Ладлэм Роберт

Bornas. Sunaikinta tapatybė

Iš anglų kalbos vertė

Ignas Urnikas

Turinys

PIRMA KNYGA

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

ANTRA KNYGA

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

TREČIA KNYGA

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

31 skyrius

32 skyrius

33 skyrius

34 skyrius

35 skyrius

EPILOGAS

Išnašos

Skiriama Glynis

Labai ypatingai šviesai, kuri mums labai patinka.

Su meile ir didžiule pagarba.

THE NEW YORK TIMES

1975 M., LIEPOS 11, PENKTADIENIS

PIRMAS PUSLAPIS

DIPLOMATAI KALTINAMI RYŠIAIS SU ŽUDIKU,

ŽINOMU KARLOSO VARDU

Paryžius, liepos 10. — Prancūzija šiandien išvarė tris aukšto rango Kubos diplomatus. Priežastys susijusios su pasauline žudiko, vardu Karlosas, kuris, manoma, yra artimai susijęs su tarptautine teroristų organizacija, paieška.

Įtariamasis, kurio tikrasis vardas, manoma, Iljičius Ramiresas Sančesas, yra ieškomas už dviejų Prancūzijos kontržvalgybininkų ir Libano informatoriaus nužudymą Lotynių apartamentuose birželio 27 dieną.

Čia ir Didžiojoje Britanijoje trys žmogžudystės atskleidė, kaip manoma, svarbų tarptautinio teroristų tinklo agentų pėdsaką. Po nužudymų ieškant Karloso, Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos policininkai rado dvi dideles ginklų slėptuves, siejančias Karlosą su didelio masto teroristais Vakarų Vokietijoje, ir leido įtarti ryšį tarp daugelio teroristinių išpuolių Europoje.

MANOMA, PASTEBĖTAS LONDONE

Nuo to laiko Karlosas buvo pastebėtas Londone, Beirute ir Libane.

ASSOCIATED PRESS

1975 M., LIEPOS 7, PIRMADIENIS

UŽSAKYTAS NUŽUDYMAS

Londonas (AP) — Ginklai ir merginos, sprogmenys ir brangūs kostiumai, pilna piniginė, lėktuvo bilietai į romantiškus kampelius ir nuostabūs apartamentai pustuzinyje pasaulio sostinių. Toks yra moderniojo amžiaus žudiko, medžiojamo visame pasaulyje, portretas.

Medžioklė prasidėjo, kai vyras atsiliepė į durų skambutį Paryžiuje ir nušovė du Prancūzijos žvalgybininkus bei Libano informatorių. Medžioklės metu sulaikytos keturios moterys dviejose sostinėse, kaltinamos bendrininkavimu. Pats žudikas dingo, Prancūzijos policija mano, kad pabėgo į Libaną.

Per paskutiniąsias kelias dienas tie, kurie žudiką pažinojo, jį apibūdino kaip išvaizdų, mandagų, gerai išsilavinusį, turtingą, madingai apsirengusį vyrą.

Bet jo bendradarbiai yra vyrai ir moterys, kaip manoma patys pavojingiausi žmonės pasaulyje. Sakoma, kad jis susijęs su Japonijos raudonąja Armija, Ginkluotosios arabų kovos organizacija, Vakarų Vokietijos Baader-Meinhof gauja, Kvebeko išlaisvinimo frontu, Turkų populiariuoju liberalų frontu, Prancūzijos ir Ispanijos separatistais ir tam tikromis Airijos Respublikos armijos dalimis.

Kai žudikas keliavo — į Paryžių, Hagą, Vakarų Berlyną — sprogo bombos, girdėjosi šūviai, buvo pagrobti žmonės.

Byla pasistūmėjo į priekį, kai palūžo tardomas Libano teroristas Ir birželio 27 dieną nuvedė du Prancūzijos žvalgybininkus prie žudiko durų. Jis visus tris nušovė ir pabėgo. Policija rado jo ginklus ir užrašų knygeles, pilnas „mirties sąrašų“, kuriuose figūravo svarbių žmonių pavardės.

Vakar Londono Observer rašė, kad policija ieško komunistinių pakraipų Venesuelos advokato sūnaus norėdama apklausti dėl trijų žmogžudysčių. Skotland Jardas atsakė: „Mes neneigiame straipsnio“, bet pridūrė, kad tam žmogui nereiškiami jokie kaltinimai, jį tiesiog norima apklausti.

Observer medžiojamą vyrą atpažino kaip Iljičių Ramiresą Sančesą iš Karakaso. Sakoma, kad šis vardas buvo ant vieno iš keturių pasų, rastų Prancūzijos policijos, kai ši apieškojo Paryžiaus butą, kuriame įvyko nužudymai.

Laikraštis rašė, kad Iljičius buvo pavadintas Vladimiro Iljičiaus Lenino, Sovietų Sąjungos įkūrėjo, garbei, mokėsi Maskvoje, laisvai kalbėjo rusiškai.

Karakase Venesuelos komunistų partijos atstovas pareiškė, kad Iljičius yra septyniasdešimt vienerių metų amžiaus marksistų advokato, gyvenančio už 450 mylių nuo Karakaso, sūnus, bet „nei sūnus, nei tėvas nėra mūsų partijos nariai“.

Reporteriams pasakė, kad nežino, kur Iljičius yra dabar.

PIRMA KNYGA

1 SKYRIUS

Traleris kaip nerangus žvėris, beviltiškai bandantis ištrukti iš neperžengiamos pelkės, nėrė į tamsias nirštančios jūros bangas. Jos buvo milžiniškos — atrodė, siekia patį Galijoto viršugalvį — ir žvėriška jėga mušėsi į laivo bortus; nakties vėjo pagauti balti vandens purslai taškėsi į denį. Visur aidėjo skausmingos lūžtančių daiktų dejonės, nuo trinties į medį girgždėjo laivo sijos, o virvės buvo įtemptos taip, kad, atrodė, tuoj nutrūks. Žvėris palengva merdėjo.

Laivo skausmo aimanas ir bangų mūšos keliamą triukšmą perskrodė du netikėti sprogimai. Jie atsklido iš blankiai apšviestos besiblaškančio laivo kajutės. Tarpduryje išniro vyras, jis viena ranka įsikibo į laivo turėklą, o kitą laikė prispaudęs prie pilvo.

Paskui jį sekė atsargus, bet agresyviai nusiteikęs vyriškis. Jis tvirtai atsirėmė į kabinos durų staktą, pakėlė ginklą, nusitaikė, ir jūroje tvyrojusiame chaose nuaidėjo dar vienas šūvis. Ir dar vienas.

Žmogus prie turėklo, pakirstas kulkų, pakėlė rankas prie galvos, nuo ketvirtosios kulkos smūgio nejučiomis loštelėjo atgal. Staiga tralerio pirmagalys smigo tarp dviejų milžiniškų bangų, sužeistasis, negalėdamas atitraukti rankų nuo galvos, pakilo į orą. Jam neliko nieko kita, kaip tik pasisukti kairėn. Laivas vėl šoktelėjo aukštyn, didžioji pirmagalio ir korpuso dalis pakilo virš vandens paviršiaus ir įstūmė tarpduryje stovėjusį vyrą atgal į kajutę. Krisdamas ir nesitaikydamas jis sugebėjo iššauti dar vieną — penktąjį — kartą. Sužeistasis garsiai suriko, apakintas kraujo ir jūros purslų rankomis beviltiškai siekė ko nors, į ką galėtų įsikibti. Nieko neužgriebdamas gaudė orą; pirmyn pakrypus kūnui, jam sulinko kojos. Laivas staiga pasisuko prieš vėją, ir vyras prakirsta kaukole nusviro per bortą ir paniro į tamsią beprotybę.

Jis jautė šaltą vandenį, mėginantį jį apgaubti, praryti, įtraukti į savo gelmes, jį suko ratais, tada iškėlė į paviršių, kad gautų įkvėpti oro. Po vieno atokvėpio vėl pasikartojo povandeninis košmaras.

Neįtikėtina, bet vyras jautė ir karštį — neįprasta, drėgna, neaišku iš kur prie smilkinio atsiradusi ugnis persmelkė jį praryti besitaikiusį stingdantį šaltį. Taip pat jautė ir ledą; keista — ledinis dilgčiojimas pilve, kojose ir krūtinėje atšildė supantį šaltos jūros vandenį. Vyras visa tai juto ir jame pradėjo busti panika. Jis galėjo įsivaizduoti savo paties kūną, besiblaškantį prieš vandens galybę, rankas ir kojas, įnirtingai besistengiančias ištrūkti iš sūkurio gniaužtų. Nors vyras jautė, galvojo, matė, suvokė, kas yra kova ir panika, tačiau ramybė vis dar ėmė viršų. Tai buvo ramybė, apimanti stebėtoją, kuris nedalyvauja įvykiuose ir nors suvokia, kas vyksta, dėl nieko nesijaudina.

Panika užvaldė netikėtai — ji nustelbė ir karštį, ir šaltį, ir atsitiktinį stebėtoją. Jis negali pasiduoti ir nurimti! Dar ne! Tai turi atsitikti bet kurią akimirką; jis nežinojo, kas atsitiks, bet tikėjo, kad tai atsitiks. Jis turėjo ten būti!

Dėl oro trūkumo, atrodė, tuoj sprogs krūtinė, bet jis stipriai draskė kojomis bei rankomis virš jo tvyrojusią vandens sieną. Pagaliau išniro į paviršių, visomis išgalėmis stengėsi išsilaikyti virš tamsių bangų. Kilk! Kilk!

Regis, jo maldoms pakluso milžiniška banga; apsuptas purslų ir tamsos, jis laikėsi ant jos keteros. Nieko. Apsisuk! Apsisuk!

Tai atsitiko. Sprogimas buvo galingas, girdėjosi per vandens ir vėjo ūžesį, šis vaizdas ir garsas nelaimėliui tapo savotiškomis durimis į ramybę. Staiga nušvitęs dangus priminė ugnies karūną, aplink ją galėjai matyti įvairiausių dydžių ir formų daiktų, sprogimo metu bangos išmestų į tamsiausius karūnos šešėlius.

Jis nugalėjo. Kad ir dėl ko varžėsi, jis nugalėjo.

Staiga vėl paniro po vandeniu į tamsos liūną. Vyras jautė bangas, šiurkščiai ir skausmingai besitrankančias į jo pečius, vėstantį smilkinį, kuris ką tik buvo įkaitęs iki baltumo, atšylančias ledines žaizdas kojoje ir krūtinėje, ir...

Jo krūtinė. Ją taip skaudėjo! Į jį tikriausiai kažkas atsitrenkė — smūgis pakankamai stiprus, kad sutraiškytų kaulus, staigus ir neišvengiamas. Ir vėl! Nelįsk prie manęs. Palik mane ramybėje.

Ir vėl!

Jis nagais kibo į vandens sieną, vėl spyrėsi į paviršių, kol kažką pajuto. Didelį, tepaluotą objektą, kuris plūduriavo atkartodamas jūros judesius. Jis net neįsivaizdavo, koks tai daiktas, bet visgi jis ten buvo ir vyras jį jautė, galėjo pačiupti.

Laikyk! Jis nuves tave į ramybę. Į tylą... Ir ramybę...

Ankstyvos saulės spinduliai skverbėsi per rytinio dangaus rūką ir žibėjo Viduržemio jūros paviršiuje. Paraudusiomis akimis, virvių nutrintomis rankomis mažo žvejybinio laivelio kapitonas ramiai sėdėjo ant šiurkštaus borto, dėkingai žvelgdamas į pagaliau nurimusią jūrą, ir rūkė Gauloise cigaretę. Jis pažvelgė į atidarytą vairinę, kur jo jaunesnysis brolis kaip tik tuo metu spaudė greičio svirtį priekin, šalimais paskutinis įgulos narys tikrino tinklą. Jie linksmai juokėsi, tai puiku, nes praėjusią naktį ne juokai rūpėjo. Iš kur ta audra išdygo? Marselio orų prognozėse apie ją nebuvo net užsiminta; jei būtų pranešę, jie būtų saugiai pasilikę arčiau kranto. Iki vidurdienio kapitonas norėjo pasiekti žvejybos plotus aštuoniasdešimt kilometrų į pietus nuo Pajūrio La Seno, tačiau ne brangių remonto darbų kaina (verta paminėti, kad šiais laikais tokio dalyko kaip pigūs remonto darbai tiesiog nėra). Ir ne savo gyvybės kaina — vakar, regis, kelis kartus tik per plauką jos nesumokėjo.

— Tu es fatigue, mon frere! — šypsodamasis sušuko brolis. — Vas te coucher! Je suis tres capable.1

— Taip, tiesa, — mesdamas cigaretę per bortą ir nuslysdamas ant denyje esančių tinklų tarė jis. — Jei truputį pamiegosiu, nieko bloga nenutiks.

Kaip gerai, kad prie vairo stovi brolis. Šeimos laivą visada turėtų vairuoti šeimos narys, nes jo akys daug pastabesnės. Netgi jei minėtasis šeimos narys šneka ne šiurkščiai kaip jis, bet sklandžiai lyg literatas. Beprotybė! Vieneri metai universitete, o brolis jau norėjo įkurti compagnie. Su viena valtimi, kurios geriausios dienos jau seniai praėjo. Beprotybė. Kuo knygos padėjo praėjusią naktį? Kai jo compagnie vos neapsivertė aukštyn kojom?

Jis užsimerkė, įmerkė rankas į teliuškuojantį ant denio vandenį. Jūros druska padės užgydyti virvių nuospaudas. Nuospaudas, įgytas tvirtinant įrangą, kuri, jausdama audros įniršį, visai nesiruošė likti savo vietoje.

— Žiūrėk! Ten.

Tai brolio balsas. Atrodo, pastabių šeimos narių dėka miegoti neteks.

— Kur ten? — šūktelėjo jis.

— Priekyje! Vandeny žmogus! Jis į kažką įsikibęs! Į nuolaužą, gal į kokią pliauską.

Kapitonas perėmė vairą, pasuko laivą prie vandenyje plūduriavusio žmogaus dešiniojo šono, išjungė variklius, kad laivas nekeltų tiek daug bangų. Vyras atrodė taip, lyg menkiausias judesys jo pabalusias rankas atplėštų nuo medžio gabalo, į kurį buvo įsikibęs. Jo visas kūnas buvo suglebęs kaip skenduolio.

— Padarykit iš virvių lasą! — sušuko kapitonas broliui ir kitam įgulos nariui. — Panardinkit jam po kojom! Atsargiai! Pritraukit prie liemens. Švelniai patraukit.

— Niekaip nepaleidžia to medžio gabalo!

— Pasilenkit ir atplėškit, gali būti, kad jis taip ir mirė įsikibęs, kol sustingo galūnės.

— Ne. Jis gyvas... Bet, atrodo, vos vos. Lūpos juda, tačiau jokio garso. Vyzdžiai irgi juda, bet nemanau, kad mus mato.

— Pagaliau atplėšėm!

— Pakelkit! Griebkit už pečių ir užkelkit ant denio. Atsargiai!

— Dievo Motina, pažiūrėk į galvą! — sušuko įgulos narys. — Ji prakirsta.

— Tikriausiai per audrą atsitrenkė į tą medžio gabalą, — tarė brolis.

— Ne, — įdėmiai žvelgdamas į žaizdą tarė kapitonas. — Ji labai siaura, lyg daryta kažkuo aštriu. Ji nuo kulkos. Manau, į jį šovė.

— Juk negali būti tuo tikras.

— Ir daugiau nei vieną kartą, — dar sykį permetęs akimis kūną pridūrė kapitonas. — Sukit Por Nuaro salos link. Ta sala arčiausiai mūsų. Krante yra gydytojas.

— Tas anglas?

— Jis vis dar dirba.

— Kai gali, — sumurmėjo kapitono brolis. — Kai leidžia vynas. Jam puikiau sekasi su pacientų gyvūnais nei su pačiais pacientais.

— Nesvarbu. Kol iki ten nuplauksim, jis bus lavonas. O jei išgyvens, tiesiog liepsime sumokėti už sunaudotą kurą ir prarastą laimikį. Surask vaistinėlę — nors ir nepadės, tačiau reikia aprišti galvą.

— Žiūrėkit! — šūktelėjo įgulos narys. — Pažiūrėkit į jo akis!

— Ir kuojos tokios ypatingos? — susidomėjo brolis.

— Prieš akimirką buvo pilkos — tokios pilkos kaip plieniniai lynai. Dabar jos mėlynos!

— Tikriausiai todėl, kad ryškiau šviečia saulė, — gūžtelėjo pečiais kapitonas. — Arba tau tiesiog pasirodė. Nesvarbu, kape spalvos nesvarbios.

Laivų signalai visomis išgalėmis stengėsi nustelbti įkyrų žuvėdrų klyksmą — šie garsai seniai įprasti krantinėje. Buvo vėlyva popietė, vakaruose švietė ugninis saulės kamuolys, oras buvo per karštas, per tvankus. Virš prieplaukos link uosto vedė akmenimis grįsta gatvė, palei ją smėlio ir sausos žemės sklypeliuose stovėjo keli balti apšiurę namai. Užlopytos medinės grotelės, byrantis tinkas, prilaikomas negrabiai priklijuotų plytelių — tai viskas, kas buvo likę iš verandų. Kažkada prieš dešimtis metų, kai gyventojai apgaulingai tikėjo, jog Por Nuaro sala galėtų tapti dar vienu Viduržemio jūros perlu, šie namai buvo daug geresnės būklės. Deja, jų svajoms nebuvo lemta išsipildyti.

Iš visų namų vedė takai į gatvę, tačiau vienas jų buvo dažniau naudojamas nei kiti. Jis priklausė anglui, kuris į Por Nuarą atvyko prieš aštuonerius metus, genamas aplinkybių, kurių niekas nesuprato ir, tiesą sakant, net nesistengė suprasti. Jis buvo gydytojas, o krantinėje gydytojo labai reikėjo. Kabliai, adatos ir peiliai tuo pat metu buvo ir gyvybiškai svarbūs įrankiai, ir daiktai, su kuriais susidūręs galėjai smarkiai susižeisti. Jei su le medicin susitikai gerą dieną, galėjai tikėtis, kad tave sulopys neblogai. Kita vertus, jei apsilankius pas gydytoją viskio ir vyno smarvė buvo ypač stipri, mieliau rizikuodavai išgyventi be jo pagalbos.

Ainsi soit il2 Jis nebuvo geresnis už nieką.

Bet ne šiandien. Šiandien takas buvo nenaudojamas. Juk šeštadienis — visas miestelis puikiai žinojo, kad šeštadieniais girtas kaip pėdas gydytojas siausdavo mieste, o vakarą baigdavo su pirma pasitaikiusia kekše. Žinoma, žmonės pripažino, kad kelis paskutiniuosius šeštadienius gydytojas pakeitė savo įpročius, mieste jo nebuvo nė kvapo. Bet iš esmės niekas negalėjo pasikeisti, į daktaro namus butelis po butelio vis dar siuntė viskį. Daktaras tiesiog liko namie. Taip elgėsi nuo tada, kai žvejų valtis iš La Siotato atplukdė tą labiau lavoną nei gyvą žmogų primenantį nepažįstamąjį.

Daktaras Džefris Vošbumas staiga pabudo. Miegojo jis nepatogiai nunarinęs galvą, nosis uodė burnos kvapą, kuris, reikia pažymėti, buvo ne itin malonus. Bandydamas susiorientuoti, jis sumirksėjo ir pažvelgė link atvirų miegamojo durų. Nejau jo popietės miegą vėl nutraukė nesuprantamos paciento sapalionės? Ne, tylu kaip kapinėse. Dėkui Dievui, netgi lauke skraidančios žuvėdros palaimingai tylėjo. Šiandien buvo šventoji Por Nuaro salos diena; diena, kai atplaukiantys laivai neerzino žuvėdrų savo sužvejotomis žuvimis.

Vošbumas pažvelgė į tuščią stiklą ir pustuštį viskio butelį ant stalelio šalia kėdės. Vaizdas buvo geresnis nei įprastai. Paprastą sekmadienį ir butelis, ir stiklas tokiu metu jau būtų tušti, o praėjusios nakties skausmas numalšintas škotišku viskiu. Jis nusišypsojo vėl jausdamasis dėkingas seseriai iš Koventrio, kuri jam šį malonumą finansavo iš savo mėnesinės stipendijos. Ji buvo gera mergina, ta Besė, ir, Dievas mato, galėjo sau leisti daug daugiau nei jam siuntė, bet jis visgi buvo dėkingas ir už tokią pagalbą, kokios sulaukė. Vieną dieną ji liausis, pinigų daugiau nebus ir svaigulio bus siekiama pigiausiu vynu, kol galiausiai skausmas liausis. Amžinai.

Jis su šiuo neišvengiamu faktu sėkmingai taikėsi... Iki tada, kai prieš tris savaites ir penkias dienas nepanorėję prisistatyti gydytojui žvejai iš jūros į priimamąjį atitempė leisgyvį vyrą. Jie taip elgėsi iš pasigailėjimo, bet nenorėjo niekur įsivelti. Juk Dievas matė — vyras buvo peršautas.

Tiesa, žvejai nežinojo, kad vyro kūną ir protą pažeidė ne tik kulkos.

Liesas gydytojas pakilo nuo kėdės ir svirduliuodamas nuėjo prie lango, pro kurį atsivėrė vaizdas į prieplauką. Nuleisdamas žaliuzes jis markstėsi nuo saulės, paskui prisimerkęs ėmė tyrinėti gatvę ieškodamas, kas kėlė triukšmą. Tai buvo arklio traukiamas vežimas, kuriame sėdėjo sekmadieniniam pasivažinėjimui išsiruošusi žvejo šeima. Po velnių, kur kitur dar galėjai išvysti tokį vaizdą? Vošbumas negalėjo susilaikyti nesijuokęs – jis prisiminė turistus vežiojančias prašmatnias karietas ir puikiai prižiūrėtus, tačiau kastruotus arklius Londono Regento parke ir palygino juos su vaizdu sau prieš akis. Bet juokas ilgai netruko, jį nutraukė prisiminimas apie įvykius prieš tris savaites. Jis buvo susitaikęs su mintimi, kad niekada daugiau nebepamatys Anglijos. Bet gal dar viskas pasikeis. Viską pakeisti galėtų nepažįstamasis.

Jei jo prognozės nebuvo klaidingos, tai gali įvykti bet kurią dieną, bet kurią valandą ar net minutę. Žaizdos kojose, pilve ir krūtinėje buvo gilios ir sunkios, gal net mirtinos, jei kulkos nebūtų likusios įstrigusios kūne, pačios prideginusios žaizdas ir pastoviai skalaujamos jūros vandens. Jas ištraukti iš sterilizuotų, suminkštėjusių žaizdų nebuvo taip sunku, kaip galėjo būti susiklosčius kitokioms aplinkybėms. Didžiausią rūpestį kėlė galvos žaizda: ji nebuvo gili, bet, atrodo, buvo pažeistos smegenys. Jei kulka būtų pataikiusi keliais milimetrais kairiau ar dešiniau, žmogus jau būtų praradęs gyvybines funkcijas. Bet jos dar nebuvo prarastos, taigi Vošbumas apsisprendė. Jis trisdešimt šešias valandas negėrė alkoholio, valgė kiek galima daugiau krakmolingo maisto, gėrė tiek vandens, kiek tik pajėgė nuryti. O tada atliko pačią sudėtingiausią operaciją, kokią tik mėgino atlikti nuo to laiko, kai buvo atleistas iš Maklino ligoninės Londone. Jis milimetras po milimetro nuvalė skaidulingas vietas, tada virš žaizdos ištempė ir susiuvo odą. Vošbumas žinojo, kad menkiausias neatsargus judesys šepetėliu, adata ar spaustuku reiškia paciento mirtį.

Dėl daugybės priežasčių jis nenorėjo, kad pacientas mirtų. Viena buvo ypatinga.

Kai darbas buvo baigtas, o paciento būklė stabilizavosi, daktaras Džefris Vošbumas grįžo prie savo būtinojo cheminio ir fiziologinio reikmens — butelio. Jis vėl buvo girtas, bet ne tiek, kad peržengtų visas ribas. Visą laiką jis puikiai žinojo, kur yra ir ką daro. Nuostabi pažanga.

Kurią nors dieną ar valandą nepažįstamasis sutelks visą dėmesį ir tars ką nors suprantamai.

Netgi bet kurią akimirką.

Pirmiausia pasigirdo žodžiai. Gaiviam jūros vėjui vėdinant kambarį jie pakibo ore.

— Kas čia? Kas yra kambaryje?

Vošbumas atsisėdo ant gulto, permetė kojas į šoną ir lėtai atsistojo. Svarbu nekelti netikėto ar garsaus triukšmo, nedaryti staigių judesių, kurie galėtų sukelti pacientui regresiją. Kelias artimiausias minutes gydytojas privalės elgtis taip pat subtiliai, kaip operacijos metu. Jame tūnantis gydytojas buvo pasirengęs.

— Draugas, — tyliai tarė jis.

— Draugas?

— Šneki angliškai? Taip ir maniau. Įtariau, kad esi kanadietis arba amerikietis. Dantų įrašų neradau nei Jungtinėje Karalystėje, nei Paryžiuje. Kaip jautiesi?

— Nežinau.

— Tikriausiai užtruksi. Nori pasituštinti?

— Ką?

— Pašikti, seni. Tam skirtas basonas tau prie šono. Tas baltas, kairėje. Žinoma, jei tik suspėjam laiku.

— Atsiprašau.

— Nereikia. Visiškai normalus kūno procesas. Aš gydytojas, tavo gydytojas. Mano vardas Džefris Vošbumas. O koks tavo?

— Ką?

— Klausiu, koks tavo vardas?

Nepažįstamasis pasuko galvą ir įsispoksojo į rytinės šviesos nutviekstą sieną. Tada atsisuko ir nukreipė mėlynas akis į gydytoją.

— Nežinau.

— O, mielas Dieve.

— Juk daug kartų kartojau. Tai ilgai užtruks. Kuo labiau stengsies, kuo stipriau save kamuosi, tuo bus blogiau.

— Tu girtas.

— Aš beveik visada girtas. Tai nesvarbu. Jei klausysi, galiu duoti tau užuominų.

— Aš klausau.

— Nė velnio. Vis nusisuki. Guli savo kokone ir slepi mintis po antklode. Išklausyk dar kartą.

— Klausau.

— Per komą — ilgai trukusią komą — šnekėjai trimis skirtingomis kalbomis. Anglų, prancūzų ir kažkokia makalyne, kuri, mano nuomone, kilusi iš Tolimųjų Rytų. Taigi esi daugiakalbis; įvairiose pasaulio vietose jautiesi lyg namie. Galvok geografiškai. Kuri tau patogiausia?

— Tikrai anglų.

— Dėl to abu sutarėme. Tai kuri pati nepatogiausia?

— Nežinau.

— Tavo akys apvalios, o ne siauros. Sakyčiau, tu tikrai ne iš Tolimųjų Rytų.

— Tikrai.

— Tai kodėl tada kalbi ta kalba? Dabar pasitelk asociacijas. Parašiau žodžių, įsiklausyk į juos. Tarsiu juos fonetiškai. Makwa. Tam-Kwan. Kee-sah. Pasakyk pirmą dalyką, kuris šauna į galvą.

— Nieko.

— Ėmiau ir patikėjau.

— Ko tu, po velnių, iš manęs nori?

— Kažko. Bet ko.

— Tu girtas.

— Tą jau pripažinome. Nuolat. Taip pat išgelbėjau tavo sušiktą gyvybę. Girtas ar ne, aš esu gydytojas. Kažkada netgi buvau labai geras.

— Kas atsitiko?

— Pacientas abejoja gydytoju?

— Kodėl ne?

Vošbumas stabtelėjo, telkdamas mintis pažvelgė pro langą.

— Buvau girtas, — tarė jis. — Sako, kad dėl to ant operacinio stalo nužudžiau du žmones. Su vienu dar būčiau išsisukęs, bet ne dviem. Tegul Dievas juos palaimina, jie labai greitai pastebi dėsningumus. Niekada tokiam kaip aš neduok skalpelio ir neslėpk jo po pagarbą keliančiu baltu chalatu.

— Buvo būtina?

— Kas būtina?

— Gerti?

— Taip, po velnių, — stovėdamas prie lango tyliai tarė Vošbumas. — Taip buvo ir bus. Pacientui neleidžiama teisti gydytojo.

— Atsiprašau.

— O tu turi užknisantį įprotį atsiprašinėti. Tie tavo atsiprašymai skamba ne natūraliai, o kaip bandymas keisti temą. Nė sekundei neįtikinsi manęs, kad esi užmaršus žmogus.

— Tada žinai kažką, ko nežinau aš.

— Apie tave? Taip. Daug. Ir beveik viskas skamba kaip visiška nesąmonė.

Pasilenkęs į priekį vyras atsisėdo. Pro atsagstytus marškinius buvo matyti jo lieknas kūnas, sutvarstytas pilvas ir krūtinė. Jis susidėjo rankas prieš save ir raumenyse išryškėjo venos.

— Išskyrus tai, apie ką šnekėjom?

— Taip.

— Dalykai, apie kuriuos šnekėjau būdamas komos būsenos?

— Ne, ne visai. Didžiąją dalį to marazmo jau aptarėme. Kalbas, tavo geografijos žinias — miestus, apie kuriuos aš beveik nesu girdėjęs, — tavo fanatišką įprotį vengti vardų. Vardų, kuriuos nori pasakyti, bet nesakysi. Tavo polinkį ginčytis — pulti, atšokti, slėptis, bėgti; turiu pridurti, kad visi tie veiksmai buvo gana agresyvūs. Nenorėdamas, kad iš naujo atsivertų žaizdos, turėjau tave pririšti. Bet apie visa tai jau šnekėjome. Yra ir kitų dalykų.

— Apie ką čia šneki? Kokie dar dalykai? Kodėl man nieko nesakei?

— Nes jie fiziniai. Galima sakyti, išorinis kiautas. Nebuvau įsitikinęs, kad tu pasirengęs tai išgirsti. Dabar įsitikinau.

Susinervinęs vyras susiraukė ir loštelėjo atgal.

— Dabar gydytojas neturėtų teisti paciento. Apie ką čia šneki?

— Gal pradėkim nuo tavo keistai atrodančios galvos? Ypač veido.

— Kuo jis ypatingas?

— Tu gimei ne tokiu veidu.

— Ką čia šneki?

— Pažvelgiau per didinamąjį stiklą, operacijos visuomet palieka savo žymę. Seni, tavo išvaizda koreguota.

— Koreguota?

— Tavo smakras atsikišęs. Drįstu teigti, kad jame buvo duobutė. Ją panaikino. Ryškus, tikėtina, slaviškų šaknų turintis kairysis viršutinis skruostikaulis taip pat turi vos pastebimas chirurginio rando žymes. Drįsčiau spėti, kad kažkas pašalino apgamą. Tavo nosis — angliška, kažkada buvo labiau atsikišusi nei dabar. Ji taip pat buvo subtiliai susiaurinta. Tavo aštrūs bruožai sušvelninti. Ar supranti, apie ką šneku?

— Ne.

— Tu gana patrauklus vyras, bet tavo veidas atpažįstamas ne pagal bruožus, o pagal kategoriją, į kurią patenka.

— Kategoriją?

— Taip. Tavo veidas primena tipišką anglosaksišką fizionomiją, tokių nemažai gali pamatyti geresniuose kriketo laukuose ar teniso kortuose. Arba Mirabel‘s bare. Juk tie veidai galiausiai tampa beveik neatskiriami, ar ne? Visi bruožai savo vietose, dantys tiesūs, ausys prispaustos prie galvos — nieko išsiskiriančio, viskas kaip ir turi būti, tik truputėlį sušvelninta.

— Sušvelninta?

— Na, gal geriau tiktų žodis „išpuoselėta“. Atrodai visiškai savimi pasitikintis, gal net arogantiškas, įpratęs gauti tai, ko trokšti.

— Vis dar nesuprantu, ką mėgini pasakyti.

— Pabandysiu paaiškinti kitaip. Pakeitęs plaukų spalvą, pakeiti veidą. Matosi, kad spalva keista — plaukai nušiurę. Užsidedi akinius, užsiaugini ūsus — ir jau kitas žmogus. Spėju, kad įpusėjai trečią dešimtį, bet galėtum būti dešimčia metų vyresnis arba penkeriais jaunesnis, — stebėdamas pašnekovo reakciją ir, atrodo, svarstydamas, ar tęsti toliau, Vošbumas nutilo. — Beje, kalbant apie akinius, ar atsimeni tuos testus, kuriuos darėm aną savaitę?

— Žinoma.

— Tavo regėjimas visiškai normalus, akinių tau nereikia.

— Ir nemaniau, kad reikės.

— Tai iš kur tinklainėje ir vokuose atsirado požymių, kad ilgą laiką nešiojai kontaktinius lęšius?

— Nežinau. Kažkokia nesąmonė.

— Galiu pasiūlyti vieną paaiškinimą?

— Mielai išklausyčiau.

— Abejoju, kad taip manysi vėliau, — gydytojas grįžo prie lango ir vėl pažvelgė į lauką. — Tam tikrų tipų kontaktiniai lęšiai yra sukurti tam, kad pakeistų akių spalvą, o kai kurie akių tipai šiai procedūrai tinka labiau nei kiti. Dažniausiai melsvų ar pilkų atspalvių. Tavo akių spalva yra tarp pilkos ir mėlynos. Prie vieno apšvietimo jos pilkšvos, prie kito — mėlynos. Taigi gamta tave apdovanojo, todėl šiuo atveju nereikėjo jokių pakeitimų.

— Kokiu atveju?

— Norint pakeisti išvaizdą. Sakyčiau, netgi labai profesionaliai. Vizos, vairuotojo pažymėjimai keičiami vos panorėjus. Plaukai: rudi, geltoni, raudoni. Akys — jų keisti neįmanoma — žalios, pilkos, mėlynos. Galimybės plačios, ar ne? Ir visi tie veidai patektų į tą kategoriją, kur bruožai suplakami į vieną pasikartojančią visumą.

Sunkiai atsiremdamas rankomis ir sulaikydamas kvapą jis atsistojo nuo kėdės.

— Turbūt pernelyg įsisiūbavo tavo vaizduotė. Tikriausiai visai nusišneki.

— Yra pėdsakų, galima rasti operacijų žymių. Štai tau ir įrodymai.

— Tavo interpretacija, su didele cinizmo doze. O jei įvyko nelaimė ir mane tiesiog „sutvarkė“? Tai paaiškintų operaciją.

— Tik ne tokią, kokia padaryta tau. Atstatomųjų operacijų metu niekas nesivargina, nedažo plaukų, nešalina odos defektų.

— Tu to nežinai! — piktai sušuko vyras. — Yra daug įvairiausių nelaimingų atsitikimų rūšių, skirtingų procedūrų. Tu ten nebuvai, negali būti visiškai tikras.

— Puikui! Pyk ant manęs. Reikėtų pykti dažniau. O kol siunti, pagalvok. Kas tu buvai? Kas esi dabar?

— Pardavėjas... Tarptautinės kompanijos, kuri specializuojasi Tolimuosiuose Rytuose, darbuotojas. Gal taip ir yra. Arba dėstytojas... Tikriausiai kalbų. Kokiame nors universitete. Tai irgi įmanoma.

— Gerai. Išsirink vieną. Tučtuojau!

— Aš... negaliu. — Vyro akyse aiškiai matėsi neviltis.

— Nes pats netiki savo žodžiais.

Jis papurtė galvą.

— Ne. O tu?

— Ne, — tarė Vošbumas. — Dėl vienos priežasties. Tie darbai gana sėslūs, o tavo kūnas panašus į žmogaus, kuris nuolat patiria fizinę įtampą. Tik nepamanyk, kad galvoje turiu profesionalų sportininką ar kažką panašaus. Tu tikrai ne... Kaip ten sakoma? Prisiminiau — tu nesi spinta. Bet, nepaisant to, tavo raumenys tvirti, rankos įpratusios prie didelių krūvių, stiprios. Kitomis aplinkybėmis spėčiau, kad esi darbininkas, įpratęs nešioti sunkius nešulius, gal žvejys, visą dieną tampantis tinklus. Bet tavo žinių bagažas, netgi drįsčiau sakyti — intelektas — tokias galimybes atmeta.

— Kodėl man atrodo, kad tu kažkur suki? Kažkur kitur.

— Nes mes kartu dirbame jau kelias savaites. Pastebėjai bendrų požymių.

— Tai aš teisus?

— Taip. Turėjau pamatyti, kaip reaguosi į tai, ką dabar pasakiau. Į ankstesnes operacijas, plaukus, kontaktinius lęšius.

— Ir kaip man pavyko?

— Siutinančiai ramiai. Atėjo laikas, nėra prasmės atidėti šio pokalbio. Tiesą sakant, neturiu kantrybės. Sek paskui mane.

Vošbumas nusivedė vyrą per svetainę, pro galinėje namo sienoje esančias duris nuėjo į vaistų sandėliuką. Įžengęs vidun, pakėlė kampe stovintį senovinį projektorių aprūdijusiu ir sutrūkinėjusiu lęšiu.

— Šitą liepiau atvežti kartu su prekėmis iš Marselio, — padėdamas įrenginį ant stalo ir įkišdamas laidą į rozetę tarė jis. — Technikos stebuklu šito šlamšto niekaip nepavadinsi, bet vis dar veikia. Užtrauk žaliuzes, gerai?

Vyras be vardo ir atminties priėjo prie lango ir nuleido žaliuzes; kambaryje įsivyravo tamsa. Vošbumui įjungus projektoriaus lempą ant baltos sienos atsirado šviesus kvadratas. Tada jis už lęšio įkišo mažą skaidrę.

Staiga kvadratas užsipildė didelėmis raidėmis.

DIE BANK GEMEISCHAFT

11 BAHNHOFSTRASSE. ZURICH.

0-7-17-12-0-14-26-0

— Kas čia? — paklausė bevardis vyras.

— Pažvelk į jį. Išstudijuok. Galvok.

— Tai kažkokia banko sąskaita.

— Kaip tik tai. Tai banko pavadinimas ir jo adresas, vietoje vardo parašyti skaičiai, bet kadangi jie užrašyti ranka, tai tikriausiai yra sąskaitos savininko parašas. Standartinė procedūra.

— Kur juos gavai?

