trečiadienio rytą. Aliksė ruošėsi į darbą.

Ar patinka Džordanas? Per švelniai pasakyta.

— Taip, ko gero.

— Tu juo pasitiki?

Aliksė linktelėjo, paskui patraukė pečiais.

— Žinoma, — patvirtino, bet įtarumas buvo jau sužadintas. — Ar žinai kokią priežastį nepasitikėti?

— Ne...

— Tai kodėl klausi? — neatlyžo Aliksė.

— Nežinau. Gal tikiuosi, kad pasimokei iš mano klaidų. Tu man kartojai, kad Džordanas pašlemėkas, bet aš neklausiau, štai kas iš to išėjo, — sumurmėjo ji. Kiekvienas žodis buvo permerktas kartėlio.

Žiūrėdama į Lorelę Aliksė matė stambią, šviesiais plonais plaukais merginą, kiauras dienas leidžiančią prie televizoriaus. Kol Lorelė susimoka savo nuomos dalį, Aliksei nusišvilpt, kaip toji leidžia laiką.

Jau buvo metusi du darbus — videotekoje ir vaikų darželyje. Dabar įsidarbino sausojo valymo valykloje. Darželyje neišdirbo nė mėnesio, sakė nebeištverianti.

— Apie ką kalbėjotės su Džordanu per iškilmingą pasimatymą restorane? — klausinėjo draugė.

Lorelė kažkodėl ėmė domėtis Džordanu.

— Neprisimenu, — nenoriai atsakė Aliksė. — Apie šį bei tą.

— Apie ką?

— O kas tau darbo? — Aliksė apskritai nebuvo linkusi kalbėtis su kambario drauge, juolab šita tema.

— Apie ką galima kalbėtis su pastoriumi?

— Jis jaunimo pastorius, — pataisė Aliksė. — Mudu pažįstami nuo pradinės mokyklos. Jis toks kaip visi. — Džordanas ne kartą pasirodė esąs paprastas žmogus — išdavė temperamentas ir tarp jų liepsnojanti aistra. Kol kas viskas valdoma, bet Aliksė suprato traukianti jį ne mažiau nei jis ją. Nors Džordanas dirba bažnyčioje, jis normalus vyras.

— Papasakok, apie ką kalbėjotės? — neatlyžo Lorelė. Atrodė, kad tuoj apsiverks. Aliksė nesuprato, kodėl jai taip svarbu.

— Pasakiau jam, kad svajoju būti virtuvės šefė arba turėti savo kavinę. Nusprendėme, kad man reikėtų pasimokyti geroje kulinarijos mokykloje, nors netikiu, kad tai įmanoma. — Aliksė perpasakojo tik trumputę pokalbio ištrauką. Džordanas moka išklausyti pašnekovą, kad šis pasijustų esąs visatos centras.

— Tu nori būti virėja?

Aliksė patraukė pečiais. Pastaruosius metus su ja gyvenusi Lorelė neturėtų tuo stebėtis. Šeimininkavo tik Aliksė, Lorelė aprūpindavo virtuvę ledais, vafliais ir bulvių traškučiais. Ir tada Aliksė suprato, kad jiedvi nė nesistengia suartėti. Iki šiol ji nebuvo atskleidusi Lorelei savo vilčių ir svajonių — kitiems taip pat. Aliksė turėjo keletą draugių, be to, juto užmezgusi ryšį su mezgimo būrelio moterimis.

Kai naudotų automobilių pardavėjas paliko Lorelę, ji beveik visą laiką viena. Bičiulės savigaila greitai ėmė erzinti Aliksę. Jai atrodė, kad neverta graužtis dėl tokios netekties, bet Lorelė galvojo kitaip.

— Ar jis žino apie tavo motiną? — vėl paklausė Lorelė.

Aliksė nenoriai kam nors prisipažindavo, kad mama atlieka bausmę moterų pataisos darbų įstaigoje Perdyje.

— Aš jam pasakiau. — Nuo Džordano ji neturėjo paslapčių. Nenorėjo jokių nemalonių staigmenų. Jis žinojo ir tai, kad Aliksės mama nuteista už pasikėsinimą nužudyti jos tėvą.

— Ar tu ją prisimeni?

— Retai. — Aliksę tokie klausimai erzino, bet pastaruoju metu Lorelė nuolat paniurusi, todėl nusprendė leisti bičiulei išsikalbėti.

— Ar tu ją myli?

— Motiną? — Norėdama atsakyti turėtų atverti sielą, bet Aliksė nusprendė būti atvira. Gal ir Lorelė atsakys tuo pačiu. — Tikriausiai. Nepalaikau ryšio, nes laiškuose ji prašo tik pinigų ir cigarečių. Nė karto nepaklausė apie mane, nesidomi mano gyvenimu. Ji man nereikalinga, — užbaigė atsainiai, lyg būtų savaime suprantama, kad jai apskritai nieko nereikia. — Man tik neramu, kad kada nors nebaigčiau taip, kaip ji.

— Tau taip nenutiks, — tvirtai pareiškė Lorelė. — Tu stipri.

Aliksė savęs nelaikė tokia, bet buvo malonu išgirsti iš Lorelės.

— Nesileistum niekieno įskaudinama ar išnaudojama taip, kaip mane išnaudojo Džonas, — sušnibždėjo Lorelė.

— Užmiršk jį, — gal tūkstantąjį kartą pakartojo Aliksė. Ji nesuprato, kodėl Lorelė įsikibusi į žmogų, kuris su ja taip bjauriai elgėsi. Nesąmonė, be to, iš jo jau keli mėnesiai jokių žinių.

Lorelė nudelbė akis.

— Tau reikia dažniau išeiti, — patarė Aliksė.

Bičiulė liūdnai atsiduso.

— Nenoriu niekam rodytis tokia stora.

— Tai mažiau valgyk.

— Manai, kad lengva? Anaiptol. Liautis sunku.

— Tai kasdien išeik pasivaikščioti. Nevažiuok autobusu, eik pėsčiomis. Nustebsi, kaip greitai ims tirpti riebalai, jei mankštinsies.

— Nė velnio neišmanai apie lieknėjimą! Tu tobula.

Aliksė nežinojo, kad Lorelė tokios geros nuomonės apie jos figūrą. Jautė esanti toli nuo tobulybės.

— Manai, kad ištekėsi už Džordano?

Aliksė atsakė trumpu, nelinksmu juoku.

— Kurgi ne. — Ji pasičiupo rankinę ir patraukė prie durų, bet nuspaudusi rankeną stabtelėjo. — Prižadėk šiandien pasivaikščioti. Jokios naudos iš to, kad čia kiurksosi ir šniurkščiosi.

— Gerai.

Aliksei jau žengiant pro duris pasivijo Lorelės balsas:

— Alikse, ačiū.

— Už ką?

Klausimas suglumino Lorelę.

— Už tai, kad esi mano draugė.

— Prašom. Nėra už ką.

Lorelės padėka nustebino, bet nusprendusi nesigilinti Aliksė nužingsniavo į videoteką. Be Lorelės dienos ten slinko lėtai. Ją ėmė graužti kaltės jausmas, kad pastarosiomis dienomis nesikalbėjo su bičiule. Manė nebuvusi gera draugė, kita vertus, Lorelė elgėsi be galo šiurkščiai, todėl Aliksė kaip įmanydama jos vengė. Kai pamėgindavo Lorelę užkalbinti — o tai nutikdavo retai, — ši iškart ją užčiaupdavo. Vienintelė merginos paguoda buvo ledai. Aliksė ją laikė silpnavale, o šiandien pagalvojo, kad paskubėjo teisti. Šįryt jiedvi kalbėjosi pirmą kartą per kelias savaites, ir Aliksė pajuto bundančią užuojautą.

Per pietų pertrauką ji užbėgo namo — norėjo išsitempti Lorelę prasiblaškyti. Gal bus lengviau mankštintis, jei Aliksė pasisiūlys palaikyti jai draugiją? Jos nuostabai, Lorelės nebuvo namie. Aliksė nežinojo, kada ji dirba — regis, slankiuoju grafiku. Dabar ji arba darbe, arba paklausė Aliksės patarimo ir išėjo pasivaikščioti.

Dėl visa ko Aliksė leidosi Gėlių gatve, žvalgydamasi merginos. Ir pamatė, tačiau ne vieną.

Su ja buvo Džordanas.

Jie sėdėjo parke, ant suoliuko bažnyčios šešėlyje. Suglaudę galvas, atrodė paskendę pokalbyje.

Iš pradžių Aliksė supyko, paskui perliejo pavydo banga. Vadinasi, ji šniukštinėjo apie Džordaną norėdama jį paveržti. Jau ketino prišokti ir pareikšti nesitikėjusi, kad bičiulė kabins jos vaikiną. Štai kaip atsilygina už jos užuojautą ir pastangas padėti.

Staiga pamatė, kad Lorelė pravirko, užsidengė delnais veidą ir susikūprinusi palinko į priekį. Džordanas uždėjo ranką jai ant nugaros. Aliksė buvo per toli ir negirdėjo, bet atrodė, kad jis meldžiasi.

Jai labai patiko ši Džordano savybė. Nebuvo to, ko ji nebūtų galėjusi jam papasakoti. Jis nuoširdžiai rūpinasi žmonėmis ir stengiasi suteikti jiems paguodą. Ji neturi teisės pavydėti.

Be to, nėra nė menkiausio pagrindo abejoti Džordanu. Jis nė karto jos nenuvylė ir nepiktnaudžiavo jųdviejų draugyste.

Jau anksčiau juodu buvo aptarę pasitikėjimo reikšmę. Po nesusipratimo su pastoriaus dukra Džordanas paprašė juo pasitikėti. Ji tuojau pat prisiekė, kad taip ir yra, bet juk tada jis neglostė jos kambario draugės. Pasiryžusi tesėti pažadą Aliksė apsigręžė ir nužingsniavo į darbą.

Prieš pat uždarant videoteką pasirodė Džordanas.

— Gal, išgerkime kavos, kai baigsi? — pasiūlė jis.

— Žinoma, — neapsakomai nudžiugo Aliksė.

Džordanas pasiūlė susitikti „Pas Ene“, ir ji sutiko. Kai pasirodė kavinėje, jis jau sėdėjo prie staliuko su dviem puodeliais kavos.

— Kaip sekėsi? — paklausė jis.

— Gerai. O tau? — Ji akylai jį nužvelgė, pamiršusi sau duotus pažadus. Norėjo žinoti, apie ką jis kalbėjosi su Lorele.

Džordanas atsakė ne iš karto.

— Ar dėl kažko nerimauji?

— O ar turėčiau? — pajuokavo ji, bet tuoj surimtėjo. Abiem rankomis suėmusi puodelį žiūrėjo į garuojančią kavą. — Mačiau tave su Lorele.

Džordanas neskubėjo teisintis.

— Ar tau dėl to neramu?

Ji patraukė pečiais.

— Iš pradžių buvo, o paskui pamaniau, kad... Ne mano reikalas. Juk nesi mano nuosavybė.

— Tu tik iš dalies teisi.

— Kaip tai?

Jis suėmė jos ranką ir pabučiavo. Lūpos švelniai glostė delną.

— Mano širdis priklauso tau.

— O... — Kito vyro lūpose tie žodžiai būtų nuskambėję banaliai, bet ne Džordano. — Ar papasakosi, apie ką kalbėjotės su Lorele?

Jis susimąstė, paskui papurtė galvą.

— Ne. Ar pasitikėsi?

Aliksė įdėmiai, ilgai į jį žiūrėjo. Vidinis balsas kuždėjo viską išsiaiškinti, kita vertus, ji troško juo tikėti. Galiausiai mergina nusišypsojo ir linktelėjo.

Vylėsi, kad nesuklydo. Džordano išdavystė suteiktų daugiau skausmo, negu bet kuri kita iš patirtų lig šiolei.

43

KEROL ŽIRARD

Kerol stovėjo vaikeliui turėjusio priklausyti kambario tarpduryje ir žiūrėjo į tuščią lovelę. Virš jos buvo pakabintas žaisliukas. Nuo nediduko skėčio su muzikine dėžute karojo virvelės su žvėrių figūrėlėmis. Kerol nesuvokė, kam taip save kankina. Juk nieko nepakeisi.

Priėjo Dagas ir atsistojo šalimais.

— Susitarsiu, kad parduotuvė išsivežtų baldus.

— Nereikia. Labai prašau.

— Bet juk...

— Užsirašiau į priėmimą įvaikinimo agentūroje, — ištarė ji paskubomis, lyg tikindama, kad logiškai reikėtų žengti šį žingsnį.

Pajuto, kad Dagas sunerimo.

— Juk nebegalima pasiduoti, — maldavo Kerol. Ji neįstengs užgniaužti poreikio turėti vaikelį. Jau bandė. Teko susitaikyti su tuo, kad nelemta turėti biologinio vaiko, bet yra kitų būdų įgyvendinti svajonę. — Aš trokštu būti mama. Man reikia būti mama. Juk ir tau reikia būti tėvu...

Dagas tylėjo, jo pečiai nusviro.

— Man to reikia, — neatlyžo moteris. Juodu ne kartą kalbėjosi apie įvaikinimą, bet tik kaip apie kraštutinę priemonę. Kerol laikėsi įsikibusi tos galimybės kaip paskutinės vilties, bet Dago reakcija jai kėlė nerimą. Pastaruoju metu jis labai tylus. Emociškai tolo, Kerol tai juto ir labai kankinosi.

— Ar tikrai nori, kad eičiau su tavimi į agentūrą? — paklausė Dagas.

— Žinoma! Juk turime pasirodyti esą tinkami kandidatai.

Vyro veidas paniuro.

— Kas yra?

— Nemanau, kad lovelė ir vystymo stalas nulems agentūros sprendimą mūsų naudai.

— Bet ir nepakenks. Tegul jie mato, kad esame pasirengę bet kada priimti kūdikį.

Jis nusisuko, nuėjo į svetainę ir sustingo prie didžiulio vitrininio lango su vaizdu į Piužė sąsiaurį.

— Tu nenori eiti į pokalbį? — atsekusi paskui vyrą paklausė Kerol. Jie stovėjo šalia, bet nesilietė. Kaip ir Dago, jos žvilgsnis klaidžiojo po įlanką.

— Kiek tai kainuos?

Kerol nežinojo. Už pirmąjį pokalbį reikėjo įnešti penkis šimtus dolerių, o kiek kainuos įvaikinimas, ji nepasiklausė.

— Tiek, kiek reikia, — atsakė ji. Kad ir kiek kainuotų, jai buvo nesvarbu.

Dagas susikišo rankas į kišenes.