— Iš tavęs. Tai labai mažas negatyvas, spėju, perpus mažesnis už trisdešimt penkių milimetrų juostą. Jį tau implantavo — chirurgiškai implantavo — po oda virš kairiosios šlaunies. Skaičiai parašyti tavo ranka; tai tavo parašas. Su juo tu Ciuriche gali atidaryti banko saugyklą.

2 SKYRIUS

Jie pasirinko Žano Pjero vardą. Jis nekėlė įtarimo, negalėjo nieko įžeisti, Por Nuarė tas vardas buvo toks dažnas, kaip ir bet kur kitur.

Iš Marselio atsisiuntę knygų: šešias įvairaus storio ir dydžio knygas. Keturias anglų kalba, dvi — prancūziškas. Tai buvo medicininiai tekstai, kuriuose diskutuojama apie galvos ir proto pažeidimus. Buvo skyrių apie smegenis su šimtais nepažįstamų žodžių, kuriems suprasti reikėjo pastangų. Lobes occipital ir temporal, cortex ir jugiamosios corpus collosum skaidulos; limbic system — ypač hippocampus ir mamillary bodies, kurie kartu su fomix buvo nepakeičiami atminties ir prisiminimų srityje. Juos pažeidus grėsė amnezija.

Taip pat buvo ir tyrimų apie emocinio streso sukeliamas stagnate kysteria ir mental aphasia — psichologines ligas, kurios taip pat galėjo sukelti dalinį atminties praradimą.

Amnezija.

— Nėra jokių taisyklių, — blankioje lempų šviesoje trindamas akis tarė tamsiaplaukis vyras. — Tai kaip geometrinis galvosūkis; jį išspręsti galima daugybe būdų. Fiziškai, psichologiškai, o gal ir visko po truputį. Amnezija gali būti amžina arba trumpalaikė, dalinė arba visiška. Jokių taisyklių!

— Sutinku, — kitame kambario gale gurkšnodamas viskį tarė Vošbumas. — Bet tikiu, kad mes artėjame prie to, kas iš tikrųjų atsitiko. Kas, mano nuomone, atsitiko.

— Ir tai buvo?.. — nenoromis paklausė vyras.

— Ką tik pats pasakei — „visko po truputį“. Nors vietoj „po truputį“ turėtum sakyti „labai daug“. Labai daug šoko.

— Labai daug šoko kam?

— Kūnui ir protui. Jie turėjo ryšį, buvo susijungę — dvi dirgiklių arba patirties gijos susirišo į mazgą.

— Daug gėrei?

— Mažiau nei tu manai, tai nesvarbu. — Gydytojas paėmė segtuvą, pilną popieriaus lapų. — Tai tavo ligos istorija — naujoji ligos istorija — pradėta tą dieną, kai tave čia atvežė. Leisk trumpai papasakoti. Fiziniai sužeidimai leidžia spėti, kad situacija, kurią patyrei, buvo pilna psichologinio streso, nepamiršk ir mažiausiai devynių vandenyje praleistų dienų — tai sukėlė isteriją, kuri dar labiau padidino psichologinę žalą. Tamsa, staigūs judesiai, oro trūkumas — tai buvo isterijos įrankiai. Norėdamas išgyventi, turėjai iš atminties ištrinti viską, kas vyko iki tol. Supranti, apie ką kalbu?

— Atrodo. Galva saugojosi pati?

— Ne galva — protas. Atskirk juos, tai svarbu. Grįšim prie galvos, bet suteiksim jai pavadinimą. Smegenys.

— Gerai, protas, ne galva... Kuri iš tikrųjų yra smegenys.

— Puiku. — Vošbumas pradėjo vartyti popierius. — Čia surašyta keli šimtai pastabų. Yra ir normalių medicininių užrašų — vaistų dozės, laikas, reakcijos, panašūs dalykai, bet daugiausia kalbama apie tave, patį žmogų. Žodžiai, kuriuos vartoji, žodžiai, į kuriuos reaguoji; tavo vartojamos frazės — kai tik galėjau jas užrašyti — ir kai elgeisi racionaliai, ir kai miegojai ar vis dar buvai komoje. Netgi aprašyta tavo eisena, kalbos maniera, kaip tu įtempi visus raumenis, jei tave kas nors nustebina arba pamatai kažką įdomaus. Atrodei kaip priešingybių paradas; tavyje jaučiamas beveik visada nuslopintas, bet visgi niekur nedingstantis polinkis smurtui. Taip pat galima paminėti ir gilų susimąstymą, kuris, atrodo, tau kelia skausmą, bet nepaisant to tu retai pasiduodi pykčiui, kurį tas skausmas neabejotinai kelia.

— Dabar tu jį provokuoji, — pertraukė vyras. — Mes jau daug kartų aptarėm žodžius ir frazes...

— Ir toliau tai darysim, — įsiterpė Vošbumas. — Kol tik bus teigiamų pokyčių.

— Nežinojau, kad buvo teigiamų pokyčių.

— Ne asmenybės ar profesijos srityse. Mes išsiaiškiname, kas tau natūralu, kas tau geriausiai sekasi. Tai mane truputį gąsdina.

— Kaip?

— Pateiksiu pavyzdį. — Gydytojas padėjo segtuvą į vietą ir atsistojo. Jis priėjo prie senos spintos, atidarė vieną stalčių ir ištraukė didelį automatinį pistoletą. Vyras be atminties įtempė visus raumenis. Vošbumas šią reakciją pastebėjo.

— Niekada jo nenaudojau, net nežinau, ar mokėčiau, bet visgi gyvenu prie uosto. — Jis nusišypsojo, tada neperspėjęs staigiai švystelėjo ginklą vyrui. Šis pagavo ore — grakščiai, lengvai ir pasitikėdamas savo sugebėjimais. — Kaip ten žmonės sako? Prisiminiau, išardyk ginklą.

— Ką?

— Išardyk ginklą. Tučtuojau.

Vyras pažvelgė į pistoletą, tada tylomis leido patyrusioms rankoms ir pirštams manipuliuoti ginklo dalimis. Neprabėgo nė pusė minutės, o ginklas jau buvo visiškai išardytas. Žanas Pjeras pažvelgė į gydytoją.

— Matai, ką norėjau pasakyti? — tarė Vošbumas. — Tarp visų kitų tavo sugebėjimų yra ir neįprastai geros žinios apie šaunamuosius ginklus.

— Gal karininkas... — nedrąsiai, įtampos kupinu balsu paklausė vyras.

— Labai mažai tikėtina, — atsakė gydytojas. — Kai tik baigėsi koma, apžiūrėjau tavo dantis. Galiu patikinti, kad tu neturi nieko bendra su kariuomene. Ir, žinoma, negalima pamiršti operacijos. Drįsčiau teigti, kad ji visiškai atmeta bet kokius ryšius su kariuomene.

— Tada kas?

— Stenkimės apie tai dabar negalvoti; grįžkime prie to, kas atsitiko. Atsimeni, kalbėjome apie protą. Psichologinį stresą, isteriją. Ne fizines smegenis, bet protinį spaudimą. Aiškiai šneku?

— Tęsk.

— Kai šokas baigiasi, ateina eilė ir psichologiniam spaudimui, kol galiausiai nebereikia saugoti psichinės sveikatos. Vykstant tokiam procesui turėtų grįžti tavo įgūdžiai ir talentai. Atsiminsi tam tikrus elgesio modelius, juos natūraliai vykdysi, tavo išorinės reakcijos bus instinktyvios. Bet yra skylė. Deja, viskas šiuose puslapiuose man sako, kad ji neatstatoma. — Vošbumas sustojo ir grįžo prie kėdės ir stiklo. Jis atsisėdo ir neramiai užsimerkdamas gurkštelėjo viskio.

— Tęsk, — sušnabždėjo vyras.

Gydytojas atsimerkė, pažvelgė į savo pacientą.

— Grįžtame prie galvos, kurią pavadinome smegenimis. Fizinėmis smegenimis, sudarytomis iš milijonų ląstelių ir dalių. Skaitei knygas; skliautas ir limbinė sistema, Amono rago skaidulos ir tarpinių smegenų gumburas; smegenų jungtis ir ypač lobotominės chirurginės technikos. Menkiausi sutrikimai gali sukelti milžiniškų pokyčių. Kaip tik tai tau ir nutiko. Žala buvo fizinė. Atrodo, lyg kažkas perstatė plytas, fizinė struktūra nebe tokia, kokia buvo anksčiau. — Vošbumas ir vėl nutilo.

— Ir... — spaudė vyras.

— Mažėjantis psichologinis spaudimas leis — jau leidžia — tavo sugebėjimams ir talentams grįžti. Bet nemanau, kad kada nors sugebėsi įgūdžius susieti su kuo nors iš praeities.

— Kodėl? Kodėl ne?

— Nes pasikeitė fizinės jungtys, kurios perduoda atsiminimus ir leidžia jiems egzistuoti. Jos fiziškai pakeistos taip, kad nebeveikia kaip anksčiau. Tiesą sakant, galima sakyti, kad jos buvo sunaikintos.

Vyras kėdėje sustingo.

— Atsakymas Ciuriche, — tarė jis.

— Dar ne. Nesi pasirengęs, esi dar per silpnas.

— Bet būsiu.

— Taip, būsi.

Bėgo savaitės, žodiniai pratimai tęsėsi, lapų daugėjo, vyro jėgos grįžo. Aušo pirmasis devynioliktosios savaitės rytas, diena žadėjo būti šviesi, Viduržemio jūra — rami ir žėrinti. Kaip ir buvo įpratęs, prieš valandą vyras bėgo palei jūrą aukštyn į kalnus. Jis kasdien bėgo maždaug dvylika mylių, kasdien didino tempą, vis rečiau sustodavo pailsėti. Dabar jis sunkiai šnopuodamas, permirkęs prakaitu sėdėjo prie miegamojo lango. Įėjo vidun pro galines duris, į miegamąjį vedė tamsus koridorius, kertantis svetainę. Taip tiesiog buvo lengviau; svetainę Vošburnas naudojo kaip laukiamąjį, todėl ten sėdėjo keli sužeisti pacientai. Jie išsigandę laukė ir baimingai svarstė, kokios būklės tą dieną bus le medecin. Tiesą sakant, ji buvo visai nebloga. Džefris Vošbumas girtavo kaip pamišęs kazokas, bet paskutinėmis dienomis jis įstengdavo išsilaikyti ant arklio. Atrodė, lyg gydytojo destruktyvaus fatalizmo gelmėse būtų gimusi vilties kibirkštis. Žmogus be atminties puikiai suprato, kad ta viltis slypėjo Ciuricho Banhofstrasės banko saugykloje. Kodėl taip lengvai kilo kojos bėgti gatvėn?

Atsidarė miegamojo durys ir pro jas įlėkė išsišiepęs gydytojas, vilkintis paciento krauju išteptu chalatu.

— Man pavyko! — sušuko jis. Balse buvo galima pajusti daugiau triumfo nei įsitikinimo. — Turėčiau atidaryti įdarbinimo agentūrą ir gyventi iš komisinių. Būtų daug lengviau.

— Apie ką čia šneki?

— Kaip ir sutarėm, tau to reikia. Tu turi kažką veikti mieste ir per dvi minutes monsinjoras Žanas Pjeras Bevardis turi mokamą darbą! Bent jau šiai savaitei.

— Kaip tau tai pavyko? Maniau, nėra laisvų darbo vietų?

— Bet yra užkrėsta Klodo Lamošo kojos žaizda. Paaiškinau jam, kad mano vietinio poveikio anestetikų atsargos yra labai, labai menkos. Jis nusprendė derėtis; tu buvai derybų objektas.

— Savaitei?

— Jei nors ką sugebi — gal ir ilgiau. — Vošbumas stabtelėjo. — Nors ne taip ir svarbu, ar ne?

— Nemanau, kad tai išvis svarbu. Gal prieš mėnesį ir buvo, bet tikrai ne dabar. Jau sakiau, aš pasiruošęs. Turiu susitikimą Ciuriche.

— O aš norėčiau, kad tu per susitikimą būtum kuo geresnės būklės. Mano interesai labai savanaudiški, nebus jokių remisijų.

— Aš pasiruošęs.

— Išoriškai — taip. Bet, patikėk mano žodžiais, gyvybiškai svarbu, kad tu kuo ilgiau išbūtum vandenyje, kurį laiką netgi naktį. Ne valdomomis aplinkybėmis, ne kaip keleivis, bet sunkiomis sąlygomis — kuo sunkesnėmis, tuo geriau.

— Dar vienas išbandymas?

— Visi iki vieno, kuriuos tik galime įvykdyti tokiame užkampyje kaip Por Nuaras. Jei galėčiau sukurti audrą ir mažą laivo katastrofą, taip ir padaryčiau. Kita vertus, Lamošas pats yra gana audringas žmogus, su juo sunku sutarti. Tinimas praeis, ir jis tavęs nemegs. Taip pat jausis ir kiti, nes tu pakeisi kažkurį kitą žmogų.

— Labai ačiū.

— Nėra už ką. Mes sudedame dvi streso rūšis į vieną. Jei Lamošas laikysis tvarkaraščio, išbusi bent vieną ar dvi dienas ant vandens — tai sunki aplinka, kuri prisidėjo prie tavo isterijos — ir patirsi iš kitų įgulos narių neigiamų emocijų, kurios yra pradinės stresinės situacijos simbolis.

— Dar kartą ačiū. O jei jie sugalvos išmesti mane už borto? Įtariu, tai būtų geriausias tavo testas, bet jis neduotų jokios naudos, jei paskęsčiau.

— Oi ne, nebus nieko panašaus, — susiraukęs tarė Vošburnas.

— Džiaugiuosi, kad tu toks įsitikinęs, nes aš abejoju.

— Gali būti ramus. Turi apsaugą, kurią teikia baimė, kad aš jų daugiau nebeaptarnausiu. Gal ir nesu Bernardas ar de Bakėjus, bet aš vienintelis šių žmonių gydytojas. Jiems manęs reikia, jie bijos prarasti mano paslaugas.

— Bet tu nori iš čia dingti, o aš esu tavo išvykimo pasas.

— Dar nežinau kaip, bet tikrai taip, mano mielas paciente. Nagi eime. Lamošas nori tave matyti dokuose, kad galėtum susipažinti su jų įranga. Išplauksit rytoj ketvirtą ryto. Pagalvok, kokia naudinga tau bus savaitė jūroje. Įsivaizduok, kad tai kruizas.

Tokio kruizo dar niekada nebuvo. Purvinos, alyva permirkusios žvejybinės valties škiperis buvo nepraustaburnis, nereikšmingas kapitono Blaito klonas, o įgula — keturi išgamos, kurie vieninteliai Por Nuarė ryžosi kęsti Klodą Lamošą. Nuolatinis penktasis įgulos narys buvo tinklininko brolis. Vyrui, žinomam Žano Pjero vardu, tą faktą patvirtino vos kelios minutės po ketvirtos ryto, kai laivas išplaukė iš uosto.

— Tu imi maistą nuo mano brolio stalo! — skubiai traukdamas cigaretę piktai sušnabždėjo tinklininkas. — Iš jo vaikų pilvų!

— Tai tik savaitė, — priešgyniavo Žanas Pjeras. Būtų buvę lengviau, daug lengviau be darbo likusiam broliui tiesiog sumokėti iš Vošbumo mėnesinės stipendijos, bet gydytojas ir pacientas nusprendė į tokius kompromisus nesileisti.

— Tikiuosi, moki elgtis su tinklais!

Jis nemokėjo.

Per kitas septyniasdešimt dvi valandas buvo akimirkų, kai Žanas Pjeras manė, jog finansinio atlyginimo galimybė buvo teisinga mintis. Erzinimas niekada nesiliovė, netgi naktį — ypač naktį. Atrodė, kad jie nė akimirkai nenuleido nuo jo akių, lyg lauktų, kol jis gulėdamas ant čiužinio pasiduos miegui.

— Tu! Eik sargybon! Padėjėjas susirgo. Pakeisi jį.

— Kelkis! Filipas rašo memuarus! Negalimajam trukdyti!

— Ant kojų! Suplėšei tinklą. Už tavo kvaišą galvą mes nemokėsim. Visi sutarėm. Eik ir sutaisyk tą tinklą!

Tinklai.

Vienoje pusėje reikėjo dviejų vyrų, jo dvi rankos dirbo keturių darbą. Jei jis dirbo šalia kito, visada atsitikdavo kažkas netikėta ir jam tekdavo atlaikyti visą tinklo svorį.

Ir Lamošas. Šlubas maniakas, kilometrus matuojantis prarasto laimikio kiekiu. Jo balsas buvo panašus į įkyrų, trukdžių kamuojamą garsiakalbį. Prieš kreipinį jis visuomet pirmiausia ištardavo keiksmažodį. Nuo tokio kapitono įpročio pacientas baigė išprotėti. Bet Lamošas Vošbumo paciento nelietė, tik siuntė žinią: Daugiau niekada taip nedaryk. Tik ne ten, kur kalbama apie mano laivą arba žuvis.

Lamošo tvarkaraštyje maždaug per trečiosios dienos saulėlydį buvo numatytas grįžimas į Por Nuarą — reikėjo iškrauti laimikį, o įgula galėjo iki ketvirtos valandos ryto išsimiegoti, pasilinksminti su vietinėmis merginomis ir prisigerti, o jei pasiseks, pasimėgauti ir visais trim malonumais. Taip ir buvo, kai tik jų akiratyje pasirodė žemė.

Tinklus vyniojo ir lankstė tinklininkas ir jo pirmasis padėjėjas. Nelaukiamas įgulos narys, kurį jie keikė Žano Pjero Sangsue vardu, šveitė denį ilgakočiu šepečiu. Du likę nariai kibirais sėmė jūros vandenį ir liejo jį prieš šepetį, dažniau permerkdami siurbėlę nei patį denį.

Vieną kibirą šliūkštelėjo per aukštai, akimirkai apakino Vošbumo pacientą, kuris prarado pusiausvyrą. Sunkus šepetys su aštriais lyg metaliniais šeriais iškrito jam iš rankų ir atsimušė į priklaupusio tinklininko šlaunį.

— Sacre Diable!3

— Je regrette4, — šluostydamasis aptaškytą veidą ramiai tarė kaltininkas.

— Nė velnio!

— Juk sakiau, kad atsiprašau, — atsakė vyras Žano Pjero vardu. — Liepk draugams pilti vandenį ant denio, o ne ant manęs.

— Mano draugai manęs nepaverčia savo kvailumo taikiniu!

— Na, jie ką tik pavertė mane.

Tinklininkas griebė šepečio rankeną, atsistojo ir atkišo jį kaip durtuvą. — Nori žaisti, siurbėle?

— Nagi atiduok jį man.

— Su malonumu, siurbėle. Imk!

Tinklininkas užsimojo šepečiu, įdrėskė paciento krūtinę ir pilvą, sudraskė marškinius.

Niekada nebus žinoma, ar tai atsitiko todėl, kad tinklininkas pradrėskė paciento randus, ar tai tebuvo pyktis ir susierzinimas, sukeltas tris dienas be perstojo trukusio erzinimo. Jis težinojo, kad reikia atsakyti. Atsakas negalėjo būti pasibaisėtinesnis.

Jis dešine ranka griebė šepečio rankeną ir trenkė ja atgal tinklininkui į pilvą, smūgiuodamas spūstelėjo ją pirmyn; tuo pat metu pakėlęs koją nuo denio įrėmė ją tinklininko gerklėn.

— Tao! — nežinodamas, ką tas žodis reiškia, nenoromis dusliu balsu sušnabždėjo jis.

Nespėjęs suprasti kas vyksta, jo kūnas pradėjo suktis, dešinė koja kaip taranas šovė pirmyn link kairiojo tinklininko inksto.

— Che-sah! — sušnabždėjo jis.

Tinklininkas atšoko, tada apimtas skausmo ir įtūžio lyg žvėris puolė pirmyn.

— Kiaulė!

Pacientas pritūpė, dešine ranka sugriebė tinklininko kairį dilbį, truktelėjo jį žemyn, tada pakilo, pastūmė savo aukos ranką aukštyn, užlaužė pagal laikrodžio rodyklę, vėl truktelėjo ir paleido koja spirdamas į apatinę tinklininko nugaros dalį. Prancūzas nulėkė ant tinklų ir galva trenkėsi į borto sieną.

— Mee-sah! — Jis net neįsivaizdavo, ką reiškia tas tylus šūksnis.

Vienas įgulos narys prisėlino iš už nugaros ir sugriebė už gerklės. Pacientas kairiuoju kumščiu trenkė jam į dubens sritį, tada pasilenkė į priekį ir sugriebė dešinėje, šalia gerklės, atsiradusią alkūnę. Jis pasitraukė kairėn, užpuolikas pakilo į orą ir nulėkė per denį.

Kiti du likę vyrai kaipmat jį puolė, pradėjo spardyti ir kumščiuoti. Laivo kapitonas, be perstojo klykdamas, bandė sutramdyti savo įgulos narius.

— Le medecin! Rappelons le medecin! Doucement!5 Gydytojas! Atsiminkit gydytoją! Švelniau!

Kapitono žodžiai situacijos neatitiko taip pat stipriai kaip ir vaizdas, kurį prancūzas matė savo akimis. Pacientas pagriebė vieno vyro riešą, nulenkė jį žemyn ir vienu staigiu bei grubiu judesiu pasuko galūnę prieš laikrodžio rodyklę. Vyras suriaumojo iš skausmo. Riešas, be abejonės, lūžo.

Vošbumo pacientas sudėjo pirštus lyg peilio ašmenis ir užsimojęs ranka kaip kūju smogė sužeistam jūrininkui gerklėn. Vyras apsivertė kūliu ir žnegtelėjo ant denio.

— Kwa-sah! — paciento ausyse aidėjo šnabždesys.

Ketvirtasis vyras spoksodamas į maniaką, kuris žvelgė tiesiai į jį, atsitraukė atgal.

Viskas buvo baigta. Trys Lamošo įgulos nariai, su kaupu nubausti už savo elgesį, gulėjo be sąmonės. Mažai vilčių, kad ketvirtą valandą ryto jie pasirodys uoste.

Lamošo žodžiuose galėjai išgirsti tiek nuostabos, tiek neapykantos gaidelių.

— Nežinau, iš kur tu atsiradai, bet šitame laive neliksi nė sekundės ilgiau nei būtina.

Vyras be atminties pastebėjo netyčia kapitono žodžiuose suskambėjusią ironiją. Aš ir pats nežinau, iš kur atsiradau.

— Čia pasilikti nebegali, — įeidamas į tamsų miegamąjį tarė Džefris Vošbumas. — Nuoširdžiai maniau, kad galėsiu apsaugoti tave nuo bet kokio užpuolimo. Deja, nieko negalėsiu padaryti po to, kai pridarei tiek žalos.

— Jie mane išprovokavo.

— Bet ar provokacija atitinka žalos mastą? Sulaužytas riešas, siūlių reikalaujančios žaizdos ant vieno vyro gerklės ir veido ir kito vyro kaukolės. Sunkus smegenų sutrenkimas ir nenustatytas inkstų sužeidimas. Jau nešnekėsim apie smūgį į tarpukojį, kuris sukėlė sėklidžių patinimą. Kaip tai vadinama? Taip, prisiminiau, persistengei.

— Jei būčiau elgęsis kaip nors kitaip, tai būtų likę tik „stengeisi“ ir dabar būčiau lavonas. — Pacientas sustojo ir neleisdamas gydytojui pertraukti šnekėjo toliau. — Manau, mums reikėtų pasišnekėti. Atsitiko keli svarbūs dalykai — prisiminiau kelis naujus žodžius. Reikia tai aptarti.

— Turėtume, bet negalime. Nėra laiko. Reikia, kad tučtuojau išvyktum. Dėl visko jau susitarta.

— Dabar?

— Taip. Pasakiau jiems, kad išėjai į kaimą prisigerti. Šeimos tavęs ieškos. Visi sveiki broliai, pusbroliai ir žentai. Turės peilius, kablius, gal net ir kelis pistoletus. Kai tavęs neras miestelyje, grįš čia. Nenurims, iki suras tave.

— Dėl muštynių, kurias net ne aš pradėjau?

— Nes sužeidei tris vyrus, kurie visi kartu praras maždaug mėnesio uždarbį. Ir dar dėl kai ko, kas yra dar svarbiau.

— Ir kas gi tai?

— Įžeidimas. Pašalietis įrodė gebąs atsilaikyti ne prieš vieną, o prieš visus tris gerbiamus Por Nuaro žvejus.

— Gerbiamus?

— Fizine prasme. Lamošo įgula vadinama aršiausia visame uoste.

— Kažkokia nesąmonė.

— Tik ne jiems. Tai jų garbės reikalas... Dabar skubėk, susirink daiktus. Marselyje tavęs lauks laivas; kapitonas sutiko tave priimti kaip keleivį ir išlaipinti už pusės mylios į šiaurę nuo La Siotato.

Vyras be atminties sulaikė kvapą.

— Tada jau laikas, — tyliai tarė jis.

— Jau laikas, — atsakė Vošbumas. — Tikriausiai suprantu, apie ką mąstai. Jautiesi bejėgis, nematai jokios kelrodės žvaigždės. Anksčiau aš atlikau šį vaidmenį, bet su tavim vykti negaliu — negaliu to pakeisti. Bet tikėk manimi, kai sakau, jog nesi bejėgis. Tu tikrai rasi kelią.

— Į Ciurichą, — pridūrė pacientas.

— Taip, į Ciurichą, — sutiko gydytojas. — Štai. Į medžiagą tau suvyniojau kelis daiktus. Apsirišk aplink liemenį.

— Kas čia?

— Visi mano pinigai, gal du tūkstančiai frankų. Nedaug, bet padės pradėti kelionę. Nežinau, ar bus naudos, bet yra ir mano pasas. Mes maždaug to paties amžiaus, o jis aštuonerių metų senumo. Žmonės keičiasi. Niekam neleisk jo tyrinėti. Tai tik oficialus dokumentas.

— O ką tu darysi?

— Jei iš tavęs negausiu žinių, tai man jo niekada neprireiks.

— Tu geras žmogus.

— Manau, tu irgi geras. Bent jau toks, kokį aš tave pažįstu. Kita vertus, tavęs nepažinojau prieš tai, taigi ir negaliu laiduoti už tą, kurio nepažinojau. Trokštu, kad galėčiau, bet, deja, norai ne visada išsipildo.

Vyras atsirėmęs į turėklą stebėjo, kaip Por Nuaro šviesos dingsta nakties tamsoje. Lygiai taip jis nėrė į tamsą prieš penkis mėnesius, tą patį atkartojo ir šis mažas žvejų laivelis.

Dar kartą tamson nėrė ir jis pats.

3 SKYRIUS

Uolėtą Prancūzijos kranto liniją apšvietė blausūs mėnulio spinduliai. Žvejų laivas švelniai siūbavo santakoje tarp dviejų srovių. Kapitonas pirštu parodė į šoną.

— Tarp tų dviejų uolų yra mažas paplūdimys. Nieko ypatinga, bet turėtum jį pasiekti, jei plauksi dešiniau. Galim dar trisdešimt, gal keturiasdešimt pėdų padreifuoti. Užtruksim vieną, gal dvi minutes.

— Padedate daugiau nei tikėjausi. Ačiū už tai.

— Nereikia. Savo skolas visada sumoku.

— Ir aš viena jų?

— Tikrai taip. Prieš penkis mėnesius, po tos beprotiškos audros, Por Nuaro gydytojas susiuvo penkis mano įgulos narius. Tu — ne vienintelis jo pacientas.

— Po audros? Tu mane pažįsti?

— Išbalęs kaip kreida gulėjai ant operacinio stalo. Tavęs nepažįstu ir nenoriu pažinti. Tuomet neturėjau nei pinigų, nei laimikio. Gydytojas sakė, kad galėsiu atsilyginti geresnėmis aplinkybėmis. Tu esi mano atlygis.

— Man reikės dokumentų, — radęs galimą pagalbos šaltinį tarė pacientas. — Reikia pataisyti pasą.

— Kodėl kreipiesi į mane? — paklausė kapitonas. — Juk sakiau, kad perkelsiu krovinį į šiaurinę La Siotato dalį. Daugiau nieko nežadėjau.

— Jei negalėtum padaryti ko nors kito, nebūtum nė užsiminęs.

— Negabensiu tavęs į Marselį. Nerizikuosiu, kad mus pagautų pakrantės patruliai. Prancūzai patruliuoja visoje prieplaukoje. Narkotikų skyriaus policininkai tikri maniakai. Arba jiems susimoki, arba praleidi dvidešimt metų kalėjime.

— Vadinasi, Marselyje galiu gauti dokumentus, o tu gali man padėti.

— To nesakiau.

— Taip, sakei. Man reikia tam tikrų paslaugų, o jų tiekėjus galima surasti ten, kur atsisakai mane nugabenti, tačiau paslaugas ten galima gauti. Pats taip sakei.

— Ką sakiau?

— Kad galėsim pasikalbėti Marselyje. Žinoma, jei man pavyks ten nusigauti be tavo pagalbos. Sakyk, kur susitiksim.

Škiperis įdėmiai stebėjo ligonio veidą. Nors nelengvai, tačiau sprendimas buvo priimtas.

— Sarasino gatvėje, į pietus nuo Senosios prieplaukos, yra kavinė. Le Bouc de Mer. Šiąnakt tarp devynių ir vienuoliktos ten būsiu. Reikės pinigų, avansu.

— Kiek?

— Tai tavo ir to, su kuriuo tarsies, reikalas.

— Turiu žinoti bent apytikslę sumą.

— Jei jau turi dokumentą — pigiau. Jei neturi, kažkam tektų jį pavogti.

— Jau sakiau — dokumentą turiu.

Kapitonas gūžtelėjo pečiais.

— Pusantro, gal du tūkstančiai frankų. Ar mes švaistom laiką?

Vyras prisiminė ant liemens užrištą vandens nepraleidžiančią medžiagos skiautę. Marselyje laukė bankrotas, bet ten slypėjo ir naujas pasas — pasas, kuris jam padės nusigauti iki Ciuricho.

— Susitvarkysiu, — tarė jis pats nesuprasdamas, kodėl jo balsas toks pasitikintis. — Tai susitiksim šį vakarą.

Kapitonas pažvelgė į tamsią kranto liniją.

— Daugiau dreifuoti negalime. Dabar viskas priklauso nuo tavęs. Atsimink, jei nesusitiksim Marselyje, tu niekada nematei manęs, o aš akyse neregėjau tavęs. Mano įgula tavęs taip pat nematė.

— Aš ten būsiu. Le Bouc de Mer, Sarasino gatvėje, į pietus nuo Senosios prieplaukos.

— Viskas Dievo rankose, — duodamas signalą vairininkui tarė škiperis; laivo varikliai vėl pradėjo dirbti. — Beje, Le Bouc klientai nepratę prie Paryžiaus dialekto. Tavo vietoje kalbėčiau truputį grubiau.

— Ačiū už patarimą, — persisverdamas per bortą tarė ligonis. Jis savo nešulius laikė virš vandens ir, stengdamasis išsilaikyti, energingai kaip žirklėmis mušė kojomis. — Susitiksim vakare, — žvelgdamas į juodą laivo korpusą pridūrė garsiau.

Ten jau nieko nebuvo, kapitonas nedelsdamas grįžo į savo vietą. Vieninteliai garsai buvo bangų mūša į laivo korpusą ir variklio gausmas.

Dabar viskas tavo rankose.

Jis krečiamas drebulio pasisuko link kranto ir prisiminęs, kad reikia taikyti kiek dešiniau, pradėjo plaukti link uolų sankaupos. Jei kapitonas žinojo apie ką šneka, tai srovė turėtų nunešti jį į nematomą paplūdimį.

Pavyko. Jis jautė, kaip srovė traukia jį toliau nuo kranto, taigi paskutinius trisdešimt jardų įveikti buvo sunkiausia. Drobinis nešulys, laikomas virš vandens, vis dar buvo beveik sausas.

Po kelių minučių jis jau sėdėjo ant žolėtos kopos, jūros vėjas lenkė aukštas nendres, pirmieji ryto saulės spinduliai skverbėsi pro tamsų nakties šydą. Saulė pakils maždaug po valandos, jis privalės judėti kartu su ja.

Vaikinas atrišo nešulį ir ištraukė batus, storas kojines, šiurkščius džinsinius marškinius ir suvyniotas kelnes. Kažkada seniai jis išmoko talpiai pakuoti daiktus. Krepšyje tilpo daug daugiau nei galėjai pamanyti. Kur jis to išmoko? Kodėl? Klausimai niekuomet nesibaigė.

Jis atsistojo ir nusivilko britiškus šortus, kuriuos davė Vošbumas. Išskleidė juos ant meldų, kad šie kuo greičiau išdžiūtų, — juk negalėjo nieko išmesti. Taip pat pasielgė ir su apatiniais marškiniais.

Stovėdamas nuogas ant kopos, Vošbumo pacientas buvo keistai susijaudinęs ir juto silpną skausmą pilve. Jis puikiai žinojo, kad skausmą kėlė baimė. Taip pat suprato, iš kur kilo susijaudinimas.

Išlaikė savo pirmąjį išbandymą. Jis pasikliovė instinktu — galbūt netgi jautė, kad privalo taip elgtis, — ir žinojo, ką sakyti, kaip atsakyti į klausimus. Prieš valandą jis neturėjo jokio trumpalaikės kelionės plano, žinojo tik tiek, kad galutinis tikslas — Ciurichas, bet taip pat puikiai suprato, jog reikės kirsti valstybių sienas, nuraminti įtarias pareigūnų akis. Kad aštuonerių metų senumo pasas jam nepriklausė buvo taip akivaizdu, jog tai sugebėtų pastebėti net pats kvailiausias pasaulyje migracijos klerkas. Net jei su tuo pasu pavyktų nusigauti iki Šveicarijos, jam vis tiek reikėtų iš ten išvykti. Su kiekvienu žingsniu galimybė, kad jį pagaus, didėjo kelis kartus. Jis negalėjo to leisti. Ne dabar, kol nežino daugiau apie situaciją. Visi atsakymai buvo Ciuriche, ten jis turėjo nuvykti kuo greičiau, o kapitonas padės jam pasiekti tikslą.

Tu ne bejėgis. Tu rasi kelią.

Dienai nepasibaigus, jis ras profesionalą, žmogų, galintį Vošbumo pasą pakeisti į kelionės leidimą. Tai buvo pirmas konkretus žingsnis, bet prieš jį žengiant reikėjo išspręsti pinigų problemą. Du tūkstančiai frankų, kuriuos jam davė gydytojas, buvo maža suma, gal netgi per menka gauti patį pasą. Kokia nauda iš kelionės leidimo, jei neturi pinigų pačiai kelionei? Pinigų. Privalėjo jų gauti daugiau. Reikėjo apie tai pagalvoti.

Jis išpurtė iš krepšio ištrauktus drabužius, apsivilko ir greitai apsiavė batus. Tada prigulė ant smėlio ir žiūrėjo į palengva švintantį dangų. Kartu su gimstančia diena iš naujo gimė ir jis.

Jis klaidžiojo siauromis La Siotato gatvėmis, užėjo į parduotuves paplepėti su pardavėjais. Būnant žmonių srauto dalimi jį apėmė keistas jausmas — lyg jis būtų buvęs panašus į neatpažįstamą senieną, ištrauktą iš jūros. Jis prisiminė kapitono patarimą ir suduslino savo prancūzų kalbos tartį, tuo miestelėnų akyse tapdamas tik dar vienu keliautoju, kurį maršrutas atvedė į La Siotatą.

Pinigų.

La Siotatas — rajonas, kuriame buvo visko, ko galėjo prireikti turtingam klientui. Parduotuvės buvo švaresnės, prekės — brangesnės, žuvis šviežesnė, o mėsa kelis kartus aukštesnės kokybės nei ta, kurią pardavinėjo paprastose parduotuvėse. Blizgėjo netgi daržovės, jos taip pat buvo neįprastos — importuotos iš Šiaurės Afrikos ir Vidurio Rytų. Čia buvo galima pajusti Paryžiaus arba Nicos atmosferą su viduriniosios klasės pajūrio bendruomenės prieskoniu. Nuo dviejų parduotuvių mažą kavinę su įėjimu tako gale skyrė gerai prižiūrėta pievelė.

Pinigų.

Jausdamas, kad sudarytas pirmasis įspūdis nebuvo teigiamas, o darbuotojo žvilgsnis — nedraugiškas, jis įžengė į mėsinę. Vyras laukė vidutinio amžiaus poros, kuri, sprendžiant iš kalbos ir elgesio manierų, dirbo tarnais šalimais stovinčioje viloje. Jie buvo tikslūs ir reiklūs.

— Aną savaitę veršiena buvo prastoka, — tarė moteris. — Šį kartą pasistenk arba teks mėsą užsakyti iš Marselio.

— Ir praėjusį vakarą, — pridūrė vyras, — markizas minėjo, kad ėrienos pjausnys buvo per plonas. Kartoju, turi būti ne plonesnis nei trys centimetrai.

Savininkas atsiduso ir gūžtelėjo pečiais murmėdamas atsiprašymus ir patikinimus, kad taip daugiau nenutiks. Moteris pasisuko į savo palydovą ir ne mažiau valdingu balsu nei šnekėdama su mėsininku tarė:

— Palauk, kol supakuos, ir nunešk į automobilį. Būsiu daržovių parduotuvėje, ten ir susitiksim.

— Žinoma, mieloji.

Moteris kaip karvelis, ieškantis daugiau konflikto sėklų, išėjo lauk. Vos jai dingus iš akių, vyras pasikeitė — arogantišką miną pakeitė šypsenėlė.

— Tik įprasta diena, ar ne, Marseli? — iš kišenės traukdamas pakelį cigarečių tarė jis.

— Mačiau geresnių, mačiau ir prastesnių. Pjausnys tikrai buvo per plonas?

— Dieve, ne. Kada jis paskutinį kartą pastebėjo? Juk žinai, kad ji geriau jaučiasi, jei aš skundžiuosi.

— Kur dabar mėšlyno markizas?

— Šalimais, girtas, laukia kekšės iš Tulono. Grįšiu šią popietę vėliau ir pravesiu pro markizę į arklides. Tuo metu jis nebepajėgs vairuoti mašinos. Žinai, kad jis naudojasi Žano Pjero kambariu virš virtuvės, ar ne?

— Girdėjau.

Vos išgirdęs Žano Pjero vardą, Vošbumo ligonis nusisuko nuo paukštienos vitrinos. Tai buvo tik refleksas, bet šis judesys primulė mėsininkui, kad parduotuvėje yra dar vienas lankytojas.

— Kas yra? Ko nori?

Atėjo laikas vėl išgryninti prancūzų kalbos tartį.

— Draugai Nicoje man rekomendavo jūsų parduotuvę, — labiau Orsė krantinei nei Le Bouc de Mer tinkančiu akcentu tarė pacientas.

— Tikrai? — Savininkas iš naujo įvertino nepažįstamąjį. Tarp jo klientų, ypač jaunesniųjų, buvo žmonių, kurie mėgo rengtis drabužiais, neatitinkančiais jų statuso visuomenėje. Paprasti baskų stiliaus marškiniai netgi buvo gana madingi. — Jūs neseniai čia atvykote, pone?

— Jachta laukia taisykloje, iki popietės niekaip nespėsime pasiekti Marselio.

— Gal galėčiau kuo nors padėti?

Ligonis nusijuokė.

— Virėjui gal ir galėtumėte padėti. Aš nedrįsčiau kištis, nes jis čia apsilankys kiek vėliau. Tiesa, ir aš turiu šiek tiek įtakos.

Mėsininkas ir jo draugas skardžiai nusijuokė.

— Visai nenustebčiau, pone, — tarė pardavėjas.

— Reikės tuzino ančiukų ir, sakykime, aštuoniolikos chateaubriand6.

— Žinoma.

— Gerai. Atsiųsiu virėją tiesiai pas jus. — Ligonis pasisuko pusamžio vyro link. — Beje, netyčia nugirdau... Ne, prašau, nesinervinkite. Markizas, apie kurį kalbėjote, tai ne tas kvailys d’Ambua? Kažkas minėjo, kad jis gyvena kažkur netoliese.

— O ne, pone, — atsakė tarnas. — Markizo d’Ambua nepažįstu. Šnekėjome apie markizą de Šamborą. Tikras džentelmenas, pone, bet turi problemų. Sudėtinga santuoka, pone. Ne paslaptis, labai sunki.

— Šamborą? Taip, atrodo, kažkada buvome su juo susitikę. Gana žemo ūgio ponas, ar ne?

— Ne, sere. Tiesą sakant, jis gana aukštas. Sakyčiau, maždaug jūsų ūgio.

— Tikrai?

Ligonis, apsimesdamas nelabai susigaudančiu produktų pristatytoju, gana greitai surado visus dviaukštės kavinės išėjimus ir laiptus. Buvo dveji skirtingi laiptai, vedantys į pirmą aukštą: vieni iš virtuvės, kiti — iš mažos fojė, į kurią pakliūdavai vos įžengęs pro paradinį įėjimą. Šiais laiptais naudojosi darbininkai, lipdami į antro aukšto tualetą. Buvo ir langas, pro kurį kiekvienas susidomėjęs žmogus galėjo stebėti, kas lipa minėtaisiais laiptais, o ligonis buvo tvirtai įsitikinęs, kad turėdamas kantrybės pamatys bent du ten lipančius žmones. Jie, be abejones, lips atskirai, tik jų tikslas bus ne tualetas, bet virš virtuvės esantis miegamasis. Ligonis svarstė, kuris iš prabangių gatvėje stovinčių automobilių priklausė markizui de Šamborui. Kad ir kuris automobilis būtų markizo, tarnas iš mėsininko parduotuvės galėjo būti ramus, nes jo darbdavys to automobilio tikrai nevairuos.

Pinigų.

Moteris atvyko kiek prieš pirmą. Tai buvo blondinė vėjo sušiauštais plaukais, didelės krūtys tempė šilkinės palaidinės mėlyną medžiagą, ilgos įdegusios kojos, grakščiai žengiančios virš aukštų smailių kulnų, balto aptempto sijono pabrėžtos šlaunys ir grakštūs klubai... Gal Šamboras ir turėjo problemų, bet galėjo pasigirti ir nepriekaištingu skoniu.

Po dvidešimties minučių pro langą jis galėjo įžiūrėti baltą sijoną — mergina lipo į viršų. Nepraėjus nė minutei tarpdurį užtvėrė dar viena figūra — atsargaus balto veido vyras tamsiomis kelnėmis ir megztiniu lipo laiptais. Ligonis mintyse skaičiavo minutes. Jis tikėjosi, kad markizas de Šamboras turėjo laikrodį.

Nešdamasis drobinį krepšį, kaip įmanydamas atsargiau, kad nekristų į akis, ligonis žengė taku link įėjimo į restoraną. Atsidūręs fojė, jis pasisuko kairėn ir atsiprašęs aplenkė viršun lipantį senyvą vyriškį, pasiekė antrą aukštą, vėl pasuko kairėn ilgame koridoriuje, kuris vedė į pastato galą, į kambarį virš virtuvės. Jis praėjo tualetą ir pasiekė uždarytas duris siaurame koridoriuje, ten prisispaudęs prie sienos nujudėdamas tykojo. Jis pasuko galvą ir laukė, kol senolis pasieks tualeto duris ir jas atidaręs atsisegs kelnes.

Ligonis instinktyviai, apie tai negalvodamas, pakėlė minkštą krepšį ir prispaudė jį prie durų vidurio. Vyras jį saugiai laikė ištiestomis rankomis, tada atsitraukė ir vienu staigiu judesiu kairiu pečiu taranavo drobę. Durims atsiveriant nuleido ranką ir nuo smūgio į sieną apsaugodamas išlaužtas duris jas sulaikė. Restorane niekas negalėjo išgirsti šio tylaus įsilaužimo.

— Nom de Dieu!7

— Mere de Christ!8

— Qui est la?..9

— Tylos!

Markizas de Šamboras atšlijo nuo nuogos moters ir per lovos kraštą nuslydo ant grindų. Jis buvo panašus į operos komedijos aktorių: vis dar vilkėjo savo vaškuotus marškinius, kaklaraištį, ant kojų mūvėjo ilgas kelius siekiančias juodas kojines, bet tai buvo vienintelė jo apranga. Susidrovėjusi moteris akimirksniu griebė antklodę.

Ligonis greitai sukomandavo:

— Netriukšmaukit. Jei darysit tai, ką liepsiu, niekas nenukentės.

— Tave pasamdė mano žmona! — apsiblaususiomis akimis, drebančiu balsu tarė Šamboras. — Sumokėsiu tau daugiau!

— Čia jau pradžia, — atsakė gydytojo Vošbumo pacientas. — Nusivilk marškinius ir nusirišk kaklaraištį. Taip pat nusimauk kojines. — Jis pastebėjo ant markizo riešo tviskančią auksinę apyrankę. — Taip pat ir laikrodį.

Po kelių minučių transformacija buvo baigta. Markizo drabužiai tiko ne tobulai, bet niekas negalėjo paneigti medžiagos ar pasiuvimo kokybės. Laikrodis buvo pagamintas Gerard-Perregeux, o Šamboro piniginėje buvo trylika tūkstančių frankų. Automobilio rakteliai irgi kėlė pagarbą: jie buvo įtaisyti į dideles sidabrines kačių galvas su išraižytais inicialais.

— Dėl Dievo meilės, atiduok man savo drabužius! — pagaliau susivokęs situacijoje tarė markizas.

— Atsiprašau, bet negaliu to padaryti, — įsibrovėlis susirinko savo ir blondinės drabužius.

— Neliesk manųjų! — sušuko ji.

— Juk liepiau laikytis tylos.

— Gerai, gerai, — tęsė ji. — Bet tu negali...

— Taip, galiu. — Ligonis apsidairė. Ant stalo prie lango buvo telefonas. Jis priėjo prie aparato ir ištraukė laidą. — Dabar jums niekas netrukdys, — pakeldamas nešulį pridūrė jis.

— Juk žinai, kad neišsisuksi, ar ne? — piktai tarė Šamboras. — Neišsisuksi! Policija tave suras!

— Policija? — paklausė įsibrovėlis. — Tikrai manai, kad tau naudinga kviesti policiją? Turėsi parašyti oficialų pareiškimą, nurodyti aplinkybes. Nemanau, kad tai gera mintis. Manau, tau būtų daug naudingiau palaukti, kol tas vyras po pietų ateis tavęs parsivesti į namus. Girdėjau, jis planavo tave pravesti pro markizę į arklides. Viską gerai apgalvojęs, taip ir turėtum padaryti. Esu tikras, kad gali sugalvoti geresnę istoriją už tą, kuri čia šiandien nutiko. Aš tau neprieštarausiu.

Nepažįstamas vagis, paskui save uždarydamas sulaužytas duris, išėjo iš kambario.

Tu nesi bejėgis. Tu rasi savo kelią.

Kol kas jam neblogai sekėsi, ir tai jį gąsdino. Ką sakė Vošbumas? Kad įgūdžiai ir talentai pamažu grįš, bet jis abejojo, ar jam kada nors pavyks juos susieti su atsiminimais iš praeities. Praeities. Kokia praeitis sukūrė tokius sugebėjimus, kuriuos jis panaudojo per paskutines dvidešimt keturias valandas? Kur jis išmoko žaloti žmones kojomis ir rankomis? Iš kur jis žinojo tikslias vietas, kur reikia smogti norint padaryti didžiausią žalą? Kas jį išmokė manipuliuoti nusikaltėlio protu, provokuoti ne visai savanorišką sutikimą padėti? Kaip jis išmoko taip staigiai skaityti tarp eilučių, taip beatodairiškai pasitikėti savo instinktais? Kaip jis sugebėjo taip lengvai pastebėti naudingas aplinkybes tokiame paprastame mėsininko pokalbyje su klientu? Dar didesnį rūpestį kėlė tai, kaip nesunku jam buvo priimti sprendimą įvykdyti nusikaltimą. Dieve, kaip jis galėjo?

Kuo aršiau kovosi — tuo labiau pats save kankinsi. Kuo labiau save kankinsi — tuo bus sunkiau.

Jis nukreipė dėmesį į kelią ir į markizo de Šamboro „Jaguaro“ raudonmedžio prietaisų skydelį. Instrumentų pasirinkimas buvo nepažįstamas, o tai reiškė, kad jis ankstesniame gyvenime daug patirties su prabangiais automobiliais neturėjo. Tikriausiai tai leido daryti tam tikras išvadas.

Greičiau nei per valandą jis pervažiavo tiltą virš plataus kanalo ir suprato, kad pasiekė Marselį. Maži kvadratiniai akmeniniai namukai, lyg uolos dygstantys iš vandens, siauros gatvės ir begalinė daugybė sienų — visa tai rodė senosios prieplaukos apylinkes. Jis tai žinojo, bet tuo pačiu metu ir nežinojo. Kažkur toli, ant vienos iš kalvų, į dangų kilo milžiniškos katedros siluetas, ant jos bokšto stiebėsi Nekaltosios Mergelės Marijos statula. Notre-Dame de la Garde katedra. Jis prisiminė pavadinimą, kažkada tą bažnyčią jau matė, bet kartu ir nematė.

O Kristau! Liaukis!

Praėjus kelioms minutėms jis buvo pulsuojančiame miesto centre, važiavo palei Kanebjero gatvę, matė neįprastai daug prabangių parduotuvių, nuo jų užtamsintų langų atsispindinčius saulės spindulius ir milžiniškas lauko kavines. Jis pasuko kairėn link prieplaukos, pravažiavo pro sandėlius, mažas gamyklas ir užtvertas aikšteles, kuriose stovėjo daug automobilių, paruoštų išvežti į San Etjeno, Liono ir Paryžiaus automobilių salonus. Taip pat tie automobiliai turėjo keliauti ir į pietus, per Viduržemio jūrą.

Instinktais. Vadovaukis instinktais. Niekas negalėjo būti pamiršta. Kiekvienas resursas galėjo būti iš karto panaudotas. Akmuo turėjo vertę, jei jį galėjai mesti, automobilis — jeigu jo kam nors reikėjo. Jis pasirinko aikštelę, kurioje buvo ir naujų, ir naudotų mašinų, bet visos jos brangios. Pastatė „Jaguarą“ prie šaligatvio ir išlipo. Už tvoros buvo garažas, šmėkštelėdavo su įrankiais rankose vaikštinėjantys kombinezonus vilkintys mechanikai. Jis ramiai vaikščiojo aplink, kol pastebėjo žmogų plonu juostuotu kostiumu, su kuriuo, paklūstant instinktui, ligonis privalėjo pasikalbėti.

Viskas užtruko mažiau nei dešimtį minučių, nepersistengta aiškinantis aplinkybes, pasirūpinta „Jaguaro“ dingimu Šiaurės Afrikoje, variklio serijos numeriai buvo uždengti.

Sidabriniai raktai su inicialais buvo iškeisti į šešis tūkstančius frankų, maždaug penktadalį visos Šamboro automobilio kainos. Tada Vošbumo pacientas susirado taksi ir liepė nuvežti jį į lombardą, kuriame niekas neuždavinėtų per daug klausimų. Taksistas jį suprato — juk čia Marselis. Po pusvalandžio ant vaikino riešo neliko Gerard-Perregeux, jį pakeitė Seiko chronografas ir aštuoni šimtai frankų. Kiekvieno daikto vertė priklausė nuo to, kaip efektyviai jį buvo galima panaudoti. Chronografas buvo atsparus smūgiams.

Kita stotelė buvo vidutinio dydžio universalinė parduotuvė prie pietrytinės Kanebjero gatvės pakrantės. Drabužiai buvo greit surinkti iš lentynų, nupirkti ir apsivilkta jais persirengimo kabinoje. Megztinis ir kelnės, kurios netiko, liko kabinoje.

Iš vitrinos vyras išsirinko minkštą odinį lagaminą. Visi nevilkimi drabužiai kartu su senuoju krepšiu surado vietą naujajame lagamine. Ligonis žvilgtelėjo į laikrodį. Buvo beveik penkios valandos, pats laikas rasti patogų viešbutį. Jis kelias dienas normaliai nemiegojo; prieš susitikimą Sarasino gatvėje, Le Bouc de Mer kavinėje, kur bus susitarta dėl dalykų, padėsiančių jam sėkmingai pasiekti Ciurichą, reikėjo gerai pailsėti.

Jis gulėjo lovoje, spoksojo į lubas ir ant lygaus balto paviršiaus stebėjo gatvės žibintų skleidžiamos šviesos šokį. Marselį greitai apgaubė naktis, o su ja ir ligonį apėmė keistas laisvės pojūtis. Atrodė, kad tamsa lyg didelė antklodė sulaiko dienos šviesą, jei per greit ir per daug atskleidi to, ką kiti norėjo paslėpti. Jis sužinojo kai ką nauja apie save patį — naktį jautėsi daug patogiau. Ir visgi šis teiginys, kaip pastebėjo pats vyras, prieštaravo pats sau. Bėgant mėnesiams Por Nuaro saloje jis visa širdimi troško saulės šviesos, visa širdimi meldė, kad tamsa kuo greičiau dingtų.

Jo širdyje dėjosi keisti dalykai — jis keitėsi.

Kai kas jau pasikeitė. Atsitiko keli dalykai, paneigiantys jo įsitikinimą, kad jis patogiau jaučiasi naktį. Prieš dvylika valandų jis buvo žvejų laive Viduržemio jūroje, turėdamas tikslą ir du tūkstančius frankų vandeniui atsparioje medžiagoje, kuri buvo aprištajam aplink juosmenį. Du tūkstančiai frankų, tikint valiutų kursų lentele viešbučio vestibiulyje — truputis mažiau nei penki šimtai JAV dolerių. Dabar jis turėjo kelis rinkinius neblogos kokybės drabužių, gulėjo nepigaus viešbučio lovoje ir markizui de Šamborui priklausiusioje odinėje piniginėje turėjo kiek daugiau nei dvidešimt tris tūkstančius frankų. Dvidešimt tris tūkstančius frankų... Beveik šešis tūkstančius JAV dolerių.

Iš kur jis turėjo atsirasti, kad galėjo pasiekti tai, ką pasiekė?

Baik!

Sarasino gatvė buvo tokia sena, kad bet kuriame kitame mieste ją būtų laikę lankytinu objektu. Plati akmeninė alėja jungė prieš šimtus metų grįstas gatves. Bet čia buvo Marselis. Senovė sugyveno su senu, abu nepatikliai žiūrėjo į naujoves. Sarasino gatvė buvo ne ilgesnė nei dviejų šimtų jardų, tarp dviejų pastatų sienų sustingusi laike, neturinti jokių šviesų, sulaikiusi iš uosto kylantį rūką. Tai buvo nuošali gatvė, joje dažniausiai lankėsi žmonės, kurie nenorėjo, kad kas nors pastebėtųjų susitikimus.

Vienintelė šviesa ir garsas kilo iš Le Bouc de Mer. Kavinė buvo alėjos viduryje, toje vietoje, kur maždaug devynioliktame amžiuje stovėjo biurų pastatas. Dauguma kabinų buvo išardytos norint padaryti vietos dideliam baro kambariui ir staliukams, bet dar buvo lygiai tiek pat vietos tiems, kurie nenorėjo, kad jų susitikimus stebėtų. Tai buvo prieplaukos atsakas į prabangius restoranus, įkurtus La Cannebiere, ir, atkreipiant dėmesį į įstaigos statusą, šiose kabinose nebuvo durų — tik užuolaidos.

Ligonis prasiskynė kelią tarp gausiai apsėstų staliukų, prasiskverbė pro cigarečių dūmus, atsiprašydamas aplenkė šlubus žvejus ir girtus kareivius, raudonskruostes kekšes, ieškančias vietos prigulti ir užsidirbti kelis frankus. Jis kaip žmogus, priklausantis įgulai ir ieškantis savo draugų, greit apžiūrėjo kelias kabinas, kol rado žvejų kapitoną. Prie stalo sėdėjo dar vienas žmogus. Liesas, išblyškęs, smalsiomis lyg šeško akimis.

— Sėskis, — tarė niūrus škiperis. — Maniau, pasirodysi daug anksčiau.

— Sakei, tarp devynių ir vienuolikos. Dabar be ketvirčio vienuolikta.

— Jei delsei, tai gali sumokėti už viskį.

— Mielai. Užsisakykit ko nors normalaus. Jei, žinoma, čia yra ko nors panašaus.

Liesas, išblyškęs vyras šyptelėjo. Atrodo, viskas bus gerai.

Taip ir buvo. Savaime suprantama, pasas, kurį turėjo ligonis, buvo vienas tų, kuriuos labai sunku taisyti, bet jei darai labai atsargiai, su gera įranga ir esi įgudęs, nebuvo nieko neįmanoma.

— Kiek?

— Tokie sugebėjimai ir įranga — nepigūs. Du tūkstančiai penki šimtai frankų.

— Kada galėčiau gauti?

— Atsargumas, sugebėjimai reikalauja laiko. Po trijų, gal keturių dienų. Jūs ir taip labai spaudžiat menininką, jis ant manęs rėks.

— Jei padarysit iki rytojaus, gausit dar tūkstantį frankų.

— Iki dešimtos ryto bus baigta, — greit tarė išblyškėlis. — Kaip nors iškęsiu.

— O iš kur tūkstantis? — pertraukė susiraukęs kapitonas. — Ką išsivežei iš Por Nuaro? Deimantus?

— Talentą, — pats nesuprasdamas, ką turi galvoje, atsakė ligonis.

— Reikės tavo nuotraukos, — tarė tarpininkas.

— Stabtelėjau ir padariau šitą, — ligonis iš marškinių kišenės ištraukė mažą kvadratinę nuotrauką. — Esu įsitikinęs, kad su visa ta brangia technika gali ją paryškinti.

— Geri drabužiai, — perduodamas nuotrauką išblyškėliui tarė kapitonas.

— Gerai pasiūti, — sutiko pacientas.

Buvo sutarta, kur rytą susitiks vyrai, sumokėta už gėrimus, iš po pastalės kapitonas gavo penkis šimtus frankų. Susitikimas baigėsi; pirkėjas išėjo iš kabinos ir žengė per sausakimšą, triukšmingą, cigarečių dūmų pilną barą durų link.

Tai atsitiko taip greitai, taip staiga, taip netikėtai, kad neliko laiko galvoti. Tik reaguoti.

Susidūrimas buvo staigus, ramus, bet akys, kurios į jį spoksojo, toli gražu nebuvo ramios. Atrodė, lyg jį išvydusios jos išsprogo, matėsi pirmieji isterijos požymiai.

— Ne! Dieve mano, ne! Negali būti... — Vyras apsisuko, ligonis šoko vytis ir stvėrė jį už peties.

— Palauk minutę!

Vyras vėl atsisuko, ranka atplėšė ligonio riešą nuo savo peties.

— Tu! Tu miręs! Juk negalėjai išgyventi!

— Išgyvenau. Ką tu žinai?

Veidas susiraukė, jame atsispindėjo įtūžis, akys prisimerkė, burna išsižiojo, įkvėpė, pageltę dantys priminė žvėries iltis. Staiga vyras išsitraukė peilį, mostelėjo ranką pirmyn, peilis — rankos tąsa — judėjo link to paties tikslo — ligonio pilvo.

— Žinau, kad tai pabaigsiu, — sušnabždėjo vyras.

Ligonis dešiniu dilbiu kaip švytuokle numušė visus daiktus šalin. Jis apsisuko ir iškėlęs kairę koją smogė į užpuoliko dubens kaulus.

— Che-sah. — Aidas ausyse buvo kurtinantis.

Vyras nusvirduliavo atgal pas tris girtuoklius, peilis nukrito žemėn. Ginklą kažkas pastebėjo, pasigirdo šūksniai, staiga pasirodę vyrai puolė tarp kovotojų.

— Dinkit iš čia!

— Santykius aiškinkitės kur nors kitur!

— Jūs, girti asilai, nenorim, kad čia pasirodytų policija! Pikti, šiurkštūs Marselio dialektai persmelkė normalius Le Bouc de Mer garsus. Ligonis buvo apsuptas ir galėjo stebėti, kaip vyras, ką tik bandęs jį nužudyti, susiėmęs už tarpkojo prasiskynė per minią kelią iki išėjimo. Sunkios durys atsidarė, ir vyras nėrė į Sarasino gatvės tamsą.

Kažkas, kas manė, jog jis miręs — kas troško jo mirties — sužinojo, kad jis išgyveno.

4 SKYRIUS

Ekonominės klasės Air France lėktuvas, skrendantis į Ciurichą, buvo perpildytas. Negana to, ir taip ankštą jo erdvę menkino didelė jį kratanti turbulencija. Ant motinos rankų verkė kūdikis; kiti vaikai šniurkščiojo bandydami semtis stiprybės iš padrąsinančių šypsenų savo tėvų, kurie taip pat nesijautė visiškai drąsiai. Dauguma likusių keleivių tylėjo, keli gėrė viskį — kur kas sparčiau nei įprastai. Dar keli apsimestinai drąsiai juokavo; šis jų elgesys ne tik nepaslėpė, o kaip tik pabrėžė jų jaučiamą baimę. Siaubingo skrydžio sąvoka skirtingiems žmonėms reiškė skirtingus dalykus, bet visi tokio skrydžio metu išgyveno vieną pagrindinę emociją — siaubą. Nesvarbu, kad ir kas tu būtum, trisdešimties tūkstančių pėdų aukštyje skrendančiame metaliniame vamzdyje vis tiek tapdavai pažeidžiamas. Užtektų vienos klaidos ir tu kartu su kitais keleiviais leistumeisi į ilgą kelionę žemyn, kol galiausiai tave sustabdytų žemės paviršius. Šį siaubo pojūtį taip pat sekė ir kiti ne mažiau svarbūs klausimai. Kokios mintys kiltų žmogui, apimtam tokios būsenos? Kaip jis reaguotų?

Ligonis bandė išsiaiškinti, jam tai buvo labai svarbu. Jis sėdėjo prie lango nukreipęs žvilgsnį į lėktuvo sparnus ir stebėjo, kaip platus metalinis paviršius, veikiamas stiprios vėjo jėgos, linksta ir vibruoja. Oro srovės kovojo viena su kita, vertė žmogaus pagamintą metalo paukštį pasiduoti, bandė įrodyti, kad mikroskopinis padaras negali tikėtis susilyginti su nenugalima gamtos jėga. Užtektų vienos uncijos spaudimo, viršijančio sparnų patvarumo ribas, ir šie lūžtų, žmonių gyvybes palaikantys įrenginiai dingtų vėjo sūkuriuose. Paskui būtų sprogimas, o po jo... Po jo žmonės patirtų stingdantį kritimą žemyn.

Ką jis darytų? Ką galvotų? Ar jaustų dar ką nors, išskyrus nevaldomą mirties baimę? Jis turėjo galvoti kaip tik apie tai, apie projekciją, kurią dar Por Nuarė taip akcentavo gydytojas Vošbumas. Pacientas prisiminė gydytojo žodžius.

Kai tik patirsi stresinę situaciją ir turėsi tam laiko, iš visų jėgų stenkis pažvelgti į ją iš šalies. Leisk mintims kaip galima lengviau pasiekti sąmonę. Gal mintyse pavyks rasti užuominų.

Žiūrėjo, kas vyksta už lango, sąmoningai stengėsi sužadinti savo pasąmonę, įsmeigė akis į už lango natūraliai vykstantį chaosą, stebėjo kiekvieną judesį, iš visų jėgų stengėsi priversti savo reakcijas ir jausmus prisiminti kokius nors žodžius ar vaizdus.

Jie iškilo lėtai. Prieš akis tvyrojo tamsa, girdėjosi kurtinantis, nenustojantis ir vis garsėjantis vėjo šniokštimas, nuo kurio, atrodė, tuoj plyš galva. Jo galva... Vėjai čaižė kairiąją galvos ir veido pusę, degino odą, vertė atsargiai kilstelėti kairį petį... Kairysis petys. Kairioji ranka. Ranka buvo pakelta, pirštinėmis apmauti pirštai laikėsi už tiesios metalinės briaunos, dešiniąja buvo įsikibęs... į diržą. Jis kažko laukdamas laikėsi už diržo. Signalas... Žybsinti šviesa ar patapšnojimas per petį, o gal abu kartu. Signalas. Pagaliau jis duotas. Jis nėrė žemyn. Į tamsą, į tuštumą. Jo kūnas vartėsi, sukinėjosi, blaškėsi naktiniame danguje. Jis... iššoko parašiutu!

— Etes-vous malade?10

Transas baigėsi, nervingas keleivis, sėdintis šalia, palietė kairiąją jo ranką, kuri buvo pakelta, pirštai tvirtai išskėsti lyg priešinantis. Dešinioji ranka buvo prispausta prie švarko, pirštai tvirtai gniaužė atlapą. Kakta riedėjo prakaitas. Vaizdas prieš akis išniro staigiai ir beprotiškai, bet ilgai netruko.

— Pardon, — nuleisdamas ranką tarė jis. — Un reve11, — pridūrė.

Oras pagaliau pasitaisė, lėktuvas nurimo. Pavargusios palydovės šypsena pagaliau tapo nuoširdi, vėl buvo teikiamos visos paslaugos, susigėdę keleiviai žvalgėsi vieni į kitus.

Ligonis apsižvalgė aplink, bet nieko nematė. Galėjo galvoti tik apie vaizdus ir garsus, tokius ryškius jo mintyse. Savo noru iššoko iš lėktuvo... Naktį... Signalai, metalas ir diržai, būtini šuoliui. Jis iššoko parašiutu. Kur? Kodėl?

Baik save teisti!

Jei ne dėl kokio kito tikslo, tai bent tam, kad nukreiptų mintis nuo patirtos beprotybės, jis įkišo ranką į kišenę prie krūtinės ir išsitraukė pataisytą pasą. Kaip ir buvo galima tikėtis, Vošburno pavardė liko, nes ji buvo pakankamai dažna, pats savininkas neturėjo problemų su teisėsauga, be to, net neketino pranešti apie dingusį dokumentą. Džejris R. visgi buvo pakeistas į Džordžą P. Raidė buvo pataisyta be priekaištų. Profesionaliai atrodė ir nauja nuotrauka — nebepriminė pigaus popierėlio iš momentinių nuotraukų kabinos.

Identifikacijos numeriai, savaime suprantama, buvo pakeisti garantuojant, kad nekils problemų tikrinant pasą migracijos punkto kompiuteriu. Bent jau iki tol, kol pirkėjas pateiks dokumentą pirmajai apžiūrai. Paskui viskas priklausys nuo pirkėjo. Už šią garantiją buvo mokama tiek pat, kiek ir už patį darbą koreguojant dokumentą, nes norint atlikti užduotį reikėjo ryšių su Interpolu ir migracijos tarnybomis. Todėl muitinės tarnautojai, kompiuterių specialistai ir klerkai visoje Europoje gavo reguliarų atlygį už gyvybiškai svarbią informaciją, nes jie labai retai klydo. Jei taip atsitikdavo, atsirasdavo galimybė atsisveikinti su akimi ar ranka. Tokie jau tie dokumentų padirbėjai.

Džordžas P Vošburnas. Vardas jam nelabai patiko. Nepakeisto dokumento savininkas jį per gerai išmokė projekcijos ir asociacijų meno. Džordžas P. tik per žingsnį skyrėsi nuo Džefrio R., kurį palengva žudė priklausomybė, turėjusi vieną priežastį — bėgimą nuo savęs. O ligonis troško kaip tik to. Jis norėjo apie save žinoti daugiau nei žinojo dabar.

O gal nenorėjo?

Nesvarbu. Atsakymas laukė Ciuriche. Ciuriche buvo...

— Mesdames et messieurs. Nous commencons notre descente vers Vaeroport de Zurich.12

Jis žinojo viešbučio pavadinimą. Carillon du Lac. Net negalvodamas liepė taksi vairuotojui vežti ten. Gal kur nors perskaitė? Gal pavadinimas buvo viename tų „Sveiki atvykę į Ciurichą“ kelionės gidų, kurių buvo pilna lėktuvų atlošų nugarėlėse?

Ne. Jis jau buvo lankęsis tame viešbutyje, sunkus, tamsus nupoliruotas medis jam atrodė keistai pažįstamas. Ir didžiuliai stikliniai langai, atsukti į Ciuricho ežero pusę. Prie marmuru dengtos spintelės, kur jis dabar stypsojo, jis yra buvęs ir anksčiau, bet tai buvo labai seniai.

Netrukus visa tai patvirtino klerko ištarti žodžiai. Jie lyg sprogimas vos neišmušė vyro iš vėžių.

— Malonu vėl jus matyti, pone. Nuo paskutinio jūsų apsilankymo praėjo gana daug laiko.

Tikrai? Kiek? Kodėl nevadini manęs vardu? Dėl Dievo meilės! Netgi tavęs nepažįstu! Nepažįstu ir savęs! Padėk! Maldauju, padėk!

— Tikriausiai, — pratarė jis. — Gal galėtumėte man padaryti mažytę paslaugą? Pasitempiau riešą, man sunku rašyti. Gal galėtumėte užpildyti registracijos blanką, o aš sukaupęs visas jėgas pasistengsiu pasirašyti? — Ligonis sulaikė kvapą. O ką, jei mandagus vyras paprašys pakartoti savo vardą ar patikslinti, kaip jį reikia rašyti?

— Žinoma. — Klerkas apsisuko ir pradėjo rašyti. — Gal norėtumėte parodyti ranką viešbučio gydytojui?

— Gal vėliau. Ne dabar.

Klerkas rašė toliau. Baigęs pakėlė kortelę ir atsuko ją klientui.

Ponas Dž. Bornas. Niujorkas, NY, JAV.

Apžavėtas raidžių, įdėmiai spoksojo į užrašą. Jis turėjo vardą, bent jau jo dalį. Taip pat sužinojo, iš kur yra kilęs.

Dž. Bornas. Džonas? Džeimsas? Džozefas? Ką reiškė Dž.?

— Ar kas nors ne taip, Herr Bornai? — paklausė klerkas.

— Ne taip? Ne, viskas puiku.

Prisiminęs, kad reikia vaidinti, jog skauda ranką, paėmė rašiklį. Ar iš jo buvo tikimasi vardo? Ne, jis nusprendė pasirašyti taip pat, kaip parašė klerkas.

Dž. Bornas.

Jis vardą parašė taip laisvai ir natūraliai, kaip tik sugebėjo, leido protui laisvai veikti, laukė bet kokių minčių ar vaizdų, kuriuos galėjo sukelti ši akimirka. Nieko neatsitiko, jis tiesiog rašė nepažįstamą vardą. Nieko nejautė.

— Jau buvau susirūpinęs, mein Herr, — tarė klerkas. — Maniau, kad suklydau. Praėjusi savaitė buvo labai užimta, ši diena dar sunkesnė. Bet nepaisant to, buvau gana tikras.

O kas, jei jis neteisus? Gal padarė klaidą? Ponas Dž. Bornas iš Niujorko, NY, JAV. Net negalėjo apie tokią galimybę pagalvoti. — Net nedrįsčiau suabejoti jūsų atmintimi... Herr Štroseli, — pažvelgdamas į darbuotojo kortelę tarė ligonis. Vyras už stalo buvo Carillon du Lac asistentas Leiteris.

— Jūs labai malonus. — Vadybininko padėjėjas pasilenkė į priekį. — Tikriausiai norėsite, kad sąlygos būtų tokios kaip ir per ankstesnius apsilankymus?

— Gal kas nors pasikeitė? — paklausė Dž. Bornas. — Kaip anksčiau buvo susitarta?

— Jei jums kas nors paskambins arba teirausis apie jus, mes turime pasakyti, kad jūsų nėra viešbutyje, o jums apie tai tuoj pat pranešti. Vienintelė išimtis — jūsų bendrovė Niujorke. Jei teisingai atsimenu, korporacija Treadstone 71.

Dar vienas pavadinimas! Pavadinimas, kurį galima atsekti paskambinus į užsienį. Mažos galvosūkio dalys po truputį stojo į savo vietas. Vėl grįžo beprotiškas džiaugsmas.

— Tiks. Nepamiršiu jūsų pagalbos.

— Čia Ciurichas, — gūžtelėjęs pečiais atsakė mandagusis darbuotojas. — Jūs visada buvote ypač dosnus, Herr Bornai. Vonvarts! Schnell!13

Eidamas paskui pasiuntinuką į liftą jis viską pamažu pradėjo suvokti. Jis turėjo vardą, suprato, kodėl jį taip greit atsiminė Carillon du Lac vadybininko padėjėjas. Žinojo, kur jo gimtinė, turi ar bent turėjo firmą, kurioje dirbo. Ir kai tik jis atvykdavo į Ciurichą, buvo imamasi tam tikrų priemonių, skirtų apsaugoti jį nuo netikėtų arba nepageidaujamų svečių. Štai šito jis nesuprato. Tu arba apsisaugai kiek galėdamas geriau, arba nesisaugai iš viso. Kokia nauda iš apsaugos patikrinimo, kurį taip lengva apeiti? Toks apsaugos procesas atrodė bevertis, lyg sukurtas slėpynes žaidžiančio mažamečio vaiko. Kur aš? Pabandyk mane rasti. Netgi garsiai duosiu tau užuominą.

Tai buvo neprofesionalu ir visiškai prieštaravo tam, ką jis išsiaiškino apie save per pastarąsias keturiasdešimt aštuonias valandas. Jis buvo profesionalas. Nežinojo, kokios srities, bet pats faktas buvo nenuginčijamas.

Niujorko telefono operatorės balsas nepaliaujamai trūkinėjo. Bet nepaisant to jos atsakymas buvo nervinamai aiškus. Ir galutinis.

— Pone, mes neturime duomenų apie tokią kompaniją. Patikrinau naujas duomenų bazes, privačius telefonus ir neradau jokios Treadstone korporacijos. Nebuvo ir Treadstone su šį žodį sekančiais skaičiais.

— Galbūt skaičių neužrašė siekdami sutrumpinti pavadinimą...

— Nėra jokios kompanijos tokiu pavadinimu. Kartoju, jei turite vardą, pavardę arba kompanijos veiklos rūšį, tada galbūt dar sugebėčiau jums padėti.

— Neturiu. Tik pavadinimą Treadstone 71, Niujorkas.

— Tai keistas pavadinimas, pone. Esu įsitikinusi, kad jei ši kompanija būtų sąraše, man be vargo pavyktų ją rasti. Man labai gaila.

— Ačiū už vargą, — prieš padėdamas ragelį tarė Dž. Bornas. Neliko tikslo klausinėti toliau, nes pavadinimas akivaizdžiai buvo kodas, žodžiai, kuriuos lankytojas turėjo ištarti norėdamas pasiekti viešbučio svečią, su kuriuo susisiekti įprastinėmis priemonėmis nebuvo lengva. Žodžius galėjai vartoti bet kur, nesvarbu, kad ir kur paskambintum, taigi nurodytas Niujorko miestas galėjo būti visiškai bereikšmis. Sprendžiant iš už penkių tūkstančių kilometrų dirbančios telefono operatorės žodžių, kaip tik taip ir buvo...

Ligonis priėjo prie spintelės, ant kurios gulėjo Louis Vuitton piniginė ir Seiko chronografas. Jis įsikišo piniginę į kišenę, ant riešo užsisegė laikrodį ir žvelgdamas į veidrodį tyliai prabilo:

— Tu esi Dž. Bornas, Jungtinių Valstijų pilietis, Niujorko gyventojas. Visiškai tikėtina, jog skaičiai 0-7-17-12-0-14-26-0 yra patys svarbiausi tavo gyvenime.

Saulė skverbėsi per elegantiškosios Banhofstrasės medžius, atsispindėjo nuo parduotuvių vitrinų, nuo didelių bankų pastatų ant žemės krito šešėliai. Tai buvo gatvė, kurioje glaudžiai siejosi solidumas ir pinigai, saugumas ir arogancija, valios tvirtumas bei maža kruopelytė tuštybės, o daktaro Vošbumo pacientas ne kartą buvo vaikščiojęs šios gatvės šaligatviais.

Jis įžengė į Biurklio aikštę prieš Ciuricho ežerą, kuri garsi prie vandens išrikiuotais dokais, į kuriuos rėmėsi sodai, vasarą puošiantys vietovę gėlėmis. Sutelkęs vaizduotę ligonis galėjo juos matyti prieš savo akis, bet į galvą neatklydo jokios išganingos mintys, jokie prisiminimai.

Instinktyviai nujausdamas, kad Gemeinschaft bankas buvo netoliese stūksančiame pageltusiame baltame pastate, pasuko atgal į Banhofstrasę. Jis buvo kitoje gatvės pusėje, kuria jau buvo praėjęs — tą pastatą praėjo specialiai. Jis žengė link masyvių stiklinių durų ir stumtelėjo jas per patį vidurį. Dešiniosios durys lengvai atsidarė. Įžengęs vidun atsidūrė ant rudų marmurinių grindų — kažkada jau ant jų stovėjo. Deja, vaizdas nebuvo toks ryškus kaip kiti. Širdies gilumoje jautė, kad Gemeinschaft reikėtų vengti.