— Ar bent numanai, kiek jau išleidome šiam reikalui?

Kerol nenumanė, bet jai nė nerūpėjo. Buvo įsitikinusi, kad ne pinigai svarbiausia.

— Nelabai.

— Viskam yra ribos, — atšiauriai pareiškė Dagas. — Atvirai kalbant, aš prie jos jau priėjau.

— Gerai, — užsiplieskė ji, — jeigu taip nori, aš grįšiu į darbą.

Iki šiol to nepasiūliau tik todėl, kad maniau, jog agentūra motinos buvimą namie vertina palankiai. Gal mus perstumtų į sąrašo pradžią. Bet jei nori, dirbsiu.

Dagas atsigręžė į ją.

— Būtent tai ir noriu pasakyti! — riktelėjo jis. — Mes nebe pora. Viską darome tik dėl kūdikio. O kadaise kartu juokdavomės, pramogaudavome, linksmindavomės.

— Ir dabar tai darome, — paprieštaravo Kerol, bet pasiknaisiojusi atminty suprato, kad Dagas teisus.

— Mano kantrybė trūko. — Jis virpėjo iš pykčio. — Pernelyg didelė kaina ir...

— Kitaip tariant, tau neramu dėl pinigų?

— Jei leistum man pabaigti, — lėtai, pabrėždamas kiekvieną žodį ištarė Dagas, — išgirstum, kad, po velnių, per didelė yra emocinė kaina. — Jis papurtė galvą. — Nebegaliu žiūrėti, kaip tu blaškaisi ir kenti, o visos procedūros veltui. Kasdien po penkias injekcijas, kas trečią parą gydytojo apžiūra... Tai pasiglemžė tavo gyvenimą. Mudviejų gyvenimą.

Kerol sutiko, kad emocinis krūvis, ypač pastaruosius kelis mėnesius, buvo milžiniškas. Vieną dieną ji sriūbauja apimta nevilties, o kitą iš džiaugsmo jau skraidžioja padebesiais. Kaip tada, kai jai šovė mintis įsivaikinti Riko kūdikį. O dabar jiems liko vienintelis kelias — įsivaikinti. Jie privalo pamėginti. Negi Dagas nori pasakyti, kad jiems reikia nuleisti rankas?!

— Tu nori mus įklampinti į dar vieną išgyvenimų liūną, Kerol. Nors ir labai tave myliu, daugiau nebegaliu.

— Privalai! — sušuko Kerol.

— Kodėl?! — Jis irgi šaukė. — Kodėl visuomet svarbiausia tu ir tavo poreikis turėti kūdikį?

Per visus santuokinio gyvenimo metus ji nebuvo girdėjusi tokių intonacijų.

— Aš... Juk dėl mūsų.

— Vos prieš penkias minutes prisipažinai, kad vaiko reikia tau, kad visų svarbiausia — tavo poreikis būti motina. Tik tu, tu ir tu. O kaipgi aš, Kerol? Kaip mano poreikiai, mano norai?

— Aš...

— Paskutinius... Dievulėliau, kelerius metus? Penkerius, šešerius? Mūsų gyvenimo ašis — tavo nėštumas. Regis, jau nebepastosi — tebūnie. Susitaikykime su tuo ir gyvenkime toliau.

— Bet...

— Aš nenoriu įsivaikinti.

Pasaulis paniro į skausmą ir neviltį.

— Negali būti.

Nejaugi Dagas sako tiesą? Jis nedrįstų. Yra emociškai išsekęs. Kerol jį suprato, nes ir pati buvo pasiekusi dugną, bet atsigavo. Ir Dagas su laiku atsigaus.

— Aš rimtai.

— Bet... Juk sakei, kad galėtume nueiti į agentūrą.

Kerol dar tikėjosi.

— Tu eik. Aš nenoriu.

— Bet... kodėl?

— Nes suprantu, kuo tai kvepia.

Toks Dago neracionalumas Kerol buvo netikėtas.

— O kuo tai kvepia?

— Turėsime įrodinėti nepažįstamiems žmonėms, kad esame verti būti tėvais. Jaučiuosi kaip šokantis ir dainuojantis elgeta, ištiestoje rankoje laikantis kepurę. Jeigu patiksiu kažkokiam svetimam žmogui, gal ir nuspręs, kad būčiau geras tėvas.

— Tu būsi nuostabus tėvas!

— Būčiau buvęs, — sušnibždėjo jis.

Dago žodžiai persmeigė jai širdį. Būčiau buvęs.

— Daugiau taip negaliu, Kerol. Aš ne toks, kokiu mane laikai. Noriu pasitraukti.

— Nori pasitraukti iš santuokos? — paklausė ji apmirusiomis lūpomis, šiaip taip išspausdama žodžius.

— Ne. Prisiekiau tave mylėti ir myliu.

— Kalbi taip, lyg susisaistei priesaika, dėl kurios gailiesi, — karčiai tarė Kerol. — Ar būtum mane vedęs netgi žinodamas, kad negaliu turėti vaikų?

Užsitęsusi tyla ir buvo atsakymas.

Iš begalinio skausmo akimirką aptemo akyse, Kerol susvyravo.

Dagas ją apkabino ir veidu prisiglaudė prie peties.

— Kai tuokėmės, beprotiškai tave mylėjau ir tebemyliu. Noriu išsaugoti santuoką, bet nebegaliu taip gyventi.

— Aš... negaliu turėti vaikų.

— Žinau, jau susitaikiau su tuo.

— Netiesa. — Kad ir ką Dagas sakytų, giliai širdyje visuomet jaus kartėlį, kad ji nepagimdė jam vaiko.

— Tiesa! — nukirto jis. — Noriu, kad ir tu susitaikytum. Pamiršk apie tai, Kerol. Susitaikyk su mintimi, kad mums nelemta tapti tėvais.

— Juk dar galėtume. Jeigu užsiregistruotume agentūroje...

— Kas tada? Po trejų, gal ketverių ar penkerių metų — ir tai, jei pasiseks — sulauksime dienos, kai kažkas patvirtins, kad esame verti įsivaikinti kūdikį? Ar supranti, kad po penkerių metų man bus keturiasdešimt ketveri? O kai vaikas baigs gimnaziją — šešiasdešimt dveji.

Kerol prisiglaudė veidu vyrui prie krūtinės. Širdyje kunkuliavo emocijos. Dagas teisus. Laikas atsisakyti šio troškimo. Ji niekuomet nenuleidžia rankų, nemoka pasiduoti. Jeigu užsibrėžia tikslą, būtinai jį pasiekia, o šįkart nepavyko... Pastangos susilaukti vaiko tapo jos gyvenimo ašimi, netgi dar daugiau — gyvenimo tikslu. Didvyriškas ryžtas ėmė griauti jųdviejų santuoką.

Dagas ją paleido ir nuėjo į šalį. Kerol stovėjo sustingusi ir nelaiminga, virpanti nuo siautėjančių jausmų, iš kurių stipriausias buvo pralaimėjimo kartėlis.

Atsidarė lauko durys ir Kerol atsigręžė.

— Kur eini?

— Išeinu. Man reikia pagalvoti.

— Kada grįši? — Kerol akys maldavo neišeiti, bet lūpos nepaprašė.

— Nežinau.

Ji linktelėjo ir nusigręžė rankomis užsispaudusi burną.

— Mums abiem reikia pagalvoti, Kerol.

Ji tylomis linktelėjo. Viskas aišku: arba ji išsižadės savo troškimo, arba sugriaus santuoką, o drauge sudaužys ir jųdviejų likimus.

Dagas grįžo jau sutemus. Kerol laukė tamsioje svetainėje susirangiusi ant sofos, rankomis apsikabinusi kelius.

Jis lėtai įėjo į kambarį.

— Kaip jautiesi?

Ji buvo dar neatsipeikėjusi, bet laikas užgydys žaizdas.

— Atšaukiau susitikimą įvaikinimo agentūroje.

Jis susikišo rankas į kišenes.

— Ar ištversi?

Kerol linktelėjo. Reikia susitaikyti su mintimi, kad kūdikio nebus.

Dagas atsisėdo priešais ją, palinko į priekį ir įsirėmė rankomis į kelius, pečiai nusviro.

— Kur buvai? — paklausė ji.

— Vaikštinėjau.

— Tris valandas?

Jis linktelėjo.

— Nori valgyti?

Jis papurtė galvą.

— Skambinau į „Bon-Macy“ parduotuvę. Kitą savaitę pasiims vaikiškus baldelius.

Dagas spoksojo į kilimą.

— Man labai gaila, — sušnibždėjo jis.

— Ir man.

Labiau nei jis įsivaizduoja.

Dagas ištiesė jai ranką.

— Susidorosime. Mes dviese.

— Taip, — sušnibždėjo Kerol ir stipriai įsitvėrė jo delno. Tai tiesa. Turėtų būti tiesa.

Privalo būti tiesa.

44

„Mezgimas teikia užuovėją, saugų prieglobstį, kuriame galima paliesti istoriją, sušokti su menu ir susikurti ramų gyvenimą.“

Nency Bush, „Tautinių kojinių“ autorė

LIDIJA HOFMAN

Iš pradžių pykau, kad Bredas nesirodo. Po begalės priesaikų lydėti grumtynėse su liga jis paliko mane kaip ir kiti mano gyvenimo vyrai, išskyrus tėvą. Tūkstantį kartų gailėjausi neperskaičiusi laiško. Galiausiai neištvėriau — man reikėjo žinoti.

Nusprendžiau paklausti sesers patarimo — vis labiau ja pasitikėjau, ypač dėl jausmų. Pirmadienį jai paskambinau.

— Kur esi? — griežtai paklausė Margaretė vos man spėjus pasisveikinti.

— Krautuvėlėje.

— Juk pirmadienis. Maniau, pirmadieniais ilsiesi.

— Ilsiuosi, bet čia niekuomet netrūksta darbų, be to, krautuvėlėje puikiai jaučiuosi. — Geriausios mintys man ateina tarp sienų, prie kurių prigludusios lentynos apkrautos siūlų sruogomis. Tos sruogos man — kaip neišpildyti pažadai. Kitiems — rašytojams arba dailininkams — toks yra baltas popieriaus lapas. Prieš akis — galimybė, ir tik nuo mūsų pačių priklauso, ar ką nors numegsime iš siūlų, ar ką nors parašysime ant lapo. Galimybės suvokimas mane jaudina.

Tiesą sakant, daug galvojau apie šį palyginimą. Mano santykiai su Bredu teikė vilčių, bet iš baimės aš jį paleidau. Neišnaudojau galimybės.

— Tikriausiai skambini dėl Bredo?

Kartais pagalvoju, kad Margaretė moka skaityti mintis.

— Jei nori žinoti... taip. Gal ką nors girdėjai?

— Aš? Kodėl manai, kad mudu pasikalbam?

— Tiesiog labai to norėčiau.

Net ir nematydama galėjau pasakyti, kad mano klausimas seserį pralinksmino.

— Ketini jam skambinti?

Tokia mintis visą savaitę nedavė man ramybės.

— Galėčiau.

— Tai ko skambini man? — Jos šiurkštumas, kurį ne kartą patyriau savo kailiu, išsiskleidė visu gražumu.

— Nežinau, — prisipažinau aš. — Gal tikiuosi išgirsti, kad elgiuosi teisingai ir jam paskambinusi neatrodysiu beviltiška kvailė.

Margaretė ilgai negalvojo.

— Tavim dėta, skambinčiau.

— Tikrai? — Viltis atgijo.

— Paskui paskambink man. Gerai?

— Gerai. — Nutilau, nes reikėjo laiko patikėti, kad jos balso šiluma skirta man. — Margarete... — Sunkiai nurijau seiles, nes užspaudė gerklę.

— Ką?

— Noriu padėkoti, kad šiuos mėnesius buvai man tokia gera.

Mano padėka tikriausiai sujaudino ją, nes Margaretė kelias sekundes patylėjo. Laikas, rodės, sustojo, paskui išgirdau tylų atodūsį.

— Žinai, gera turėti seserį, — sušnibždėjo ji.

Iš visos širdies jai pritariau.

Nusprendusi, kad vienintelė išeitis — paskambinti Bredui, ėmiausi vykdyti planą. Parepetavau kelis įžangos variantus ir vėlų vakarą surinkau jo namų telefono numerį.

Po antro signalo atsiliepė sūnus.

— Labas, Kodi, — pasisveikinau.

— Labas, — nedrąsiai atsakė jis, lyg neatpažinęs mano balso.

— Aš Lidija. Prisimeni?

— Prisimenu! Tu turi siūlų krautuvėlę. Žadėjai numegzti man megztinį su žaliai geltonu dinozauru.

Šyptelėjau.

— Jau pradėjau. — Ligoninėje nemezgiau, bet pasistengusi iki savaitgalio užbaigčiau. — Ar tėtis namie?

— Palauk, tuoj pakviesiu.

Kol Bredas pakėlė ragelį, mano širdis apmirė tūkstantį kartų. Laukiau trumpiau nei minutę, bet atrodė, kad valandą, kol išgirdau pažįstamą balsą.

— Alio.

— Labas. — Burna išdžiūvo, liežuvis nenorėjo paklusti. — Čia Lidija. — Jo tylėjimas man reiškė pražūtį, bet nepasidaviau. Mintyse ir dėkojau Margaretei, ir ją keikiau už patarimą ryžtis.

— Kuo galėčiau padėti? — pagaliau paklausė jis.

— Norėčiau susitikti ir pasikalbėti.

— Kada?

— Kada tik pasakysi. — Norėjau sušukti „kuo greičiau!“, bet laiką lėmė ne mano dienotvarkė, o jo.

— Gerai. Kai galėsiu, pranešiu.

Laukiau, kad jis dar ką nors pasakytų, bet Bredas tylėjo. Neturėjau kitos išeities, teko atsisveikinti.

— Tai lauksiu tavo skambučio.

— Sudie.

— Sudie. — Likau klausytis tylos, paskui įsijungė ištisas signalas.

Daug blogiau negu įsivaizdavau. Slapčia vyliausi, kad išgirdęs mano balsą Bredas iš džiaugsmo pamirš jam sukeltas kančias. Kvailė, neįvertinau jo jausmų.

Margaretė metų metus skundėsi, kad galvoju tik apie save. Supratau — ją žeidė, kad mama ir tėtis visą dėmesį skiria mano kovai su negandomis. Buvau įsitikinusi, kad jos kaltinimai neteisingi, įkvėpti pavydo ir nesaugumo, tačiau dabar į viską pažvelgiau kitaip.