Gaila, kad dabar tokia galimybė nebuvo svarstoma.

— Puis-je vous aider, monsieur?14 — klausimą uždavęs vyras vilkėjo smokingą, savo padėtį pabrėžiančią raudoną kilpelę. Pavartotą prancūzų kalbą lengvai paaiškino kliento drabužiai — netgi patarnaujantys Ciuricho gnomai buvo labai pastabūs.

— Turiu aptarti tam tikrus konfidencialius ir asmeninius reikalus, — šiek tiek sukrėstas taip lengvai išsprūdusių žodžių angliškai tarė Dž. Bornas. Priežastys, dėl kurių jis pasirinko anglų kalbą, buvo dvi: norėjo pamatyti gnomo veido išraišką, kai šis supras padaręs klaidą, ir norėjo pašalinti priežastį, kad per artimiausią valandą dėl kalbos barjero nekiltų nesusipratimų.

— Pardon, pone, — pakėlęs antakius ir apžiūrinėdamas kliento paltą tarė vyras. — Liftas kairėje, pirmas aukštas. Administratorius jums padės.

Minėtasis administratorius buvo vidutinio ūgio vyras trumpais plaukais, vėžlio kiauto akiniais, smalsiomis akimis ir akmenine veido išraiška.

— Ar jūs šiuo metu turite tam tikrų konfidencialių ir asmeninių reikalų, pone? — paklausė jis kartodamas anksčiau kliento ištartus žodžius.

— Turiu.

— Prašyčiau pasirašyti, — administratorius ištiesė specialaus Gemeinschaft rašomojo popieriaus lapą su dviem linijomis viduryje.

Klientas suprato. Nereikėjo jokio vardo. Ranka parašyti skaičiai atstoja vardą... Jie veikia kaip sąskaitos savininko parašas. Įprasta procedūra. Vošbumas.

Kad skaičiai būtų kuo natūralesni, pacientas atpalaidavo ranką ir juos užrašė. Jis padavė lapą administratoriui, o šis įdėmiai peržiūrėjo skaičius ir ranka pamojo į siaurų durų nepermatomu stiklu eilę.

— Jei palauktumėte ketvirtajame kambaryje, jus greit aptarnautų.

— Ketvirtajame kambaryje?

— Ketvirtos durys iš kairės. Atsirakins automatiškai.

— Ar tai būtina?

Nustebęs administratorius pažvelgė į jį.

— Mes tiesiog laikomės jūsų pageidavimo, pone, — su nuostabos gaidele balse mandagiai tarė jis. — Tai trijų nulių sąskaita. Gemeinschaft įprasta, kad tokių sąskaitų savininkai paskambina iš anksto, jog galėtume jiems atidaryti atskirą įėjimą.

— Žinau tai, — nerūpestingai (nors taip visai nesijautė) pamelavo ligonis. — Tiesiog labai skubu.

— Perduosiu tai ekspertams, pone.

— Ekspertams? — Ponas Dž. Bornas, gyvenantis Niujorke, JAV, negalėjo susilaikyti. Tas žodis jo mintyse privertė suskambėti pavojaus varpus.

— Parašų ekspertams, pone. — Vyras pasitaisė akinius, tuo judesiu mėgindamas paslėpti žingsnį atgal, kitą ranką laikė keliais coliais nuo valdymo pulto.

— Norėčiau pasiūlyti palaukti ketvirtajame kambaryje, pone. — Pasiūlymas iš tikrųjų buvo ne prašymas, o įsakymas.

— Kodėl gi ne? Tik liepkit jiems paskubėti, gerai? — Ligonis žengė link ketvirtųjų durų, jas atidarę ir įžengė vidun. Durys automatiškai užsidarė, galėjai išgirsti spynos klingtelėjimą. Dž. Bornas pažvelgė į nepermatomą stiklą, kuris, be abejo, buvo pilnas daviklių — jei stiklas bus pažeistas, suskambės signalizacija. Laukdamas, kol jį pakvies, sėdėjo kameroje.

Kita kambario dalis buvo apstatyta stilingais baldais: šalia mažos sofutės stovėjo du senoviniai staleliai, prieš juos — du odiniai krėslai. Tolimiausioje sienoje ryškiai išsiskyrė plieninės durys. Ant stalelių gulėjo naujausių žurnalų ir laikraščių trimis kalbomis šūsnis. Ligonis atsisėdo ir pasiėmė Paryžiaus Herald-Tribune numerį. Jis perskaitė išspausdintus žodžius, bet nesuvokė, ką skaito. Jį tuoj pakvies, visa proto galia buvo skirta mąstymui. Mąstymui neturint atminties, remiantis tik instinktu.

Plieninės durys pagaliau atsidarė. Už jų stovėjo aukštas lieknas vyras erelį primenančiais veido bruožais ir tobulai sušukuotais žilais plaukais. Aristokratiškų bruožų veide atsispindėjo pasiryžimas tarnauti visiems, kurie jam galėjo prilygti ir kuriems reikėjo jo pagalbos. Jis ištiesė ranką ir taisyklinga, malonia ausiai anglų kalba tarė:

— Labai malonu su jumis susipažinti. Atleiskite, kad reikėjo tiek laukti, tiesą sakant, buvo gana komiška situacija.

— Kodėl?

— Turiu pripažinti, kad jūs nemenkai išgąsdinote poną Kionigą. Trijų nulių sąskaitų savininkai nepranešę atvyksta labai retai. Jis įpratęs prie rutinos, netikėtumai sugadina visą dieną. Kita vertus, manoji nuo siurprizų prašviesėja. Mano vardas Valteris Apfelis. Prašau užeiti.

Banko tarnautojas paleido ligonio ranką ir mostelėjo link plieninių durų. Kambarys priminė V formos kameros priestatą. Tamsi apdaila, sunkūs, bet patogūs baldai ir platus stalas, stovintis prieš labai platų langą, pro kurį galėjai matyti Banhofstrasę...

— Gaila, kad jį nuliūdinau, — tarė Dž. Bornas. — Bet turiu labai mažai laiko.

— Taip, jis tą minėjo. — Apfelis apėjo stalą ir linktelėjo priekyje stovinčio odinio krėslo link. — Prisėskite. Liko vienas ar du formalumai, o paskui galėsime aptarti reikalus. — Abu vyrai atsisėdo. Vos tai padaręs tarnautojas paėmė baltą segtuvą ir pasilenkęs virš stalo padavė jį klientui. Jame buvo dar vienas specialus Gemeinschaft popierius, bet vietoje dviejų linijų buvo dešimt. — Prašau pasirašyti. Užteks penkių kartų.

— Nesuprantu. Juk ką tik pasirašiau.

— Ir labai sėkmingai. Ekspertai viską patvirtino.

— Tai kam dar kartą?

— Parašas gali būti išmokstamas taip gerai, kad vienas egzempliorius atitiks visus reikalavimus. Tačiau jei jis neautentiškas, visi kiti bandymai turės trūkumų. Grafologinis skaitytuvas juos iš karto aptiks, bet jums tai neaktualu. — Apfelis, ant stalo dėdamas parkerį, nusišypsojo. — Tiesą sakant, nesuprantu, kam to reikia, bet Kionigas reikalauja.

— Jis atsargus žmogus, — paimdamas parkerį ir pradėdamas rašyti tarė ligonis. Nespėjus baigti ketvirtosios eilutės, bankininkas jį sustabdė.

— Tiek užteks. Visa kita tik laiko švaistymas, — Apfelis ištiesė ranką pasiimti segtuvą. — Ekspertai teigė, kad dėl jūsų parašo autentiškumo nėra jokių abejonių. Įteikus šį popierių, jums pristatys sąskaitą.

Jis popieriaus lapą įdėjo į skylę metalinėje dėžėje dešinėje stalo pusėje ir paspaudė mygtuką. Blykstelėjo ryški šviesa.

— Tas aparatas nusiunčia parašus skaitytuvui, — tęsė bankininkas, — kuris, savaime suprantama, užprogramuotas. Tiesą sakant, visa ši procedūra kiek kvailoka. Joks apsimetėlis, sužinojęs apie mūsų saugos priemones, nesutiktų dar keliskart pasirašyti.

— Kodėl ne? Jei jau nuėjo taip toli, kodėl negalėtų pabandyti?

— Į šį kabinetą yra tik vienas įėjimas, ir, savaime suprantama, tik vienas išėjimas. Esu tikras, kad girdėjote, kaip užsitrenkė laukiamojo durys.

— Taip pat mačiau daviklius stikle, — pridūrė ligonis.

— Tada ir pats suprantate. Atpažintas apsimetėlis pakliūtų į spąstus.

— O jei turėtų ginklą?

— Jūs neturite.

— Niekas manęs neapieškojo.

— Liftas apieškojo. Iš keturių pusių. Jei būtumėte buvęs ginkluotas, aparatas būtų sustabdęs liftą tarp pirmo ir antro aukšto.

— Jūs labai atsargūs.

— Stengiamės pasitarnauti. — Suskambo telefonas. Apfelis atsiliepė. — Taip? Įeikite. — Bankininkas pažvelgė į savo klientą. — Jūsų sąskaitos dėžė jau čia.

— Greit apsisukote.

— Herr Kionigas pasirašė leidimą prieš kelias minutes, tik laukė skaitytuvo patvirtinimo. — Apfelis atidarė stalčių ir išsitraukė ant žiedo suvertus raktus. — Tikriausiai jis nusivylęs. Buvo įsitikinęs, kad kažkas ne taip.

Atsidarė plieninės durys ir įėjo juoda metaline dėže nešinas administratorius. Jis padėjo dėžę ant stalo prie padėklo su Perrier buteliu ir dviem stiklinėmis.

— Mėgaujatės viešnage Ciuriche? — bandydamas nutraukti nepatogią tylą tarė bankininkas.

— Labai. Pro viešbučio langą matau ežerą. Gražus vaizdas, ramu, tylu.

— Puiku, — pildamas klientui Perrier tarė Apfelis. Herr Kionigas išėjo, durys užsidarė ir bankininkas grįžo prie verslo reikalų.

— Jūsų saugykla, pone, — išrinkdamas raktą tarė jis. — Gal galėčiau atrakinti dėžę? O gal norėtumėte tą padaryti pats?

— Pirmyn. Atidarykite.

Bankininkas pažvelgė į viršų.

— Sakiau atrakinti, ne atidaryti. Aš tokios privilegijos neturiu, o jei ir turėčiau, nenorėčiau tokios atsakomybės.

— Kodėl ne?

— Jei būtų nurodyta jūsų asmenybė, aš neturėčiau jos žinoti.

— O jei man reikėtų pervesti pinigus, nusiųsti juos kam nors kitam?

— Tai galima padaryti jūsų skaičių parašu ant išėmimo formos.

— Arba nusiųsti į kitą banką — pavyzdžiui, už Šveicarijos ribų? Galėtumėte tai padaryti?

— Tam reikėtų vardo. Šiomis aplinkybėmis jūsų asmenybė būtų mano privilegija ir atsakomybė.

— Atidarykite.

Pareigūnas taip ir padarė. Gydytojo Vošbumo pacientas sulaikė kvapą, pilvo gilumoje jautė besiformuojantį skvarbų skausmą. Apfelis išėmė sąvaržėle susegtą pluoštelį ataskaitų. Bankininko akys nuslydo į dešiniąją lapų pusę, veido išraiška, nors ir nežymiai, bet visgi kiek pasikeitė. Jo apatinė lūpa truputį įsitempė, kampučiai susiraukšlėjo. Jis pasilenkė į priekį ir padavė lapus savininkui...

Po Gemeinschaft pavadinimu buvo anglų, neabejotinai gimtąja kliento kalba, parašyti žodžiai:

Sąskaita: 0-7-17-12-0-14-26-0

Vardas: Leidžiama žinoti tik savininkui ir Teisinių instrukcijų skyriaus darbuotojams.

Priėjimas: Užantspauduotas atskirai.

Dabartinis sąskaitos balansas: 11 850 000 frankų.

Ligonis, spoksodamas į skaičių, lėtai iškvėpė. Kad ir kam manė esąs pasiruošęs, niekas jo negalėjo paruošti tam, ką pamatė. Tai jį gąsdino taip pat, kaip ir visa, ką jis patyrė per pastaruosius penkis mėnesius. Per daug smulkiai neskaičiuojant, jis turėjo maždaug keturis milijonus Amerikos dolerių.

Keturi milijonai dolerių!

Kaip? Kodėl?

Bandydamas suvaldyti bepradedančias drebėti rankas, jis pervertė ankstesnių apsilankymų ataskaitas. Jų buvo daug, pinigų sumos nuostabios, ne mažesnės nei 300 000 frankų, indėliai buvo kas penkias aštuonias savaites, pirmasis atliktas prieš dvidešimt tris mėnesius. Jis akimis rado pirmąjį, apatinį įrašą. Tai buvo pervedimas iš Singapūro. Pinigų suma buvo pati didžiausia visoje ataskaitoje. Du milijonai septyni šimtai tūkstančių Malaizijos dolerių, pavertus į prancūzų valiutą — 5 175 000 frankų.

Po ataskaita jis pajautė kur kas mažesnio už lapus atskiro voko kontūrus. Pakėlė lapus; ant voko juodais kraštais buvo išspausdinti žodžiai:

Asmenybė: Prieinama savininkui.

Teisiniai: Priėjimas — Registruotas pareigūnas,

Apribojimai: Treadstone 71, Korporacija.

Pasiuntinys pristatys rašytinius savininko nurodymus.

Būtina patvirtinti.

— Norėčiau šitą pažiūrėti, — tarė klientas.

— Tai jūsų nuosavybė, — atsakė Apfelis. — Galiu patikinti, kad viskas liko nepaliesta.

Ligonis paėmė voką ir jį apvertė. Kitoje pusėje voko užklijavimą saugojo Gemeinschaft antspaudas. Vokas buvo nepaliestas. Ligonis jį atplėšė, ištraukė kortelę ir perskaitė:

Savininkas: Džeisonas Čarlzas Bornas

Adresas: Nenurodytas

Pilietybė: JAV

Džeisonas Čarlzas Bornas.

Džeisonas.

Dž. reiškė Džeisoną. Jo vardas buvo Džeisonas. Bornas jam nereiškė ničnieko, Dž. Bornas taip pat įspūdžio nedarė, bet Džeisono ir Borno kombinacija jau kažką reiškė. Skambėjo kaip realūs vardas ir pavardė; be to, atrodė tikrai tinkami. Žinoma, jis yra Džeisonas Čarlzas Bornas, amerikietis. Ir visgi jis pajuto krūtinėje šėlstančią širdį, kurtinantį spengimą ausyse, vis ryškesnį skausmą pilve. Kas čia buvo? Kodėl jis jautėsi lyg vėl nertų į tamsą, į tamsiuosius vandenis?

— Kas nors ne taip? — paklausė Valteris Apfelis.

Ar kas nors ne taip, Herr Bornai?

— Ne, viskas gerai. Mano vardas Bornas. Džeisonas Bornas.

Ar jis šaukė? Šnabždėjo? Negalėjo pasakyti...

— Jaučiuosi pagerbtas žinodamas jūsų vardą, pone Bornai. Jūsų asmenybė liks konfidenciali. Turite Gemeinschaft banko tarnautojo žodį.

— Ačiū. Manau, teks pervesti labai didelę šių pinigų dalį ir man reikės jūsų pagalbos.

— Vėlgi jaučiuosi pagerbtas galėdamas jums padėti. Jei tik galėsiu padėti arba patarti, mielai tą padarysiu.

Bornas ištiesė ranką link savo Perrier.

Plieninės Apfelio biuro durys užsivers jam už nugaros. Po kelių sekundžių jis išeis pro kamerą primenančio laukiamojo duris per vestibiulį ir įžengs į liftą. Nespėjus prabėgti kelioms minutėms jis bus Banhofštrasėje, turės vardą, daug pinigų ir nieko daugiau, gal tik bus išsigandęs ir sutrikęs.

Jam pavyko. Gydytojas Džefris Vošbumas už išgelbėtą gyvybę gaus daug daugiau nei ji verta. Į Marselio banką, naudojantis koduota sąskaita, kurios dalis pasieks vienintelį Por Nuaro salos gydytoją taip ir nepaminėjus Vošbumo vardo, buvo pervesta trys milijonai Šveicarijos frankų. Vošbumui reikės nueiti į banką, pasakyti kodus ir pinigai bus jo. Bornas, įsivaizduodamas Vošbumo miną, kai šis gaus pinigus, negalėjo sulaikyti šypsenos. Ekscentriškasis alkoholikas, dirbantis gydytoju, pašėltų iš džiaugsmo gavęs dešimt ar penkiolika tūkstančių svarų, o dabar turės daugiau nei milijoną dolerių. Tie pinigai garantuos arba išlipimą iš duobės, arba sumokės už kapą. Pinigai buvo gydytojo, todėl jis ir turėjo spręsti, kam juos panaudoti.

Antrasis — keturių milijonų frankų — pervedimas buvo atliktas į banką, esantį Madlenos gatvėje Paryžiuje, į sąskaitą Džeisono Č. Borno vardu. Procesą pagreitino Gemeinschaft dukart per savaitę siunčiamų dokumentų rinkinys kartu su trimis parašo kopijomis. Herr Kionigas patikino, kad popieriai pasieks Paryžių per tris dienas.

Palyginti su kitomis, paskutinė operacija buvo nereikšminga. Į Apfelio kabinetą atnešė šimtą tūkstančių frankų stambiomis kupiūromis, dokumentai pasirašyti skaičių parašu.

Gemeinschaft banko saugykloje liko trys tūkstančiai Šveicarijos frankų, nesvarbu, kaip žiūrėsi, suma buvo menka.

Kaip? Kodėl? Iš kur?

Visas procesas užtruko valandą ir dvidešimt minučių, šiaip sklandžią eigą sutrukdė tik vienas nemalonus dokumentas.

Kaip ir reikėjo tikėtis, jį atnešė Kionigas, kurio veido išraiška bylojo kažką tarp rimtumo ir nežymaus triumfuojančio pasitenkinimo. Jis paskambino Apfeliui, buvo įleistas vidun ir atnešė viršininkui mažą voką juodais kraštais.

— Une fiche, — prancūziškai tarė jis.

Bankininkas atplėšė voką, ištraukė kortelę, perskaitė, kas joje buvo parašyta, ir abu daiktus grąžino Kionigui.

— Laikysimės procedūrų, — tarė jis.

Kionigas išėjo.

— Turėčiau susirūpinti?

— Tik dėl to, kad išimate tokią didelę pinigų sumą. Tai firmos politika. — Bankininkas drąsinamai nusišypsojo.

Spragtelėjo spyna. Bornas atidarė duris ir įžengė į asmeninę Herr Kionigo erdvę. Atėjo dar du vyrai. Jie sėdėjo skirtingose kambario pusėse. Kadangi nė vienas nesėdėjo tokiame kambaryje, į kurį nusiuntė jį, Bornas padarė išvadą, kad jie neturėjo trijų nulių sąskaitos. Jis svarstė, ar jie pasirašė vardais, ar numeriais, bet šią mintį nutraukė vos pasiekęs liftą ir paspaudęs mygtuką.

Akių kampučiu jis pastebėjo judesius. Kionigas linktelėjo galva abiem vyrams. Lifto durims atsidarius Jie atsistojo. Bornas pasisuko. Vyras iš dešinės išsitraukė mažą radijo imtuvą ir trumpai, staigiai kažką pranešė.

Kairėje esantis vyras ranką laikė įkišęs po paltu. Kai ją ištraukė, joje buvo ginklas. Juodas 38 kalibro automatinis pistoletas su gale pritaisytu vamzdžiu. Duslintuvu.

Bornui žengiant į liftą abu vyrai pasileido link jo.

Užvirė pragaras.

5 SKYRIUS

Lifto durys pradėjo užsidaryti. Vyras su radijo imtuvu rankose jau buvo viduje, jo pagalbininkas, pečiu sustabdęs lifto duris, laikė nutaikęs savo ginklą Bornui į galvą.

Džeisonas, vaidindamas persigandusį, pasilenkė dešinėn, tada staigiai ir be perspėjimo pakėlęs kairę koją pasisuko ir išspirdamas vyrą iš lifto kulnu išmušė jam iš rankų ginklą. Paskui garsą, kilusį užsidarius durims, sekė du duslūs šūviai, kulkos įstrigo į storą lubų medį. Bornas baigė sukinį, pečiu trenkė antrojo vyro pilvan, dešine ranka sugriebė krūtinę, o kairiąja prispaudė radiją laikančią ranką. Jis trenkė vyrą į sieną. Radijas nuskriejo liftu, jam krentant girdėjosi kalbančiojo balsas:

— Henri! Ca va? Maintenant, Vascenseur?15

Džeisonas prisiminė kito prancūzo veidą. Vyras balansavo ant isterijos ribos, iš akių aiškiai matėsi, kad jis nenorėjo patikėti tuo, ką matė. Tai buvo veidas žmogaus, kuris prieš dvidešimt keturias valandas Le Bouc de Mer prie Sarasino gatvės kėsinosi jį nužudyti. Tas vyras nešvaistė laiko ir tučtuojau nusiuntė savo parankinius į Ciurichą: tas, kurį jie manė esant mirusį, iš tikrųjų buvo gyvas. Išties gyvas. Reikia ištaisyti klaidą.

Bornas sugriebė prieš jį esantį prancūzą, kairiąja ranka apsivijo vyro gerklę, dešiniąja stipriai tempė kairiąją ausį.

— Kiek? — prancūziškai paklausė jis. — Kiek laukia apačioje? Kur jie?

— Pats išsiaiškink, kiaule!

Liftas buvo pusiaukelėje iki vestibiulio.

Džeisonas beveik išraudamas ausį palenkė vyro galvą žemyn ir trenkė į sieną. Sukniubdamas ant grindų prancūzas suklykė iš skausmo. Bornas keliu prispaudė vyro krūtinę, jautė ginklo dėklą. Jis atsegė paltą, įkišo ranką vidun ir ištraukė trumpavamzdį revolverį. Jam šovė mintis, kad kažkas turėjo išjungti ginklų detektorių. Kionigas. Jis prisimins, nes ten, kur kalbama apie Herr Kionigą, amnezija jo nesulaikys. Jis įkišo ginklo vamzdį prancūzui į burną.

— Sakyk, arba ištaškysiu smegenis! — Vyras bandė šnekėti; tuomet ginklą ištraukė ir įrėmė į žandą.

— Du. Vienas prie lifto, kitas — ant šaligatvio, prie automobilio.

— Kokio automobilio?

— Peugeot.

— Kokios spalvos? — liftas iš lėto baigė kelionę ir galiausiai visai sustojo.

— Rudos.

— Vyras vestibiulyje. Kaip jis apsirengęs?

— Nežinau...

Džeisonas pridėjo vamzdį prie galvos ir atlenkė gaiduką.

— Tau bus geriau, jei prisiminsi!

— Juodu paltu!

Bornas pakėlė prancūzą ant kojų, durys atsidarė. Kairėje stovintis vyras juodu paltu ir keistais akiniais auksiniais rėmais žengė į priekį. Po stiklais paslėptos akys įvertino situaciją, pastebėjo per prancūzo skruostą varvantį kraują. Jis pakėlė paslėptą po paltu ranką, laikančią į taikinį iš Marselio nutaikytą automatinį pistoletą.

Džeisonas link naujos grėsmės pro lifto duris išstūmė prancūzą. Pasigirdo trys greiti šūviai. Prancūzas pakėlė rankas ir suriaumojęs kaip sužeistas žvėris krito ant marmurinių grindų. Dešinėje prie akiniuotojo vyro stovinti moteris suriko, prie jos prisijungė kiti, visų ir kartu nieko prašantys padėti, iškviesti policiją.

Bornas žinojo, kad negali šauti iš prancūzo paimtu revolveriu, nes ginklas neturėjo duslintuvo, o šūvio garsas jį kaipmat išduotų. Jis sugrūdo ginklą į palto kišenę, apėjo klykiančią moterį ir už pečių pagriebęs liftininką pastūmė jį link žudiko tamsiu lietpalčiu.

Džeisonui bėgant link stiklinių banko durų, panika pastate vis didėjo. Kilpelę segintis darbuotojas, kuris prieš pusantros valandos sumaišė jo gimtąją kalbą, kažką šaukė į sienoje įtaisytą telefoną, šalia jo stovėjo uniformuotas apsaugininkas su ginklu rankoje. Užtvėręs išėjimą jis stebėjo chaosą, bet staiga dėmesį patraukė Bornas. Išsprukti lauk buvo gana sudėtinga. Bornas nusuko akis ir kreipėsi į apsaugininko bendradarbį prie telefono.

— Tas vyras su auksiniais akinių rėmeliais! — sušuko jis. — Jis šaudė! Pats mačiau!

— Ką? Kas jūs toks?

— Aš Volterio Apfelio draugas! Paklausykit! Vyras su akiniais auksiniais rėmeliais ir tamsiu lietpalčiu! Štai ten!

Biurokrato mentalitetas per kelis milijonus metų nė per nago juodymą nepasikeitė. Vos išgirdęs aukštesnes pareigas užimančio bendradarbio pavardę, biurokratas visada vykdo įsakymus.

— Herr Apfelis! — Gemeinschaft administratorius pasisuko į apsaugininką. — Girdėjai, ką jis pasakė! Vyras su akiniais. Auksiniais rėmais!

— Taip, pone! — Apsaugininkas pasileido į sumaištį.

Džeisonas pro administratorių praslinko link stiklinių durų.

Puikiai suprasdamas, kad reikia bėgti, bet nežinodamas, ar lauke prie rudojo Peugeot laukiantis vyras jį atpažins ir į kaktą įsegs kulką, ryžtingai atidarė dešiniąsias duris.

Sargybinis pralėkė pro vyrą juodu lietpalčiu, vyrą, einantį lėčiau nei visi kiti aplinkiniai žmonės, vyrą, be jokių akinių. Jis vis greičiau žengė link išėjimo, link Borno.

Ant šaligatvio Džeisoną saugojo vis augantis chaosas. Praeivius pasiekė gandai, o policijos automobiliams artėjant prie Banhofstrasės vis garsiau kaukė sirenos. Apsuptas pėsčiųjų jis žengė kelis jardus dešinėn, tada staigiai nėrė į susidomėjusią žmonių minią ir, stebėdamas prie šaligatvio stovinčius automobilius, nubėgo. Jis pamatė Peugeot, pastebėjo šalia jo stovintį vyrą, po paltu grėsmingai paslėpusį ranką. Mažiau nei po penkiolikos sekundžių prie Peugeot vairuotojo priėjo vyras juodu lietpalčiu. Šis užsidėjęs akinius lūkuriavo, kol atsistatys regėjimas. Abu vyrai skubiai tardamiesi peržvelgė Banhofstrasę.

Bornas suprato jų sumišimo priežastį. Nerodydamas jokios panikos, jis žengė prie Gemeischaft stiklinių durų į susirinkusią minią. Buvo pasiruošęs bėgti, bet to nedarė, nes bijojo, kad jį sustabdys pakankamai nenutolus nuo banko. Niekam kitam neleido išeiti iš pastato, o Peugeot vairuotojas nesusiejo dviejų įvykių. Jis neatpažino taikinio, kurį jam nurodė Marselyje.

Kol vyras auksiniais akiniais nusivilko lietpaltį ir pro langą įmetė jį į automobilį, atvyko policija. Jis linktelėjo vairuotojui, kuris atsisėdo prie vairo ir užvedė variklį. Žudikas nusiėmė akinius ir pasielgė taip, kad Džeisonas tokio poelgio negalėjo tikėtis net neįtikinamiausiose fantazijose — greitai nuėjo link stiklinių banko durų ir kartu su policininkais žengė vidun.

Bornas stebėjo, kaip Peugeot nuvažiavo Banhofstrasę. Minia prie vitrinų pradėjo skirstytis, didelė dalis priėjo arčiau stiklinių durų, pasistiebę ant pirštų galų įdėmiai stengėsi įžiūrėti, kas darosi viduje. Išėjęs policininkas nuvijo smalsuolius šalin ir pareikalavo, kad būtų atlaisvintas praėjimas iki šaligatvio. Jam šaukiant, iš už šiaurės vakarinio gatvės kampo pasirodė greitosios pagalbos automobilis, jo skardus nuo stogo sklindantis signalas perspėjo visus, kad trauktųsi iš kelio. Vairuotojas įsuko didoką transporto priemonę į Peugeot paliktą laisvą vietą. Džeisonas toliau įvykių stebėti nebegalėjo. Jis privalėjo nusigauti iki Carillon du Lac, susirinkti visą mantą ir dingti iš Ciuricho, iš Šveicarijos. Į Paryžių.

Kodėl į Paryžių? Kodėl jis norėjo, kad pinigus pervestų kaip tik ten? Kai sėdėjo Valterio Apfelio kabinete visiškai apkvaitintas prieš akis matomos sumos, jam tai nerūpėjo. Skaičiai jo lūkesčius pralenkė taip smarkiai, kad jam tokiu atbukusiu protu neliko nieko kita tik vadovautis instinktais. O instinktai liepė vykti į Paryžių. Atrodė, kad tas miestas gyvybiškai svarbus. Kodėl?

Vėl nėra laiko... Jis pastebėjo, kaip sanitarai pro banko duris išvežė neštuvus. Ant jų gulėjo kūnas uždengtu veidu — lavonas. Pro Borno akis nepraslydo šis svarbus vaizdas — jei nebūtų turėjęs sugebėjimų, apie kuriuos net nenumanė, lavonas ant neštuvų būtų buvęs jis pats.

Prie gatvės kampo pastebėjo tuščią taksi ir nuskubėjo prie jo. Turėjo tučtuojau dingti iš Ciuricho. Iš Marselio kažkas išsiuntė žinutę, bet, nepaisant to, lavonas dar buvo gyvas. Džeisonas Bornas buvo gyvas. Nužudyk jį. Nužudyk Džeisoną Borną!

Dėl Dievo meilės, kodėl?

Jis tikėjosi vestibiulyje sutikti Carillon du Lac vadybininko padėjėją, bet vyro ten nebuvo. Suprato, kad trumpas raštelis žmogui... Koks jo vardas? Štoselis? Taip, Štoseliui — bus tinkamas. Jo skubaus išvykimo paaiškinimas nebuvo reikalingas, o penki šimtai frankų padengs visus jo trumpo apsilankymo viešbutyje ir paslaugos, kurios paprašys Herr Štoselio, kaštus.

Įėjęs į kambarį sumetė skutimosi reikmenis į lagaminą, patikrino iš prancūzo atimtą pistoletą ir įsikišęs jį į palto kišenę atsisėdo prie stalo. Jis parašė raštelį, skirtą Herr Štoseliui, vdb padėj. Jame buvo sakinys, kurį ranka suraitė lengvai, gal net per daug lengvai.

...Gali būti, kad greit su jumis susisieksiu ir paprašysiu informuoti apie man paliktas žinutes. Tikiuosi, jūs turėsite galimybę jų laukti ir priimti jas mano vardu.

Jei su juo bandytų susisiekti kas nors iš mįslingojo Treadstone 71, apie tai taip pat norėjo sužinoti. Kadangi čia buvo Ciurichas, neabejojo, jog sužinos.

Tarp perlenkto popieriaus lapo ir voko įkišo penkių šimtų frankų banknotą. Tada pasiėmęs lagaminą žengė pro duris liftų link. Jų buvo keturi. Paspaudė mygtuką ir prisimindamas Gemeinchaft pažvelgė sau už nugaros. Ten nieko nebuvo. Suskambo varpelis ir užsidegė raudona šviesa virš trečiojo lifto durų. Tame pačiame aukšte sustojo besileidžiantis liftas. Gerai. Jis turėjo kaip tik galėdamas greičiau nusigauti iki oro uosto, dingti iš Ciuricho, iš Šveicarijos. Žinia jau buvo pristatyta.

Atsidarė lifto durys. Tarp dviejų vyrų stovėjo raudonplaukė moteris. Jie nutraukė pokalbį, linktelėjo Bornui, pastebėję lagaminą pasitraukė į šalį ir durims užsidarius toliau ramiai tęsė pokalbį. Pašnekovai buvo įpusėję trečią dešimtį, švelniai ir greitai kalbėjo prancūziškai, moteris žvilgsniu sekė abu vyrus, jos veido išraiška tapdavo tai linksma, tai labiau susimąsčiusi. Pašnekovų svarstymus ir apyrimtį tardymą pertraukdavo juokas.

— Po rytojaus santraukos vyksi namo? — paklausė kairysis vyras.

— Dar nežinau. Laukiu žinių iš Otavos, — atsakė moteris. — Turiu giminių Lione, būtų malonu juos aplankyti.

— Neįmanoma, — tarė dešinysis vyras, — kad vadovų komitetas sėkmingai surastų dešimt žmonių, savanoriškai sutinkančių per dieną paruošti šios Dievo prakeiktos konferencijos santrauką. Teks čia trūnyti dar bent savaitę.

— Briuseliui tai nepatiks, — išsišiepęs tarė pirmasis vyras. — Viešbučiai čia labai brangūs.

— Niekas netrukdo persikelti į kitą viešbutį, — nužvelgdamas moterį tarė antrasis. — Mes tik ir laukiame, kol tu tą padarysi, ar ne?

— Tu lunatikas, — tarė moteris. — Mano santrauka — jūs abu lunatikai.

— Tu ne tokia, Mari, — pertraukė pirmasis. — Turiu galvoje, ne lunatikė. Tavo vakarykštis pristatymas buvo nuostabus.

— Nieko panašaus, — tarė ji. — Jis buvo bereikšmis ir gana nuobodus.

— Ne, ne! — nesutiko antrasis. — Jis tikrai buvo nepakartojamas. Jis privalėjo toks būti, nors nesupratau nė vieno žodžio. Bet, kita vertus, aš turiu kitų talentų.

— Lunatikas.

Liftas palengva stojo. Pirmasis vyras vėl prašneko:

— Atsisėskim paskutinėje eilėje. Vis tiek vėluojam, o šneka Bertinelis. Įtariu, kad nepasakys nieko naudinga. Jo ciklinių fliuktuacijų teorijos paseno kartu su Borgijos finansais.

— Anksčiau, — juokdamasi tarė raudonplaukė. — Prieš Cezario mokesčius, — ji padarė pauzę, tada pridūrė: — O gal dar prieš Punų karus.

— Mums paskutinė eilė kaip tik, — pasiūlydamas ranką moteriai tarė antrasis vyras. — Galėsim miegoti. Jis naudoja skaidres, taigi bus pakankamai tamsu.

— Ne, jūs eikit. Aš ateisiu truputėlį vėliau. Reikia išsiųsti kelias žinutes. Netikiu, kad telefono operatorės viską parašys teisingai.

Atsidarius durims trijulė išėjo iš lifto. Vyrai žengė vestibiuliu, moteris pasuko prie registracijos stalo. Bornas negaišdamas laiko sekė paskui ją, eidamas perskaitė trikampį pranešimą.

Sveiki atvykę, Šeštosios pasaulio ekonomikos konferencijos dalyviai

Šios dienos tvarkaraštis:

13:00. Gerb. Džeimsas Freizeris, Jungtinės Karalystės parlamento narys. 12 kambarys

18:00. Dr. Eugenio Bertineli, Milano univ., Italija. 7 kambarys

21:00. Pirmininko atsisveikinimo vakarienė. Svetingumo kambarys

— 507 kambarys. Operatorius sakė, kad man yra žinutė.

Angliškai. Šalia stovinti moteris kalbėjo angliškai. Tiesa, juk ji sakė, kad laukia žinių iš Otavos. Kanadietė.

Klerkas patikrino spintelę ir grįžo su žinute.

— Daktarė Sen Žak? — tiesdamas voką paklausė jis.

— Taip. Ačiū.

Moteris nusisuko ir atplėšė voką. Klerkas priėjo prie Borno. — Ko nors norėjote, pone?

— Norėčiau palikti šį raštelį Herr Štoseliui, — jis ant stalo padėjo Carillon du Lac voką.

— Herr Štoselio nebus iki šeštos valandos ryto, pone. Jis darbą baigia ketvirtą valandą dienos. Gal galėčiau padėti?

— Ne, ačiū. Tik prašau — pasirūpinkite, kad jis gautų žinutę. — Tada Džeisonas prisiminė, kad čia Ciurichas. — Nieko skubaus, — pridūrė jis. — Bet man reikės atsakymo. Pasišnekėsiu su juo rytą.

— Žinoma, pone.

Bornas pasiėmė lagaminą ir vestibiuliu žengė link plačių stiklinių durų eilės — išėjimo, už kurio matėsi didelis apvalus privažiavimas su ežeru horizonte. Jis pamatė kelis po žibintų šviesomis laukiančius taksi automobilius, saulė jau buvo nusileidusi, iš Ciuricho netgi po vidurnakčio galėjai nuskristi į didžiausius Europos miestus...

Jis sustojo, lyg apimtas paralyžiaus sulaikė kvapą. Negalėjo patikėti tuo, ką jo akys matė už stiklinių durų. Rudasis Peugeot privažiavo prie artimiausiojo taksi. Atsidarė durys ir išlipo vyras — žudikas juodu lietpalčiu ir akiniais auksiniais rėmeliais. Pro kitas duris išlipo dar vienas žmogus, šį kartą Banhofstrasėje matytas vairuotojas, laukiantis taikinio, kurio negalėjo atpažinti. Ne, dabar ten buvo dar vienas žudikas, taip pat vilkintis lietpaltį didelėmis, tikriausiai ginklų pilnomis kišenėmis. Tai buvo tas pats vyras, sėdėjęs Gemeinschaft banko pirmojo aukšto priimamajame, tas pats, kuris po paltu turėjo 38 kalibro pistoletą. Pistoletą, kurio duslintuvas nutildė dvi kulkas, skirtas vyrui, paskui kurį nusekė į liftą.

Kaip? Kaip jie sugebėjo jį rasti?.. Tada jis prisiminė. Pradėjo linkti kojos. Ta frazė buvo tokia nepavojinga, tokia bereikšmė!

Mėgaujatės viešnage Ciuriche? — jiems laukiant, kol pavaldinys paliks juos vienus kabinete, paklausė Volteris Apfelis.

Labai. Pro viešbučio langą matau ežerą. Gražus vaizdas, ramu, tylu.

Kionigas! Kionigas girdėjo, kaip jis sako, kad pro viešbučio langą matyti ežeras. Kiek viešbučių turėjo kambarius, pro kurių langus buvo matomas ežeras? Ypač viešbučių, kuriuose gyventų žmogus, turintis trijų nulių sąskaitą? Du? Trys?.. Nežinia iš kur jis prisiminė tris pavadinimus: Carillon du Lac, Baur au Lac, Eden au Lac. Ar jų buvo daugiau? Neprisiminė jokių kitų pavadinimų. Išrinkti vieną buvo visai nesunku! O žodžiai išsprūdo taip lengvai. Kaip kvaila!

Nėra laiko. Per vėlu. Jis per stiklines duris matė žudikus, jie taip pat pamatė jį. Jį pastebėjo antrasis vyriškis. Buvo pasitarta virš Peugeot stogo, pasitaisyti akiniai, rankos sukištos į milžiniškas kišenes, sugriebti nematomi ginklai. Du vyrai pasuko link įėjimo, paskutinę akimirką atsiskyrė, kiekvienas įėjo pro skirtingas šonines duris. Abi pusės buvo apsaugotos, spąstai buvo paruošti, jis negalėjo niekur pabėgti.

Nejaugi jie mano, kad gali įeiti į sausakimšą viešbučio vestibiulį ir paprasčiausiai nužudyti žmogų!

Žinoma, gali! Jų priedanga buvo minia ir triukšmas. Du, trys, gal keturi dulsūs šūviai, paleisti iš artimo atstumo, buvo tokie pat efektyvūs, kaip ir pasala žmonių pilnoje aikštėje dienos šviesoje. Ataką seks panika, o jos metu buvo lengva pabėgti, išnykti minioje.

Negalėjo leisti jiems priartėti! Bornas atsitraukė, mintyse bandė sugalvoti, kaip išsisukti iš šios keblios situacijos. Kaip jie drįso? Kodėl jie manė, kad jis neieškos apsaugos, nesišauks pagalbos policijoje? Atsakymas buvo neabejotinas, nuo jo stingo kraujas. Žudikai tiksliai žinojo tai, ką jis tik galėjo pabandyti atspėti. Jis negalėjo ieškoti tokios apsaugos, jis negalėjo kreiptis į policiją. Džeisonas Bornas privalėjo vengti bet kokių valdžios struktūrų... Kodėl? Kodėl jie jo ieškojo?

Jėzau, kodėl?

Viena ranka atidarę duris, laisvosiomis rankomis vyrai aiškiai laikė ginklus. Bornas pasisuko. Pastate buvo liftai, tarpduriai, koridoriai, stogas ir rūsiai. Turėjo būti bent tuzinas būdų iš čia pabėgti.

O gal ne? Gal žudikai, ramiai besiskinantys kelią pro minią, žinojo ką nors, ką jis tik galėjo nuspėti? Gal Carillon du Lac turėjo tik du ar tris išėjimus? Juos galėjo lengvai apsaugoti keli lauke stovintys vyrai, šie išėjimai nesunkiai galėjo būti panaudoti kaip dar vieni spąstai, skirti vienišam bėgliui nužudyti.

Vienišas bėglys. Vienišas bėglys — lengvas taikinys. O jei jis nebūtų vienas? Jei kas nors būtų kartu su juo? Du žmonės — tai ne vienas, bet tam, kuris anksčiau buvo vienas, papildomas žmogus pasitarnauja kaip priedanga — ypač minioje, ypač naktį. Kaip tik dabar buvo naktis. Ryžtingi žudikai vengė žudyti nereikšmingus žmones. Ne iš gerumo, bet dėl to, kad tai buvo nepraktiška — juk mirties sukeltoje panikoje tikrasis taikinys gali pasprukti.

Jautė kišenėje gulinčio ginklo svorį, bet tai buvo menka paguoda. Kaip ir banke, panaudojus ar net jį kam nors pastebėjus, Bornas iš karto taptų ryškesniu taikiniu. Bet, nepaisant to, ginklas buvo kišenėje. Jis lėtai atbulas žengė link vestibiulio galo ir pasuko dešinėn, link didesnio žmonių būrio. Iki tarptautinės konferencijos vakarienės buvo likusi tik valanda, žmonės kūrė tūkstančius apytikrių planų, visur aplink keistomis grupelėmis būriavosi konferencijos dalyviai.

Prie sienos stovėjo marmurinis stalelis, už jo klerkas, pieštuką laikydamas kaip teptuką, tikrino geltono popieriaus puslapius. Telegramos. Prie stalelio stovėjo du žmonės, stambus senyvas vyras ir moteris tamsiai raudona suknele, kurios sodri spalva puikiai derėjo prie jos ilgų plaukų... Raudonų plaukų. Tai buvo moteris iš lifto, juokavusi apie Cezario mokesčius ir Punų karus, daktarė, stovėjusi priėjo priimamajame ir prašiusi žinutės, kurią tikrai buvo gavusi.

Bornas pažiūrėjo, kas darosi už nugaros. Žudikai gerai naudojosi minia, vienas iš kairės, kitas iš dešinės, kaip dvi krabo žnyplės mandagiai, bet griežtai skverbėsi per žmonių jūrą. Kol tik jį matys, galės priversti aklai be tikslo blaškytis nežinant, kuris kelias veda į aklavietę, iš kurios pabėgti nebebus įmanoma. Tada pasigirs duslūs šūviai, jų kišenes apsvilins parakas...

Kol tik jį matys?

Mums paskutinė eilė kaip tik Galėsim miegoti... Jis naudoja skaidres, taigi bus pakankamai tamsu.

Džeisonas vėl pasisuko ir pažvelgė į raudonplaukę moterį. Ji kaip tik baigė telegramą ir dėdama rausvus akinius į rankinę dėkojo klerkui. Ji buvo tik už aštuonių pėdų.

Šneka Bertinelis. Įtariu, kad nepasakys nieko naudinga.

Nebuvo laiko niekam kitam, tik instinktyviems sprendimams. Bornas perdėjo lagaminą į kairiąją ranką, skubiai priėjo prie moters, stovinčios prie marmurinio stalelio, ir švelniai, nenorėdamas išgąsdinti, palietė jos alkūnę.

— Daktare?..

— Atsiprašau?

— Jūs esate daktarė?.. — apsimesdamas sumišusiu, paleido jos ranką.

— Sen Žak, — vartodama prancūziškąjį Sen vietoj angliškojo Seint, tarė ji. — Jūs tas vyras iš lifto.

— Nepažinau jūsų, — tarė jis. — Man sakė, jog jūs žinosite, kur Bertinelio paskaita.

— Septintame kambaryje.

— Deja, aš nežinau, kur jis yra. Gal galėtumėte man parodyti kelią? Vėluoju, o turiu konspektuoti jo kalbą.

— Bertinelio? Kodėl? Jūs dirbate kokiam nors marksistiniam laikraščiui?

— Ne, neutraliame, — mąstydamas, kad lengvai suranda, ką sakyti, tarė Džeisonas. — Rašau apie daugelį žmonių. Vadovybė nemano, jog Bertinelis pakankami svarbus, kad jį išskirtų iš grupės.

— Gal ir ne, bet vis tiek reikėtų išgirsti, ką jis šneka. Jo žodžiuose yra nemaža kruopelė žiaurios tiesos.

— Pralaimėjau, taigi dabar turiu tas kruopeles rasti. Gal galėtumėte man padėti?

— Deja, ne. Nuvesiu iki kambario, bet pati turiu paskambinti telefonu. — Ji užsegė rankinę.

— Prašau. Paskubėkim!

— Ką? — Jos žvilgsnis toli gražu nebuvo malonus.

— Atsiprašau, bet aš tikrai skubu. — Jis pažvelgė dešinėn — du vyrai buvo ne toliau nei už dvidešimties pėdų.

— Jūs esate nemandagus, — šaltai atsakė Sen Žak.

— Prašau. — Jis vos susilaikė nestumtelėjęs jos į priekį, tolyn nuo beužsidarančių spąstų.

— Kambarys ten. — Ji žengė per salę link plataus koridoriaus kairiojoje galinėje sienoje. Salės gale minia buvo daug retesnė. Jie priėjo sodriu raudonu velvetu išmuštą tunelį. Abiejose pusėse buvo eilės durų su elektriniais ženklais, nurodančiais, kur yra Pirmasis konferencijų kambarys, Antrasis konferencijų kambarys. Koridoriaus gale buvo dvigubos durys, auksinės spalvos raidės ant sienos skelbė, kad už durų buvo Septintasis kambarys.

— Štai, — tarė Mari Sen Žak. — Eidamas vidun būkite atsargus, ten tikriausiai tamsu. Bertinelis per paskaitas naudoja skaidres.

— Kaip per filmą, — žiūrėdamas į minią už nugaros tarė Bornas. Jis buvo ten, vyras auksiniais akinių rėmais mandagiai skverbėsi pro entuziastingai nusiteikusią trijulę. Jis ėjo į koridorių, paskui jį neatsilikdamas sekėjo kompanionas.

— ...didelis skirtumas. Jis sėdi žemiau scenos ir komentuoja. — Sen Žak kažką pasakė ir jau sukosi atgal.

— Ką ten sakėte? Scenos?

— Na, gal tiksliau būtų galima sakyti pakelta platforma nei scena. Dažniausiai naudojama demonstruoti vaizdinei medžiagai.

— Bet ją reikia įnešti, — tarė jis.

— Ką?

— Vaizdinę medžiagą. Ten yra atsarginis išėjimas? Kitos durys?

— Net neįsivaizduoju. Būtinai turiu paskambinti. Mėgaukitės professore paskaita. — Ji nusisuko.

Jis metė lagaminą ant žemės ir sugriebė ją už rankos. Vos prisilietus, į jį vėl susmigo piktos moters akys.

— Paleiskite mane, prašau.

— Nenoriu jūsų gąsdinti, bet neturiu kitos išeities. — Jis kalbėjo tyliai ir per moters petį stebėjo aplinką. Žudikai, būdami tikri, kad spąstai tuoj užsivers, sulėtino žingsnį. — Jūs privalote eiti su manimi.

— Nešnekėkite nesąmonių!

Jis moters ranką sugniaužė dar stipriau, prisitraukė ją arčiau. Tada atsargiai stebėdamas, kad nepamatytų persekiotojai, iš kišenės išsitraukė ginklą.

— Nenoriu jo panaudoti. Nenoriu jūsų sužeisti, bet jei reikės — esu pasiruošęs padaryti ir tai.

— O Dieve...

— Tylėkite. Darykite, ką liepsiu, ir viskas bus gerai. Man reikia pabėgti iš šio viešbučio ir jūs man padėsite tai padaryti. Kai tik iš čia išeisiu, jus paleisiu. Bet iki tol — ne. Eime, reikia iš čia dingti.

— Jūs negalite...

— Taip, galiu. — Jis prispaudė ginklo vamzdį prie moters pilvo, įrėmė į nuo spaudimo susiraukšlėjusį šilką. Ji apmirė iš baimės. — Eime.

Laikydamas ją už rankos, o pistoletą prispaudęs prie moters kūno, jis žengė kairėn. Jos akys buvo įsmeigtos į ginklą, lūpos — kiek pravertos, kvėpavimas — netolygus. Bornas atidarė duris ir, prieš įeidamas pats, įstūmė ją pirma savęs. Jis girdėjo vieną koridoriuje rėkiamą žodį:

— Schnell!16

Juos supo tamsa, bet tai ilgai netruko, nes per kambarį skverbėsi baltos šviesos spindulys, apšviesdamas kitų paskaitos dalyvių viršugalvius. Projektorius rodė kažkokį grafiką, stulpeliai buvo pažymėti numeriais, stora juoda linija, prasidedanti kairėje, kampuota trajektorija ėjo per dešiniąsias linijas. Girdėjosi ryškaus akcento garsiakalbių pagarsintas balsas.

— Pastebėsite, jog septyniasdešimtaisiais septyniasdešimt pirmaisiais metais, kai gamybos mastams rinkos lyderių buvo pritaikytos tam tikros savanoriškos, pabrėžiu — savanoriškos — ribos, šį žingsnį sekusi ekonominė recesija buvo daug švelnesnė nei — prašau parodyti dvyliktą skaidrę — per vadinamąją patemalistinę rinkos reguliaciją, vykdytą vyriausybės. Prašyčiau parodyti kitą skaidrę.

Kambarys vėl aptemo. Sugedo projektorius. Pirmojo šviesos spindulio nepakeitė antrasis.

— Prašau parodyti dvyliktąją skaidrę!

Džeisonas stumtelėjo moterį pirmyn pro žmones, stovinčius už paskutinės kėdžių eilės. Jis bandė nuspėti salės dydį, ieškojo išėjimą rodančios raudonos švieselės. Pastebėjo! Tolumoje neryškiai švietė maža raudona švieselė. Ant scenos, už ekrano. Nebuvo kitų išėjimų, kitų durų, tik šis ir pagrindinis septintojo kambario įėjimas. Jis privalėjo jį pasiekti, turėjo patekti prie atsarginio išėjimo. Ant tos scenos.

— Marie! Ici!17 — juos pasiekė balsas iš kairės nuo kėdės paskutinėje eilėje.

— Non, ma cherie! Je suis tout pres. 18 — Antrasis šnabždesys atsklido iš vyro, stovinčio prieš pat Mari Sen Žak, lūpų. Jis atsitraukė nuo sienos, užtvėrė kelią.

Bornas, neabejotinai duodamas suprasti, kas atsitiks, jei ji ką nors perspės, stipriai prispaudė ginklą moteriai prie šonkaulių. Kuomet ji nekvėpuodama tyliai atsakė, Bornas džiaugėsi, kad nesimatė jo įkaitės veido.

— Prašau, leiskite mums eiti, — prancūziškai tarė ji. — Prašau.

— Kas jis toks? Tavo telegrama, brangioji?

— Senas draugas, — sušnabždėjo Bornas.

Vis labiau išsiblaškiusios minios ošimą nustelbė šūksnis:

— Gal galėtumėte parodyti dvyliktą skaidrę! Per cortesia! 19

— Mes turime pasišnekėti su kai kuo eilės gale, — žvelgdamas atgal tarė Bornas. Atsidarė dešiniosios durys. Viduryje šešėliuose paslėpto veido blankią koridoriaus šviesą atspindėjo auksiniai akiniai. Bornas stumtelėjo moterį pro jos sumišusį draugą ir, šnabždėdamas atsiprašymą, prispaudė jį prie sienos.

— Atleiskite man, bet mes tikrai labai skubame!

— Tu baisiai nemandagus!

— Taip, žinau.

— Dvyliktą skaidrę! Che cosa! Impossibile!20

Iš projektoriaus vėl žybtelėjo balta šviesa. Vaizdas ekrane vibravo — operatorius labai nervinosi. Pasiekus Džeisonui ir moteriai tolimąją praėjimo sieną, vedančią iki scenos pradžios, ekrane pasirodė dar vienas grafikas. Jis įspraudė ją į kampą, prisispaudė prie jos, jų veidai beveik lietėsi.

— Aš rėksiu, — sušnabždėjo ji.

— Aš šausiu, — atsiliepė jis. Jis pažvelgė pro atsirėmusių į sieną žmonių eilę. Abu žudikai jau buvo viduje, kaip išgąsdinti graužikai dairėsi po salę, bandė veidų jūroje rasti Borną.

Lektoriaus balsas pakilo kaip sudaužyto varpo dūžis.

— Ecco!21 Skeptikams, su kuriais čia šiandien bendrauju, o tokių čia dauguma, yra statistinių įrodymų! Turiniu visiškai nesiskiriančių nuo mano paruoštų analizių. Palikite rinką tiems, kurie joje „gyvena“. Visada galima rasti menką pateisinimą savo veiksmams. Tai maža kaina, kai galvojame apie visuomenės gerovę.

Pasigirdo reti aplodismentai, aiškiai rodantys, kad Bertinelio idėjas remia klausytojų mažuma. Jis toliau tęsė paskaitą savo nuobodžiu balsu ir ilga lazda retsykiais ekrane pabrėždamas tai, kas buvo savaime suprantama — tai, ką tvirtino jis. Džeisonas vėl atsilošė. Akiniai auksiniais rėmais spindėjo projektoriaus šviesoje, juos nešiojantis žudikas, palietęs savo bendrininko ranką, liepė jam apieškoti kairiąją salės pusę, o pats apžiūrėsiąs dešiniąją. Pradėjo paiešką. Auksiniai akiniai vis artėjo, vyras įdėmiai apžiūrinėjo kiekvieno sėdinčiojo veidą. Po kelių sekundžių jis pasieks kampą, suras juos. Liko vienintelė išeitis — šauti į žudiką, bet tai kėlė rūpesčių: jei kas nors stovinčiųjų eilėje pajudės, jei jo įkaitė supanikuos ir jį pastums... Ar dėl kažkurios nors iš nesuskaičiuojamų priežasčių prašaus, jis atsidurs spąstuose. O jei ir pavyks nušauti žudiką, kitoje salės pusėje, be abejonės, buvo kitas taiklus šaulys.

— Tryliktą skaidrę, prašau.

Atėjo tinkama akimirka. Dabar!

Projektoriaus šviesa dingo. Bornas patraukė moterį iš kampo, apsuko ją aplink ir žvelgdamas tiesiai į akis tarė:

— Jei išleisi nors menkiausią garsą — nudėsiu!

— Tikiu, — persigandusiu balsu tarė ji. — Tu maniakas.

— Eime! — Jis pastūmė moterį siauru penkiasdešimties pėdų praėjimu, vedančiu link scenos. Projektorius vėl įsijungė. Jis griebė moterį už kaklo ir skubiai tūpdamas ant žemės kartu nusitempė ir ją. Juos nuo žudikų skyrė tanki sėdinčių žmonių minia. Jis įžnybę moteriai — davė signalą judėti — lėtai, kuo arčiau žemės, klūpint, bet... vis tiek judėti pirmyn. Ji suprato ir pradėjo lėtai ropoti.

— Šios fazės išvados yra nenuginčijamos, — šaukė lektorius. — Pelno motyvas yra neatskiriamas nuo gamybinės motyvacijos, bet šios vertybės niekada negali būti lygios. Kaip suprato Sokratas, vertės nelygybė yra konstanta. Auksas paprasčiausiai nėra toks vertingas kaip bronza ar geležis. Kuris jūsų mano kitaip? Keturioliktą skaidrę, jei galima!

Vėl tamsa. Dabar.

Jis pakėlė moterį ir ėmė tempti pirmyn, link scenos. Iki krašto liko tik trys pėdos.

— Che cosa? Kas atsitiko? Keturioliktą skaidrę!

Kaip pasisekė! Vėl užstrigo projektorius, tamsa truko ilgiau. O ant scenos tiesiai prieš juos švietė raudona lemputė, žyminti išėjimą. Džeisonas aršiai sugriebė moters ranką.

— Lipk ant scenos ir bėk prie išėjimo! Seksiu iš paskos, jei sustosi ar šauksi — nušausiu.

— Dėl Dievo meilės, paleisk mane!

— Dar ne laikas. — Jis kalbėjo nuoširdžiai, kažkur buvo kitas išėjimas, prie jo taikinio iš Marselio tykojo kiti vyrai. — Eik! Dabar.

Sen Žak atsistojo ir pasileido bėgti scenos link. Bornas užkėlė ją ant pakylos, užšoko pats ir vėl pakėlė ją nuo žemės.

Akinanti projektoriaus šviesa vėl apšvietė kambarį ir, svarbiausia, sceną. Iš publikos, ir ypač Bertinelio, pasigirdo nepasitenkinimo šūksniai dėl dviejų ant scenos stovinčių žmonių.

— Ąffronto! Insultante! Ecco, Comunisti!22

Pasigirdo ir kiti trys — mirtini ir staigūs garsai. Tai buvo duslintuvo prislopinti šūviai. Nuo kulkų suskilo arkos medis. Džeisonas privertė moterį pritūpti ir, tempdamas ją paskui save, nėrė į šešėlių apgaubtą tarpuvartę.

— Da ister!23

— Der Projektions apparat!24

Iš salės vidurio pasigirdo šūksnis, projektoriaus skleidžiama šviesa pajudėjo į dešinę ir apšvietė beveik visą praėjimą. Jo spindulį užstojo užkulisius dengiančios dekoracijos. Pačiame scenos gale, ten, kur baigėsi dekoracijos, buvo išėjimas — plačios metalinės durys su šalia stovinčia apsaugine tvora.

Sudužo stiklas, raudonąją lemputę peršovė taiklusis šaulys, bet tai buvo nebesvarbu, jis aiškiai matė žibančią durų rankeną.

Salėje kilo panika. Bornas, pagriebęs moterį už palaidinės, skubiai nutempė link išėjimo. Ji akimirką priešinosi, bet jis trenkė jai per veidą ir toliau tempė, kol galiausiai pasiekė duris.

Į sieną, dešinėje nuo jų, smigo kulkos. Žudikai, norėdami susirasti palankesnę poziciją šaudymui, greit bėgo praėjimais. Jie bėglius pasivys po kelių sekundžių, o tada kitos, o gal tik viena kulka suras sau skirtąjį taikinį. Bornas žinojo, kad šovinių užteks. Nežinojo iš kur, bet žinojo. Išgirdęs šūvių garsus, jis galėjo įsivaizduoti ginklą, ištraukti apkabas, suskaičiuoti kulkas.

Jis ranka trenkė į duris. Jos atsidarė ir jis, kartu tempdamas Sen Žak, nėrė vidun.

— Stok! — sušuko ji. — Toliau neisiu! Tu esi beprotis! Ten juk šaudė!

Džeisonas koja užtrenkė duris.

— Stokis!

— Ne!

Jis atbula ranka trenkė jai per veidą.

— Atleisk, bet tu eisi su manimi. Stokis! Duodu žodį, paleisiu tave, kai tik išeisim laukan. — Kur jis ruošėsi eiti? Jie vėl buvo tunelyje, šį kartą be kilimų, poliruotų durų su ženklais virš jų. Jie buvo kažkokiame tuščiame pagalbiniame koridoriuje, grindys buvo betoninės, šalia stovėjo du vežimėliai su ratukais. Jis buvo teisus: reikmenis pristatymams ir parodoms, vykusioms ant septintojo kambario scenos, kartais tekdavo atvežti sunkvežimiais, taigi durys buvo pakankamai aukštos, kad tilptų netgi labai dideli eksponatai, vaizdinės priemonės.

Durys! Reikėjo užblokuoti duris! Mari Sen Žak jau buvo atsistojusi. Laikydamas ją, pagriebė pirmąjį vežimėlį, nustūmė jį prie pat išėjimo ir pečiu bei keliu užrėmė duris. Pažvelgęs žemyn, pastebėjo stabdžius, kuriuos tuojau pat nuleido.

Moteris nusprendė šią akimirką pabandyti pasprukti. Ji apsisuko ir pabandė išplėšti ranką iš Borno gniaužtų. Jis ranka pagriebė riešą ir stipriai pasuko. Ji sušuko, iš akių pasipylė ašaros, lūpos ėmė drebėti. Prisitraukė ją prie savęs ir versdamas ją bėgti kiek kairiau nuo jo pasileido link Carillon du Lac galo tikėdamasis, kad ten bus išėjimas, nes ten, ir tik ten, jam galėjo prireikti moters. Išeinanti pora neatrodė taip įtartinai kaip vienišas kažkur skubantis vyras.

Buvo girdėti, kaip žudikai bando išlaužti duris, bet vežimėlis pasirodė sunkiai įveikiama kliūtis.

Timptelėjo moterį pirmyn. Ji bandė išsisukti iš jo gniaužtų, spardėsi, blaškėsi iš vienos pusės į kitą. Moteris buvo aiškiai apimta panikos. Jis neturėjo kito pasirinkimo. Bornas griebė ją už alkūnės ir iš visų jėgų nykščiu suspaudė nervų rezginį vidinėje dalyje. Ji aiktelėjo iš skausmo, kūktelėjo, iškvėpė ir leidosi vedama pirmyn.

Pribėgo cementinius laiptus su keturiais plieniniais laipteliais, vedančiais prie žemiau esančių dvigubų metalinių durų. Pasiekė iškrovimo skyrių, už durų buvo tarnybinių patalpų stovėjimo aikštelė. Jis beveik pasiekė savo tikslą. Dabar svarbu buvo tik tai, kaip viskas atrodė kitiems.

— Klausyk, ką dabar pasakysiu, — persigandusiai, sustingusiai moteriai tarė jis. — Nori, kad tave paleisčiau?

— O, taip! Maldauju!

— Tada daryk tiksliai tai, ką liepsiu. Nusileisim šitais laiptais ir išeisim pro duris kaip du normalūs žmonės, ką tik baigę darbą. Laikysimės už rankų, eisime lėtai, tyliai kalbėsimės, kol pasieksime automobilius tolimiausiame aikštelės kampe. Ir dar — abu juoksimės. Ne per garsiai, ramiai, lyg prisimintume kažką juokinga, kas šiandien nutiko darbo metu. Viską supratai?

— Šiandien man nenutiko nieko juokinga, — vos girdimai atsakė ji.

— Apsimesk, kad atsitiko. Gali būti, kad pakliuvau į spąstus, jei tikrai pakliuvau, man nerūpi, ką tu manai. Supratai?

— Atrodo, sulaužei man riešą.

— Nesulaužiau.

— Nelabai galiu pajudinti kairiąją ranką ir petį, atrodo, lyg jie tvinksėtų.

— Nervas užspaustas. Po kelių minučių praeis, tau viskas bus gerai.

— Tu — žvėris.

— Aš tik noriu išgyventi, — tarė jis. — Eime. Atsimink, kai atidarysiu duris, žiūrėk į mane ir šypsokis, pakelk galvą, kartais nusijuok.

— Tai bus sunkiausias dalykas, kokį tik kada nors esu dariusi.

— Tai daug lengviau nei mirti.

Ji sužeista ranka įsikibo į jo parankę, ir jie nusileido mažaisiais laiptais. Atidarė duris ir abu išėjo į lauką. Laisvąją ranką jis laikė palto kišenėje, gniaužė prancūzo pistoletą, akimis įdėmiai stebėjo aplinką. Virš durų tešvietė viena vieliniu tinkleliu apgaubta lemputė. Jos šviesa kairėje išryškino betoninius iki šaligatvio vedančius laiptus, prie kurių Bornas ir pasuko.

Ji elgėsi kaip liepta. Lipant žemyn, pasisuko į jį, šviesoje puikiai matėsi jos persigandęs veidas. Pilnos lūpos buvo kiek pravertos, ištemptos virš baltų dantų — šypsena buvo įtempta ir dirbtinė. Akys priminė du tamsius gaublius, pilnus pirmykščio siaubo, ašarų išvargota oda buvo išblyškusi ir įtempta, tose vietose, kur jai trenkė — kiek paraudusi. Jis žvelgė į akmeninį veidą, ilgų vėjo plaikstomų raudonų plaukų įrėmintą kaukę. Tiesą sakant, plaukai buvo vienintelis jos veido bruožas, kuris atrodė gyvas.

Iš gerklės kilo springus juokas, aiškiai buvo matyti gerklės venos. Ji vos laikėsi ant kojų, tačiau jis negalėjo leisti sau apie tai galvoti. Turėjo įdėmiai stebėti aplinką, pastebėti bet kokį, nors ir patį menkiausią judesį aikštelę dengiančiuose šešėliuose. Buvo aišku kaip dieną, kad šias menkai apšviestas patalpas naudojo Carillon du Lac darbuotojai. Buvo pusė septynių, naktinė pamaina jau buvo įnikusi į savo darbus. Visur buvo ramu, lygų tamsų salės paviršių bjaurojo automobilių eilės, būriai vabzdžių ir lempų stiklai.

Krebžtelėjimas. Metalas brūkštelėjo metalą. Garsas atsklido iš dešinės, kilo viename šalimais stovinčių automobilių. Kuri eilė? Kuris automobilis? Jis vaidindamas, kad atsako į juokelį, pakėlė galvą ir akimis peržvelgė visų automobilių stiklus. Nieko...

Kas ten? Ten kažkas buvo, bet toks smulkus, vos įžiūrimas, toks keistas. Mažytis žalias skrituliukas, žalios šviesos taškelis. Jis judėjo, kaip kad judėjo jie.

Žalia maža... šviesa? Staiga iš pamirštos praeities jis prisiminė taikiklius. Jo akys matė dvi susikertančias linijas! Taikiklius! Optinis taikiklis... infraraudonųjų spindulių optinis taikiklis.

Kaip žudikai sužinojo? Buvo daug galimų atsakymų. Gemeinschaft naudojo nešiojamąjį radiją, galėjo tą patį naudoti ir dabar. Jis vilkėjo paltą, jo įkaitė vilkėjo ploną šilkinę suknelę, naktis buvo vėsi. Nė viena moteris taip apsirengusi neitų lauk.

Jis pasisuko kairėn, šoko link Mari Sen Žak, pečiu atsitrenkė jai į pilvą. Tikra staccato tradicija, pasigirdo smūgių lavina — akmuo ir asfaltas barstėsi visur aplink juos. Jis nėrė dešinėn, vos pasiekęs žemę apsivertė kūliu ir iš kišenės išsitraukė pistoletą. Tada pašoko ant kojų, kairiąja ranka prilaikydamas dešinį riešą nusitaikė į langą su šautuvu. Iššovė tris kartus.

Mašinoje pasigirdo riksmas, jis užsitęsė tiek, kad galima pavadinti aimana, tada pasigirdo aiktelėjimas. Paskui sekė tyla. Nejudėdamas Bornas laukė pasiruošęs vėl šauti, klausėsi, stebėjo. Tyla. Jis pabandė atsikelti, bet negalėjo. Kažkas atsitiko. Jis vos galėjo pajudėti. Tada skausmas pasklido po krūtinę, jis buvo toks stiprus, kad jis pasilenkė, pasirėmęs rankomis ir purtydamas galvą bei stengdamasis atsikratyti susiliejusio vaizdo, bandė atsikratyti agonijos. Kairysis petys — apatinė krūtinės dalis — po šonkauliais — kairioji šlaunis — virš kelio, bet po šlaunimi. Vietos, kur buvo jo senosios žaizdos, iš kurių prieš daugiau nei mėnesį ištraukė tuzinus siūlių. Žudikas pažeidė ne iki galo atstatytus raumenis, sausgysles. O, Jėzau! Jis turėjo atsistoti, pasiekti žmogaus, kuris kėsinosi į jo gyvybę, automobilį, ištraukti žudiką ir pabėgti.

Pakėlė galvą, susiraukė iš skausmo ir pažvelgė į Mari Sen Žak. Ši lėtai stojosi ant kojų: pirma ant vieno, paskui ant kito kelio, atsiremdama į viešbučio sieną. Po akimirkos ji atsistos, o tada pasileis bėgti. Bėgti nuo jo.

Jis negalėjo moters paleisti! Rėkdama ji įbėgs į Carillon du Lac, ateis vyrai. Kai kurie suimti, kiti — nužudyti. Privalėjo ją sustabdyti!

Kaip visiškai nekontroliuojamas manekenas leido savo kūnui kristi ir persivertė į kairę, kol iki sienos — iki moters — liko keturios pėdos. Taikydamasis jai į galvą, pakėlė ginklą.

— Padėk atsistoti, — sunkiai tarė jis.

— Ką?

— Išgirdai gerai! Padėk atsistoti.

— Sakei, kad paleisi! Davei žodį!

— Teks jį atsiimti...

— Prašau, ne.

— Šis ginklas nutaikytas tiesiai tau į veidą, daktare. Ateik ir padėk atsistoti arba ją ištaškysiu.

Jis ištempė negyvėlį iš automobilio ir liepėjai sėsti už vairo. Tada atidarė galines duris ir atsisėdo ant sėdynės.

— Važiuok, — tarė jis. — Važiuok, kur liepsiu.

6 SKYRIUS

Kai tik patirsi stresinę situaciją ir, žinoma, turėsi laiko, elkis taip pat, kaip elgtumeisi norėdamas susitapatinti su stebimu žmogumi. Atpalaiduok protą, leisk laisvai lietis mintims. Pasistenk jų nevaldyti. Būk kaip kempinė, susitelk ties viskuo ir niekuo. Gali būti, kad atsiminsi kažką ypatinga.

Bornas, bandydamas patogiai įsitaisyti sėdynės kampe ir mėgindamas atgauti visišką situacijos kontrolę, prisiminė Vošbumo žodžius. Švelniai masažuodamas raumenis aplink žaizdas, trynė krūtinę. Vis dar jautė skausmą, bet nebe tokį veriantį, kaip prieš kelias minutes.

— Gal gali man tiesiog pasakyti, kur važiuoti? — sušuko Sen Žak. — Nežinau, kur važiuojame.

— Aš pats nežinau, — tarė Džeisonas. Jis liepė moteriai važiuoti palei ežerą. Buvo tamsu, jis turėjo laiko pagalvoti. Susitapatinti su kempine.

— Žmonės manęs ieškos, — sušuko ji.

— Jie ieško ir manęs.

— Tu mane privertei važiuoti kartu. Trenkei man. Ne vieną kartą. — Ji šnekėjo tyliau, aiškiai stengdamasi valdytis. — Tai pagrobimas, užpuolimas... tai rimti nusikaltimai. Tu jau pabėgai iš viešbučio. Juk sakei, kad tik to ir nori. Paleisk mane, ir aš niekam apie tave nepasakosiu. Prižadu!

— Nori pasakyti, kad duosi žodį?

— Taip!

— Daviau tau savąjį ir jį atsiėmiau. Tą patį gali padaryti ir tu.

— Tu kitoks. Aš ne tokia. Niekas manęs nebando nužudyti. O, Dieve! Prašau!

— Važiuok toliau.

Jam buvo aiškus vienas dalykas: žudikai matė, kaip jis numeta savo lagaminą ir bėgdamas jį palieka. Lagaminas jiems duos savaime suprantamą užuominą: jis rengiasi dingti iš Ciuricho ir, be abejonės, iš Šveicarijos. Jie tikrai stebės oro uostą ir stotį. Taip pat ieškos ir automobilio. Automobilio, kurį jis pavogė iš nužudyto vyro. Vyro, kuris mirė nuo jo kulkos po to, kai kėsinosi nužudyti jį patį.

Todėl jis negalėjo važiuoti nei į oro uostą, nei į stotį. Privalėjo gauti naują automobilį. Puiku, kad jo kišenės nebuvo tuščios. Jis turėjo 100 000 Šveicarijos frankų, daugiau nei 16 000 Prancūzijos frankų. Šveicarišką valiutą laikė paso dėkle, o prancūzišką — iš markizo de Šamboro pavogtoje piniginėje. Šių pinigų per akis užteko paslapčia nusigauti iki Paryžiaus.

Kodėl Paryžiaus? Atrodė, kad tas miestas jį traukia kaip magnetas, be jokios priežasties traukiantis link savęs.

Tu ne bejėgis. Tu rasi kelią... Sek savo instinktais. Protingai.

Į Paryžių.

— Esi anksčiau buvusi Ciuriche? — paklausė jis savo įkaitės.

— Niekada.

— Juk man nemeluotum, ar ne?

— Neturiu jokios priežasties meluoti! Prašau. Leisk man sustoti, leisk eiti iš čia!

— Seniai atvykai?

— Prieš savaitę. Konferencija prasidėjo prieš savaitę.

— Tada turėjai pakankamai laiko susipažinti su miestu, pamatyti lankytinas vietas.

— Beveik nekėliau kojos iš viešbučio. Nebuvo laiko.

— Mačiau tvarkaraštį. Neatrodė labai perkrautas. Tik dvi paskaitos per dieną.

— Jie buvo specialiai pakviesti, per dieną kalbėdavo daugiausia du. Didžiąją darbo dalį atlikdavome konferencijose... mažose konferencijose. Nuo dešimt iki penkiolikos žmonių iš skirtingų valstybių, su skirtingais interesais.

— Tu iš Kanados?

— Dirbu Kanados valdžiai...

— Tada nesi medicinos daktarė.

— Ekonomikos. Makgilio unversitetas, Pembroko koledžas, Oksfordas.

— Esu sužavėtas.

Staiga valdydama įtūžį ji tarė:

— Valdžia tikisi, kad su jais susisieksiu. Šį vakarą. Jei iš manęs negaus jokių žinių, susirūpins. Pradės manęs ieškoti, praneš Ciuricho policijai.

— Suprantu, — tarė jis. — Verta apie tai pagalvoti, ar ne? — Bornas pastebėjo, kad per paskutinį šoko ir smurto sklidiną pusvalandį moteris iš rankų nė sekundei nepaleido savo rankinės. Aiktelėdamas nuo staiga paaštrėjusio skausmo krūtinėje, jis pasilenkė į priekį. — Duok savo rankinę.

— Ką? — atitraukusi ranką nuo vairo ji beviltiškai bandė apsaugoti savo krepšį.

Jis dešinę ranką permetė per sėdynę ir sugriebė rankinę.

— Tiesiog vairuokite, daktare, — pakeldamas rankinę ir vėl atsilošdamas tarė jis.

— Jūs neturite teisės... — supratusi savo žodžių beprasmiškumą, ji nutilo.

— Pats žinau, — atidarydamas krepšį, įjungdamas skaitymo šviestuvą automobilyje ir juo apšviesdamas rankinės turinį šnekėjo jis. Kaip ir buvo galima spręsti iš rankinės savininkės, viduje viskas buvo tvarkingai sudėta. Pasas, piniginė, dokumentų dėklas, raktai ir surūšiuoti užrašai bei žinutės galiniuose skyriuose. Jis ieškojo vienos žinutės. Ji buvo geltoname voke, kurį jai davė Carillon du Lac klerkas. Bornas jį rado, atplėšė voką, ištraukė perlenktą popierių. Tai buvo telegrama iš Otavos.

Dieninės ataskaitos — aukščiausios kokybės. Leidžiama vykti atostogų. Vilas 26 dieną, trečiadienį, tave sutiks oro uoste. Paskambink arba atsiųsk telegramą su skrydžio numeriu. Nepamiršk aplankyti Beau Meuniere. Nepakartojama virtuvė.

Su meile, Piteris

Džeisonas padėjo žinutę atgal. Jis pastebėjo mažą degtukų dėžutę glotniu baltu viršeliu su kažkokiu užrašu priekyje. Jis dėžutę ištraukė ir perskaitė pavadinimą. Kronehalle. Restoranas... Restoranas. Jis nesuprato kas, tačiau kažkas jį vis dėlto trikdė. Kažkas susiję su restoranu. Jis pasiliko degtukus, uždarė rankinę ir, pasilenkęs į priekį, numetė ant sėdynės.