Sesuo turėjo jaustis apgauta. Apgauta ir apleista. Pirmą kartą pagalvojau, kad jos žodžiuose apie mane būta tiesos. Nejaučiau kaltės, kad sergu vėžiu, bet galėjau kitaip reaguoti į ligą. Manyje įsišaknijęs aukos mąstymas.

Tebestovėjau virtuvėje svarstydama, ar skambinti Margaretei. Netikėtai suskambėjęs telefonas mane išgąsdino. Čiupau ragelį.

— Klausau.

— Galėčiau susitikti po pusvalandžio alinėje.

— Šiandien?

— Taip, — atsakė Bredas, lyg tai būtų savaime suprantama.

— Gerai.

Telefonas spragtelėjo — jis padėjo ragelį.

Per penkias minutes susišukavau, užsipurškiau ant riešų švelnių prancūziškų kvepalų, kadaise man padovanotų tėčio ir saugomų ypatingoms progoms. Skubėdama pro duris dar pasičiupau ploną megztuką.

Kai Bredas įėjo į alinę, jau buvau užsiėmusi staliuką prie sienos ir užsisakiusi alaus ąsotį. Bredas apsižvalgė ir pamatęs mane pasuko prie staliuko. Atsisėdo priešais.

Nors labai stengiausi, negalėjau nuo jo atplėšti žvilgsnio. Staiga man akis aptraukė ašarų migla. Jeigu jis pastebėtų, mirčiau iš gėdos. Būčiau padariusi viską, net puolusi stačia galva į alaus bokalą, kad tik paslėpčiau gėdingą emocijų proveržį.

Žinoma, jis pastebėjo.

— Lidija, ar tu verki?

Linktelėjau ir ėmiau raustis rankinėje ieškodama nosinės.

— Labai atsiprašau. — Aš kūkčiojau, žagsėjau ir stengiausi susitvardyti.

— Už ašaras?

Linktelėjau — palingavau galva keliskart daugiau negu reikėjo.

— Už viską. Aš bjauriai elgiausi su tavim.

— Taip.

— Labai bijojau ir...

— Tu neperskaitei mano laiško.

— Neperskaičiau. — Nutilau ir išsipūčiau nosį. — Nedrįsau. Supratau, kad perskaičiusi nebeįstengiu užkirsti tau kelio į savo gyvenimą. Turėjau tave atstumti. Norėjau, kad abu išvengtume skausmo.

Bredas pakėlė ąsotį ir vėl prisipylė bokalą.

— Aš mėgstu spręsti pats.

— Žinoma, bet... — Mano pasiteisinimai atrodė paiki ir nenuoširdūs. — Margaretė mano, kad esu savanaudė. Ji teisi. Atleisk man, Bredai, už... viską.

— Ar tai ir norėjai pasakyti? Dėl to mane pasikvietei?

Aš vėl linktelėjau. Ir dėl to, ir dėl kitko. Praradau žadą. Tyla atrodė nebepakeliama.

— Yra dar šis tas.

Bredas viltingai pakėlė žvilgsnį nuo alaus bokalo. Jis nesistengė man padėti, bet juk ir nenusipelniau.

— Nuo tada, kai mudu susipažinome, kai ėmėme draugauti, aš jaučiuosi... laiminga.

Jis patraukė pečiais.

— Galėjai apsimesti.

— Tiesa... Supranti, aš suvokiau, kad man sunku gyventi, kai viskas einasi sklandžiai. Nesu pratusi būti laiminga ir nežinau, ką daryti su laime. Todėl iškrečiu kokią kvailystę ir viską sugadinu.

— Pati sugalvojai paskambinti?

Papurčiau galvą.

— Margaretė padėjo. — Ir ne per švelniausiai, bet jam nereikia to žinoti. Mano santykiai su seserimi tebėra sudėtingi, vis dėlto žinau, kad esu jai brangi.

— O taip, Margaretė, ponia piršlienė.

— Ji šauni, — puoliau ginti seserį ir net pati nustebau.

— Tikrai. Tu taip pat.

Nusišypsojau pro ašaras.

— Ačiū.

Bredas nurijo didžiulį gurkšnį alaus.

— Atsiprašymų išklausėme. Kas toliau?

Nežinojau, ką ja™ įsakyti.

— Kaip, tavo manymu, turėtų rutuliotis mūsų santykiai? — Mano širdis daužėsi taip garsiai, kad negirdėjau savo minčių.

— Taip pat, kaip rutuliojosi prieš tavo pastaruosius tyrimus. — Bredo akys mane tyrė, o pirštai virš stalo suspaudė man ranką. — O kaipgi tu, Lidija? Ko nori tu?

— Noriu ištrinti iš atminties visą tą mėnesį, noriu, kad viskas būtų taip kaip prieš mėnesį ir... Noriu, kad vėl būtume artimi, — patylėjusi pridūriau, nes jis turi žinoti. — Bet turėtum suprasti, kad nėra jokių garantijų.

— Tavo sesuo man viską papasakojo.

— Viską? — Vadinasi, jis žinojo. — Ir vis viena nori...

— Man tavęs dar labiau reikia, Lidija, bet nenoriu, jog užtrenktum duris į savo gyvenimą dėl to, kad laikai mane nepajėgiu susitaikyti su tavo liga. Leisk man spręsti pačiam.

Nebuvo lengva atiduoti jam vadeles, nors Bredas buvo teisus. Tik nesuvokė, ko prašo.

— Nieko tau nepažadu, — tęsė jis. — Galiu tik pasakyti, kad esi man labai brangi.

— Ir tu man.

— Nebloga pradžia, o kas bus toliau, vienas Dievas težino. — Šelmiškos mėlynos jo akys šypsojosi, ir aš supratau: Bredas Gečas tikrai neners į krūmus pamatęs pirmą kliūtį. Galiu juo pasitikėti. Galiu į jį atsiremti. Jis visais atžvilgiais prilygsta mano tėvui.

45

ŽAKLINA DONOVAN

Žaklina suprato turinti leisti sūnui ir marčiai pabūti trise su Amelija, bet neįstengė likti nuošalėje. Kūdikis užpildė širdyje didžiulę emocinę tuštumą, kurią Žaklina ignoravo ilgus metus, o ignoruoti netikėtai pražydusios meilės buvo neįmanoma. Kaskart apkabinusi Ameliją moteris pajusdavo, kad jas jungiantis ryšys tampa vis tvirtesnis ir patikimesnis.

Žaklina švelniai sūpavo Ameliją, kad mergaitė užmigtų. Nuo tyro kūdikio kvapo užplūdo ilgesingi prisiminimai apie lygiai taip pat glėbyje sūpuotą Polą.

— Atrodote be galo rami, — tarė Temė Li, įžengusi į vaiko kambarį su pakeliu sauskelnių. Padėjusi sauskelnes ant vystymo stalo ji atsisuko į Žakliną su Amelija.

Žaklina pažvelgė į ją.

— Taip ir jaučiuosi. — Ji manė turinti atsiprašyti, kad atima tiek daug Temės Li laiko. Parsivežus Ameliją namo Žaklina užsukdavo kasdien, kartais net po du kartus. — Nenorėčiau įkyrėti, — sumurmėjo drovėdamasi savo elgesio.

— Niekai. — Temė Li rankos mostu išsklaidė jos nerimą. — Meilės kūdikiui nebus per daug. — Ji priėjo prie komodos ir ištraukė iš stalčiaus naują vaikišką komplektą. — O apie drabužėlius to nepasakyčiau. Kažin ar spėsiu užvilkti visus, kuriuos nupirkote.

Žaklina stengėsi paslėpti šypseną.

— Tikrai pamečiau galvą.

— Polas sako dar niekada jūsų tokios nematęs.

— Nemaniau, kad taip ją pamilsiu. — Žaklina susigūžė, kaip ir kaskart, kai prisimindavo panieką, kurią jautė Temei Li, ir pyktį, užplūdusį sužinojus apie marčios nėštumą. Savo siaubui prisiminė vadinusi Temę Li „reproduktore“ ir maniusi, kad taip ji stengiasi suvystyti Polą. Žaklinai galiausiai atsivėrė akys — pamatė tai, ką kiti seniausiai suprato: Temė Li jautri ir geraširdė.

— Mylėkite ją ir už mano mamą, — sušnibždėjo Temė Li. — Kaip gaila, kad sveikata neleidžia jai keliauti.

Nuo minties, kad gali tekti Amelija dalytis su kita močiute, Žakliną apėmė pavydas. Bet juk negalima drausti Temės Li motinai džiaugtis brangia anūkėle.

— Mamytė jau turi penkias anūkes ir tris anūkus.

— Turtinga močiutė.

— Ir mamytė taip sako. Tvirtina esanti laimingiausia moteris pasaulyje, nes turi tokių gražių, talentingų vaikaičių.

— Amelija — nuostabiausias kūdikis visatoje, — neatlyžo Žaklina. Temė Li sukrizeno, bet Žaklina nepuolė aiškinti nė truputėlio nejuokaujanti. Keturis suaugusius sveiko proto žmones mergytė visiškai apvyniojo aplink savo mažąjį pirštelį. Buvo nesuvokiama, kad dėl jos galima ko nors nepadaryti.

Temė Li prisėdo ant lovos krašto.

— Amelija dvidešimt valandų per parą ant jūsų arba Polo rankų.

Žaklina nusišypsojo — mergytė jau ramiai miegojo. Per miegus lūpytės švelniai judėjo lyg žįsdamos.

— Net Risas nori ją panešioti.

— Risas užsuka?

— Kone kasdien, ir visuomet su dovana. Man gražu žiūrėti, kaip ją lepinate. Amelijai dar tik savaitė.

Išgirdusi naujieną apie vyrą Žaklina suspaudė lūpas. Ji nežinojo, kad Risas nuolat čia užsuka. Kita vertus, apskritai ne per daugiausia žino, kur jis lankosi. Nusprendusi nesukti dėl to galvos ji žvilgtelėjo į laikrodį. Pusė šešių. Netrukus iš darbo grįš Polas, jai laikas eiti.

— Jau važiuosiu namo, — nenoriai tarė. Pastarosiomis savaitėmis namai atrodė itin tušti, o vienatvė karti. Nuo to vakaro, kai Risas staiga ją paliko pasiteisinęs avarija darbe, o ji žinojo, kur jis išlėkė... Žaklina nuvijo mintį apie Risą su kita moterimi.

— Ar Risas irgi toks kaip jo sūnus? Ar grįžęs iš darbo vakarieniauja lygiai po valandos?

Temė Li juokavo, Žaklina galėjo atsakyti tuo pačiu, bet tą akimirką, supdama glėbyje anūkę, nepanoro apsimetinėti. Ji taip ilgai taikstėsi su melu, kad melas prilipo prie jos tarsi antra oda. Bet dabar su siaubu suvokė, kad ligi šiol su juo neapsiprato. Atrodė, prie nekalto vaikelio galima sakyti tik tiesą.

— Risas antradieniais negrįžta, — šaltai atsakė ji.

— A, nežinojau. Žaidžia boulingą?

Žaklina šyptelėjo. Tik Temė Li gali pagalvoti, kad Risas su draugais sportuoja. Žaklina papurtė galvą.

— Tai kodėl, mama?

Ilgą laiką Žaklina piktinosi Temės Li lengvai įgytu įpročiu vadinti ją mama. Dabar atrodė, kad taip ir turi būti.

— Jis... turi kitą moterį, — prisipažino.

Temė Li mažiausiai minutę tylėjo, o paskui nustebino visiškai netikėtu poelgiu — atsisėdo ant kilimo prie supamosios kėdės ir uždėjo ranką Žaklinai ant kelio. Paprastutis paguodos gestas giliai sujaudino Žakliną.

— Ar jums pasakojau apie savo dėdę Bubą ir tetulę Fridą? — paklausė ji ir nelaukdama atsakymo tęsė: — Atrodo, Buba, — tikrasis jo vardas Otelas, bet visi vadina Buba, toks pietiečių įprotis, — buvo įsimylėjęs padavėją iš kavinės degalinėje Pekano gatvėje. Lindėdavo ten ištisas dienas.

Prieš šešis mėnesius Žaklina būtų paprašiusi užsičiaupti, bet dabar, išklausiusi ne vieną Temės Li istoriją, žinojo, kad jos laukia liaudies išminties perliukas, kuriuos marti mielai dalydavo.

— Žodžiu, tetulę Fridą pasiekė gandai, o tada ji užkūrė tokią pirtį, kad net sunku įsivaizduoti.

— Susirado padavėją?

— Tetulė Fridą? Ką jūs. Ji ėmėsi dėdės Bubos. Pareiškė, kad jam reikia tik tokios kaip ji, o jeigu jis netikįs, pasižadėjo įrodyti. Mano mamai pasakė esanti Bubos žmona ir tikrai neleisianti kažkokiai padavėjai jo nuvilioti. Vėliau nugirdau, kad dėdė Buba vaikštinėjo po miestelį išsišiepęs iki ausų. Mano žiniomis, daugiau jis nė iš tolo nesiartino prie tos kavinės.

Žakliną istorija pralinksmino, tačiau ji puikiai suvokė, kad užkūrusi Risui pirtį ničnieko nelaimėtų.

— Tavo tetulė Fridą stipresnė, — tepasakė.

— Ne, mama, — įdėmiai į ją žiūrėdama paprieštaravo Temė Li, — jūs taip pat stipri. Panorėjusi galėtumėte jam parodyti, kur pipirai auga.

Žaklinai važiuojant namo ausyse tebeskambėjo marčios žodžiai. Palikusi automobilį garaže ji įėjo į tamsius, tylius namus. Marta šaldytuve buvo palikusi salotų, atsisėdusi prie stalo virtuvėje Žaklina jas paknebinėjo, bet kąsnis nelindo gerklėn. Atrodė, name aidi visokiausi garsai — krebždesiai, vaitojimas. Jie dar labiau pabrėžė tuštumą, ir norėdama prasiblaškyti Žaklina įjungė muziką.

Po dvidešimt minučių moteris nurimo ir nusprendė išsimaudyti anksčiau nei paprastai. Išsimaudžiusi buvo pratusi dar paskaityti lovoje — klausydavosi, ar negrįžta Risas. Kartais skaitydavo iki aušros ir nieko neišgirsdavo. Sau neprisipažindavo jo laukianti, tačiau šiąnakt tiesa kaip neprašyta viešnia įsliūkino į miegamąjį.

Ilgi vyro neištikimybės metai skausmo neatbukino. Štai šią akimirką jis pas kitą moterį, o ji taikstosi, tarsi tai būtų visiškai normalu. Žaklina suprato nebegalinti apsimetinėti. Nebegali ir nebeapsimetinės!

Pusnuogė, palikusi į vonią tekantį vandenį, tvirtais, pagrįstu apmaudu trykštančiais žingsniais ji patraukė į virtuvę. Staigiu judesiu ištraukusi stalčių susirado užmiesčio klubo narių adresų knygą. Tada atsirėmė į barelį ir susirado Alano Andersono telefono numerį. Ilgametis artimas jos bičiulis buvo geriausias skyrybų advokatas mieste. Kai jis imsis šios bylos, vyrelis sumokės už viską, ką padarė jai ir jųdviejų santuokai.

Netikėtai teisuoliškas pyktis išgaravo, Žaklina užvertė knygą, bet pirštas liko ant puslapio.

Dievulėliau, ir kas jai šovė į galvą?! Juk nenori skirtis, jai reikia vyro. Reikia Rišo!

Kaip jį atsikovoti?

Paskendusi mintyse ji grįžo į vonios kambarį ir užsuko čiaupą. Prisėdusi ant vonios krašto pirštais suspaudė smilkinius ir susimąstė, ką daryti.

Žakliną išgąsdino uždaromų garažo durų trenksmas. Ji pakilo, širdis daužėsi beprotišku ritmu. Tikrai ne Risas. Per anksti. Jis retai grįžta namo iki devintos.

— Risai, ar čia tu? — šūktelėjo ji ir mintyse save subarė. O kas kitas? Plėšikas nepraneštų apie savo pasirodymą.

— Aš jau namie, — trumpai atsakė vyras.

Užsimetusi chalatą Žaklina išėjo iš vonios ir pamatė vyrą prie virtuvės baro žiūrinėjantį paštą. Jos pasirodymas Risą nustebino.

Nežinia iš kur užplūdo drąsa ir Žaklina drąsiai žengė pirmyn.

Risas abejingai pažvelgė į ją.

— Klausau.

— Viskas baigta. Noriu išsiaiškinti visiems laikams. Daugiau su tuo nesitaikstysiu.

Jis sumirksėjo ir įsmeigė į ją žvilgsnį. Laimė, nepuolė dievagotis nesuprantąs, ką Žaklina turi omenyje.

— Nebesitaikstysiu, — pakartojo ji.

Risas nepatikliai žvelgė į ją.

— Visų pirma, — tęsė Žaklina, — tu žemini mane kaip savo žmoną. Paskutinį kartą apsimetu nieko nenutuokianti. Daugiau to nebus. Bandžiau gyventi taip, tarsi man būtų nesvarbu. Kurį laiką beveik tikėjau tuo. Vis dėlto man svarbu, net labai.

— Kas...

Žaklina nesiklausė. Jeigu visko neišklos dabar, kol jaučiasi drąsi, kitos progos gali nebepasitaikyti.

— Aš ne iš tų žmonų, kurios svaidosi ultimatumais ir reikalavimais, bet jau atėjo laikas. Mesk ją, kad ir kas ji tokia. Bet kokia kaina. Noriu, kad ji dingtų iš mūsų gyvenimo.

Risas be žado papurtė galvą.

— Neleisiu, kad mano anūkai matytų, kaip negerbi manęs. — Basakojė, tik su chalatu ji stovėjo vidury virtuvės ir kėlė, ko gero, svarbiausius jų bendro gyvenimo klausimus.

Risas susiraukė ir vėl įniko į paštą.

Mintyse šmėstelėjo Temės Li istorija ir kaupdama drąsą Žaklina giliai įkvėpė. Ji nuėjo pakankamai toli, galima rizikuoti.

— Ir dar šis tas, — kuo oriau pareiškė ji.

— Dar?

Ji linktelėjo ir žengė artyn.

— Taip, dar šis tas labai svarbaus. Aš tave myliu, Risai. Nežinau, kas mums atsitiko. Šiaip ar taip, esu linkusi pasidalyti kaltę. Jaučiuosi vieniša, Risai, ir noriu, kad grįžtum į mano lovą. — Jos balsas nutrūko. Vieną beprotišką akimirką Žaklina įsivaizdavo, kad ji — Temės Li tetulė Fridą. Vieną ranką įrėmusi į klubą Žaklina atkišo pirmyn petį ir dusliai sušnibždėjo: — Pažadu, kad būsiu tokia moteris, kokios tu panorėsi.

Įsmeigęs į ją neapibūdinamą žvilgsnį Risas numetė paštą.

— Džeke, tu rimtai?

Ji nusijuokė — manė, kad patraukliai ir jausmingai.

— Žodžių negana. Eikš ir įsitikinsi.

Risas iš nuostabos išsižiojo, veidas spindėjo tokiu nekantrumu, kad Žaklina vos garsiai nesusijuokė.

— Džeke... — Jis prisitraukė ją prie savęs ir prigludo lūpomis su tokia aistra, kokią juodu jautė būdami dvidešimtmečiai. Vėlesniais bendro gyvenimo metais, prieš jam išsikraustant iš Žaklinos miegamojo, jie mylėdavosi ramiai ir senamadiškai. Kitaip negu dabar. Skubėdamas ją nurengti Risas vos nesuplėšė chalato.

Kai klupdami jie įvirto į miegamąjį ir griuvo ant lovos, kikeno kaip paaugliai. Seksas buvo spontaniškas, aistringas, jaudinantis. Sklido tik aimanos ir gilūs pasitenkinimo atodūsiai.

Po visko Žaklina sudrėkusiomis akimis jaukiai gulėjo vyro glėbyje ir klausėsi stiprių, ritmiškų Rišo širdies dūžių. Reikėjo dar tiek daug pasakyti, bet tą ramybės akimirką, regis, viskas nublanko. Visų svarbiausia — branginti šitą laiką ir vienas kitą. Nors Žaklinai ir šios nakties užtektų prisiminti, kad ji — dar gyva tikrų tikriausia moteris.

— Nė nedrįsau svajoti, — sušnibždėjo Risas jai į ausį. — Buvau praradęs viltį, kad kada nors miegosime drauge. Aš tave myliu, visuomet mylėjau, bet nežinojau, ką daryti.

Žaklina atsiduso ir pabučiavo nuogą jo krūtinę.

— Aš niekam tavęs neatiduosiu.

— Manęs niekam nereikia.

Žaklina sustingo.

— Ką nori pasakyti?

Risas liūdnai atsiduso.

— Po mūsų pokalbio apie tai pamiršime. Sutinki?

— Sutinku.

— Prieš dešimt metų tikrai buvau užmezgęs romaną. Kaip suprantu, tu įtarei. Viskas baigėsi greitai ir liūdnai. Jaučiausi bjauriai, iki šiol negaliu patikėti, kad buvau toks kvailys.

— Bet juk kiekvieną antradienio vakarą...

Jis neleido jai baigti sakinio.

— Taip. Norėjau, kad manytum, jog tebeturiu tą moterį. Vaikiška ir kvaila, dabar man gėda prisipažinti, bet laukiau tavo reakcijos. Kokios nors — bet kokios, kad tik parodytum, jog tau rūpiu.

— O tą vakarą, kai paruošiau tau vakarienę, suskambėjo telefonas ir tu išlėkei...

— Suprantu, ką pagalvojai, bet suklydai. Iš tikrųjų skambino iš darbo. Susprogo transformatorius. Prisiekiu, kad nei tą, nei jokį kitą vakarą jau ilgą laiką nebuvo kitos moters.

— Šitiek metų... — Žaklinai nebuvo lengva patikėti.

— Kartą pradėjęs nebežinojau, kaip liautis.

— Kokie mudu kvailiai... — Žaklina apsivijo rankomis Risui keikią ir stebėjosi, kaip galėjo ištverti be vyro glėbio. Šitiek laiko juos skyrė tik išdidumas.

— Nežinau, kas tau užėjo šįvakar, bet dėkoju už tai Dievui, — tarė Risas.

— Padėkok Temės Li tetulei Fridai.

— Kam?

— Tiek to. — Žaklina priglaudė galvą Risui prie peties ir nusišypsojo. Kasdien jautėsi vis dėkingesnė marčiai. Risas teisus. Pagaliau ji turi dukterį. Nors Temė Li ir kalba pietietiška maniera, yra jai brangi kaip motinai tikra duktė.

46

ALIKSĖ TAUNSEND

Aliksę pažadino gniaužiamų dejonių aidas. Pasirėmusi alkūne ji įbedė akis į tamsą ir atidžiai įsiklausė. Keista — atrodė, kad agonijos garsai sklinda iš svetainės. Kai akys priprato prie tamsos, Aliksė pastebėjo dar vieną keistą dalyką: Lorelės lova prie kitos kambario sienos buvo tuščia.

Pastaruoju metu bičiulė jai buvo it dagys po uodega. Po ano trumpučio draugiškumo protrūkio Lorelė vėl ją ignoravo. Jos beveik nesikalbėjo. Taip norėjo Lorelė, ne Aliksė. Aliksė stengėsi elgtis mandagiai, o Lorelė prasižiojusi būtinai leptelėdavo ką nors šiurkštaus ar įžeidaus.

Aliksė dar nežinojo, koks likimas laukia jų daugiabučio, bet nujautė greitai neteksianti pastogės ir buvo pasiruošusi. Turės dingstį atsisveikinti su vadinamąja drauge ir susirasti kitą kambario draugę. Ir į policijos akiratį praėjusį pavasarį Aliksė pakliuvo ne dėl savo, o dėl Lorelės narkotikų. Nukentėjo Aliksė.

Iš pradžių Lorelė atsiprašinėjo ir stengėsi atlyginti draugei už patirtus nemalonumus, tačiau greitai viską užmiršo ir stengėsi Aliksės vengti. Kai būdavo šalia, be perstojo kramtydama spoksodavo į televizorių, o šią savaitę nė nebuvo išėjusi į darbą valykloje.

Aliksė vėl atsigulė, užsitempė ant pečių antklodę ir užsimerkė, ketindama užmigti. Jeigu Lorelė serga, greičiausiai pakenkė be saiko kemšami ledai. Per šešis mėnesius ji priaugo kokius dvidešimt kilogramų, nebetilpo į jokius džinsus ir atrodė baisiai stora. Merginų santykiams, aišku, nepadėjo ir Lorelės bandymas meilintis Džordanui. Aliksė Džordanu pasitikėjo, bet dėl Lorelės nebuvo visiškai rami. Matyt, Lorelė kreipėsi į jį užuojautos, o gal ir dar ko nors.

Aliksė taip ir nesužinojo tikrosios priežasties. Džordanas nepasakojo, ir ji neklausinėjo. Kai paklausė Lorelės, toji patarė nekišti nosies į svetimus reikalus.

Aliksė nusprendė nekreipti dėmesio į duslius garsus, sklindančius iš gretimo kambario. Jei Lorelei reikia pagalbos, tegul paprašo. Aliksė neketino siūlytis.

Jau beužminganti Aliksė išgirdo garsią dejonę, tarsi Lorelę kankintų nepakeliamas skausmas. Aliksė nepatenkinta nusimetė antklodę ir išlipo iš lovos.

Svetainėje buvo tamsu, prireikė minutės, kol pamatė Lorelę, susirietusią ant sofos, rankomis apsikabinusią galvą. Ant sulenktų kojų buvo užsiklojusi antklodę.

— Kas tau? — paklausė Aliksė, neslėpdama nepasitenkinimo, kad buvo pažadinta vidury nakties.

— Nieko. Eik miegoti.

Aliksė padvejojo, pagaliau nusprendė: po paraliais, Lorelė nė nemano prašyti pagalbos. Tebūnie.

— Kaip sau nori.

Jau grįžusi į miegamąjį Aliksė stabtelėjo ir sukluso. Lorelė tyliai dejavo kažką panašaus į „O Dieve, o Dieve, o Dieve..“

Aliksė sugrįžo į svetainę ir ryžtingai įjungė šviesą. Stovėjo tiesi, įrėmusi į šonus kumščius, plačiai išskėtusi kojas.

— Tau skauda. Kas yra?

Lorelė tylomis lingavo pirmyn ir atgal. Akys užmerktos nuo šviesos, apatinė lūpa prikąsta, nuo lūpų kampučių leidosi plonytės kraujo gyslelės. Aliksė spoksojo į ją net nemirksėdama iš siaubo.

— Lorele, — sušnibždėjo ji.

Kambario draugė ištiesė ranką prašydama pagalbos. Kai Aliksė ją suėmė, Lorelė iš visų jėgų suspaudė jai pirštus.

— Padėk, — pravirko ji, — aš neištversiu... Maniau, kad... Dieve, kaip skauda...

Aliksė atsiklaupė prie sofos. Staiga atskiros detalės susidėjo į vieną paveikslą ir ji suprato tai, kas jau seniausiai turėjo būti aišku.

— Tu gimdai?

Lorelė linktelėjo.

— Negalėjau tau pasakyti... Niekam negalėjau.

— Ar Džonas žino?

Lorelės akys pasruvo ašaromis.

— Kaip manai, kodėl jis mane metė? Pasakė, kad jam nereikia nei kūdikio, nei manęs. Pažadėjo sumokėti už abortą, bet pradingo. Aš tiek neturėjau.

— Kodėl man nepasakei?

— Nedrįsau.

— Juk mes draugės.

Šiokios tokios. Lorelė leido ją suimti ir nuslėpė esanti nėščia.

Lorelė užsimerkė ir išsirietusi vėl sudejavo.

Aliksė nusprendė, kad visa kita išsiaiškins vėliau, o dabar Lorelei reikia į ligoninę.

— Einu, surasiu telefoną ir iškviesiu greitąją pagalbą.

— Ne! — suriko Lorelė, skaudžiai gniauždama Aliksei pirštus. — Nepalik manęs. Jau greitai... Neištversiu skausmo. Viena neištversiu.

— Ką man daryti? — Aliksei dar neteko dalyvauti gimdyme, ji nežinojo, kaip padėti.

— Nežinau, — sušvokštė Lorelė, gaudydama orą ir dejuodama iš skausmo. — Tikriausiai kūdikis tuoj pasirodys! — išsigandusi suriko ji. — Ką man daryti?! Dieve, ką man daryti?

— Nurimk. — Aliksė stengėsi, kad balsas skambėtų ramiai, nors širdis daužėsi pašėlusiu ritmu. Ji nuklojo antklodę. Lorelė po sėdyne buvo pasikišusi rankšluosčių. — Einu nusiplauti rankų.

— Ne... Nepalik manęs.

— Tuoj grįšiu.

— Gerai, gerai... — Lorelė sukiojo galvą į šalis, veidas blizgėjo nuo prakaito.