— Radau, ko ieškojau, — atsilošdamas ir įdėmiai žiūrėdamas į degtukų dėžutę tarė jis. — Atsimenu, kad kažką sakei apie „žinias iš Otavos“. Viską žinai, o iki dvidešimt šeštos dar savaitė.

— Prašau...

Šis šūksnis buvo užmaskuotas pagalbos prašymas. Jis tai puikiai suprato, bet nieko neatsakė. Jam šios moters artimiausią valandą reikės taip, kaip luošiui ramentų, arba, tiksliau pasakius, vairuotojo žmogui, kuris pats negalėjo vairuoti. Bet tik ne šiame automobilyje.

— Apsisuk, — įsakė jis. — Važiuok atgal į Carillon.

— Į... viešbutį?

— Taip, — vis vartydamas degtukų dėžutę tarė jis. — Mums reikia kito automobilio.

— Mums? Ne, taip negalima! Aš niekur... — vėl nutilo nepabaigusi sakinio. Ji akivaizdžiai kažką sugalvojo. Staiga nutilusi, ryžtingai pasuko vairą, kol automobilis važiavo į priešingą pusę. Paskui iš visų jėgų nuspaudė akceleratorių. Atrodė, kad automobilis pašoko iš vietos, padangos slydo asfaltu. Tuomet atleido akceleratorių, bandydama suvaldyti automobilį tvirtai sugriebė vairą.

Bornas pakėlė akis nuo blankiai apšviestos degtukų dėžutės ir pažvelgė į į jos ilgus raudonus plaukus. Jis išsitraukė ginklą ir pasilenkė tiesiai už jos. Vyras padėjo ranką jai ant peties ir prispaudė ginklą prie skruosto.

— Noriu, kad mane aiškiai suprastum. Darysi tiksliai tai, ką liepsiu. Būsi šalia manęs, ginklas bus mano kišenėje. Jis bus nutaikytas tau į pilvą lygiai taip pat, kaip dabar nukreiptas tau į galvą. Kaip jau tikriausiai pastebėjai, bėgu nuo žmonių, bandančių mane nužudyti, ir tikrai nedvejosiu prieš paspausdamas gaiduką. Noriu, kad mane suprastum.

— Aš suprantu, — sušnabždėjo atsakydama. Mirtinai persigandusi ji vos kvėpavo. Patenkintas rezultatu Džeisonas patraukė ginklą nuo moters skruosto.

Patenkintas ir pasibjaurėjęs savimi.

Leisk laisvai lietis mintims... Degtukai. Kuo jie svarbūs? Ne, tai buvo ne degtukai, o restoranas — ne Kronehalle, bet kitas restoranas. Sunkios sijos, žvakių šviesa, juodi... trikampiai, išorėje. Baltas akmuo ir juodi trikampiai. Trys?.. Trys juodi trikampiai.

Ten kažkas buvo... Tame restorane su trimis trikampiais priekyje. Vaizdinys buvo toks aiškus, toks ryškus... toks nerimastingas. Kas tai buvo? Ar tokia vieta iš tikrųjų egzistavo?

Atsiminsi kažką ypatinga...

Ar kaip tik tai jam dabar ir įvyko? O Dieve, negaliu to pakęsti!

Už kelių šimtų jardų jis matė Carillon du Lac šviesas. Savo veiksmų iki galo neapsvarstė, veikė darydamas dvi prielaidas. Pirmoji, kad žudikai neliko įvykio vietoje. Kita vertus, Bornas neketino pakliūti į paties paspęstus spąstus. Jis žinojo du žudikus, jei jų ten buvo daugiau, jis jų neatpažintų.

Pagrindinė stovėjimo aikštelė buvo už apskrito įvažiavimo, kairiojoje viešbučio teritorijos pusėje.

— Lėčiau, — liepė Džeisonas. — Pasuk į pirmą įvažiavimą kairėje.

— Tai išvažiavimas, — įtemptu balsu paprieštaravo moteris. — Mes ne ten važiuojame.

— Niekas neišvažiuoja. Pirmyn! Įvažiuok į stovėjimo aikštelę, venk šviesų.

Tai, kad niekas nekreipė į juos dėmesio, paaiškino vaizdas prie viešbučio įėjimo. Prieigose stovėjo keturi policijos ekipažai, jų įjungti švyturėliai rodė skubų atvejį. Jis pastebėjo uniformuotus policijos pareigūnus tarp susijaudinusių viešbučio lankytojų. Kartu su greta esančiais tamsius kostiumus vilkinčiais klerkais, klausinėjo, atsakinėjo į tuos klausimus, į kuriuos galėjo atsakyti, tikrino išvažiuojančiųjų automobiliais pavardes.

Mari Sen Žak perkirto visą stovėjimo aikštelę ir pasiekė tamsią atvirą vietą dešinėje. Ji užgesino variklį ir tyliai sėdėjo žiūrėdama tiesiai prieš save.

— Būk labai atsargi, — atidarydamas langą tarė Bornas. — Ir judėk lėtai. Atidaryk duris, išlipk, tada atsistok prie manųjų ir padėk man išlipti. Atsimink, langas atviras, rankoje laikau ginklą. Tu tik už dviejų, gal trijų pėdų nuo manęs. Neprašaučiau net norėdamas.

Apmirusi iš baimės elgėsi taip, kaip buvo liepta. Džeisonas, pasiremdamas į lango rėmą, atsistojo ant asfalto perkeldamas svorį nuo vienos kojos ant kitos. Pagaliau galėjo judėti kiek laisviau. Galėjo eiti. Nelengvai, šlubuodamas, bet vis dėlto galėjo eiti.

— Ką darysi? — lyg bijodama išgirsti atsakymą paklausė moteris.

— Lauksiu. Anksčiau ar vėliau kažkas atvažiuos ir pastatys čia automobilį. Nesvarbu, kas čia nutiko, laikas vakarieniauti. Staleliai iš anksto rezervuoti, susitarta dėl susitikimų. Dauguma — verslo reikalais. Verslininkai planų nekeičia.

— Kai pagaliau pastatys automobilį, kaip jį pasiimsi? — stabtelėjo, o tada pati atsakė į klausimą: — O Dieve, tu nužudysi tą, kuris ją vairuos?

Jis sugriebė moterį už rankos, jos persigandęs, išbalęs kaip kreida veidas buvo vos per kelis colius nuo jo. Jis galėjo ją suvaldyti panaudodamas baimę, tačiau neišgąsdinti taip, kad pultų į isteriją.

— Nužudysiu, jei reikės, bet nemanau, kad tai bus būtina. Čia automobilius stato aikštelės darbuotojai. Dažniausiai palieka raktelius po sėdyne arba ant apsaugos nuo saulės. Taip tiesiog paprasčiau.

Iš tamsaus apskrito įvažiavimo pasirodė automobilio žibintų šviesos. Į aikštelę įgudusiai greitai, aiškiai parodant, kad už vairo — parko darbuotojas, įvažiavo mažas kupė. Mašina riedėjo tiesiai prie jų. Bornas susijaudino, kol prisiminė, kad šalia yra laisva vieta. Tačiau jie stovėjo šviesų ruože — juos pastebėjo.

Rezervuoti staleliai... Restoranas. Džeisonas nusprendė pasinaudoti proga.

Darbuotojas išlipo iš kupė, padėjo raktelius po sėdyne. Apeidamas automobilį, jis smalsiai linktelėjo Bornui ir Sen Žak. Bornas prancūziškai tarė:

— Ei, jaunuoli! Gal gali mums padėti?

— Pone? — darbuotojas prisimindamas sambrūzdį artėjo lėtai, atsargiai.

— Aš nelabai gerai jaučiuosi. Matyt, išgėriau per daug jūsų nuostabaus šveicariško vyno.

— Taip jau nutinka, pone, — nusiraminęs šyptelėjo jaunuolis.

— Žmona mano, kad prieš išvykstant būtų neblogai pakvėpuoti grynu oru.

— Puiki mintis, pone.

— Viduje vis dar beprotnamis? Nemaniau, kad policininkai mus išleis, kol suprato, kad tuoj apvemsiu jų uniformą.

— Tikrai beprotnamis, pone. Jų visur pilna. Mums liepė apie tai nešnekėti.

— Žinoma. Deja, mes turime bėdą. Šią popietę atskrido pažįstamas ir mes sutarėme susitikti restorane. Gaila, bet pamiršau kuriame. Esu ten buvęs, bet nepamenu nei kur jis yra, nei kaip vadinasi. Tik atsimenu, kad priekyje buvo trys keistos formos... Atrodo, kažkoks ornamentas. Lyg ir trikampiai.

— Tai Drei Alpenhauser, pone. Trys trobelės. Jis yra šalutinėje Falkenštrasės gatvėje.

— Taip, žinoma! O norėdami ten nuvažiuoti, mes... — Bornas ištęsė žodžius, jis atrodė kaip žmogus, išgėręs per daug vyno ir vis bandantis susikaupti.

— Išvažiavę sukite kairėn, pone. Laikykitės Uto krantinės krypties maždaug šešis kilometrus, tada pasieksite didelę prieplauką. Sukite dešinėn. Taip privažiuosite Falkenštrasę. Pravažiavę Zefeldą jau nepražiopsosite nei gatvės, nei restorano. Prie kampo yra ženklas.

— Ačiū. Ar būsite čia po kelių valandų, kai grįšime?

— Dirbsiu iki antros valandos ryto, pone.

— Gerai. Susirasiu jus, kad apčiuopiamai išreikščiau dėkingumą.

— Ačiū, pone. Gal galėčiau atvežti jūsų automobilį?

— Dėkoju, pakankamai pasitarnavote. Reikia ilgiau pasivaikščioti. — Darbuotojas atsisveikino ir žengė viešbučio fasado link. Šlubčiodamas Džeisonas nuvedė Mari Sen Žak prie mašinos. — Paskubėk. Rakteliai po sėdyne.

— Ką darysi, jei mus sustabdys? Darbuotojas pamatys, kaip išvažiuojame, ir supras, kad ją pavogei!

— Abejoju. Jei išvyksime dabar, viskas bus gerai. Reikia išvažiuoti tą pačią minutę, kai jis prieis minią.

— O jei vis dėlto supras?

— Tada belieka tikėtis, kad sugebi važiuoti greitai, — stumtelėdamas ją durų link tarė Bornas. — Lipk vidun. — Darbuotojas pasuko už kampo, tačiau staiga paspartino žingsnį! Džeisonas išsitraukė ginklą ir skubiai nušlubavo prie kupė kapoto, tuo pat metu įsikibęs į jį ir taikydamasis į langą. Jis atidarė keleivio dureles ir atsisėdo šalia. — Po velnių, juk sakiau paimti raktus!

— Gerai... Negaliu susikaupti.

— Stenkis labiau!

— O Dieve... — ji padrikai grabinėjo po sėdyne, kol galiausiai rado mažą odinį raktų dėkliuką.

— Užvesk variklį ir palauk, kol liepsiu išvažiuoti. — Jis laukė, kol vėl pasirodys automobilio šviesos. Buvo tik viena priežastis, kodėl vairuotojas taip staigiai paspartino žingsnį — reikėjo pastatyti dar vieną automobilį. Žibintai nepasirodė; galbūt priežastis buvo kita? Du nepažįstamieji stovėjimo aikštelėje. — Važiuok. Paskubėk. Reikia iš čia dingti. — Ji įjungė atbulinę pavarą. Po kelių sekundžių jie jau artėjo prie išvažiavimo. — Sulėtink greitį, — liepė jis. Į posūkį prieš juos suko taksi.

Bornas sulaikęs kvapą per priešingos pusės langą stebėjo Carrilon du Lac įėjimą. Ten vykstanti scena puikiai paaiškino, kodėl vairuotojas taip nuskubėjo. Tarp viešbučio svečių ir policijos kilo konfliktas. Pavardžių patikrinimo punkte susidarė eilė, taigi, suprantama, niekuo dėti žmonės buvo pasipiktinę.

— Važiuojam, — susiraukęs dėl krūtinę diegiančio skausmo tarė Džeisonas. — Viskas gerai.

Jausmas buvo bukinantis, keistas, truputį gąsdinantis. Trys trikampiai atrodė lygiai taip pat, kaip juos ir įsivaizdavo: masyvus tamsus medis, pritvirtintas prie balto akmens. Trys vienodi trikampiai, abstraktūs ornamentai, tobulai atkartojantys tipiškų Šveicarijos kalnų trobelių stogų formas, kurios buvo paskendusios sniege taip giliai, kad sienų nebesimatė. Virš trijų trikampių smaigalių vokiško stiliaus raidėmis buvo parašytas restorano pavadinimas. Drei Alpenhauser. Ten, kur turėjo būti apatinė vidurinio trikampio briauna, buvo įėjimas, dvigubos katedrų arkas primenančios durys, pagal tipišką Alpių tradiciją turinčios stambius geležinius žiedus vietoje rankenų.

Siaurą, akmenimis grįstą gatvę iš abiejų pusių supo restauruoti gilią Ciuricho ir Europoj istoriją menantys pastatai. Ši gatvė netiko automobiliams, joje mieliau įsivaizdavai įmantrias arklių traukiamas karietas, aukštai sėdinčius vežikus storais šalikais ir kepurėmis, visur blizgančias dujines lempas. Žmogus, neturėjęs ko pamiršti, manė, jog ši gatvė buvo pilna užmirštų prisiminimų.

Ir vis dėlto jis turėjo vieną ryškų ir gąsdinantį prisiminimą: tris tamsius trikampius, dideles medines konstrukcijas, žvakių šviesą. Jis buvo teisus. Tai buvo atsiminimas iš Ciuricho. Deja, tai iškilo iš praėjusio gyvenimo.

— Mes jau čia, — tarė moteris.

— Žinau.

— Sakyk, ką daryti, — verkdama tarė ji. — Mes jį tuoj pravažiuosim.

— Kai pasieksi kitą sankryžą, suk kairėn. Apvažiuok aplink kvartalą, tada vėl pravažiuok pro čia.

— Kodėl?

— Ir pats norėčiau tą žinoti.

— Ką?

— Nes aš taip liepiau. — Tame restorane kažkas buvo. Kodėl neatsimenu jokių naujų vaizdų? Dar vieną vaizdą. Veidą.

Dar du kartus pravažiavo restoraną. Vidun įėjo dvi atskiros poros ir ketveriukė, vienas vyriškis išėjęs pasuko Falkenštrasės link. Sprendžiant iš ant šaligatvio stovinčių automobilių skaičiaus, Drei Alpenhauser tą vakarą buvo nemažai žmonių. Per kitas dvi valandas lankytojų dar padaugės, nes dauguma Ciuricho gyventojų vakarienę valgė ne aštuntą, kaip buvo įprasta, o maždaug pusę vienuoliktos. Nebuvo jokio tikslo toliau atidėlioti, Bornui daugiau nieko nepavyko prisiminti. Jis tik galėjo sėdėti, stebėti ir tikėtis, kad kažkas atsitiks. Kažkas. Nes kažkas jau atsitiko: paprasta degtukų dėžutė sukėlė vaizdą, kuris egzistavo tikrovėje. Toje tikrovėje slypėjo tiesa, kurią jis privalėjo atrasti.

— Sustok dešinėje, prieš paskutiniąją mašiną. Atgal grįšim pėsčiomis.

Tyliai, nepriešgyniaudama Sen Žak padarė tai, ką jai liepė. Džeisonas pasisuko į ją. Buvo perdėm paklusni, visiškai nepanešėjo į jos ankstesnį elgesį. Jis suprato. Ją reikėjo dar kartą pamokyti. Nesvarbu, kad ir kas nutiktų Drei Alpenhauser, jam moters reikėjo dar vienam darbui. Reikėjo, kad ji padėtų išvažiuoti iš Ciuricho.

Automobilis, padangomis užkliudydamas šaligatvį, sustojo. Ji išjungė variklį ir lėtai, per lėtai, traukė raktelius iš spynelės. Jis ištiesė ranką ir paėmė ją už riešo. Iš šešėlio nekvėpuodama ji spoksojo į vyrą. Jis pirštais braukė jos plaštaką, kol užčiuopė raktus.

— Aš juos paimsiu, — tarė jis.

— Savaime suprantama, — nenatūraliai laikydama kairiąją ranką prie durelių atsakė ji.

— Dabar išlipk ir stovėk prie kapoto, — tęsė jis. — Nekrėsk kvailysčių.

— Kodėl turėčiau? Juk mane nušautum.

— Gerai. — Jis perdėtai sunkiai siekė durų rankenos. Pasuko galvą į šoną ir nuspaudė rankeną.

Medžiagos šiugždesys buvo staigus, oro antplūdis — dar staigesnis. Jos durys atsivėrė, moteris buvo išlindusi pusiau į gatvę. Bet Bornas buvo pasirengęs. Reikėjo ją pamokyti. Jis apsisuko, kairioji ranka kaip spyruoklė su nagais gale sugriebė tarp menčių jos šilkinę suknelę. Įtempė ją atgal į vidų, sugriebė už plaukų ir truktelėjo galvą link savęs, kol moteris ištempusi kaklą žvelgė jam į veidą.

— Daugiau taip nedarysiu! — ašarų pilnomis akimis sušuko ji. — Prisiekiu, daugiau taip nedarysiu!

Ištiesė ranką, užtrenkė vairuotojo pusės dureles ir tada, įdėmiai į ją žiūrėdamas, bandė kai ką suprasti apie save. Prieš pusvalandį kitame automobilyje, prispaudęs ginklą jai prie skruosto ir grasindamas užmušti jei nepaklus, jis jautė savotišką pasibjaurėjimą savimi. Dabar to jausmo nebuvo: vienu momentu ji atsidūrė kitoje pozicijoje. Tapo prieše, grėsme. Jei reikėtų, jei tai būtų geriausia išeitis, galėtų šaltakraujiškai ją nužudyti.

— Sakyk ką nors! — sušnabždėjo ji. Moteris pradėjo panikuoti, krūtys prisispaudė prie tamsios suknelės medžiagos, kilo ir leidosi kartu su jos nervingu kvėpavimu. Stengdamasi susivaldyti, ji sugriebė savo riešą. Beveik pavyko. Kiti žodžiai buvo ištarti nebešnabždant, daugmaž ramiai: — Sakiau, kad daugiau taip nedarysiu, ir nemeluoju.

— Bandysi, — tyliai atsakė jis. — Ateis akimirka, kai manysi, kad gali pavykti. Tada vėl bandysi. Tikėk manimi. Sakau, kad tau nepavyks pabėgti, bet jei vėl bandysi, man neliks kitos išeities, tik tave užmušti. Aš to nenoriu, nėra jokios priežasties tą daryti. Žinoma, nebent man pradėsi kelti grėsmę bandydama pabėgti iki tol, kol aš tave paleisiu. Aš to tiesiog negaliu leisti.

Tiesą jis sakė taip, kaip ją suprato. Jam sprendimo paprastumas buvo toks neįtikimas, kaip ir pats sprendimas. Žudymas buvo būtinumo reikalas. Niekas daugiau.

— Kartoji, kad mane paleisi, — tarė ji. — — Kada?

— Kai būsiu saugus, — atsakė jis. — Kai nebebus jokio skirtumo, ką tu sakai ar darai.

— Kada tai bus?

— Maždaug už valandos. Kai dingsim iš Ciuricho ir aš būsiu pakeliui kitur. Nežinosi nei kur, nei kaip.

— Kodėl turėčiau tavimi tikėti?

— Man visiškai nesvarbu, ką tu galvoji. — Bornas ją paleido. — Nusiramink. Nusivalyk akis, susišukuok. Eisim vidun.

— Kas ten?

— Norėčiau žinoti, — žiūrėdamas per galinio vaizdo veidrodėlį į Drei Alpenhauser duris atsakė jis.

— Jau sakei tą anksčiau.

Jis pažvelgė į moters atsakymo ieškančias akis. Ieškančias iš baimės, iš sumišimo.

— Žinau. Paskubėk.

Ant aukštų Alpių stiliaus lubų matėsi didelės sijos, staleliai ir kėdės buvo pagaminti iš sunkaus medžio, visa patalpa — pilna stalelių ir žvakių šviesos. Po restoraną vaikščiojo akordeonistas, iš jo instrumento sklido pritildyti bavariškos muzikos garsai.

Kažkur jo mintyse slypėjo šis kažkada anksčiau matytas vaizdas, garsai taip pat atrodė girdėti. Jis čia kažkada lankėsi. Jie stovėjo fojė priešais metrdotelio stalą. Vyriškis juos pasveikino.

— Haben Sie einen Platz reserviert, mein Herr?25

— Jeigu klausiate, ar mes čia rezervavome staliuką, turiu atsakyti, kad, deja, ne. Bet jus rekomendavo. Tikiuosi, galėsite mus priimti. Atskirą kabiną, jei galima.

— Žinoma, pone. Dar anksti, nesausakimša. Prašau sekti paskui mane.

Juos nuvedė į artimiausią kabiną. Ant stalo žibėjo blanki žvakės liepsna. Borno šluba eisena ir tai, kad jis rėmėsi į moterį, leido darbuotojui suprasti, kad geriausiai tiks artimiausia kabina. Džeisonas linktelėjo Mari Sen Žak. Ji atsisėdo, Bornas sunkiai užėmė vietą prieš ją.

— Atsisek ant kėdės prie sienos, — išėjus metrdoteliui tarė jis. — Prisimink, kad ginklas mano kišenėje, užtektų tik pakelti koją, ir tu atsidurtum spąstuose.

— Juk sakiau, kad nemėginsiu bėgti.

— Tikiuosi, kad taip ir bus. Užsakyk gėrimų, nėra laiko valgyti.

— Negalėčiau nieko prašyti, net jei būtų. — Ji vėl sugriebė riešą bandydama nuraminti akivaizdžiai drebančias rankas. — Kodėl nėra laiko? Ko lauki?

— Nežinau.

— Kodėl vis tą kartoji? „Nežinau“, „norėčiau žinoti“. Kodėl čia atėjai?

— Nes esu anksčiau čia buvęs.

— Tai ne atsakymas!

— Neprivalau tau atsakyti.

Prie jų artėjo padavėja. Sen Žak paprašė atnešti vyno. Bornas, norėdamas kažko stipresnio, užsisakė stiklą viskio. Bandydamas susitelkti ties „viskuo ir niekuo“ apžvelgė restoraną. Kempinė. Bet čia nieko nebuvo. Atmintyje neiškilo joks vaizdas, tuščio proto nesudrumstė jokios mintys. Nieko.

Kitame kambario gale jis pamatė veidą. Tai buvo didelis veidas, priklausantis didelei galvai, pritvirtintai prie nutukusio kūno, prispausto prie galinės kabinos sienos, šalia uždarytų durų. Stambusis vyras lyg slėptuvėje laikėsi šešėlyje, saugioje šnipinėjimo užuovėjoje. Pilnos baimės ir nuostabos akys buvo nukreiptos tiesiai į Džeisoną. Bornas nepažino to veido, bet veidas pažino jį. Vyras pirštų galais nusivalė lūpų kampučius, tada, peržvelgdamas kiekvieną stalelį, nukreipė akis į šalį. Tik tuomet jis pradėjo akivaizdžiai sunkią kelionę link jų kabinos.

— Čia ateina vienas žmogus, — per žvakės liepsną tarė jis. — Storas žmogus. Jis kažko bijo. Netark nė žodžio. Kad ir ką jis pasakytų, laikyk liežuvį už dantų. Ir net nežiūrėk į jį, pasiremk galvą ranka ir žiūrėk į sieną, tik ne į jį.

Moteris susiraukė, dešinę ranką drebančiais pirštais pakėlė arčiau veido. Lūpos sujudėjo, lyg norėdamos kažko paklausti, bet žodžių nepasigirdo. Džeisonas atsakė į neužduotąjį klausimą.

— Taip tau pačiai bus geriau, — tarė jis. — Nėra jokio tikslo rizikuoti, kad jis sugebėtų tave atpažinti.

Storulis apėjo kabinos kampą. Bornas užpūtė žvakę ir kabina paskendo tamsoje. Vyras, įdėmiai žvelgdamas į jį, tyliai ir gana piktai tarė:

— Lieber Gott!26 Kodėl čia atėjai? Ką tau padariau, kad tu čia pasirodei?

— Juk pats žinai, kad čia skanus maistas.

— Neturi jokių jausmų? Turiu šeimą, žmoną, vaikų. Dariau tik tai, ką man liepė. Daviau tau voką, nežiūrėjau vidun, nieko nežinau!

— Bet tau sumokėjo, ar ne? — instinktyviai tarė Džeisonas.

— Taip, bet aš nieko nepasakiau. Mes niekada nebuvome susitikę, aš jiems nepasakojau, kaip tu atrodai. Niekam nepasakojau!

— Tai tada kodėl taip bijai? Aš tik paprastas lankytojas, ketinantis užsisakyti vakarienę.

— Maldauju. Išeik.

— Dabar aš pradedu pykti. Geriau pasakyk, kodėl.

Vyras ranka nusivalė burnos kampučius. Jis pasuko galvą, pažiūrėjo į duris, tada vėl pasisuko į Borną.

— Gali būti, kad prašneko kiti, jie gali žinoti, kas tu esi. Esu turėjęs problemų su policija, jie iš karto ateitų pas mane.

Sen Žak prarado kontrolę. Ji pažvelgė į Džeisoną ir netyčia tarė:

— Policija... Jie buvo iš policijos.

Bornas piktai pažvelgė į ją, tada vėl į nervingąjį storulį.

— Sakai, policininkai nuskriaustų tavo žmoną ir vaikus?

— Ne patys, kaip pats puikiai supranti. Jų susidomėjimas atvestų iki manęs kitus. Iki mano šeimos. Kiek žmonių tavęs ieško, mein Herr? Ir kas jiems belieka? Tau nereikia atsakymo iš manęs, jie nesustos — jiems moters ar vaiko mirtis yra menkniekis. Maldauju. Prisiekiu gyvybe, nieko nesakiau. Išeik.

— Tu perdedi. — Džeisonas pakėlė stiklą prie lūpų.

— Dėl Dievo meilės, nedaryk to! — Vyriškis pasilenkė, sugriebė stalo kraštą. — Nori mano tylos įrodymo? Gausi. Per Verbrechenvelt pasklido gandas. Visi, kurie turėjo informacijos, galėjo paskambinti anoniminiu Ciūricho policijos numeriu. Viskas būtų buvę laikoma visiškoje paslaptyje. Apie tokius dalykus Verbrechenvelt nemeluoja. Atlyginti žadėjo dosniai, per Interpolą prie apdovanojimo prisidėjo kelios valstybės. Taip pat žadėjo iš naujo apsvarstyti ankstesnius nusižengimus. — Konspiratorius atsistojo, vėl nusivalė burną. — Toks žmogus kaip aš turėtų daug naudos iš malonesnių santykių su policija, bet aš nieko nedariau. Netgi garantuojant konfidencialumą, aš tylėjau!

— O kiti? Sakyk tiesą, sužinosiu, jei meluoji.

— Pažįstu tik Černaką. Jis vienintelis, su kurio kada nors kalbėjau ir kuris prisipažįsta matęs tave. Tu pats tą žinai, per jį man perdavė voką. Daugiau nieko nesakė.

— Kur Černakas dabar?

— Ten, kur ir visada. Savo bute Liovenštrasėje.

— Niekada ten nebuvau. Koks numeris?

— Niekada ten nebu... — Nutukėlis stabtelėjo, suspaudęs lūpas, susirūpinimo pilnomis akimis tarė:

— Tu mane tikrini?

— Atsakyk į klausimą.

— 37. Tą žinai ne prasčiau už mane.

— Tada tave tikrinu. Kas Černakui davė voką?

Vyras sustingo. Abejojama jo ir taip abejotinu patikimumu.

— Iš kur man žinoti? Niekada ir neklausčiau.

— Nebuvo smalsu?

— Žinoma, ne. Ožka nekiš nosies į vilko olą.

— Ožkų kojos tvirtos, jos gerai užuodžia.

— Taip pat jos atsargios, mein Herr. Vilkas greitesnis, nepalyginti agresyvesnis. Būtų tikros gaudynės. Paskutinės ožkai.

— Kas buvo voke?

— Juk sakiau, kad jo neatplėšiau.

— Bet žinai, kas jame buvo.

— Spėju, kad pinigai.

— Tu spėji?

— Gerai, pinigai. Labai daug pinigų. Jei buvo kokių nors netikslumų, aš su tuo nieko bendra neturiu. Dabar prašau, ne, maldauju. Dink iš čia.

— Paskutinis klausimas.

— Klausk bet ho. Tik dink!

— Kam buvo skirti pinigai?

Nutukėlis nuo smakro varvančiu prakaitu, giliai kvėpuodamas spoksojo į Borną.

— Tu mane kankini kaip įmanydamas, bet aš nuo tavęs nenusisuksiu, mein Herr. Manyk, kad tai bereikšmės išgyvenusios ožkos narsa. Aš kiekvieną dieną skaitau laikraščius. Trimis kalbomis. Prieš šešis mėnesius nužudė vyrą. Apie jo mirtį skelbė visų laikraščių antraštės.

7 SKYRIUS

Jie apvažiavo kvartalą, pasiekė Falkenštrasę, tada pasuko dešinėn, į Limato krantinę, Grosmiunsterio bažnyčios link. Liovenštrasė buvo kitoje upės pusėje, vakarinėje miesto dalyje. Greičiausias būdas pasiekti tą vietą buvo pervažiuoti Miunsterio tiltą į Nušelerštrasę. Pasak poros, kaip tik einančios į Drei Alpenhauser, šie du prospektai susikirto.

Mari Sen Žak tylėjo. Rankinę laikė kaip per sumaištį Carillon ir lyg paskutinę sveiko proto giją spaudė vairą. Bornas pažvelgė į ją ir suprato.

...nužudė vyrą. Apie jo mirtį skelbė visų tų laikraščių antraštės.

Džeisonui Bornui buvo mokama už tai, kad jis žudytų, kelių valstybių policija per Interpolą siuntė pinigus, norėdama pritraukti galimus informatorius, padidinti informacijos apie jį banką. Vadinasi, buvo nužudyti ir kiti žmonės...

Kiek žmonių tavęs ieško, mein Herr? Ir kas jiems belieka... Jiems moters ar vaiko mirtis yra menkniekis!

Ne policija. Kiti.

Vakarinio dangaus horizontą darkė dvynės Grosmiunsterio bažnyčios varpinės, apšvietimas nuo jų metė niūrius šešėlius. Džeisonas spoksojo į senovinį pastatą. Kaip ir daug ką kitą, jis pažino tą varpinę, bet neatsiminė. Čia jau buvo lankęsis, bet pastatą matė pirmą kartą gyvenime.

Pažįstu tik Černaką... Per jį man perdavė voką... Liovenštrasė... 37. Tą žinai ne prasčiau už mane.

Nejau tikrai žinojo? Ar kada nors žinos?

Jie tiltu pasiekė naujesniųjų miesto dalių gatves. Jos buvo pilnos automobilių, kiekvienoje sankryžoje pėstieji ir vairuotojai grūmėsi dėl kelio, šviesoforo signalai buvo nuobodūs ir nenuspėjami. Bornas pabandė susitelkti ties niekuo... ir viskuo. Tiesos kontūrai — gabalėlis po gabalėlio, kiekvienas jaudinantis vis labiau nei buvęs prieš jį — stojo į savo vietas. Jis nebuvo įsitikinęs, kad yra pasirengęs — psichologiškai pasirengęs — suprasti ir priimti daugiau.

— Sie! Fraulein. Ibre Scheinwerfer! Und Sie signalisieren. Unrechter Weg!27

Džeisonas pažvelgė į viršų, atrodė, kad širdis nusirito į kulnus. Šalia jų stovėjo patrulių automobilis, kažką policininkas šaukė per atvirą langą. Staiga viskas tapo aišku... aišku ir pikta. Sen Žak šoniniame veidrodėlyje pamatė policijos automobilį, užgesino šviesas ir įjungė kairįjį posūkį. Kairįjį posūkį vienpusio eismo gatvėje, kurios kelio ženklai aiškiai rodė, kad sukti galima tik dešinėn! Jei policijos akivaizdoje pasuktų kairėn, juos sustabdytų dėl pažeidimų: nedegančios šviesos, gal netgi avarinės situacijos sukėlimo. Jei sustabdytų, tai moteris galėtų laisvai rėkti.

Bornas greit įjungė šviesas, tada, pasilenkęs virš moters, viena ranka išjungė posūkį, o kita sugriebė ją už rankos.

— Nužudysiu jus, daktare, — tyliai tarė jis, tada sušuko policininkui: — Atsiprašau! Mes truputį susimaišėm! Turistai! Reikia sukti kitoje sankryžoje!

Policininkas buvo mažiau nei už dviejų pėdų nuo Mari Sen Žak ir, sumišęs dėl to, kad ji nereaguoja, žvelgė jai tiesiai į veidą.

Persijungė šviesoforo šviesa.

— Važiuok pirmyn. Nekrėsk kvailysčių, — pamodamas policininkui tarė Džeisonas. — Dar kartą atsiprašau! — sušuko jis. Policininkas gūžtelėjo ir, pasisukęs į partnerį, tęsė pokalbį.

— Aš tik susimaišiau, — drebančiu balsu tarė moteris. — Eismas toks intensyvus... Dieve, sulaužei man ranką!.. Tu, niekše.

Bornas, sutrikęs dėl jos rodomo įniršio, paleido ranką. Jam daug labiau patiko, kai ji bijojo.

— Juk nemanai, kad patikėsiu, taip?

— Dėl rankos?

— Dėl sumišimo.

— Sakei, kad greit reikės sukti kairėn. Tik apie tai ir galvojau.

— Kitą kartą nepamiršk stebėti kelio ženklų, — nenuleisdamas akių nuo jos veido jis atsitraukė atgal.

— Tu tikras žvėris, — baimės pilnomis akimis sušnabždėjo ji.

Jie pasiekė Liovenštrasę, plačią gatvę, kur žemi, iš medžio ir plytų suręsti namai spraudėsi tarp modernių stiklo ir betono konstrukcijų. Devynioliktasis amžius šioje gatvėje grūmėsi su blankiu moderniu utilitarizmu. Reikia pastebėti, kad jie kovos nepralaiminėjo. Džeisonas stebėjo numerius ant namų. Jie mažėjo nuo aštuoniasdešimto. Kuo namo numeris buvo mažesnis, tuo namas atrodė senesnis, kol galiausiai pasijausdavai lyg atsidūręs devynioliktajame amžiuje. Matėsi tvarkinga triaukščių namų eilė. Stogas ir langai rėminti medžiu, laiptai — akmeniniai, jų turėklai lydėjo lankytoją į apšviestą laiptinę. Bornas atpažino tai, ko neatsiminė. Faktas, kad pavyko, jau nebestebino, tačiau nuostabą kėlė kitas dalykas. Namų eilė sukėlė kitą vaizdą, stiprų kitos namų eilės vaizdinį. Eilė, nors ir panaši išoriškai, buvo visai kitokia. Labiau aptriušusi, senesnė, daug purvinesnė, prasčiau prižiūrėta... Langai išdaužyti, laipteliai sulaužyti, turėklai vietomis sutrūkę, jų galai — surūdiję geležies gabalai. Toliau, kitoje Ciuricho... taip, Ciuricho, dalyje. Mažame rajone, kurį retai aplankydavo tie, kurie ten negyveno, miesto dalyje, kurią visi gėdingai paliko likimo valiai.

— Štepdekštrasė, — tyliai sau tarė jis stengdamasis įsiminti vaizdą. Prieš akis matė raudonas duris, išblukusias, tokio atspalvio kaip šilkinė suknelė, kurią vilkėjo moteris greta. — Nakvynės namai... Štepdekštrasė.

— Ką? — sumišusi paklausė Mari Sen Žak. Jo ištarti žodžiai ją išgąsdino. Ji aiškiai pamanė, kad šnekama apie ją.

— Nieko. — Jis nusuko akis nuo moters suknelės ir pažvelgė pro langą. — Štai 37 numeris, — rodydamas į penktą namą tarė jis. — Sustabdyk mašiną.

Išlipo pirmas ir moteriai įsakė išlipti pro tą pačią pusę, kaip ir jis. Patikrinęs, ar laiko kojos, pasiėmė iš moters raktelius.

— Gali vaikščioti, — tarė ji. — Jei gali vaikščioti, tai gali ir vairuoti.

— Tikriausiai galiu.

— Tai paleisk mane! Dariau viską, ką liepei.

— Ir dar kai ką papildomai, — pridūrė jis.

— Niekam nesakysiu, nejaugi to nesupranti? Su tavimi susitikti... arba turėti kitokių reikalų šiame pasaulyje mažiausiai trokštu. Nenoriu būti liudininke, nenoriu turėti reikalų su policija, nenoriu rašyti pareiškimų ar ko nors panašaus! Nenoriu būti to, į ką tu įsivėlęs, dalis! Mirtinai bijau... Nejaugi nesupranti, kad tai tavo saugumo garantas? Prašau, paleisk mane.

— Negaliu.

— Tu manim netiki.

— Esmė ne tai. Tu man reikalinga.

— Kam?

— Vienam labai kvailam dalykui: neturiu vairuotojo pažymėjimo. Be pažymėjimo negali išsinuomoti automobilio, o man reikia tą padaryti.

— Tu jau turi šitą automobilį.

— Maždaug po valandos bus nebesaugu juo važinėti. Kažkas išeis iš Carillon du Lac ir ieškos šio automobilio. Jo aprašymą išplatins visiems Ciuricho policijos ekipažams.

Moteris pažvelgė į jį. Akyse matėsi tik mirtina baimė.

— Ten su tavimi nenoriu eiti. Girdėjau, ką tas vyras sakė restorane. Jei išgirsiu dar daugiau, tu mane nužudysi.

— Tai, ką jis sakė, supratau ne labiau už tave. Gal netgi prasčiau. Eime. — Paėmė moterį už rankos ir laisvąja ranka remdamasis į turėklą — kad sumažintų skausmą — ėmė kopti laiptais.

Ji sumišimo ir siaubo pilnomis akimis spoksojo į jį.

Po antrąja pašto dėžute buvo pavardė. M. Černakas. Po pavarde buvo mygtukas. Jis to mygtuko nespaudė, bet paskambino kitų keturių butų šeimininkams. Po kelių sekundžių atsiliepė keli šveicariška vokiečių kalbos tarme kalbantys žmonės. Kiekvienas norėjo žinoti, kas stovi prie durų. Tačiau vienas žmogus nepaklausė, o priėjęs paspaudė mygtuką ir atrakino duris. Džeisonas jas atidarė ir prieš save laikydamas Mari Sen Žak įėjo vidun.

Nuvedė ją prie sienos ir laukė. Iš viršaus girdėjosi, kaip žmonės atidaro duris ir eina link laiptų.

— Wer ist da?28

— Johanu?29

— Wie bitte?30

Juos pasitiko tyla. Paskui ją sekė susierzinusių žmonių balsai. Vėl pasigirdo žingsniai, durys užsidarė.

M. Černakas gyveno antrame aukšte, 2C bute. Bornas paėmė moterį už rankos, nušlubavo iki laiptų ir ėmė kopti aukštyn. Žinoma, ji buvo teisi. Būtų buvę daug geriau, jei būtų buvęs vienas, palikęs ją kokioje nuošalioje vietoje ir dingęs. Visa tai buvo tik laiko klausimas. Šiuo metu jis turėjo užtektinai pinigų nusipirkti šimtui ryšininkų, bet jam reikėjo ir iš Ciuricho vedančios gijos. Ji buvo ta gija.

Prieš išvykdamas iš Ciuricho, jis turėjo sužinoti, turėjo pasikalbėti su vyru, kurio pavardė buvo...

M. Černakas. Lentelė su pavarde buvo dešinėje nuo durų skambučio. Jis, traukdamas moterį paskui save, pasitraukė į šalį nuo durų.

— Kalbi vokiškai? — paklausė Džeisonas.

— Ne.

— Nemeluok.

— Nemeluoju.

Bornas, apžvelgdamas koridorių, susimąstė.

— Paskambink į duris. Jei atidarys, ramiai stovėk. Jei paklaus, kas skambina, sakyk, kad turi žinutę iš bendro pažįstamo Drei Alpenhauser.

— O jei jis — arba ji — lieps pakišti žinutę po durimis?

Džeisonas pažvelgė į ją.

— Labai gerai.

— Tik nenoriu daugiau jokio smurto. Nenoriu nieko sužinoti ar pamatyti. Tik noriu...

— Žinau, — pertraukė jis. — Grįžti prie Cezario mokesčių ir Punų karų... Jei jis — arba ji — pasakys kažką panašaus, trumpai paaiškink, kad žinutė žodinė, kad turi ją pristatyti žmogui, kurį tau apibūdino.

— O jei paklaus, kaip jį apibūdino? — šaltakraujiškai, trumpai leisdama analitiškam mąstymui persmelkti baimę, pertraukė Mari Sen Žak.

— Turi aštrų protą, daktare, — tarė jis.

— Aš mėgstu tikslumą. Ir esu išsigandusi. Tą jau minėjau. Tai ką daryti?

— Sakyk, kad eitų po velnių, kad pristatys kas nors kitas. Tada ženk kelis žingsnius atgal.

Ji žengtelėjo ir paspaudė durų skambutį. Viduje pasigirdo keistas garsas. Pastovus, vis garsėjantis krebždenimas. Tada jis nutilo ir per medines duris pasigirdo duslus balsas.

— Was is los?31

— Bijau, kad nesuprantu vokiškai, — tarė Sen Žak.

— Angliškai. Ko nori? Kas esi?

— Turiu skubią žinutę nuo draugo iš Drei Alpenhauser.

— Pakišk po durimis.

— Negaliu. Ji neparašyta. Turiu pristatyti žmogui, kurį man apibūdino.

— Na, tai neturėtų būti labai sunku, — tarė balsas. Spyna trekštelėjo, durys atsidarė.

Bornas pasitraukė nuo sienos ir sustojo tarpduryje.

— Tu beprotis! — sušuko amputuotomis kojomis vyras, sėdintis invalido vežimėlyje. — Dink! Eik kuo toliau iš čia!

— Man pabodo to klausytis, — įtraukdamas moterį vidun ir uždarydamas duris tarė Džeisonas.

Stengtis įtikinti Sen Žak pasilikti mažame belangiame miegamajame, kol jie kalbėsis, visai nereikėjo. Ji pasisiūlė pati. Bekojis Černakas buvo apimtas panikos, veidas baltas kaip kreida, susivėlę žili plaukai nuo prakaito lipo prie kaklo ir kaktos.

— Ko iš manęs nori? — paklausė jis. — Prisiekei, kad anas perdavimas bus paskutinis! Daugiau negaliu tau padėti, negaliu sau leisti taip rizikuoti. Čia jau buvo pasiuntiniai. Nesvarbu, kokie atsargūs, nesvarbu, kaip menkai susiję su tavo šaltiniais, bet jie čia buvo! Jei kuris nors kur nors paliks mano adresą, aš būsiu lavonas!

— Turint galvoje riziką, kurios ėmeisi, tau sekėsi neblogai, — tarė Bornas, stovėdamas priešais vežimėlį ir įtemptai bandydamas sugalvoti, kokia frazė ar žodis sukeltų informacijos laviną. Tada jis prisiminė voką. Jei buvo kokių nors netikslumų, aš su tuo nieko bendra neturiu. Storulis Drei Alpenhauser.

— Palyginti su tos rizikos mastu — nereikšminga. — Černakas papurtė galvą. Jis giliai kvėpavo, amputuotos galūnės judėjo. — Prieš tau pasirodant, man gyvenime neblogai sekėsi, mein Herr, nes buvau nereikšmingas. Senas kareivis, parsigavęs atgal į Ciurichą — ištaškytas, suluošintas, bevertis — išskyrus kelis faktus, už kurių nutylėjimą buvę bendražygiai mokėjo. Gyvenimas buvo neblogas, nepavadintum geru, bet visko pakako. Tuomet mane radai tu...

— Jaučiuosi pagerbtas, — pertraukė Džeisonas. — Dabar pašnekėkim apie voką — voką, kurį perdavei per mūsų bendrą draugą iš Drei Alpenhauser. Kas jį tau davė?

— Pasiuntinys. Kas dar galėjo duoti?

— Iš kur jis atsirado?

— Iš kur man žinoti? Kaip ir kitus, radau pašto dėžutėje. Išpakavau ir nusiunčiau toliau. Pats taip norėjai. Juk sakei, kad daugiau negalėsi čia ateiti.

— Bet jį atplėšei. — Kaltinimas.

— Niekada!

— O jei pasakyčiau, kad ten trūko pinigų?

— Tada jų nesumokėjo. Jų voke nebuvo! — Bekojis vyras prakalbo garsiau. — Nepaisant to, aš tavim netikiu. Jei taip būtų buvę, nebūtum vykdęs užduoties. Bet ją vykdei. Tai ką čia dabar veiki?

Nes privalau žinoti... Nes baigiu išprotėti. Matau ir girdžiu dalykus, kurių nesuprantu. Aš įgudusi, išradinga... daržovė! Padėk man!

Bornas pasitraukė toliau nuo kėdės. Jis nejučiomis nuėjo prie knygų lentynos, kur stovėjo kelios į sieną atremtos nuotraukos. Jos paaiškino, iš kur atsirado sužeidimai. Vokiečių karių grupė su keliais vokiečių aviganiais pozavo už barakų, prie tvorų... Prieš metalinius vartus su pavadinimo dalimi. DACH...

Dachau.

Vyras už nugaros. Jis judėjo! Džeisonas pasisuko. Bekojis Černakas vieną ranką buvo įkišęs į krepšį, pritaisytą prie vežimėlio, jo akys degė, veidas buvo perkreiptas įsiūčio. Jis greit ištraukė revolverį ir nespėjus Bornui išsitraukti savojo šovė. Šūviai skardėjo greit, ledinis skausmas nutvilkė kairįjį petį, tada galvą — o, Dieve! Jis nėrė dešinėn, vertėsi ant kilimo, į luošį metė sunkų šviestuvą ir vėl vertėsi, kol atsidūrė toliau nuo vežimėlio. Tada pritūpė ir pašoko, dešiniuoju pečiu trenkė Černakui į nugarą. Bornui siekiant ginklo, invalidas krito ant žemės.

— Jie sumokės už tavo lavoną! — klykė subjaurotas vyras, stengdamasis užsiimti patogią šaudymui poziciją. — Manęs neužversi! Susitiksim pragare! Karlosas sumokės! Kaip Dievą myliu, jis sumokės!

Džeisonas pasisuko kairėn ir šovė. Černako galva loštelėjo atgal, gerklė paplūdo krauju. Jis buvo negyvas.

Iš miegamojo pasigirdo riksmas. Iš pradžių jis buvo tylus ir duslus, paskui virto ilga dejone, sumišusią su baime ir pasibjaurėjimu. Moters riksmas... žinoma, tai buvo moteris! Jo įkaitė, jo gija iš Ciuricho! O Dieve, jam liejosi akyse! Smilkinį beprotiškai gėlė.

Nekreipdamas dėmesio į skausmą, susigriebė. Pamatė atviras vonios duris. Rankšluosčius, dubenį ir... spintelę veidrodinėmis durimis. Jis įbėgo vidun, atplėšė spintelės duris taip stipriai, kad neatlaikė vyriai. Lentynos. Tvarsčiai, pleistrai ir... daugiau negalėjo nieko imti. Jam reikėjo dingti... šūviai. Šūviai buvo tas pat, kas signalizacija. Jis privalėjo dingti, pasiimti įkaitę ir dingti! Miegamasis, miegamasis. Kur jis?

Verksmas, vaitojimas... sek paskui garsą! Jis pasiekė duris ir išspyrė jas. Moteris, jo įkaitė — koks ten jos vardas? — buvo prisispaudusi prie sienos, veidu tekėjo ašaros, įbėgęs vidun, griebė ją už riešo ir ištempė lauk.

— Dieve, tu jį nužudei! — sušuko ji. — Senį be...

— Užsičiaupk! — pastūmė moterį prie durų ir jas atidaręs išvarė ją į laiptinę. Jis atvirose vietose, prie turėklų, kambariuose matė susiliejusias žmonių figūras. Ėmė bėgti. Girdėjosi durų trinksėjimas, žmonių šauksmai. Kairiąja ranka griebė moterį už rankos. Ją nudiegė skausmas. Bornas nustūmė moterį prie laiptų ir pasiremdamas, dešiniąja laikydamas ginklą nulipo žemyn.

Pasiekė sunkiąsias vestibiulio duris.

— Atidaryk! — įsakė jis. Ji pakluso. Praėjo pašto dėžutes, pasiekė laukujas duris. Jis trumpam paleido moterį ir, atidaręs duris pažiūrėjo lauk, įsiklausė, ar nesigirdi policijos sirenos. Nesigirdėjo.

— Einam! — tarė jis tempdamas ją akmeniniais laiptais į šaligatvį. Įkišo ranką į kišenę, susiraukęs iš skausmo ištraukė automobilio raktus. — Lipk vidun!

Sėdėdamas automobilyje išvyniojo tvarstį, prispaudė prie smilkinio, nuvalė kraujo takelį. Giliai pasąmonėje jam keistai palengvėjo. Žaizda nebuvo rimta, tik įdrėskimas. Jis supanikavo, nes taikyta į galvą. Dėkui Dievui, kulka į galvą nepataikė. Ji nepataikė į galvą, Por Nuaro agonija nepasikartos.

— Po velnių, užvesk mašiną! Dingstam iš čia!

— Kur? Nesakei kur. — Moteris nešaukė, ji buvo rami. Nenatūraliai rami. Žiūrėjo į jį... ji žiūrėjo į jį?

Jam vėl svaigo galva, negalėjo susikaupti.

— Štepdekštrasė... — Tardamas žodį girdėjo savo balsą, nebuvo tikras, kad kalba jis. Įsivaizdavo duris. Išblukę tamsiai raudoni dažai, sudužę stiklai... Surūdijusi geležis. — Štepdekštrasė, — pakartojo jis.

Kas ne taip? Kodėl neveikė variklis? Kodėl automobilis nepajudėjo? Nejaugi ji jo neišgirdo?

Jis buvo užsimerkęs. Atsimerkė. Ginklas! Jis buvo padėtas jam ant kelių, jį ten padėjo, nes reikėjo prispausti tvarstį. Ji bandė ginklą numušti, numušti! Jis nukrito ant žemės. Bornas lenkėsi pasiimti, bet moteris jį pastūmė, Džeisonas galva trenkėsi į automobilio stiklą. Durys atsidarė, ji iššoko į gatvę ir leidosi bėgti. Ji bėgo! Jo įkaitė, jo gija lėkė per Liovenštrasę!

Jis negalėjo likti automobilyje, nedrįso ir vairuoti. Tai buvo plieniniai spąstai. Ginklą įsikišo į tą pačią kišenę, kurioje laikė ir pleistrą, pačiupo tvarstį ir laikė kairėje rankoje pasirengęs prispausti prie žaizdos, kai tik pasirodys kraujas. Išlipo iš automobilio ir kaip galėdamas greičiau nušlubavo šaligatviu.

Kažkur čia buvo sankryža, kažkur buvo ir taksi. Štepdekštrasė.

Mari Sen Žak bėgo tuščios aveniu viduriu, nardė tarp gatvės žibintų skleidžiamos šviesos, rankomis mojavo Liovenštrase važiuojančių automobilių vairuotojams. Jie pralėkė net nepristabdę. Pastebėjusi atvažiuojantį automobilį, ji apsisuko ir maldaudama dėmesio pakėlė rankas. Automobilis tik padidino greitį ir pravažiavo. Ji buvo Ciuriche, o Liovenštrasė naktį buvo per plati, per tamsi, per arti tuščio parko ir Žilės upės.

Viename automobilyje sėdintys vyrai ją vis dėlto pastebėjo. Šviesos buvo išjungtos, nes moterį vairuotojas pamatė iš tolo. Jis vokiškai tarė savo kompanionui:

— Čia galėtų būti ji. Tas Černakas gyvena tik už poros kvartalų.

— Sustok ir leisk jai prieiti arčiau. Ji turėtų vilkėti šilkinę... ten ji.

— Prieš pranešdami kitiems, įsitikinkim.

Abu vyrai išlipo, keleivis tyliai apėjo kapotą ir sustojo prie vairuotojo. Jie vilkėjo kostiumus, veidai buvo malonūs, bet rimti. Panikuojanti moteris artėjo. Jie skubiai žengė į gatvės vidurį. Vairuotojas sušuko:

— Fraulein! Was ist los?

— Padėkit! — sušuko ji. — Aš... aš nemoku vokiškai. Nicht sprechen. Paskambinkit policijai. Polizei!

Vairuotojo bendras autoritetingu balsu nuramindamas moterį angliškai tarė:

— Mes ir esame iš policijos. Ztiriche Sicherheit. Nesame tikri, panele, ar jūs ta moteris iš Carillon du Lac?

— Talpi — sušuko ji. — Jis manęs nepaleido! Vis mane trankė, grasino ginklu! Buvo siaubinga!

— Kur jis dabar?

— Sužeistas. Į jį šovė. Pabėgau iš mašinos. Jis buvo viduje, kai pabėgau! — Ji parodė į vieną Liovenštrasės pusę. — Ten. Už dviejų kvartalų. Bent man taip atrodo. Maždaug kvartalo vidury. Kupė, pilkas kupė! Jis ginkluotas.

— Mes taip pat, panele, — tarė vairuotojas. — Eime kartu, grįšime prie automobilio. Jūs būsite visiškai saugi, mes būsime labai atsargūs. Paskubėkime.

Jie lėtai užgesintomis šviesomis artinosi prie pilkojo kupė. Viduje nieko nebuvo. Bet ant šaligatvio ir 37 namo laiptų stovėjo nedidelis būrelis entuziastingai kalbančių žmonių. Vairuotojo bendras pasisuko į išsigandusią moterį sėdynės kampe ir prašneko:

— Tai vyro, pavarde Černakas, namai. Ar jis jį minėjo? Ką nors sakė, kad ketina eiti su juo susitikti?

— Jis ėjo. Ir privertė mane eiti kartu. Jis Černaką nužudė! Nužudė tą luošą senį!

— Radioapparat! Schnell, — griebdamas nuo prietaisų skydelio mikrofoną vairuotojui tarė draugas. Automobilis šovė pirmyn, moteris įsikibo į priekinę sėdynę.

— Ką jūs darot? Ten nužudė žmogų!

— O mes turim surasti žudiką, — tarė vairuotojas. — Kaip ir sakėt, jis sužeistas, galbūt bus kur nors netoliese. Šis automobilis nepažymėtas, gali būti, kad mums pavyks jį aptikti. Žinoma, palauksime, kol atvyks tyrėjai, bet mūsų užduotis kita. — Automobilis sustojo prie šaligatvio kelis šimtus jardų nuo Liovenštrasės 37.

Vairuotojui aiškinant jų oficialią poziciją, jo draugas kažką šnekėjo į mikrofoną. Iš garsiakalbio pasigirdo statiškas traškėjimas, paskui žodžiai: Aufenhalt. Zwanzig Minuten.

— Čia greit bus mūsų viršininkas, — tarė kolega. — Mes turime jo palaukti. Jis nori su jumis pasikalbėti.

Mari Sen Žak atsilošė, užsimerkė ir iškvėpė iš plaučių visą orą.

— O Dieve, kaip norėčiau išgerti. — Vairuotojas nusijuokė ir linktelėjo kitam vyrui. Tas iš daiktų dėžės ištraukė butelį ir ištiesė moteriai.

— Nesam labai gerų manierų, panele. Neturim nei stiklinių, nei puodelių, bet turim brendžio. Tik medicininėms reikmėms, žinoma. Manau, dabar kaip tik toks atvejis. Prašau, mėgaukitės.

Sen Žak nusišypsojo ir paėmė butelį.

— Jūs labai mieli žmonės. Net neįsivaizduojate, kokia aš dėkinga. Jei kada atsidursite Kanadoj, paruošiu jums skaniausią prancūzišką vakarienę visoje Ontarijo provincijoje.

— Dėkui, panele, — tarė vairuotojas.

Bornas prisimerkęs, akims apsipratus su blankia kambario šviesa, purviname veidrodyje įdėmiai apžiūrėjo tvarstį ant peties. Dėl Štepdekštrasės jis buvo teisus, vaizdas su raudonomis durimis ir sudaužytais langais buvo iki menkiausios detalės tikslus. Nors buvo galima suprasti, kad jis yra sužeistas, išnuomojant kambarį jo nieko neklausinėjo. Vis dėlto praeidamas pro šalį Vermieter32 kai ką pasakė.

— Jei sumokėtumėte daugiau, būtų galima rasti gydytoją, kuris už tinkamą sumą laikytų liežuvį už dantų.

— Jei reikės, pranešiu.

Žaizda nebuvo labai sunki, pleistras tiks iki tol, kol jis ras gydytoją, kuris būtų geresnis nei tas, kuris tokiomis sąlygomis dirba Štepdekštrasėje.

Jei stresinę situaciją seka sužeidimas, atkreipk dėmesį, kad žala gali būti ne tik psichologinė, bet ir fizinė. Gali būti, kad jausi pasibjaurėjimą skausmu ir kūno žalojimu. Nerizikuok, bet jei bus laiko, leisk savo protui prisitaikyti. Nepanikuok..

Jis supanikavo, sustingo kai kurios kūno vietos. Nors skylė petyje ir įdrėskimas galvoje buvo tikri ir skausmingi, nė vienas sužeidimas nebuvo toks rimtas, kad jis negalėtų pajudėti. Tiesa, jis negalėjo judėti taip greit, kaip norėjo ar su tokia jėga, kokią žinojo turįs, bet galėjo judėti tikslingai. Smegenys į raumenis ir galūnes impulsus siuntė, jie buvo gaunami. Jis galėjo veikti.

Pailsėjęs galėtų veikti daug geriau. Toliau — jokios gijos, reikėjo atsikelti daug anksčiau nei patekės saulė. Turėjo rasti kitą kelią iš Ciuricho. Štepdekštrasės Vermieter pirmajame aukšte mėgo pinigus, jis purvinąjį savininką po poros valandų pažadins.

Prigulė ant gumbuotos lovos ir padėjo galvą ant pagalvės. Spoksojo į pliką lemputę, kabančią ant lubų, bandydamas ištrinti žodžius iš galvos, bandydamas pailsėti. Jie kamavo jo mintis, užpildė ausis kaip būgnų maršas.

Nužudytas vyras...

Bet tu priėmei užduotį...

Jis pasisuko į sieną, užsimerkė ir užblokavo žodžius. Atsisėdo išmuštas prakaito — jis prisiminė kitą frazę.

Jie sumokės už tavo lavoną!.. Karlosas sumokės! Kaip Dievą myliu, jis sumokės!

Karlosas.

Prie kupė privažiavo didelis limuzinas, sustojo prie šaligatvio. Už jų, ties Liovenštrasės 37-uoju numeriu, prieš penkiolika minučių pasirodė patruliai, prieš penkias — greitosios pagalbos automobilis. Minia vis dar būriavosi ant šaligatvio šalia laiptų, bet susijaudinimas buvo niūresnis. Įvyko žmogžudystė, šioje tykioje Liovenštrasės dalyje naktį žuvo žmogus. Tvyrojo nerami nuotaika. Kas atsitiko Liovenštrasės 37, lygiai taip pat galėjo nutikti ir 32 ar 40, o gal ir 53. Pasaulis, rodės, ėjo iš proto, o Ciurichas sekė paskui.

— Atvyko mūsų viršininkas, panele. Gal galėtume jus pas jį nuvesti? — kompanionas išlipo iš automobilio ir atidarė Mari Sen Žak dureles.

— Žinoma. — Ji atsistojo ant šaligatvio ir pajuto, kaip vyras paima jos ranką. Šį kartą laikė daug švelniau nei kai ją griebė tas žvėris, prikišęs prie skruosto ginklą. Prisiminus tai nukrėtė šiurpas. Jie artėjo prie limuzino galo, ji įlipo vidun. Atsisėdusi pažvelgė į vyrą greta jos ir aiktelėjo iš netikėtumo: šalia sėdintis vyras kėlė siaubingus prisiminimus.

Nuo jo akinių auksiniais rėmais atsispindėjo gatvės žibintų šviesa.

— Jūs!.. Jūs buvote viešbutyje! Jūs vienas jų!

Vyras, aiškiai pervargęs, rimtai linktelėjo.

— Teisingai. Mes priklausome specialiajam Ciuricho policijos padaliniui. Kol nepradėjome šnekėti daugiau, noriu pabrėžti, kad nė vieną incidento Carillon du Lac akimirką mūsų darbuotojai nesukėlė jums pavojaus. Mes profesionalūs šauliai, jei būtų buvusi nors menkiausia rizika, kad galime jus sužeisti, nebūtume šovę. Daug kartų susilaikėme, nes buvote per arti taikinio...

Šokas atlėgo, tylaus vyro autoritetas leido jai atsipalaiduoti.

— Dėkoju jums už tai.

— Niekai, — tarė pareigūnas. — Dabar, jei teisingai supratau, paskutinį kartą jį matėte tame automobilyje?

— Taip. Jis buvo sužeistas.

— Rimtai?

— Pakankamai, kad kažką neaiškiai vapėtų sau po nosim. Prie galvos spaudė kažkokį tvarstį. Petys taip pat buvo kruvinas. Turiu galvoje, kad kruvina buvo medžiaga. Kas jis toks?

— Vardai bereikšmiai, jis jų turi daug. Bet, kaip matėte pati, jis yra žudikas. Žiaurus žudikas. Reikia jį rasti, kol nenužudė dar ko nors. Jį medžiojame jau kelerius metus. Daugybė policijos departamentų daugelyje valstybių. Dabar turime galimybę, kokios dar niekas kitas neturėjo. Žinome, kad jis Ciuriche, žinome, kad jis sužeistas. Jis čia nepasiliks, bet kaip toli gali nusigauti? Gal minėjo, kaip ketina palikti miestą?

— Planavo išsinuomoti automobilį. Kaip supratau, mano vardu. Jis neturi vairuotojo pažymėjimo.

— Jis melavo. Jis keliauja su padirbtais dokumentais. Jūs buvote laikina įkaitė. Dabar papasakokite viską, ką jis jums sakė. Nuo pradžios, jei galima. Sakykite viską, ką tik prisiminsite.

— Restoranas, Drei Alpenhauser, didelis, storas, mirtinai persigandęs vyras... — Mari Sen Žak papasakojo viską, ką tik prisiminė. Retkarčiais policininkas ją pertraukdavo, pasiteiraudavo apie kokią nors frazę arba kaip bėglys reagavo, arba apie kokį nors staigiai priimtą sprendimą. Tuo pat metu, nusiėmęs akinius, nesąmoningai valė jų stiklus, rankose spaudė rėmus, lyg taip suvaldytų susierzinimą. Tardymas truko beveik dvidešimt penkias minutes, tada pareigūnas nusprendė. Jis tarė vairuotojui:

— Drei Alpenhauser. Schnell! — Jis pasisuko į Mari Sen Žak. — Mes jam pasipriešinsime jo paties skleidžiamu neaiškumo šleifu. Jo neaiškūs žodžiai tikslingi. Jis žino daug daugiau nei pasakė prie stalo.

— Neaiškūs... — prisimindama, kaip pati tuo naudojosi, tyliai sušnabždėjo ji. — Štepdek... Štepdekštrasė. Sudaužyti langai, kambariai.

— Ką?

— Nakvynės namai Štepdekštrasėje. Jis taip sakė. Viskas vyko taip greit, bet jis tikrai tą sakė. Ir dar kartą pakartojo prieš pat man iššokant iš automobilio. Štepdekštrasė.

— Der Alte ist verruckt. Šteppdeckstrasse gibt esi33

— Nesuprantu, — tarė Mari Sen Žak.

— Tai prastos reputacijos, nuo šių laikų atsilikęs miesto rajonas. Ten stovėjo senosios gamyklos. Tų, kuriems nelabai pasisekė, ir kitokių individų rojus. Los!34 — įsakė jis.

Jie nuvažiavo.

8 SKYRIUS

Girgždesys. Kažkur koridoriuje. Garsas buvo staigus; sklisdamas tolyn koridoriumi pamažu tilo. Bornas atsimerkė.

Laiptai. Laiptai aptriušusioje salėje prieš pat jo kambario duris. Kažkas jais lipo ir pastebėjęs, kad kūno svoris ant nutriušusio medžio kelia triukšmą, sustojo. Įprasti Štepdekštrasės gyventojai dėl tokių menkniekių nesirūpintų.

Tyla.

Džergžt. Dabar jau arčiau. Nusprendė rizikuoti: tinkamas laikas yra labai svarbus. Džeisonas išslydo iš lovos, griebė prie galvos padėtą ginklą ir nėrė prie sienos, šalia durų. Nesirūpindamas dėl triukšmo, galvodamas, kaip greičiau pasiekti tikslą, pritūpė. Neabejojo, kas už durų. Bornas buvo teisus.

Durys atsidarė. Jis jas užtrenkė atgal, tada, visu svoriu įsirėmęs į jas, prispaudė įsibrovėlį prie staktos ir nedelsdamas pradėjo talžyti vyro pilvą, krūtinę, rankas. Jis vėl atidarė duris ir kairiosios kojos nykščiu spyrė įsibrovėliui į kaklą. Pasilenkė, kaire ranka griebė vyrą už geltonų plaukų ir įsitempė vidun. Jo ranka atrodė kaip guminė, ant žemės nukrito ilgavamzdis revolveris su duslintuvu.

Džeisonas uždarė duris ir pabandė išgirsti, ar prie laiptų dar kažkas laukė. Nieko nebuvo. Jis pažvelgė į vyrą, be sąmonės gulintį ant grindų. Vagis? Žudikas? Kas jis toks?

Policininkas? Nejau nakvynės namų Vermieter ieškodamas atlygio nusprendė ignoruoti Štepdekštrasės garbės kodeksą? Bornas apvertė nelauktą svečią ant pilvo ir ištraukė piniginę. Nejučiomis paėmė visus pinigus. Tai darydamas puikiai suprato, kad nėra jokio reikalo vogti, nes pats nešiojosi tikrą lobį. Jis pastebėjo kelias kreditines korteles, vairuotojo pažymėjimą. Nusišypsojo, bet greit džiugesys dingo. Nebuvo nieko gera: ant visų dokumentų buvo skirtingos pavardės, vairuotojo pažymėjime parašyta pavardė nesutapo su jokia kita. Aišku buvo viena: be sąmonės gulintis vyras tikrai nebuvo policininkas.

Jis buvo profesionalas, pasiųstas nužudyti Štepdekštrasėje apsistojusio sužeisto vyro. Jį kažkas pasamdė. Kas? Kas galėjo žinoti, kad jis bus čia?

Moteris? Ar jis, pamatęs tvarkingą eilę namų prie 37 numerio, paminėjo Štepdekštrasę? Ne, tai ne moters darbas. Gal jis ką nors ir pasakė, bet ji nebūtų supratusi. O jei ir suprato, tai jo kambaryje būtų ne samdytas žudikas, o viduje ir lauke būriuotųsi pulkai policininkų.

Bornas prisiminė virš stalo palinkusį stambų prakaituojantį vyriškį. Tas pats vyras, nuo lūpų nusivalęs prakaitą, minėjo bereikšmės išgyvenusios ožkos narsą. Ar tai buvo jo išgyvenimo technikos pavyzdys? Ar jis žinojo apie Štepdekštrasę? Ar jis žinojo apie jį gąsdinusio kliento įpročius? Gal jis čia lankėsi anksčiau? Pristatė voką?

Džeisonas prispaudė ranką prie kaktos ir užsimerkė. Kodėl negaliu prisiminti? Kada ta migla išsisklaidys? Ar iš viso kada nors išsisklaidys?

Nekankink savęs...

Bornas atsimerkė ir pažvelgė į blondiną. Vieną akimirką jau manė, kad tuoj pradės raitytis iš juoko. Gavo tokią puikią progą dingti iš Ciuricho, o užuot ja pasinaudojęs, švaistė laiką abejonėms. Jis įsidėjo piniginę kišenėn šalia markizo de Šamboro piniginės, pasiėmė ginklą, užsikišo jį už diržo, tada nutempė užpuoliką ant lovos.

Po minutės šis buvo pririštas prie gumbuoto čiužinio, burna užkimšta aplink veidą aprišta suplėšyta paklodės skiaute. Jis čia pasiliks dar kelias valandas, o po kelių valandų Džeisonas bus toli už Ciuricho. Dėkui storajam prakaito kranui.

Jis miegojo su drabužiais. Nebuvo nieko, ką reikėtų išsinešti, išskyrus paltą. Apsivilko jį ir kiek pavėluotai patikrino, ar laiko koja. Paskendęs adrenalino antplūdyje, nejautė skausmo. Bet vis dėlto skaudėjo, jis taip pat šlubavo, bet tai itin nevaržė judesių. Petys buvo nekokios būklės. Lėtai plito paralyžius. Reikėjo kuo greičiau rasti gydytoją. Galva... Net nenorėjo galvoti apie galvą.

Jis išėjo į apytamsį koridorių, uždarė duris ir nejudėdamas įsiklausė, kas darosi aplink. Viršuje kažkas nusijuokė, jis tvirtai laikydamas ginklą prisispaudė prie sienos. Juokas nurimo — jis buvo bereikšmis, nesuprantamas, girtas.

Nušlubavo prie laiptų ir laikydamasis už turėklo pradėjo kelionę žemyn. Jis buvo keturių aukštų namo viršutiniame aukšte. Prisiminęs frazę aukščio pranašumas, primygtinai pareikalavo kambario viršutiniame aukšte. Kodėl jis prisiminė tą frazę? Ką ji jam reiškė, kai buvo kalbama apie varganą kambarį vienai nakčiai? Prieglobstį?

Baik!

Kiekvieną žingsnį lydint laiptų girgždėjimui, pasiekė pirmojo aukšto laiptų aikštelę. Jei Vermieter vedinas troškimo patenkinti smalsumą išeis iš savo kambario, tai bus paskutinis dalykas, kurį jis tenkins kelias valandas.

Triukšmas. Šiurenimas. Minkštas audeklas perbraukė kažkokį šiurkštų paviršių. Medžiaga prieš medį. Kažkas slėpėsi tarp šių laiptų pabaigos ir kitų pradžios. Žingsniuodamas toliau, Bornas įdėmiai apžvelgė šešėlius. Kaip ir viršutiniame aukšte, buvo trys nišos su kambarių durimis. Vienoje jų...

Jis žengė žingsnį artyn. Ne, pirmoji tuščia. Trečiasis tarpduris taip pat bus tuščias, nes niekas paskutiniame nesislėptų. Ten atsidurtum kaip aklagatvyje. Ne, antrajame tarpduryje. Iš ten galėjai bėgti į priekį, į kairę ar į dešinę. Galėjai ir pečiu smogti nieko nenutuokiančiai aukai. Ji prarastų pusiausvyrą ir per turėklą nugarmėtų žemyn.

Bornas pasuko dešiniau, perėmė ginklą į kairę ranką ir siekė šautuvo su duslintuvu. Likus dviem pėdoms iki durų, pamojavo automatiniu pistoletu šešėlyje ir prisispaudė prie sienos.

— Was?..35 — Pasirodė ranka. Bornas paleido vieną šūvį ir ją sumaitojo. — Ahh! — Figūra, šokiruota netikėto įvykio, išlindo iš tarpdurio. Negalėjo taikytis. Bornas šovė dar kartą, šįkart pataikė į šlaunį. Jis susmuko ant grindų, pradėjo raitytis ir krūpčioti. Džeisonas metėsi pirmyn, keliu prispaudė vyro krūtinę ir priklaupęs prikišo ginklą aukai prie galvos. Šnabždėdamas paklausė:

— Yra dar kas nors?

— Nein! — krūptelėdamas iš skausmo tarė vyras. — Zwei...36 tik du. Mums sumokėjo.

— Kas.

— Pats žinai.

— Karlosas?

— Neatsakysiu. Geriau jau mane nužudyk.

— Kaip sužinojai, kad aš čia?

— Černakas.

— Jis negyvas.

— Dabar. Ne vakar. Ciurichą pasiekė gandai, kad tu gyvas. Mes patikrinome visus... visur. Černakas žinojo.

Bornas surizikavo.

— Meluoji! — jis prispaudė ginklą prie sužeistojo gerklės. — Niekada nepasakojau Černakui apie Štepdekštrasę.

Vyras dar kartą krūptelėjo.

— Gal ir nereikėjo. Ta nacių kiaulė visur turi informatorių. Kodėl Štepdekštrasėje negalėtųjų būti? Juk galėjo tave apibūdinti. Kas dar galėjo tą padaryti?

— Vyras iš Drei Alpenhauser.

— Apie tokį mes nieko nesame girdėję.

— Kas tie „mes“?

Vyras nurijo seiles, iš skausmo tvirtai sučiaupė lūpas.

— Verslininkai... tik verslininkai.

— Verčiatės žudymo paslaugomis?

— Kam kalbėti, o kam patylėti. Bet ne. Tave turėjome sučiupti ir nugabenti į vieną vietą, bet ne žudyti.

— Kur?

— Būtų pranešę per radiją.

— Nuostabu, — ramiai tarė Džeisonas. — Jūs ne tik antrarūšiai, bet dar ir paslaugūs. Kur jūsų automobilis?

— Lauke.

— Duok raktelius. — Radijas juos atpažins.

Vyras bandė priešintis, nustūmė Borno kelį šalin ir ėmė ristis prie sienos. — Nein!

— Neturi iš ko rinktis. — Džeisonas pistoleto rankena vožė jam į galvą. Šveicaras susmuko.

Bornas rado raktus. Jie buvo odiniame dėkle. Paėmė vyriškio ginklą ir įsidėjo į kišenę. Jis buvo mažesnis nei tas, kurį paėmė iš vyro viršuje, nebuvo ir duslintuvo. Taigi teiginiui, kad jų nesiuntė jo žudyti, atsirado įrodymų. Blondinas viršuje ėjo priekyje ir jam reikėjo tylaus šūvio teikiamos apsaugos, jei kartais tektų sužeisti Borną. Tačiau garsus šūvis galėjo viską komplikuoti. Šveicaras apačioje pasitarnavo kaip garantas, jo ginklas — aiški grėsmė, atbaidanti nuo nepageidaujamų veiksmų.

Kodėl jis buvo pirmame aukšte? Kodėl nėjo kartu su kolega? Nelipo laiptais? Čia kažkas buvo ne taip, bet taktikos, o tuo labiau laiko svarstymams Bornas neturėjo. Lauke stovėjo automobilis, o jis turėjo raktelius.

Reikia į viską atkreipti dėmesį. Trečiasis ginklas.

Jis skausmingai atsikėlė, rado iš prancūzo Gemeinschaft banke paimtą automatinį pistoletą. Pakėlęs kelnių klešnę, užkišo jį už kojinių gumos. Tai buvo saugi vieta.

Jis sustojo, atsikvėpė jausdamas, kad peties skausmas vis stiprėja, paralyžius plinta vis greičiau, perėjo laiptų aikštelę.

Smegenų impulsai raumenims buvo vis neaiškesni. Jis meldėsi, kad pajėgtų vairuoti.

Pasiekęs penktąjį laiptelį staiga sustojo ir įsiklausė taip pat, kaip ir prieš minutę, bandydamas pastebėti kokią nors dar vieno užpuoliko buvimo užuominą. Klausėsi, gal išgirs šiurenimą ar aiktelėjimą. Tylu. Gal sužeistas vyras ir nebuvo geras taktikas, bet nemelavo. Kaip galėdamas greičiau Džeisonas nulipo žemyn. Jis kokiu nors būdu dings iš Ciuricho ir kur nors būtinai ras gydytoją.

Automobilį pastebėjo labai lengvai. Aiškiai išsiskyrė nuo kitų gatvėje stovinčių aplamdytų automobilių. Per didelis, per gerai prižiūrėtas, iš bagažinės matėsi išlindusi antena. Jis priėjo iš vairuotojo pusės, apieškojo korpusą, už purvasaugio. Nebuvo jokios signalizacijos.

Atrakino duris, tada atidarė ir bijodamas, kad gali klysti dėl signalizacijos, sulaikęs kvapą laukė. Ne, nesuklydo. Jis atsisėdo prie vairo, pastebėjęs automatinę pavarų dėžę ir dėl to nudžiugęs pabandė įsitaisyti kiek įmanoma patogiau. Deja, trukdė automatinis pistoletas už diržo. Jis pasidėjo ginklą ant keleivio sėdynės ir, darydamas logišką išvadą, kad tiks raktas, atrakinęs duris, siekė užvedimo spynelės.

Jis netiko. Pabandė kitą, bet netiko ir tas. Nusprendė, kad jis skirtas bagažinei. Turėjo tikti trečiasis raktas.