Aliksė save keikė anksčiau nesupratusi tiesos. Lorelė buvo nutukusi, todėl galėjo slėpti nėštumą. Ji lig šiol kasdien mūvėjo džinsus. Jie plyšo per siūles, bet Aliksė manė, kad svoris didėja dėl depresijos ir besaikio rijimo.

Aliksė užtruko tik minutę. Kai sugrįžo, Lorelė vėl įsikibo jos rankos. Patyrinėjusi merginos veidą Aliksė suprato, kad Lorelė kenčia baisius skausmus.

— Pažiūrėk, — paprašė Lorelė, — gal jau matyti?

Aliksė jautėsi visiška nemokša.

— Ar turi ką nors kūdikiui?

Lorelė papurtė galvą.

— Man jo nereikia.

— Lorele, — išsigando Aliksė, — ką darysi su vaiku?

Čia tai bent! Juk Lorelė turėjo pagalvoti, kad kūdikiui reikės drabužėlių, antklodėlių ir buteliukų.

Draugė sriūbavo.

— Iš pradžių norėjau nužudyti.

Aliksė aiktelėjo.

— Nė negalvok!

— Man jo nereikia! — suriko Lorelė ir vėl išsirietė iš skausmo. Ji nagais draskė sofos apmušalus ir užsimerkusi stenėjo. Kvėpavo giliai, pečiai kilnojosi.

Sėdėdama ant sofos krašto Aliksė pamatė, kad pasirodė kūdikio viršugalvis, apaugęs šviesiais plaukučiais. Kai prasidėjo kitas sąrėmis, Aliksė atsargiai pakišo rankas po mažyte vaiko galvute. Lorelė giliai įkvėpė ir pabandė pažvelgti į kūdikį, bet nepavyko.

— Jau tuoj, — pažadėjo Aliksė. Nors pati jautėsi bejėgė ir išsigandusi, tikėjosi sakanti tiesą.

Po minutės Lorelė sukriokė ir vėl ėmė stangintis. Staiga kūdikis išslydo tiesiai Aliksei į rankas. Su juo pasipylė vaisiaus vandenys ir kraujas.

Aliksė susigraudino.

— Berniukas, — pranešė ji Lorelei. Kūdikis iškart nesurėkė ir Aliksei iš baimės apmirė širdis. Pasikliaudama nuojauta ji įkišo jam į burnytę pirštą ir bandė pavalyti. Paskui apvertė vaikelį kniūbsčią ir patapšnojo per nugarytę. Pasigirdo šaižus, karingas riksmas. Aliksę užplūdo džiaugsmas, ji pažvelgė į draugę.

— Labai gražus, — pagyrė apimta akimirkos žavesio. Pasaulį išvydo nauja gyvybė.

Lorelė nusisuko.

— Perkirpk virkštelę, — paliepė bejausmiu balsu.

— Kažin... ar turėčiau.

— Kirpk, — paliepė Lorelė, — arba pati perkirpsiu.

— Gerai, gerai. — Aliksė įpuolė į virtuvę ir čiupo peilį. Kad neužneštų infekcijos nei kūdikiui, nei draugei, pripylė puodą vandens, panardino peilį ir pastatė ant kaitlentės užvirti. Tada skubiai sugrįžo į svetainę ir padėjo pasišalinti placentai.

Perpjovusi virkštelę Aliksė nusinešė kūdikį į vonią, nuprausė ir suvyniojo į pačios megztą antklodėlę. Gimdymas jau baigėsi, Lorelė, žinoma, apsigalvos. Tikėdamasi įkalbėti motiną bent jau pažvelgti į sūnelį Aliksė nunešė naujagimį į svetainę.

— Tik pažiūrėk į jį, Lorele, — maldaute maldavo Aliksė, — koks nuostabus vaikelis.

Lorelė vėl papurtė galvą.

— Atsikratyk jo.

Aliksę pribloškė toks kietaširdiškumas.

— Negaliu.

— Tai duok man. Pati atsikratysiu.

— O ką?.. Ką tu darysi? — Aliksė atsargiai priglaudė kūdikį prie krūtinės, lyg norėdama apginti.

— Nunešiu į kokį sąvartyną ir paliksiu.

Lorelė nė nelaikė naujagimio vaiku. Kalbėjo tarsi apie kokį daiktą.

— Ar tu rimtai? — pasibaisėjo Aliksė. — Tau nereikia kūdikio?

— Kiek dar turėsiu kartoti?! — užriko Lorelė. — Atsikratyk!

Viena ranka sūpuodama vaikelį Aliksė stengėsi suvaldyti užgriuvusią minčių laviną. Lorelei kūdikio nereikia. Ji pažįsta žmones, kuriems reikia.

— Pasirašyk.

— Ką? — Lorelė abejingai spoksojo į ją.

— Pasirašyk, kad laisva valia atiduodi kūdikį.

Lorelė susiraukė.

— Kam?

— Vienai porai įsivaikinti. — Aliksė giliai įkvėpė. — Pažįstu moterį, be galo trokštančią vaiko. Tegul juodu su vyru augina berniuką. Tu jo nemyli, o Kerol, aš žinau, pamils. Padėjau jam ateitį į pasaulį ir jaučiuosi atsakinga. Juk pati liepei man jo atsikratyti.

— Daryk ką nori. Man vis viena.

— Tikrai nepersigalvosi?

— Ne! — Tarsi norėdama išsklaidyti abejones Lorelė čiupo peilį ir pakėlė ranką — atrodė, trokšta tuoj pat nugalabyti kūdikį. — Tegul miršta arba dingsta iš mano gyvenimo. Supranti? Kaip dar tau paaiškinti? Atsikratyk jo! Daryk ką nori, kad tik jis dingtų.

Nepaleisdama iš rankų verkiančio vaikelio Aliksė susirado lapą popieriaus, rašiklį ir ištiesė Lorelei.

— Rašyk.

Lorelė atsisėdo, sukeverzojo kelias eilutes ir pasirašė. Aliksė perskaitė ir grįžo į miegamąjį. Paguldžiusi kūdikį ant lovos drebančiomis rankomis užsimetė drabužius. Vaikelis atsimerkė — atrodė, kad pažvelgė į ją. Aliksė pasilenkė ir pabučiavo į kaktytę.

— Gaila, kad buvai taip nesvetingai sutiktas, mažyli, — sušnibždėjo ji. — Bet aš žinau, kas tave mylės.

Lorelei netarusi nė žodžio Aliksė užsikabino ant peties rankinę ir išskubėjo pro duris. Ankstyvą penktadienio rytą gatvės buvo tamsios ir nykios. Glausdama kūdikį prie krūtinės Aliksė kaip įmanydama greičiau įpuolė į kavinės „Pas Enę“ vestibiulį, kur buvo taksofonas. Sugraibiusi penkiasdešimt centų išsitraukė popieriaus lapelį, ant kurio Džordanas buvo užrašęs savo telefono numerį.

Įmetusi monetą prisispaudė prie ausies ragelį ir ėmė rinkti numerį.

— Būk geras, atsiliepk, — šnibždėjo ji, — atsiliepk.

Džordanas neatsiliepė iki penkto signalo, kai nusiminusi Aliksė jau ketino pakabinti ragelį.

— Tikiuosi, žinios geros, — suniurnėjo jis į ragelį.

— Džordanai, čia aš. — Aliksė taip apsidžiaugė išgirdusi jo balsą, kad vos neapsiverkė. — Prisimeni, sakei, kad galiu tau skambinti bet kuriuo paros metu.

— Ar kas nors atsitiko?

Ji nežinojo, kaip paaiškinti.

— Esu kavinėje „Pas Enę“. Ar gali atvažiuoti?

— Dabar?

— Taip. Būk geras, paskubėk.

— Būsiu po dešimt minučių. — Jis nedvejojo, galvojo tik akimirką. Aliksė jau neabejojo savo jausmais. Suprato, kad yra žmogus, į kurį galima kreiptis bet kada. Ir tas žmogus — Džordanas.

Apšviestame kavinės vestibiulyje laukdama Džordano Aliksė švelniai glaudė kūdikį prie krūtinės, tyliai jam burkavo ir niūniavo. Pamačiusi iš už posūkio išnyrantį automobilį ji stumtelėjo stiklines duris ir paėjėjo šaligatviu.

Džordanas sustabdė automobilį, pasilenkęs atidarė keleivio dureles ir apstulbo.

— Ar čia... vaikas? — Jo balsas buvo prikimęs nuo miego ir iš nuostabos.

— Lorelės ir to bjaurybės Džono... Ką tik priėmiau.

— Tai štai kas... — jis trumpam nutilo. — Ne per seniausiai kalbėjausi su Lorele. Sakė turinti nemalonumų, bet neprisipažino kokių.

Aliksė linktelėjo. Dabar jau viskas aišku.

— Nuvešime kūdikį į ligoninę? — paklausė Džordanas.

— Ne. — Aliksei širdis plyšo iš džiaugsmo, ji žinojo, ką reikia daryti, todėl pasilenkė ir jį pabučiavo.

— Alikse, juk negali jo pasilikti.

— Aš jį priėmiau. Aš ir namus jam surasiu.

Džordano akys išsiplėtė.

— Ką sumanei?

— Žinau, kam reikia šio kūdikio.

— Kam?

— Nesvarbu. Važiuojam arba susistabdysiu taksi.

— Juk neturi teisės...

— Turiu raštišką Lorelės atsisakymą. Ji kūdikio nenori, o aš nieku gyvu neatiduosiu jo į valdiškus namus. Ar aišku?

Džordanas nustebęs kilstelėjo antakius ir plačiai nusišypsojo.

— Primink, kad tau neverta prieštarauti.

— Būk ramus. Nujaučiu, kad ateityje sulauksi begalės tokių priminimų.

— Ateityje?

— Apie tai pasikalbėsime vėliau.

— Ar tavo draugė žino, kad atvažiuojam?

— Dar ne.

— O kaip Lorelė?

— Turėsi grįžti ir nuvežti ją į ligoninę. — Tai reikš, kad į šį reikalą įsipainios policija, bet tegul aiškinasi Kerol su savo vyru. — Nuvežk ją į Švedų medicinos centrą, gerai?

— Paklustu tavo įsakymams, ledi Alikse, drakono nugalėtoja ir naujagimių priėmėja.

„Gražiai skamba,“ — nusprendė Aliksė.

47

KEROL ŽIRARD

Šaižus skambutis pažadino Kerol iš gilaus miego. Dagas apsivertė pasižiūrėti į laikrodį ir Kerol spėjo pamatyti, kad vos po keturių. Nė vienas jos pažįstamas neskambintų tokiu metu, nebent kokia nelaimė. Galvoje ėmė suktis baisios mintys.

Sulig trečiu skambučiu vyras pakėlė ragelį.

— Klausau, — dusliai atsiliepė jis.

Kerol girdėjo tik vieno pokalbio dalyvio frazes ir iš pradžių pamanė, kad kažkas bus apsirikęs. Jos nuostabai, staiga Dagas tarė:

— Taip, ji čia. Kas, sakėte, skambina? — Po akimirkos jis uždengė pirštais mikrofoną. — Ar pažįsti kažkokią Aliksę Taunsend?

Kerol linktelėjo.

— Ar sakė, ko jai reikia?

— Ne, bet nori tuojau pat susitikti.

Kerol dvejojo.

— Ar įleisti? — paklausė Dagas.

Matyt, ne šiaip sau Aliksė pasirodė vidury nakties.

— Taip, — atsakė ji vyrui, — tegul ateina.

— Tikrai?

— Turbūt nori pasikalbėti.

— Tokiu metu?

Kerol pakštelėjo jam į smilkinį.

— Taip, brangusis.

Numetusi į šalį antklodę Kerol pasiekė chalatą, gulėjusį kojūgalyje.

— Tu nesikelk. — Greičiausiai Aliksei reikia draugiško patarimo dėl kokios nors ją ištikusios krizės. Kažin ar tokios būsenos kaip dabar Kerol įstengs pagelbėti, nors kita vertus...

Iš miegamojo Kerol praėjo koridoriumi pro vaiko kambarį. Šįryt atvažiuos išsivežti vaikiškų baldelių. Su lovele, vystymo stalu ir komodėle iškeliaus ir jos svajonė apie kūdikį. Ji daug ištvėrė, patyrė daug skausmo, pykčio, nusivylimo ir širdgėlos. Manė, kad po visko bus lengviau atsisveikinti su svajone. Tuščios pastangos susilaukti vaiko žlugdė jų santuoką. Dagas teisus — laikas liautis. Ir vis dėlto skaudėjo, skausmas neslūgo.

Pasigirdo beldimas į duris. Basakojė Kerol perbėgo prieangio plytelėmis ir atrakino spyną. Atidariusi duris aiktelėjo: Aliksė glėbyje sūpavo kūdikį.

— Imk, — tarė tiesdama vaikelį Kerol, — šitam mažyliui reikia mamos.

Iš pradžių Kerol spoksojo į jai tiesiamą ryšulėlį, paskui be žado pakėlė klausiamą žvilgsnį į Aliksę.

— Aš jį priėmiau, — paaiškino Aliksė.

— Kieno? — Kerol šiaip taip išstenėjo vieną žodį.

— Mano kambario draugė man liepė atsikratyti vaiko. Grasino įmesianti į šiukšlių konteinerį, jeigu neišnešiu. Jam reikia tėvo ir motinos, ko nors, kas mylėtų.

Nebuvo lengva nei suprasti, nei patikėti. Supratusi, kad reikia kviesti vyrą, Kerol šiaip ne taip kažką sugargaliavo.

Pagalvojo, kad vyras neišgirdo, bet Dagas jau dundėjo iš miegamojo — pusnuogis, vienomis pižaminėmis kelnaitėmis.

— Labas, — pasisveikino Aliksė tokiu keistu balsu, kad Kerol į ją dėbtelėjo, — aš Aliksė. Jūs mane įleidote.

— Aliksė atnešė mums kūdikį, — tarė Kerol nuo ašarų spindinčiomis akimis.

Dago žvilgsnis šokinėjo nuo vienos prie kitos. Kaip ir Kerol, jis nežinojo, kaip elgtis. Laimė, jam įspūdingai greitai pavyko atsipeikėti.

— Atsisėskime ir pasikalbėkime.

— Viskas teisėta, — paskubėjo tikinti Aliksė. — Paprašiau, kad Lorelė pasirašytų. — Ji pasirausė kišenėje ir ištraukė perlenktą popieriaus lapą. — Lorelę nuvešime į ligoninę, apie gimdymą bus pranešta policijai. Pamaniau, kad vėliau išsiaiškinsite. Juk nuosavybę gina įstatymas, ar ne? O kūdikis jūsų.

— Gal išsivirkime kavos? — pasiūlė Kerol. Mintys karštligiškai pynėsi, nebuvo lengva suprasti, kas darosi. Aišku viena — ji laiko apglėbusi naujagimį.

— Išvirsiu, — pasisiūlė Dagas ir Kerol dėkingai linktelėjo. Ji pažvelgė į miegantį kūdikį ir širdį suspaudė skausmas. Tik pamanykit — motina nori išmesti jį į konteinerį kaip kokią šiukšlę! Nesuvokiama, kaip gali šauti tokia mintis.

— Jis neturi jokių drabužėlių, — pasakojo Aliksė. — Tik nuprausiau ir suvyniojau į antklodėlę, bet vystyklo neturėjau.

— Aprengsiu, — pažadėjo Kerol. Sapnas, ne tikrovė. Ji nusinešė berniuką į vaiko kambarį, paguldė ant vystymo stalo ir atsargiai išvyniojo. Viena ranka prilaikydama kūdikį, kita susirado sauskelnes.

Juk šįryt, vos po kelių valandų, ji būtų ištuštinusi šiuos stalčius, kad parduotuvė galėtų išsivežti baldus. Ačiū Dievui, kad neišsivežė anksčiau! Kerol švelniai nušluostė užpakaliuką ir užsegė sauskelnes. Paskui užvilko marškinėlius ir suvyniojo kūdikį į storą, minkštą flanelinę antklodėlę.

Jis tyliai suniurnėjo, Kerol susirado buteliuką mišiniui — švarų, sterilizuotą. Draudė sau galvoti apie kūdikį kaip apie savo vaiką, savo sūnų. Tiesiog Aliksei reikia pagalbos. Nieko keista, kad ji kreipėsi į Kerol.

— Kada tiksliai jis gimė? — paklausė sugrįžusi į svetainę.

Aliksė žvilgtelėjo sau į riešą, bet buvo užmiršusi užsisegti laikrodį.

— Maždaug prieš valandą.

— Kaip čia atsidūrei?

— Džordanas atvežė. Mane paliko, o pats grįžo nuvežti Lorelės į ligoninę.

Aliksė atsekė paskui Kerol į virtuvę, kur sukiojosi Dagas. Visi laukė, kol į kavinuką sulašėjo kava.

— Vaikelį reikia pamaitinti, — pareiškė Kerol it kokia naujagimių reikalų žinovė. Neatsiklaususi įdavė ryšulėlį Dagui ir vienoje iš spintelių susirado skardinę su mišinuku.

Supylusi mišinį į buteliuką įdėjo į mikrobangų krosnelę šildyti. Suplakusi užsilašino ant riešo, kad patikrintų temperatūrą, tada paėmė kūdikį. Jis tuoj pat ėmė žįsti, jaukiai glaudžiamas glėbyje taip, lyg... Lyg ji būtų jo motina.

— Gerai, pasikalbėkime, — pasiūlė Dagas. Jis rankos mostu pakvietė Kerol ir Aliksę į svetainę, kur nunešė kavos padėklą. Kerol atsisėdo į supamąją kėdę, švelniai liesdama mažylio plaukų sruogeles. Vos neapsiverkė, kai kūdikis smulkute rankyte sugniaužė jos mažąjį pirštelį. Mano vaikelis! — norėjo sušukti ji. Draskė dvejopi jausmai — gilus pasitenkinimas ir kaustanti baimė.

— Aš padėjau jam gimti, — išdidžiai pakartojo Aliksė. — Lorelei jo nereikia. Pasakiau jai, kad pažįstu žmones, kurie jį mylės. — Ji nutilo, laukdama Kerol reakcijos.

— Tai negali būti teisėta, — už žmoną atsakė Dagas, kurio balsą virpino abejonės ir nerimas. — Nesu girdėjęs nieko panašaus...

— Juk turite kūdikį, — neatlyžo Aliksė. — Dabar jis jūsų.

— Taip, bet...

— Lorelė pasirašė jo nenorinti. — Dabar jau ir Aliksė suabejojo: — Maniau, jūs norėsite šio kūdikio.

— Aš noriu! — nebeištvėrė Kerol. Dagą kankino dviprasmiškos mintys, taip pat ir ją, bet kūdikis glaudėsi jos glėbyje, užpildydamas vidinę tuštumą. Dievaži, ji neatsisakys vaikelio! Kerol negalėjo nė pagalvoti, kad gali prarasti ir šitą kūdikį. — Dagai... — Ji pasisuko į vyrą, akys meldė daryti viską, kas įmanoma.

Dagas palinko į priekį, įsirėmė alkūnėmis į kelius ir pasidėjo smakrą ant rankų.

— Tu nori šito kūdikio ar ne? — griežtai paklausė Kerol. — Aš noriu. Aš jį tikrai paimsiu. Mylėsiu, auginsiu, bet man reikia žinoti, kad pritari.

Jų žvilgsniai susitiko. Kerol matė vyro akyse nerimą.

— Nežinau, ar mums pavyks jį pasilikti, Kerol. Kartoju — tai negali būti teisėta. Nejaugi moteris gali taip imti ir atiduoti savo kūdikį visiškai nepažįstamiems žmonėms?

Kerol negalvojo nei apie kainą, nei apie aukas, kurių jiems gali prireikti. Ji kovos dėl kūdikio. Jau buvo palaidojusi viltį, bet įvyko stebuklas. Kūdikis priklauso jai.

— Visų pirma pasitarsime su advokatu, — pagaliau apsisprendė Dagas. — Aliksė teisi. Kai Lorelę paguldys į ligoninę, bus pranešta policijai. Turime pasistengti juos įtikinti, kad Lorelė nuo pat pradžių ketino atiduoti mums kūdikį įsivaikinti.

Matydama tokį ryžtą Kerol norėjo verkti iš džiaugsmo.

— Mes turime sūnelį, — sušnibždėjo pro ašaras.

— Dar neturime, — pataisė ją Dagas, — bet greitai turėsime. — Jis ryžtingai atsistojo. — Apsirengsiu ir kai kam paskambinsiu. O tada, Alikse, važiuosi su manimi.

Jis dingo miegamajame.

Kerol pastatė buteliuką į šalį ir prisiglaudė vaikutį stačią prie peties.

— Kaip tau atsidėkoti? — paklausė Aliksės, tapšnodama kūdikį per nugarytę.

Aliksė parodė į padėklą su kavinuku ir trimis puodeliais.

— Mielai išgerčiau kavos. Ar galiu įsipilti?

— Žinoma. Atleisk.

— Ar tau įpilti?

Kerol papurtė galvą. Aliksė įsipylė kavos ir užsibalino grietinėle.

— Kaip aš nesupratau? — suniurnėjo ji ir gurkštelėjo kavos. — Apie Lorelę, — paaiškino susivokusi, kad galvoja balsu. — Man nė netoptelėjo, kad ji laukiasi.

Kerol globėjiškai paglostė kūdikio nugarytę. Su ja jis bus saugus, mylimas ir labai reikalingas.

— Lorelė ir anksčiau turėjo antsvorio. Pamaniau, kad dar labiau pastorėjo.

— O vaiko tėvas?

— Naudotų automobilių pardavėjas. Nuomodavosi filmus su ženklu „S“. Man jis niekada nepatiko, bet, ko gero, išvaizdus.

— O kaip Lorelė?

Aliksė patraukė pečiais.

— Nepražus. Sutrikusi, pyksta ant viso pasaulio. Maniau, pagimdžiusi persigalvos, bet ne.

Pasirodė Dagas.

— Į kurią ligoninę tavo draugas nuvežė kūdikio motiną?

— Į Švedų medicinos centrą, — atsakė Aliksė. — Ar tebenorite, kad važiuočiau kartu?

Dagas linktelėjo.

— Paskambinau Lariui, — jis paminėjo gero šeimos draugo vardą. Laris buvo draudimo kompanijos, kurioje dirbo Dagas, advokatas. — Jis patarė važiuoti pas motiną ir paskambinti jam iš ligoninės.

— O ką daryti man? — paklausė Kerol.

— Kol kas lik čia. Rūpinkis mažyliu. Stengsiuos kuo greičiau sugrįžti.

— Gerai. — Kerol nežinojo, ar ilgai jai lemta maitinti ir saugoti kūdikį, bet ketino džiaugtis kiekviena akimirka.

Po kelių minučių Dagas ir Aliksė išskubėjo pro duris. Kerol perėjo į vaiko kambarį, kurį buvo rūpestingai įrengusi ir išpuošusi. Kiekvienas daiktelis, kiekvienas baldelis liudijo viltį ir džiaugsmą... ir tapo jos skausmo simboliais.

Paskendusi minkštame supamajame krėsle ji čiūčiavo miegantį kūdikį ir dainavo lopšinę. Jo atėjimas į pasaulį buvo netikėtas ir bauginantis, tačiau dabar jis saugus. Ir jeigu jiedviem su Dagu pavyks, šis vaikelis visuomet bus saugus.

Kerol visiškai prarado laiko nuovoką, švelniai siūbavo pirmyn ir atgal su kūdikiu ant rankų. Ko gero, taip sėdėjo valandą. Gal netgi dvi. Koks skirtumas? Ją užplūdo begalinė laimė.

Kūdikis pabudo ir ėmė kimiai verkti. Kerol pakeitė sauskelnes ir vėl jį pamaitino. Tada ramiai užmigusį paguldė į vaikišką lovelę ir pasilenkusi priglaudė ranką prie nugarytės.

Dagas grįžo namo tuojau po aštuonių, be Aliksės. Radęs Kerol vaiko kambaryje, — iš karto ten pasuko, — atsistojo šalia ir įsmeigė akis į miegantį vaikelį. Tada apkabino Kerol ir suspaudė taip smarkiai, kad ji vos įstengė kvėpuoti.

— Viską papasakok, — paprašė ji.

Dago akys blizgėjo nuo ašarų, balsas drebėjo.

— Turime nuvežti vaikelį į ligoninę, kad gydytojas apžiūrėtų. Regis, turime sūnų. Lorelė mielai sutiko jį atiduoti mums įsivaikinti. Pareigūnus patikino, kad buvo taip sumaniusi nuo pat pradžių.

Ašaros užtemdė Kerol akis, jie glaudėsi vienas prie kito ir iš džiaugsmo kūkčiojo. Kūdikis. Gyvybės stebuklas, pati netikėčiausią dovana pačiu netikėčiausiu laiku.

Ji tuo tikėjo nuo pat tos dienos, kai įžengė į siūlų krautuvėlę. Jų mezgamos antklodėlės kūdikiams buvo Dievo ženklas — ir Jis tęsėjo pažadą.

48

ŽAKLINA DONOVAN

Kitais metais

Vos tvardydama jaudulį Žaklina įvažiavo į Polo ir Temės Li kiemą. Tris savaites juodu su Rišu plaukiojo turistiniu laivu ir, anot jos pačios, jai be galo trūko „anūkės kvapo dozės“. Mažoji Amelija jau žengė pirmuosius žingsnelius. Žaklinai jos anūkė atrodė pati gražiausia, meiliausia ir protingiausia mergaitė visame pasaulyje. Nepamanykit, ji tikrai nešališka...

Iš pradžių pasilabins ir atsibučiuos su Amelija, o paskui užsuks pas Lidiją. Kelionės po Viduržemio jūrą metu vienos Graikijos salos mažytėje krautuvėlėje ji aptiko nuostabiausių siūlų ir nekantravo pasigirti.

Žaklinai privažiavus prie namo Temė Li laistė gėles, o Amelija sėdėjo jai ant klubo ir mojavo putliomis rankytėmis praskrendančiam drugeliui. Galinė automobilio sėdynė buvo užkrauta dovanomis, jųdviejų su Rišu supirktomis kelionėje, bet dovanos palauks. Žaklina skubėjo apkabinti anūkėlę.

— Amelija! Amelija, močiutė grįžo. — Žaklina išlipo iš automobilio ir išskėtė mergaitei glėbį.

Amelija sukrykštė iš džiaugsmo ir ištiesė rankutes į močiutę. Na ir kas, kad mergaitei dygo dantukai ir seilės tekėjo smakriuku ant vienetinio seilinuko. Žaklina skubėjo vėl apkabinti išsiilgtą mergytę.

— Sveiki sugrįžę namo, — plačiai šypsodamasi pasisveikino Temė Li. Ji pasilenkusi užsuko vandenį ir nutempė žarną prie namo sienos. — Kada judu su tėveliu vakar sugrįžote?

— Vėlai. — Jeigu nebūtų buvę taip vėlu, ji būtų atskubėjusi prieš naktį pabučiuoti Amelijos. Risas ją tikino, kad ras visus įmigusius. — Dar nepripratau prie laiko pokyčio, — tarė ji, apkabindama marčią. Dabar Žaklina nuoširdžiai mylėjo Temę Li. Jiedvi suartėjo. Natūralus Temės Li gerumas, atviraširdiškumas ir optimizmas pakeitė konservatyvią Žaklinos pasaulėžiūrą ir suvienijo šeimą. Praktiška marčios išmintis padėjo Žaklinai pamatyti, kaip ji skriaudžia Risą ir save. Žaklina vis pagalvodavo — kiek dar būtų tvėrusi jų santuoka, jei ne Temė Li.

— Mes labai pasiilgome jūsų, — tarė Temė Li, perimdama Ameliją, kai Žaklina pasuko į namą. Devynių mėnesių mergytė turėjo tikslą išlandžioti visas namų indaujas ir kampus.

Temė Li patraukė į virtuvę, įsodino Ameliją į jai skirtą aukštą kėdę ir paėmė ąsotėlį šaltos arbatos su dviem stiklinėmis.

Amelija mušė kumštukais į padėkliuką ir patenkinta kažką čiauškėjo. Ji nuo gimimo buvo geras, linksmas vaikas — tokia kaip motina. Žaklina priėjo prie stiklainiuko su sausainiais, ištraukė rupių kvietinių miltų traputį ir sulaužė mažesniais gabaliukais. Amelija kaipmat vieną pačiupo, džiugiai susikišo į burnytę ir ėmė žiaumoti su tokiu pasitenkinimu, tarsi gavusi didžiausią pasaulio skanėstą.

— Gera grįžti namo, — atsiduso Žaklina, keldama prie lūpų stiklinę su mėtos lapeliu.

— Prisėskite ir papasakokite apie Graikijos salas, — paprašė Temė Li. — Drįstu spėti, kad dar nesu girdėjusi apie romantiškesnę kelionę. Tikiuosi, mudu su Polu po trisdešimt trejų metų mylėsime vienas kitą taip pat kaip jūs su tėveliu. Panašu į medaus mėnesį.

Marti buvo arčiau tiesos, negu pati manė. Po to vakaro, kai Žaklina užsipuolė Risą dėl tariamos antradieninės meilužės, jų šeimyninis gyvenimas neatpažįstamai pasikeitė. Nuo tos akimirkos viskas ėjosi geryn. Jau kitą dieną Risas sugrįžo į bendrą miegamąjį. Jie džiaugėsi santuokinio guolio teikiamais malonumais ir kelis mėnesius kryptingai stengėsi atstatyti tai, ką jau buvo beketiną visai sugriauti.

— Tikiuosi, Polas toks pat romantikas kaip ir jo tėvas, — tarstelėjo Žaklina, žaisdama su Amelija. — O, per tris savaites ji gerokai ūgtelėjo.

Mėgaudamasi teise būti dėmesio centre Amelija Žaklina Donovan nusišypsojo plačia bedantę šypsena, jos žandukai buvo aplipę ištižusio trapučio koše.

— Kokia tu meilutė, — burkavo Žaklina. Meilė šiai mergytei buvo nesulyginama su jokiu ligi šiol patirtu jausmu. Amelija ir jos motina visiškai pakeitė Žaklinos gyvenimą.

Po pusvalandžio Žaklina nušlavė dovanas nuo galinės automobilio sėdynės, atsisveikindama apkabino Temę Li, apibėrė bučiniais jau švarų Amelijos veiduką ir nenoriai išvažiavo.

Pasuko į „Gerus siūlus“. Sėkmė jai šypsojosi — automobilį pavyko pasistatyti tiesiai priešais krautuvėlę. Gėlių gatvės renovacija jau buvo baigta. Plytinis pastatas, kuriame kadaise gyveno Aliksė, buvo paverstas prašmatniu, šiuolaikišku daugiabučiu namu, kurio butų kaina apstulbino netgi Žakliną. Aliksei daug labiau patiko jos naujieji namai. Nieko keista, nes mergina apsigyveno svečių namelyje, kuriame lig tolei karaliavo Marta. Marta nebedirbo. Kas būtų patikėjęs, kai jiedvi susipažino, kad vieną gražią dieną Aliksė bus Žaklinai artima kaip giminaitė?

— Žaklina! — sušuko Lidija, kai virš durų suskambėjo varpelis. — Sveika sugrįžusi! Kaip kelionė?

— Nuostabi. Mudviem su Rišu labai patiko. — Ji praskleidė maišelį ir ištraukė graikiškų siūlų sruogą — rausvai violetinę su baltais taškeliais, avių ir Kašmyro ožkų vilnos mišinį. — Žiūrėk, ką aptikau.

Lidija atidžiai apžiūrėjo siūlą, patrynė tarp pirštų, paglostė ir ištiesė Margaretei.

— Paliesk, — pasiūlė. — Neįtikėtina.

— Nusipirkau visam megztiniui. Nežinojau, kiek reikia, todėl pirkau tiek, kiek ten buvo. Kas liks, atiduosiu tau.

Išklausiusi Margaretės aikčiojimus Lidija vėl suėmė siūlą.

— Kur tokių radai?

— Vienoje saloje. Neprisimenu pavadinimo. Drauge su Rišu vaikščiojome po siūlų parduotuves. Jo atmintis geresnė. Paklausiu.

— Risas tau padėjo ieškoti siūlų? — Lidija linksmai pakraipė galvą. — Daugumai vyrų atrodytų, jog tai neįeina į jų pareigas.

— Mes dabar viską darome drauge, — prisipažino Žaklina ir gražiai nuraudo, nors jeigu kas nors būtų atkreipęs dėmesį, paskubėtų nuneigti. Kelionė su Rišu buvo antrasis medaus mėnuo. Visos poros per santuokos metus bent vieną kartą turėtų tokiu pasidžiaugti.

— Dar nemačiau tavęs tokios...

— Laimingos, — užbaigė Žaklina. Ji nuolat tai girdėjo iš draugų ir artimųjų ir nė neketino neigti. Tikrai buvo laiminga.

— Norėjau pasakyti — gražiai įdegusios, — išdykėliškai šypsodamasi pataisė Lidija.

Žaklina skėstelėjo rankomis.

— A, tu apie tai. Risas mane tempėsi į visus Viduržemio jūros šalių golfo aikštynus. — Ji šyptelėjo. — Man prastai sekasi suktiniai smūgiai, bet su lazda esu pavojinga. — Tada žvilgtelėjo į laikrodį. — Jau reikia lėkti. Po valandos susitinku su Rišu užmiesčio klube — kokteilis su senais draugais. Dar noriu užsukti namo.

— Džiaugiuosi, kad grįžai. — Lidija ją apkabino. — Ar pasirodysi penktadienį?

— Žinoma! — šūktelėjo Žaklina, lyg tai būtų savaime suprantama. — Niekas man nesutrukdytų.

Tai tarusi ji nėrė pro duris, nekantraudama susitikti su sutuoktiniu — su mylimuoju.

49

KEROL ŽIRARD

— Kameronai Duglai Žirardai, ką čia išdarinėji?

Kameronas pakėlė akis nuo kilimo, kur įsitaisęs rūšiavo kojines, ištrauktas iš tėčio komodos stalčiaus. Devynių mėnesių bamblys atviraširdiškai nusišypsojo rankas į klubus surėmusiai Kerol, kuri iš visų jėgų stengėsi atrodyti griežta ir nepratrūkti juoku.

— Eikš, — tarė ji ir pakėlė berniuką. Iškėlusi aukštai prispaudė lūpas prie nuogo pilvuko ir triukšmingai papūtė. Kameronas džiugiai sukrykštė. Kai Kerol jį nuleido, vaikas veidu įsirėmė jai į petį, abiem rankutėmis įsikibo į plaukus ir ėmė džiaugsmingai kažką gurguliuoti, čiauškėti.

Per šiuos metus Kerol pažino visai kitokią meilę — begalinę meilę kitam žmogui ir neišsemiamą motinišką meilę. Nors Kameronas gimė ne iš jos įsčių, jai buvo tikrų tikriausias sūnus.

— Laikas pasivaikščioti, — pranešė ji.

Kameronas suprato, ką tai reiškia, ir džiaugsmingai sucypė prašydamas paleisti. Kerol taip ir padarė, tada greitai sumetė Dago kojines atgal į apatinį stalčių, nusinešė Kameroną į jo kambarį, užmovė džinsiukus ir rankų darbo megztinį. Džinsiukus padovanojo brolis. Kartu su prie jų derančiu švarkeliu atsiuntė paštu netrukus po įvaikinimo procedūros. Vėl laisvas Kameronas mikliai priropojo prie vaikiško vežimėlio. Įsikibęs atsistojo ir žvilgtelėjo per petį — ar ji mato, koks jis vikrus? Kameronas mėgo pasivaikščioti.

— Šiandien užsuksime į siūlų krautuvėlę, — aiškino jam Kerol, sodindama į vežimėlį. — Aplankysime panelę Lidiją.

Persimetusi per petį rankinę Kerol išstūmė vežimėlį į koridorių, o iš ten — į jau laukiantį liftą. Jie beveik kasdien apsukdavo tą patį ratą ir stabtelėdavo parke už kelių kvartalų paplepėti su kitomis mamytėmis.

Kai jųdviejų su Dagu gyvenime atsirado Kameronas, Kerol draugių ratas labai išsiplėtė. Mamytės, su kuriomis susipažino parke, buvo susibūrusios į grupę ir kartą per savaitę susitikdavo prie kavos puodelio. Moterys dalijosi patirtimi ir patarimais, keitėsi knygomis ir žurnalais tėvams, perleisdavo vienos kitoms nebereikalingus žaislus ir išaugtus vaikiškus drabužėlius. Kerol buvo grupėje vyriausia, bet tai jos visiškai netrikdė.

Iš parko Kerol nusivežė Kameroną į siūlų krautuvėlę.

— Kerol, — džiugiai pasitiko ją Lidija, — labutis. — Ji pritūpė, kad akys būtų viename lygyje su Kamerono. — Labas, Kamai.

Berniukas jau siekė ryškiai raudonų siūlų sruogos, bet Lidija skubiai nustūmė vežimėlį toliau nuo gundančios lentynos.

— Man reikia dar vieno kamuoliuko Patono vilnos.

— Alyvuogių žalumo? — Lidija turėjo nesuprantamą gebėjimą prisiminti, kas, kokiam mezginiui ir kokius siūlus pirko. Kerol buvo pradėjusi net kelis mezginius ir pati baiminosi suklysti, kuriam ir kokių siūlų reikia, o Lidijai tokia grėsmė nekildavo. — Kiek ankstėliau buvo užsukusi Žaklina.

— Jau grįžo?

— Gražiai įdegusi. Atrodo labai laiminga, — nuoširdžiai šypsodamasi pasakojo Lidija.

— Puiku.

— Penktadienį ateis.

— O kaip Aliksė? — Ketvirtoji mezgimo būrelio narė pasirodydavo ne kiekvieną penktadienį, nes mokėsi kulinarijos mokykloje.

Lidija papurtė galvą.

— Tikriausiai neateis.

Kerol atsiduso.

— Kai nepasirodo, man jos trūksta.

— Ir man, — sutiko Lidija. — O atsimeni, ką mes galvojome, kai ji užsirašė į mezgimo pamokas?

— Buvau tikra, kad Žaklina ir Aliksė jau per pirmąsias minutes perkąs viena kitai gerklę, — nusijuokė Kerol. — Buvo nepakenčiamos, nuolat ginčijosi.

— Kaip kokios trečiokės.

— Ką čia bepridursi. — Kerol negalėjo atsistebėti, kaip pakrypo tų dviejų moterų santykiai.

— Žaklina ne kartą ketino sprukti, — prisiminė Lidija.

Kerol linktelėjo.

— Būčiau ją supratusi, bet labai džiaugiuosi, kad persigalvojo.

— Ir aš. O jei Aliksė būtų numojusi ranka...

Jiedvi nebūtų patikėjusios, kad įžūli, pikta mergina gali taip pakeisti jų gyvenimą.

— Ar ką nors žinai apie Lorelę? — paklausė Lidija.

— Ničnieko nuo tos dienos, kai gimė Kameronas. Į teismą atėjo viena, pasirašė dokumentus ir išėjo nei man, nei Dagui netarusi nė žodžio.

— Gal Aliksė ką nors girdėjo? Jos drauge nuomojosi butą.

— Jeigu ir girdėjo, mums nepasakoja.

— O kaip Džordanas?

Kerol atsiduso.

— Atrodo, jis negailėjo patarimų ir surado jai pastogę, kai teko kraustytis iš senosios vietos. — Kerol pajuto didžiulį norą stipriai apkabinti Kameroną, bet susilaikė. — Vargšė nusiminusi, sutrikusi mergina, ją slegia daugybė rūpesčių.

— Vieną gerą darbą ji tikrai padarė. Atidavė judviem su Dagu savo sūnų.

— Linkiu jai laimės, — nuoširdžiai sušnibždėjo Kerol.

Kada nors, po daugelio metų, Kameronui gali parūpti biologiniai tėvai, gal netgi panorės juos susirasti. Tegu sprendžia pats, o dabar, pirmaisiais asmenybės formavimosi metais, berniukas priklauso tik jai ir Dagui. Jų meilė ir vertybės paklos jam pamatus.

Lidija nusinešė siūlus prie prekystalio ir išmušė čekį. Kerol sumokėjo, įsimetė plastikinį maišelį į krepšį vežimėlio apačioje ir pasuko prie durų.

— Iki pasimatymo penktadienį.

Lidija atsisveikindama pamojavo ir Kerol išstūmė vežimėlį ant šaligatvio. Pro gėlių parduotuvę, kavinę pasuko į kalvą link namų krantinėje.

Vos spėjo sugrįžti, pro duris įvirto Dagas. Jis pabučiavo Kerol ir pasilenkė paimti Kamerono. Pakėlęs apkabino ir prisiglaudė. Kerol nuolat susijaudindavo matydama vyrą su sūnumi. Pamačius tėtį Kamerono veidelis nušvisdavo iš džiaugsmo, berniukas imdavo krykštauti ir ploti rankutėmis.

Širdį spaudžiantis reginys. Jie taip ilgai to laukė. Kentėjo ir aukojosi, bet dabar jau viskas pamiršta. Jie turi sūnų, džiaugiasi šeima. Kerol užsimerkė ir leidosi iki sielos gelmių persmelkiama akimirkos džiaugsmo.

Dagas sėdėjo ant grindų ir drauge su Kameronu dėliojo kubelius — tėvas žaidė su sūnumi, o Kerol žiūrėjo sudrėkusiomis akimis. Ji suvokė, kad ateityje ne viskas bus taip tobula kaip šiandien. Tebūnie. Dabar jautėsi patenkinta ir laiminga. Vos jos nepalaužusi tuštuma buvo dingusi.

Kerol džiaugėsi pilnatve.

50

ALIKSĖ TAUNSEND

Aliksė dar kartą paragavo savo karamelės ir atsitraukė, kad galėtų įvertinti mokytojas. Ponas Djamontas priėjo artyn, apžiūrėjo įgudusia akimi ir palietė deginto cukraus plutelę. Paskui paragavo riebaus, saldaus kremo ir patenkintas linktelėjo. Atsisukęs pagyrė:

— Šaunuolė, Alikse, galite eiti.

Aliksė spoksojo į mokytoją — pamanė blogai išgirdusi. Netrukus atsipeikėjo, nusiėmė kepuraitę, nusirišo prijuostę ir išskubėjo iš klasės. Sulaukti pono Djamonto pagyros pavyksta taip pat retai, kaip ir rasti kišenėje atliekamų pinigų.

Jos pajamos buvo menkos, tokios bus ir visus ateinančius metus. Aliksei tekdavo verstis ir su dar mažiau. Pinigų trūkumas jos neerzino, nes darė tai, kas jai patinka. Ruošė valgį. Metų metus svajojo mokytis kulinarijos mokykloje, bet mokestis už mokslą — toks pat kaip koledže. Jei ne jos draugai Žaklina ir Risas Donovanai, svajonė būtų likusi neįgyvendinta.

Aliksė susipažino su Rišu netrukus po to, kai Kerol ir Dagas įsivaikino Lorelės kūdikį. Risas turėjo daug įtakingų draugų. Pasinaudojo ryšiais ir Aliksė buvo įtraukta į paslaugų sferos klubo stipendininkų programą. Tarsi to dar būtų negana, Žaklina primygtinai siūlė Aliksei kol baigs mokslus pagyventi svečių namelyje. Jų namų šeimininkė neseniai išėjo į užtarnautą poilsį, taigi Aliksė gavo ir namų tvarkytojos darbą, algos užteko pagrindiniams poreikiams patenkinti.

Visa tai atrodė per gerai, kad būtų tikrovė. Aliksė retkarčiais sau įsignybdavo, kad įsitikintų nesapnuojanti ir patikėtų, jog taip pasisekė būtent jai, Aliksei Taunsend.

Persirengusi Aliksė iš taksofono drabužinėje surinko Džordano mobiliojo telefono numerį.

— Labas, — pasisveikino, kai jis atsiliepė.

— Jau baigei? — Atrodo, Džordanas laukė jos skambučio.

— Ponas Djamontas mane paleido.

— Taip anksti? Tikriausiai šauniai pasirodei.

— Atrodo. — Aliksė prikando liežuvį, kad nepradėtų girtis.

Tam bus marios laiko, kai negirdės pašalinės ausys.

— Kaip man tave sugundyti, kad ir man paruoštum karamelės? — pajuokavo Džordanas. — Mėgstamiausias mano desertas.

— Na, nežinau, bet ką nors tikrai sugalvosiu.

— Neabejoju. Ar tavęs užvažiuoti?

— Jeigu nori. — Džordanas daug dirbo ir Aliksė nedrįso prašyti. Nebūtų netgi skambinusi, bet prieš egzaminą labai nerimavo, todėl jis paprašė pranešti rezultatą. — Galiu grįžti ir autobusu, — pridūrė.

— Atvažiuosiu.

Palūkuriavusi prie Sietlo kulinarijos akademijos dešimt minučių ji pamatė Džordano automobilį. Jie susitikinėja jau beveik metus, jis jai spėjo tapti neatskiriama jos gyvenimo dalimi, kaip ir daug kitų dalykų. Džordanui netgi pavyko ją įkalbėti reguliariai lankyti bažnyčią.

Pirmą kartą gyvenime Aliksė jautėsi esanti normali mergina — gyveno įprastą gyvenimą, apsupta mylinčių ir jai sėkmės linkinčių žmonių. Greičiausiai Džordanas teisus. Dievas jos neapleido.

Džordanas privažiavo prie šaligatvio ir pasilenkęs atidarė keleivio dureles. Aliksė šmurkštelėjo į automobilį ir jie trumpai pasibučiavo. Džordanas žvilgtelėjo į užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir įsiliejo į automobilių srautą.

— Tikriausiai neprisimeni, kokia šiandien diena? — nerūpestingai paklausė jis.

Aliksė laužė galvą, bet nieko negalėjo prisiminti.

— Ar gegužės šeštą įvyko kas nors reikšminga?

— O tau taip neatrodo? — Džordanas nutaisė įsižeidusio berniuko miną.

— Regis, ne.

Džordanas išsišiepė ir apsimetė dėmesingai stebįs judėjimą Sietlo gatvėje.

— Tą dieną videotekoje tu pirmą kartą išpūtei į mane savo kūdikiškai žydras akeles.

— Mano akys rudos!

— Koks skirtumas? — atšovė jis pašaipiu balsu, kokiu ji pati dažnokai jį erzindavo. — Tikrai neprisimeni? Gegužės šeštą pamačiau tave prie videotekos rūkančią. Turėjau tikslą — norėjau išsinuomoti vaizdajuostę, o tu susigalvojai juokingą dingstį mane užkalbinti.

— Buvau tau atidėjusi juostą.

— Tu mane kabinai.

— Kabinau? — purkštelėjo Aliksė. — Prisisvajojai. — Ji metė į Džordaną apsimestinai piktą žvilgsnį, o širdyje džiūgavo, kad jis minutės tikslumu prisimena jųdviejų pažintį.

— Pagalvojau, kad šiandien šiokios tokios mūsų metinės.

— Kokių dar mūsų? — Aliksė mėgavosi linksmu apsižodžiavimu.

— Juk tu — mano mergina.

— Ir virėja.

— Tiesa.

Ji patraukė pečiais, lyg tai būtų nesvarbu.

— Ko gero.

— Tai gal norėtum iš daiktinės ištraukti dėžutę?

Aliksei pasirodė, kad jie jau nebe važiuoja, o skrenda.

— Daiktinėje turi man dėžutę?

— Pažiūrėk.

Drebančia ranka Aliksė atidarė daiktinę. Ant registracijos dokumentų ir „Automobilio savininko vadovo“ puikavosi mažytė juoda papuošalų dėžutė, perrišta raudonu kaspinėliu. Išėmusi pasidėjo ją ant delno.

— Kas viduje? — Aliksė vos tvardėsi, jai gniaužė kvapą.

— Atidaryk ir pamatysi.

Juokai išgaravo, automobilyje staiga tapo tvanku, jai ėmė trūkti oro.

Aliksė neskubėjo paklusti ir Džordanas paragino.

— Kas yra? Drąsiau. Atidaryk dėžutę!

— Ji labai graži.

— Ačiū, bet turinys dar gražesnis.

Aliksė nurišo kaspinėlį ir itin atsargiai pakėlė dangtelį. Dėžutėje buvo dailus žiedelis su rubinu ir dviem mažyčiais deimantukais — po vieną iš abiejų pusių.

— Džordanai, — ji ištarė jo vardą drauge su giliu atodūsiu, — jis nuostabus.

— Ir man taip pasirodė.

— Bet... kodėl?

— Juk ką tik priminiau, kad mūsų draugystei jau metai.

— Taip, žinoma, bet... — Ji niekada neatleis Džordanui, jeigu jis privers ją apsiverkti.

— Užsimauk.

Aliksė užsimovė žiedelį ant piršto. Tiko kuo puikiausiai.

— Dabar jau oficialiai, — pareiškė Džordanas.

— Kas?

— Mudu su tavim.

Aliksė norėjo pasakyti žinojusi tai ir be žiedo, kad ir koks jis gražus, bet tik šyptelėjo.

— Per kitas metines, — tęsė Džordanas, — kai baigsi kulinarijos mokyklą, norėčiau vietoj šio užmauti deimantinį sužadėtuvių žiedą. Ką pasakysi?

Ir Aliksė apsiverkė.

— Būtų nuostabu, — sušnibždėjo ji. — O dabar sustabdyk automobilį. Noriu tau parodyti, kaip smarkiai, po šimts, aš tave myliu.

— Įkalbėjai.

51

„Kad išmoktum megzti, reikia pradedančiojo rankų ir jo vaizduotės. Mezgimas — pomėgis. Giliai kvėpuok, atsipalaiduok ir mėgaukis.“

Donna Druchunas, SheeptoShawl.com

LIDIJA HOFMAN

Nelengva patikėti, kad „Geriems siūlams“ jau metai. Nusprendžiau surengti pirmą — tikiuosi, nuo šiol kasmetinį — siūlų išpardavimą. Margaretė, dalį dienos dirbanti pas mane, pripaišė plakatų ir skelbimų. Mano sesuo turi meninę gyslelę, nors ir neigia.

Metai buvo kupini visokių įvykių. Verslas įsibėgėjo, net su kaupu pasiekiau tikslą, užsibrėžtą pirmiesiems metams. Sėkmingai vyko pamokos pradedančiosioms mezgėjoms. Pirmosios trys mokinės tebesilanko, tarp mūsų užsimezgė stiprus ryšys, esame draugės. Penktadienio vakarais lig šiolei susitinkame pabendrauti ir megzti. Turiu ir kitų mokinių. Per dvylika mėnesių inventoriaus padvigubėjo ir toliau daugėja, darosi ankšta. Bredas ir mano svainis Metas maloniai sutiko padaryti papildomų lentynų naujiems siūlams, stengiuosi jų užsakyti savo pirkėjoms.

Vieną šios savaitės rytą sėdėjau prie stalo užsivertusi seniai atidėliotais kanceliariniais darbais. Pažvelgusi į krautuvėlę mačiau Margaretę, patarnaujančią ankstyvai pirkėjai. Savo verslą branginu ir už galimybę šalia savęs matyti seserį. Iš visos širdies džiaugiuosi išdrįsusi žengti šį žingsnį. „Geri siūlai“ įkūnijo mano svajonę. Nesijaučiu einanti į darbą, man malonu, kad galiu daryti tai, kas man patinka, ir aistra mezgimui dalytis su kitais.

Dėkoju tėčiui už padrąsinimą gyventi. Jo mirtis man buvo gera pamoka. Ironiška, kad ji mane išmokė gyventi. Buvau priklausoma nuo tėvo, bet per šiuos metus išmokau pasikliauti vidine jėga, kurią jis man įkvėpė. Tikriausiai perlenkiu, bet tikiu, kad jis iš viršaus man šypsosi — man tikrai taip atrodo.

Tėvo šypsena sušildytų ir Margaretę. Lopydamos santykius mudvi su seserimi nuėjome ilgą kelią. Palengva suartėjome. Iš pradžių kaip seserys, o paskui — ir kaip draugės. Jeigu prieš metus man būtų kas nors pasakęs, kad mudvi dirbsime petys į petį mano siūlų krautuvėlėje, būčiau mirusi iš juoko. Mudvi su Margarete? Oi, kažin. Vis dėlto taip ir atsitiko.

Margaretė pasisiūlė mane pavaduoti, kai pastarąjį kartą vėl skausmingai susidūriau su vėžiu. Daktaras Vilsonas ryžosi neleisti vėžiui atsinaujinti. Gydymas nebuvo toks agresyvus kaip chemoterapija ir švitinimas, vis dėlto labai išvargino. Man neretai prireikdavo laisvadienio, ir Margaretė, nors ir nepatyrusi, mielai pagelbėdavo. Aš labai dėkinga seseriai. Pradėjusi dirbti ji mieliau nėrė vąšeliu nei mezgė, bet per kelis mėnesius perkando ir mezgimo paslaptis. Margaretė puikiai pritapo krautuvėlėje, pirkėjos mielai su ja bendravo. Mano sesuo ne iš tų, kurios persidirba, bet parduoti jai sekasi.

Didžiuojuosi turėdama tokią darbuotoją. Pasikeitę mudviejų santykiai džiugina ir mamą.

Turbūt labiausiai mano gyvenimą pakeitė Bredas ir Kodis. Visą laisvalaikį mes leidžiame drauge, aš stipriai pamilau juos abu: ir nuostabų vyriškį, ir jo sūnų.

— Iš spaustuvės jau atvežė skrajutes, — mano minčių tėkmę nutraukė į ankštą kabinetą įėjusi Margaretė. — Kada atiduoti pašto tarnybai?

Pakėliau galvą nuo stalo.

— Jei pavyktų, tai šiandien.

Ji linktelėjo.

— Pavyks.

— Ačiū. — Norėjau pasakyti, kad be galo vertinu viską, ką ji padarė dėl manęs. — Aš tau labai dėkinga, Margarete.

Ji numojo ranka į mano padėką. Žinojau, kad taip sureaguos — drovėjosi mano dėkingumo.

— Ar tikrai šiandien gerai jautiesi, kad susiruošei į „Mariners“ rungtynes? — Kartais, tik retkarčiais, Margaretė prisimena globėjišką vyresnėlės sesers toną.

— Jaučiuosi puikiai, — atsakiau duodama suprasti, kad moku objektyviai vertinti savo galimybes. Be to, nenorėjau nuvilti Bredo ir Kodžio. Bilietus į rungtynes su San Diego „Padres“ nusipirkome prieš daugelį savaičių.

— Tai gerai.

— O judu su Metu ir mama su mergaitėmis? Ar eisite?

— Žinoma! — Margaretė išpūtė akis. — Nė už ką nepraleistume.

— Na, jei taip sakai... — šyptelėjau aš.

Margaretė nutylėjo, tik ištempusi kaklą pažvelgė pro vitriną.

— Privažiavo tavo mylimiausias UPS pasiuntinys.

Po penkių minučių į krautuvėlę įgriuvo Bredas. Pasišvilpaudamas jis įtempė krūvą dėžių su mano užsakytų siūlų siunta.

— Labas rytas, Margarete, — pasisveikino ir ištiesė jai važtaraštį.

Kai sesuo pasirašė, jis užsuko pas mane.

— Sveika, gražuole.

Nuraustu, kai jis mane taip pavadina. Kažin ar kada nors priprasiu prie jo meilės. Esu laimingiausia moteris pasaulyje. Kalbėjomės su Bredu apie vestuves, bet aš dar vilkinu. Noriu būti visiškai tikra. Ne dėl jausmų, aš jį tikrai myliu. Ne, noriu būti visiškai rami dėl vėžio. Kol kas pavojaus nėra, o ateitis — lyg tuščias lapas, kurį man reikia prirašyti. Arba siūlų gija, kurią reikia sumegzti...

Aš myliu Bredą ir Kodį. Teko paplušėti, kol susidraugavau su Bredo sūnumi. Daugybę kartų kalbėjausi su jo motina — ji myli sūnų, bet šiuo metu daugiau dėmesio skiria savo pačios poreikiams. Keisčiausia, bet man atrodo, ji džiaugiasi, kad atsiradau šalia jo.

Vis dėlto gyvenimas neteikia jokių garantijų. Mudu su Bredu dažnokai apie tai pasikalbame, aš jau pasirengusi priimti jo pasiūlymą. Žinau, kad to noriu.

Bredas apsikabino mane per juosmenį.

— Man regis, nori bučinio.

Šyptelėjau ir pati pabučiavau jį, ilgokai priglusdama lūpomis. Retai sau leidžiu šitaip įsijausti, ypač darbo valandomis. Tačiau yra akimirkų, kai lengva užsimiršti.

— Kam turėčiau dėkoti? — kimiai sušnibždėjo jis man į ausį.

— Juk aš tave myliu, — paaiškinau.

— Ir aš tave myliu.

Draugiškai paplekšnojau jam per nugarą.

— Pasimatysime vakare. Nepamiršk: vaišini dešrainiais ir žemės riešutais.

— Nepamiršiu, mieloji.

Bredas išskubėjo, o mudvi su Margarete nulydėjome jį žvilgsniais.

— Šaunus vyrukas, — įvertino mano sesuo.

— Tiesa.

— Ar tekėsi už jo?

Įdėmiai pažvelgiau į Margaretę — spėliojau, kaip įvertins mano atsakymą.

— Taip.

Ji nušvito plačia šypsena.

— Jau laikas.

— Ko gero. Aš myliu jį. O žinai, kas visų svarbiausia? Mudu su Bredu daug juokiamės.

Sesuo tebesišypsojo.

— Gyvenimas pasaugos, kad neperplyštum per siūles. Kažin ar ji tyčia parinko tokią metaforą, bet iš visos širdies jai pritariau.

Content

Макомбер Дебби Krautuvėlė Gėlių gatvėje