O gal ne? Jis vis stūmė raktą į skylutę. Raktas niekaip netilpo. Dar kartą pabandė antrą — ne. Tada pirmą. Nė vienas raktas netiko automobiliui užvesti! O gal smegenų signalai raumenims buvo per daug sumišę, koordinacija per menka? Po velnių! Pabandyk dar kartą!

Iš kairės pasirodė stipri akinanti šviesa. Jis bandė čiupti ginklą, bet dar viena šviesa pasirodė iš dešinės. Kažkas atplėšė duris, jam per ranką trenkė sunkiu žibintuvėliu, kita ranka nuo keleivio sėdynės paėmė ginklą.

— Išlipk! — Įsakymas atėjo iš kairės, kur jam prie kaklo spaudė ginklą.

Jis išlipo. Akyse mirgėjo tūkstančiai ratilų. Regėjimui pamažu atsistatant, pamatė du ratus. Auksinius ratus, vyrą su akiniais, kuris jį visą naktį medžiojo. Vyriškis prašneko:

— Fizikos dėsniai teigia, kad veiksmą seka atoveiksmis. Taip pat galima numatyti ir tam tikrų žmonių veiksmus tam tikromis aplinkybėmis. Gaudant tokį žmogų kaip tu sukuriamas kovos laukas, kiekvienam kovotojui nurodoma, ką sakyti, jei jis kris. Jei jam pavyks, tu būsi nugalėtas. Jei pavyks tau, tave nukreips neteisingu keliu, sukurs pažangos iliuziją.

— Labai rizikinga, — tarė Džeisonas. — Tiems, kurie kovoja.

— Jiems gerai moka. Yra ir dar vienas dalykas — žinoma, ne garantija, bet vis dėlto yra. Mįslingasis Bornas nežudo be reikalo. Ne iš gailestingumo, savaime suprantama, bet dėl daug praktiškesnių priežasčių. Vyrai atsimena, kad jų pagailėjo. Jis infiltruoja kitų armijas. Ištobulinta partizanų taktika, pritaikyta sudėtingame kovos lauke. Turiu tave pagirti.

— Tu šiknius. — Džeisonas nesugalvojo, ką daugiau pasakyti. — Bet, nepaisant to, abu tavo vyrai gyvi. Jei tau tai iš viso rūpi.

Pasirodė kita figūra. Ją iš šešėlio išvedė žemas stambokas vyras. Tai buvo moteris, Mari Sen Žak.

— Tai jis, — nukreipusi į jį griežtą žvilgsnį tyliai tarė ji.

— O Dieve... — Bornas, negalėdamas patikėti, papurtė galvą. — Kaip jums tai pavyko, daktare? — garsiai paklausė jis. — Kas nors stebėjo mano kambarį Carillon? Pritaikėte lifto laiką, kitus išjungėt? Buvot labai įtikinama. Net maniau, kad specialiai susidursit su policijos automobiliu.

— Pasirodo, — tarė ji, — to nereikėjo. Jie ir yra policininkai.

Bornas pažiūrėjo į prieš jį stovintį žudiką, kuris tuo metu ramiai taisėsi akinius.

— Turiu pagirti, — tarė jis.

— Menkas talentas, — atsakė žudikas. — Susiklostė tinkamos sąlygos. Tu jas sukūrei.

— Tai kas dabar bus? Anas vyras sakė, kad turite mane sučiupti, ne nužudyti.

— Pamiršai. Jam buvo liepta tą sakyti. — Šveicaras trumpai nutilo. — Tai štai kaip tu atrodai. Per pastaruosius dvejus ar trejus metus daugelis mūsų bandėme tą išsiaiškinti. Buvo tiek įvairiausių versijų! Kiek prieštaravimų... Žinote, jis aukštas. Ne, vidutinio ūgio. Blondinas, ne, tamsiais juodais plaukais. Labai šviesios mėlynos akys. Ne, jos rudos. Jo aštrūs veido bruožai. Ne, tiesą sakant, jie niekuo neišsiskiriantys. Minioje jo neatskirčiau. Bet nebuvo nieko neišsiskiriančio. Kaip tik viskas buvo išskirtina.

Tavo bruožai sušvelninti, panaikintos išskirtinės žymės. Nusidažai plaukus, pakeiti veidą... Tam tikrų rūšių kontaktiniai lęšiai sukurti akių spalvai pakeisti... Užsidedi akinius — esi kitas žmogus. Vizos, pasai... gali juos keisti kada panorėjęs.

Viskas buvo aišku, viskas tiko. Atsakymai ne visi, bet tiesos buvo daugiau nei Bornas norėjo jos žinoti.

— Norėčiau kuo greičiau viską baigti, — žengdama į priekį tarė Mari Sen Žak. — Pasirašysiu, ką tik liepsite. Tikriausiai teks nuvažiuoti į jūsų biurą? Bet paskui tikrai turėsiu grįžti į viešbutį. Manau, nereikia aiškinti, ką šiąnakt ištvėriau.

Šveicaras per auksinius akinių rėmus pažvelgė į ją. Stambus vyriškis, išvedęs ją iš šešėlių uždangos, griebė už rankos. Ji spoksojo į abu vyrus, tada į ją sugriebusią ranką.

Paskui į Borną. Ji nustojo kvėpuoti, suprato siaubingą tiesą. Išpūtė akis.

— Paleiskit ją, — tarė Džeisonas. — Ji rengėsi grįžti į Kanadą. Daugiau jos niekada nepamatysit.

— Būk praktiškas, Bornai. Ji mus matė. Mes juk profesionalai, o profesionalai turi savo taisykles. — Vyras pakišo ginklą Bornui po smakru, vėl prispaudė vamzdį jam prie gerklės. Kairiąja ranka apčiupinėjo aukos drabužius, radęs kelnių kišenėje ginklą, jį ištraukė. — Taip ir maniau, — pasisukdamas į stambųjį vyriškį tarė jis. — Į kitą mašiną. Limatan.

Bornas sustingo. Mari Sen Žak turėjo nužudyti, o kūną įmesti į Limato upę.

— Palaukit! — Džeisonas pabandė žengti pirmyn. Jam ginklu prispaudė gerklę ir atstūmė atgal prie automobilio kapoto. — Jūs kvailai elgiatės! Ji dirba Kanados vyriausybei. Jie šukuos visą Ciurichą.

— Kodėl tau tai rūpi? Tavęs jau nebebus tarp gyvųjų.

— Nes tai visiškai nereikalinga! — sušuko Džeisonas. — Mes profesionalai, atsimeni?

— Bornai, daraisi nuobodus. — Žudikas pasisuko link stambiojo parankinio. — Machen Sie mal los! Der Guisan Quai.37

— Rėk kiek tik gali! — sušuko Džeisonas. — Pradėk klykti! Nesustok!

Ji pabandė, bet vos pradėjusi buvo nutildyta stipraus smūgio į gerklę. Nukrito ant asfalto, ir būsimas jos žudikas nutempė moterį prie mažo, niekuo neišsiskiriančio automobilio.

— Va tai tikrai buvo kvailystė, — per auksinius akinių rėmus žvelgdamas į Borną tarė žudikas. — Tik pagreitini tai, kas neišvengiama. Kita vertus, dabar bus daug lengviau. Galiu leisti vienam mūsų žmonių pasirūpinti sužeistaisiais. Viskas primena kariuomenę, ar ne? Tai mūšio laukas. — Jis pasisuko į žmogų su žibintuvėliu. — Duok Johanui signalą eiti vidun. Mes jų grįšim vėliau.

Žibintuvėlį du kartus įjungė ir išjungė. Ketvirtasis vyras, atidaręs duris į automobilį, linktelėjo galva pasmerktajai moteriai. Mari Sen Žak įmetė į automobilį, užtrenkė duris. Vyras, vardu Johanas, žengė link cementinių laiptų, praeidamas linktelėjo būsimajam Borno budeliui.

Matydamas, kaip užsiveda mažojo automobilio variklis, kaip jo chromuotas buferis dingsta Štepdekštrasės gilumoje, Džeisonas jautėsi tiesiog siaubingai. Tame automobilyje buvo moteris, kurios jis niekada nebuvo matęs... na, bent jau iki akimirkos lifte prieš maždaug tris valandas. Ir jis ją nužudė.

— Tau kareivių netrūksta, — tarė jis.

— Jei būtų šimtas patikimų vyrų, savanoriškai jiems mokėčiau. Kaip sakoma, gandai apie tave lenkia tikrovę.

— O jei aš tau sumokėčiau? Buvai banke, žinai, kad turiu lėšų.

— Tikriausiai milijonus, bet neliesčiau nė vieno franko.

— Kodėl? Bijai?

— Žinoma. Turtas yra realiatyvus laikui, kuomet gali juo džiaugtis. Aš neištverčiau nė penkių minučių. — Žudikas pasisuko į parankinį. — Nuveskit į vidų. Nurenkit. Noriu, kad jį nufotografuotumėt nuogą — prieš ir po to, kai paliks mus. Pas jį rasit daug pinigų. Noriu, kad juos laikytų. Vairuosiu pats. — Jis pažvelgė į Borną. — Karlosas gaus pirmąsias nuotraukas. Neabejoju, kad kitas nesunkiai parduosiu už nemenką sumą. Žurnalai moka milžiniškus pinigus.

— Kodėl Karlosas turėtų tavimi patikėti? Kodėl iš viso kas nors turėtų tavim tikėti? Juk pats sakei, kad niekas nežino, kaip aš iš tikrųjų atrodau.

— Turiu liudininkų, — tarė šveicaras. — Pakankamų įrodymų. Du Ciuricho banko darbuotojai atpažins tave kaip Džeisoną Borną. Tą patį Džeisoną Borną, kuris atitiko ypač griežtus Šveicarijos reikalavimus skaitinei sąskaitai gauti. To pakaks. — Jis pasisuko į šaulį. — Paskubėk! Reikia išsiųsti telegramas, atsiimti skolas.

Per petį už gerklės Borną griebė stipri ranka. Ginklą prispaudė prie stuburo, tempiamas į automobilį Džeisonas jautė vis stiprėjantį skausmą krūtinėje. Jį laikantis vyras buvo profesionalas. Netgi jei būtų buvęs visiškai sveikas, jis nebūtų sugebėjęs išsilaisvinti. Smogiko įgūdžiai vis dėlto nepatenkino akiniuotojo medžioklės vadovo reikalavimų. Jis atsisėdo prie vairo ir davė dar vieną įsakymą:

— Sulaužyk jam pirštus.

Smaugimas atlėgo, nes ginklo rankena kaip tik daužė jam ranką — rankas. Instinkto vedamas Džeisonas kairiąją uždėjo ant dešiniosios ir taip ją apsaugojo. Iš kairiosios rankos pasipylus kraujui, jis pasuko plaštaką, kol abi buvo kruvinos. Bandė rėkti. Spaudimas kiek atlėgo, ir Bornas sušuko:

— Mano rankos! Sulaužei!

— Gut.

Bet jos nebuvo sulaužytos. Kairioji buvo taip sužeista, jog niekam nebetiko, bet ne dešinioji. Jis šešėlyje pajudino pirštus. Ji buvo sveika.

Automobilis nulėkė Štepdekštrase, taikydamas pietų kryptimi įsuko į šalutinę gatvę. Džeisonas susmuko sėdynėje. Smogikas piešėjo drabužius, sudraskė marškinius, tempė diržą. Po kelių sekundžių viršutinė kūno dalis bus nuoga. Pinigai, pasas, dokumentai, kortelės. Jis praras viską, ko reikėjo, kad pabėgtų iš Ciuricho. Reikėjo veikti dabar arba pasiduoti likimui. Jis sušuko:

— Mano koja! Prakeikta koja! — Jis pasilenkė į priekį, dešine ranka įnirtingai bandė ištraukti paslėptą ginklą. Jis jį pajuto. Automatinio pistoleto rankena.

— Neini — sušuko profesionalas priekyje. — Stebėk jį. — Jis žinojo. Nujautė.

Deja, buvo per vėlu. Bornas tamsoje laikė ginklą. Stiprusis kareivis pastūmė jį atgal. Jis, pasinaudodamas smūgio jėga, krito atgal, ta proga pakėlė ginklą iki juosmens ir nutaikė į užpuoliko krūtinę.

Nuaidėjo du šūviai. Vyras nuo kulkos jėgos loštelėjo atgal. Džeisonas iššovė dar kartą, tiksliai pataikęs peršovė širdį.

— Padėk apačioje! — šaukė Bornas, pakeldamas automatinį ginklą per priekinę sėdynę ir prispausdamas vamzdį prie vairuotojo galvos. — Mesk!

Netolygiai kvėpuodamas vairuotojas padėjo ginklą.

— Dabar kalbėsimės, — laikydamas vairą tarė jis. — Mes profesionalai. Kalbėsimės. — Didelis automobilis pradėjo važiuoti greičiau, vairuotojas spaudė akceleratorių.

— Lėčiau!

— Koks tavo atsakymas? — Automobilis važiavo vis greičiau. Priekyje švysčiojo pravažiuojančių automobilių šviesos.

Jie baigė išvažiuoti iš Štepdekštrasės rajono į kitas, daug judresnes gatves. — Nori dingti iš Ciuricho. Galiu tave iš čia išgabenti. Be manęs tau nepavyks. Man tereikia pasukti vairą ir trenktis į bortą. Neturiu ko prarasti, Herr Bornai. Visur pilna policijos. Nemanau, kad nori turėti reikalų su ja.

— Pasikalbėkim, — pamelavo Džeisonas. Svarbiausia buvo rasti tinkamą akimirką. Greitai lekiančioje metalinėje dėžėje, kuri buvo pavojinga, sėdėjo du profesionalūs žudikai. Negalėjai pasitikėti nė vienų jų ir abu tą žinojo. Kažkuris turėjo pasinaudoti ta akimirką trunkančia proga, kuria nesugebės pasinaudoti kitas. Profesionalai. — Stabdyk, — tarė Bornas.

— Padėk ginklą ant sėdynės, šalia manojo.

Džeisonas paleido ginklą. Jis nukrito šalia žudiko pistoleto.

— Padaryta.

Žudikas perkėlė koją nuo akceleratoriaus ant stabdžio. Tada lėtai, versdamas automobilį trūkčioti, paspaudė stabdį. Bornas suprato, kad kuo ilgiau truks, tuo stipresni bus trūkčiojimai. Tai buvo vairuotojo strategijos dalis, mirties ir gyvybės balanso faktorius.

Greičio rodyklė prietaisų skydelyje pamažu judėjo kairėn: 30 kilometrų, 18 kilometrų, 9 kilometrai. Jie beveik sustojo. Tai buvo akimirka, kada reikėjo veikti, kada bus sprendžiamas gyvybės ir mirties klausimas.

Džeisonas griebė vyrą už gerklės ir, ją draskydamas, patraukė jį link savęs. Tada, pakėlęs kruviną kairę ranką, ištepė krauju veidą ties akimis. Paleido gerklę, o dešine ranka pabandė nuo sėdynės pagriebti ginklus. Pagriebęs rankeną, Bornas nustūmė žudiko ranką šalin. Vyras, nelabai matydamas, negalėdamas pasiekti ginklo, suriko. Džeisonas pralindo į priekį, prispaudė jį prie durų, kaire alkūne trenkė jam į gerklę, dešine paėmė vairą. Jis pažiūrėjo pro langą ir pasuko vairą dešinėn, taip pasukdamas automobilį prie šiukšlių krūvos, sukrautos ant šaligatvio.

Automobilis kaip vabzdys, radęs sau tinkamą vietą, įslinko į šiukšlyną.

Vyras po juo pabandė pakilti, apsiversti ant sėdynės. Bornas, laikydamas rankoje ginklą, pirštu įnirtingai ieškojo gaiduko. Rado. Palenkė riešą ir šovė.

Budelis susmuko, kaktoje žiojėjo didžiulė raudona skylė.

Lauke prie pavojingos avarijos — taip atrodė iš šalies — vietos bėgo vyrai. Džeisonas patraukė lavoną ir atsisėdo prie vairo. Jis įjungė atbulinę pavarą, nerangiai išvažiavo iš krūvos per šaligatvį į gatvę. Tada atidarė langą, iškišo galvą ir artėjantiems gelbėtojams sušuko:

— Atsiprašau! Viskas gerai! Tik kiek padauginau vyno!

Maža piliečių minia išsisklaidė. Vieni rodė nepasitenkinimą mojuodami rankomis, kiti tiesiog grįžo prie palydovų. Giliai įkvėpęs Bornas pamėgino suvaldyti visą kūną apėmusį drebulį. Jis įjungė pirmą pavarą, ir automobilis pajudėjo pirmyn. Tada pabandė iš neveikiančios atminties išraukti Ciuricho gatvių vaizdą.

Apytiksliai žinojo, kur yra, žinojo, kur buvo anksčiau, o dar svarbiau — žinojo, kurioje vietoje prie Limato upės buvo Gizono krantinė.

Machen Sie mal los! Der Guisan Quai!

Mari Sen Žak turėjo nužudyti prie Gizono krantinės, o kūną įmesti į upę. Tebuvo viena vieta, kur Gizono krantinė pasiekia Limato upę. Ta vieta buvo prie Ciuricho ežero žiočių, vakarinėje ežero pusėje. Kažkur tuščioje automobilių stovėjimo aikštelėje arba sode, iš kurio matėsi ežeras, žemas stambokas vyras rengėsi įvykdyti mirusio vyro duotą įsakymą. Gal paskutinis šūvis jau buvo iššautas, gal auka jau buvo papjauta. To niekas negalėjo žinoti, bet Džeisonas jautė, kad privalo išsiaiškinti. Kad ir kas jis buvo, vyras žinojo, kad negali abejingai pasitraukti.

Tiesa, jame tūnantis profesionalas reikalavo elgtis kitaip. Automobilyje buvo du lavonai. Jie kėlė tokią riziką ir sunkumus, kokių jis tiesiog negalėjo nepaisyti. Kelios brangios sekundės, kurias jis sugaiš ištraukdamas lavonus, padės išsisukti nuo policininko, kuris gali žvilgtelėti pro langą ir pamatyti mirusiuosius.

Spėjo, kad užtruko maždaug trisdešimt dvi sekundes. Iš tikrųjų mažiau nei per minutę jo budeliai buvo ištraukti iš automobilio salono. Šlubuodamas aplink kapotą, jis dar kartą pažvelgė į juos. Jie buvo begėdiškai sugulę palei plytų sieną. Tamsoje.

Jis sėdo prie vairo ir išvairavo iš alėjos.

Der Guisan Quai!

9 SKYRIUS

Jis pasiekė sankryžą, švietė raudona šviesoforo šviesa. Šviesa. Kairėje, už kelių kvartalų į rytus, jis matė šviesas, sudarančias arką. Tiltas! Limatas! Užsidegė žalia, jis pasuko kairėn.

Grįžo į Banhofstrasę, Generolo Gizono krantinės pradžia buvo tik už kelių minučių kelio. Platus prospektas raitėsi pagal vandens liniją, į akis krito upės ir ežero santaka. Po akimirkos kairėje pamatė parką. Jame motinos mėgo vežioti vaikus vežimėliuose, bet dabar jis buvo tamsus, tuščias — nei turistų, nei miesto gyventojų. Jis pravažiavo automobilių įvažiavimą: tarp dviejų akmeninių stulpų kabojo stora grandinė, kertanti baltą šaligatvį. Pasiekė dar vieną, bet juo naudotis taip pat draudė grandinė. Šis kažkuo išsiskyrė. Sustabdė automobilį, įdėmiau įsižiūrėjo, pasiėmė iš budelio atimtą žibintuvėlį. Bornas jį įjungė ir pašvietė į sunkias grandines. Kas tai? Kuojos skyrėsi nuo kitų?

Tai buvo ne dėl grandinės. Jį neramino tai, kas buvo po ja, ant balto, valytojų švariai nušluoto šaligatvio. Matėsi padangų žymės, kaip balta varna išsiskiriančios švariame plote. Vasarą jų nepastebėtum, bet dabar matėsi aiškiai. Atrodė, kad paskui automobilį būtų atsekusi ir Štepdekštrasės nešvara.

Bornas išjungė žibintuvėlį ir numetė jį atgal ant sėdynės. Sutraiškytos kairės plaštakos skausmas susiliejo su peties ir rankos agonija. Jis stengėsi negalvoti apie skausmą, reikėjo kaip įmanoma efektyviau sustabdyti kraujavimą. Jo marškinius suplėšė. Jis paprasčiausiai juos sudraskė ir pasidaręs medžiagos juostą apsirišo kairiąją ranką, dantimis ir pirštais užmezgė mazgą. Kiek leido jėgos, buvo pasiruošęs.

Pasiėmė ginklą — budelio ginklą — ir patikrino apkabą: pilna. Palaukė, kol pravažiuos dvi mašinos, tada užgesino šviesas ir padaręs U formos posūkį pastatė automobilį prie grandinių. Išlipo, vedamas instinkto patikrino, kaip svorį atlaiko koja, tada šlubčiodamas nuėjo prie grandinės, kiek įmanydamas tyliau ją nuėmė ir grįžo į automobilį.

Patraukė pavarų svirtį, švelniai paspaudė akceleratorių ir atleido. Jis lėtai įriedėjo į tuščią, neapšviestą stovėjimo aikštelę, kuri atrodė dar tamsesnė prisiminus baltą šaligatvį ar išvydus prieš akis atsivėrusį juodo asfalto lauką. Toliau, maždaug už dviejų šimtų jardų, jis pamatė sieną jūros lygiui kontroliuoti. Tiesa, ši siena sulaikė ne jūros bangas, o į Ciuricho ežerą įtekančias Limato sroves. Toliau matėsi valčių šviesos. Dar toliau galėjai išvysti senamiesčio šviesas, blankias tamsių prieplaukų lempas. Džeisonas apžvelgė visą teritoriją, nes nuo tolimiausio matomo taško buvo labai patogu ieškoti kažko, kas buvo arčiau.

Dešinėje. Dešinėje. Tamsus, tamsesnis nei siena juodas kontūras — blyškus, smulkus, vos įžiūrimas, bet vis dėlto ten esantis. Už šimto jardų... dabar už devyniasdešimties, aštuoniasdešimt penkių. Jis užgesino variklį ir sustabdė automobilį. Nejudėdamas tamsoje spoksojo pro langą ir bandė aiškiau įžiūrėti, kas dedasi. Girdėjo nuo vandens pusės sklindantį vėjo ošimą, kuris, ačiū Dievui, užgožė bet kokius automobilio skleidžiamus garsus.

Garsas. Riksmas. Tylus, gerklinis, pilnas baimės. Pasigirdo smūgis, tada dar vienas ir dar. Girdėjosi, kaip kažkas vėl pradeda rėkti, bet susilaiko, nutyla.

Bornas dešinėje rankoje laikydamas ginklą, kairėje negrabiai spausdamas žibintuvėlį tyliai išlipo iš automobilio. Jis žengė link juodų figūrų, stebėjosi, kaip sugebėjo šlubčiodamas nekelti triukšmo.

Pirma, ką jis pamatė, tai buvo tas pat, ką stebėjo juodam automobiliui dingstant iš akių Štepdekštrasės šešėliuose — blizgantį lenkto chromo bamperį, kuris dabar kaip tik žibėjo nakties šviesoje.

Keturi vienas kitą sekę smūgiai, kūnas į kūną, suduoti maniakiškai, mėginant nutildyti siaubo šūksnius. Verksmas nutilo, kažkas aiktelėjo, tuo pat metu girdėjosi grumtynės. Automobilyje!

Kiek galėdamas, Džeisonas priklaupė pasisukdamas į galinį stiklą. Paskui lėtai pakilo, garsą naudodamas kaip ginklą, ir įjungdamas žibintuvėlį sušuko:

— Pajudėsi — nudėsiu!

Tai, ką pamatė viduje, jį siaubingai įsiutino ir sukėlė šleikštulį. Beveik visi Mari Sen Žak drabužiai buvo nuplėšti, sudraskyti į skutelius. Rankos graibė jos pusnuogį kūną, maigė krūtis, bandė praskėsti kojas. Budelio organas matėsi išlindęs iš kelnių: prieš nužudydamas rengėsi išniekinti moterį.

— Lipk lauk, kalės vaike!

Sudužo stiklas. Mari Sen Žak prievartautojas aiškiai suvokė situaciją. Bornas negalėjo šauti nerizikuodamas, kad sužeis moterį. Kai vyriškis nuo jos nusivertė, jis kulnu išdaužė mažojo automobilio lango stiklą. Pasipylė šukės, kelios pataikė Džeisonui į veidą. Džeisonas užsimerkęs atsitraukė atgal.

Durys atsidarė, sprogimą sekė akinantis šviesos blyksnis. Dešinį šoną nudiegė deginantis skausmas. Iš palto liko tik skutai, marškinių draiskalai buvo kruvini. Matydamas susiliejusį besiridenančio vyro siluetą, paspaudė gaiduką, šovė dar kartą, kulka atšoko nuo asfalto. Budelis nusirideno į šoną ir dingo iš akių... į tamsą, kur jo visai nebesimatė.

Džeisonas žinojo, kad negali likti vienoje vietoje, nes taip daryti būtų tas pats, kas nusižudyti. Vilkdamas koją kiek galėdamas greičiau nubėgo link atvirų durų teikiamos priedangos.

— Lik viduje, — sušuko jis moteriai, kuri panikuodama judėjo. — Po velnių! Lik mašinoje.

Šūvis, kulka įsmigo į metalines duris. Ant sienos pastebėjo judantį siluetą. Bornas dukart iššovė, palengvėjo, išgirdus tolumoje aiktelėjimą. Jis sužeidė vyrą, bet nenužudė. Gaila, bet dabar jis nebebus toks pavojingas kaip prie šešiasdešimt sekundžių.

Šviesos. Blankios šviesos... Kvadratinės, įrėmintos. Kas tai buvo? Kas buvo jie? Jis pažvelgė į kairę ir pamatė tai, ko anksčiau neįžiūrėjo: mažas plytinis namelis prie sienos. Stebėtojo būstinė — kažkas išgirdo šūvius.

— Was ist? Ist da jemand?38 Šūksnis pasigirdo iš tarpdury stovinčio vyro — susikūprinusio senio — gerklės. Tada tamsą perskrodė žibintuvėlio blyksnis. Bornas sekė šviesą akimis, tikėjosi, kad ji apšvies žudiką.

Apšvietė. Jis tupėjo prie sienos. Džeisonas atsistojo ir šovė. Pasigirdus šūviui šviesa nukrypo į jį. Jis buvo taikinys, iš tamsos pasigirdo du šūviai. Vienas įsmigo į metalines duris, kitas pataikė jam į kaklą, pasipylė kraujas.

Kažkas bėgo. Budelis bėgo prie šviesos šaltinio.

— Nein!

Jis pasiekė. Figūra tarpdury susmuko. Šviesa užgeso, pro langą Bornas matė, kaip žudikas, naudodamasis vyru kaip skydu, tempia jį į šoną, į tamsą.

Bornas pasirėmė į kapotą ir taikėsi, kol galiausiai nieko nebematė. Jis nebegalėjo niekuo padėti, jėgų beveik neliko.

Pasigirdo paskutinis šūvis, sekė gomurinis šūksnis, greiti žingsniai. Budelis įvykdė egzekuciją. Ne pasmerktajai moteriai, bet senam vyriškiui. Jis bėgo, stengėsi dingti.

Bornas negalėjo daugiau bėgti. Skausmas pagaliau jį nugalėjo, regėjimas susiliejo, išgyvenimo instinktas išseko. Jis atsisėdo. Nieko nebeliko, niekas jam neberūpėjo.

Kad ir kas nutiktų, tebūnie. Tebūnie.

Sen Žak išslinko iš automobilio, apimta šoko spaudė likusius drabužius prie kūno. Ji su nuostaba, siaubu, sumišimu šviečiančiomis akimis spoksojo į Borną.

— Eik, — tikėdamasis, kad ji išgirs, šnabždėjo jis. — Ten yra automobilis. Rakteliai spynelėje. Dink iš čia. Gali būti, kad jis atsives kitus, nežinau.

— Tu atėjai manęs, — pasigirdo sumišęs balsas.

— Dink! Lipk į mašiną ir bėk lyg vytųsi pats velnias, daktare. Jei kas nors bandys stabdyti, pertrenk. Surask policiją... Tikrus, su uniformom, prakeikta kvaile. — Gerklė degė, pilvas šalo. Ugnis ir ledas. Jis tą jau jautė. Abu kartu. Kur tai buvo?

— Tu išgelbėjai man gyvybę... — tuo tuščiu balsu tarė ji. — Grįžai manęs. Grįžai ir išgelbėjai... man... gyvybę.

— Nedaryk iš musės dramblio. — Tu visai nereikšminga, daktare. Tu esi refleksas, iš užblokuotos atminties gimęs instinktas, streso sukurtų signalų rezultatas. Matai, žinau žodžius... Daugiau man tai neberūpi. Skauda, o Dieve, kaip skauda...

— Tu išsilaisvinai. Galėjai toliau bėgti, bet nebėgai. Grįžai manęs.

Per skausmą girdėjo jos žodžius. Matė, o tai, ką regėjo, neturėjo pateisinimo. Ji klūpėjo šalia, lietė veidą, lietė galvą. Stok! Neliesk galvos! Palik mane ramybėj.

— Kodėl tą padarei? — tai buvo jos balsas.

Ji kažko jo klausė. Nejau ji nesuprato? Jis negalėjo jai atsakyti.

Ką ji darė? Ji atplėšė skiautę ir rišo ją jam ant kaklo... dabar kitą, didesnę, šįkart nuo suknelės. Ji atsegė jam diržą ir kišo minkštą švelnią medžiagą prie verdančios iš karščio dešiniosios šlaunies odos.

— Ne dėl tavęs, — sugalvojęs, ką atsakyti, iš karto tarė jis. Jis troško tamsos taip, kaip kažkada jos troško, bet negalėjo atsiminti, kada tai buvo. Jei paliktų jį ramybėje, jis tą tamsą galėtų rasti. — Tas vyras... jis mane matė. Galėjo mane atpažinti. Dėl jo. Ieškojau jo. O dabar dink iš čia!

— Taip pat atpažintų ir dar pustuzinis žmonių, — keistu balsu atsakė ji. — Netikiu.

— Tikėk!

Dabar ji stovėjo virš jo. Tada dingo iš akių. Pagaliau dingo! Paliko jį! Jį greit apims ramybė, tamsūs audringi vandenys nuplaus jo skausmą. Jis atsilošė į automobilį ir leidosi į kelionę savo minčių bangose.

Pertraukė triukšmas. Veikiantis, trūkčiojantis variklis. Jis jam visai nerūpėjo, trikdė ramiąją jūrą. Tada kažkas palietė jo ranką. Tada kitą, švelniai bandė jį pakelti.

— Nagi, — tarė balsas. — Padėk.

— Paleisk! — įsakmiai sušuko jis. Bet nepakluso. Jis pasibaisėjo. Įsakymų privalu klausyti! Kažkas jam pašnabždėjo, kad yra situacijų, kur aklas paklusnumas įsakymams — netoleruojamas. Vėl grįžo vėjas, bet nebe Ciuricho. Kažkokioje kitoje vietoje, aukštai naktiniame danguje. Pasigirdo signalas, užsidegė šviesos, jis mėtomas ir ir vėtomas įnirtingų srovių pakilo į viršų.

— Gerai, viskas gerai, — tarė įkyrusis balsas, neklausęs jo įsakymų. — Pakelk koją. Pakelk!.. Gerai. Pavyko. O dabar į mašiną. Ramiai atsilošk... lėtai. Puiku.

Jis krito... krito juodame naktiniame danguje. Tada kritimas baigėsi, viskas liovėsi, apėmė ramybė, girdėjo kvėpavimą. Žingsnius, jis girdėjo žingsnius... ir kaip užsidaro durys... Riedėjimą, erzinantį triukšmą po juo, prieš jį... Kažkur...

Judėjimas, siūbavimas ratais. Pusiausvyra dingo — jis vėl krito, paskui vėl sustojo, atsirėmęs į kitą kūną jautė, kaip jį prilaikanti ranka nuleidžia jį žemyn. Jautė, kad veidas vėsus, po kurio laiko pojūčiai išnyko. Jis vėl suposi bangose, jų supa buvo švelnesnė, bet aklinai tamsi.

Netoli virš savęs girdėjo balsus. Išryškėjo stalinės lempos apšviestos figūros. Jis buvo gana dideliame kambaryje, gulėjo siauroj lovoj, užklotas antklode. Kitoje kambario pusėje buvo du žmonės: vyras, vilkintis paltą, ir moteris... vilkinti tamsiai raudoną sijoną ir baltą palaidinę. Tamsiai raudoną, tokios pat spalvos, kaip ir jos plaukai...

Sen Žak? Tai buvo ji, stovėdama prie durų šnekėjosi su vyru, kairėje rankoje laikančiu odinį krepšį. Jie kalbėjosi prancūziškai.

— Svarbiausia poilsis, — sakė vyras. — Jei negalėsite susisiekti su manimi, siūles ištrauks bet kuris gydytojas. Manau, po savaitės jau bus saugu.

— Ačiū, daktare.

— Ačiū jums. Buvote labai dosni. Jau eisiu. Galbūt sulauksiu jūsų skambučio, gal ir ne.

Gydytojas atidarė duris ir išėjo. Medikui palikus kambarį, moteris užrakino duris ir užkabino grandinėlę. Ji pasisuko ir pamatė, kad ją stebi Bornas. Moteris lėtai, atsargiai priėjo prie lovos.

— Girdi mane? — paklausė ji.

Jis linktelėjo.

— Tu sužeistas, — tarė ji. — Gana sunkiai. Bet jei netriukšmausi, nereikės vykti į ligoninę. Tikriausiai jau supratai, kad tas vyras buvo gydytojas. Sumokėjau pinigais, kuriuos radau tavo kišenėje. Daugiau nei įprasta, sako, kad galima juo pasikliauti. Tiesą sakant, tai buvo tavo mintis. Kol važiavome, vis kliedėjai, kad turi rasti gydytoją. Gydytoją, kuriam galėjai sumokėti už pažadą tylėti. Buvai teisus. Nebuvo labai sunku.

— Kur esam? — Jis girdėjo savo balsą. Jis buvo silpnas, bet girdimas.

— Kaimelyje. Lenzburge, maždaug dvidešimt mylių nuo Ciuricho. Gydytojas atvažiavo iš Voleno, šalia esančio miesto. Jei būsi čia, jis apžiūrės tave po savaitės.

— Kaip... — Jis pabandė pasikelti, bet neužteko jėgų. Įsakydama nejudėti, palietė jo petį.

— Papasakosiu, kas nutiko — gal taip atsakysime į tavo klausimus. Bent tikiuosi, kad atsakysime, jei ne, tai nemanau, kad sugebėsiu. — Valdydama balsą stovėjo žiūrėdama jam į veidą. — Mane prievartavo žvėris, paskui ketino nužudyti. Nesitikėjau išgyventi. Štepdekštrasėje bandei juos sulaikyti, kai nepavyko, rizikuodamas gyvybe liepei rėkti ir nesustoti. Vėliau tu kažkaip išsilaisvinai — nežinau kaip, bet matau, kad tave sunkiai sužeidė — ir atskubėjai gelbėti manęs.

— Jo, — pertraukė Džeisonas. — Ieškojau jo.

— Tą sakei, pakartosiu tą patį, ką atsakiau aną kartą. Aš tavim netikiu. Ne todėl, kad tu prastas melagis, bet todėl, kad tavo žodžiai neatitinka faktų. Aš dirbu statistikos srityje, pone Vošbumai, pone Bornai ar koks ten tavo vardas. Gerbiu aiškius faktus, galiu pastebėti netikslumus — esu profesionaliai apmokyta tai daryti. Du vyrai įėję į pastatą ieškojo tavęs. Girdėjau, kaip tu sakei, kad jie abu gyvi. Jie gali tave atpažinti. Dar ir Drei Alpenhauser, kur tave be vargo pažintų. Tai yra faktai, kuriuos tu žinai taip pat gerai, kaip ir aš... Ne, tu grįžai ieškoti manęs. Grįžai ir išgelbėjai man gyvybę.

— Tęsk, — vis stiprėjančiu balsu tarė jis. — Kas atsitiko?

— Aš nusprendžiau. Tai buvo pats sunkiausias dalykas, su kokiu tik kada nors gyvenime esu susidūrusi. Tikiu, kad tokį sprendimą gali priimti nebent žmogus, ką tik vos nepraradęs gyvybės ir išgelbėtas kito. Nusprendžiau tau padėti. Tik trumpam — gal kelioms valandoms — nusprendžiau tau padėti dingti.

— Kodėl nenuėjai į policiją?

— Vos susilaikiau. Net nežinau, ar galėčiau paaiškinti, kodėl iš tikrųjų nenuėjau. Gal dėl išprievartavimo. Nežinau. Šneku nuoširdžiai. Man sakė, kad tai siaubingiausias dalykas, kokį tik gali patirti moteris. Dabar tuo tikiu... Girdėjau pyktį — pasibjaurėjimą — tavo balse, kai tu liepei jam liautis. Kad ir kaip būtų, tą akimirką prisiminsiu visą gyvenimą.

— Policija?

— Tas vyras iš Drei Alpenhauser sakė, kad tavęs ieško policija. Ciuriche sukūrė karštąją liniją, — ji stabtelėjo. — Negalėjau atiduoti tavęs policininkams. Ne tada, kai dėl manęs tiek padarei.

— Net žinodama, kas aš?

— Žinojau tik tiek, kiek girdėjau, o tai, ką išgirdau, neatitiko vaizdo — sužeisto žmogaus, pasiūliusio gyvybę už manąją.

— Tai nėra labai gudrus poelgis.

— Jei aš kuo nors pasižymiu, pone Bornai — darau išvadą, kad tokia tavo tikroji pavardė, nes tave taip vadino jis — tai yra gudrumas. Aš labai gudri.

— Aš tave mušiau. Grasinau nužudyti.

— Jei atsidurčiau tavo kailyje, jei mane kėsintųsi nužudyti, tikriausiai, jei tik sugebėčiau, būčiau elgusis visiškai taip pat kaip tu.

— Tai išvažiavai iš Ciuricho?

— Iš pradžių ne, gal tik po kokio pusvalandžio. Reikėjo nusiraminti, nuspręsti. Aš labai metodiška.

— Pradedu tą pastebėti.

— Buvau nervų kamuolys, panikavau. Reikėjo drabužių, susišukuoti, pasidažyti. Negalėjau niekur eiti. Prie upės radau taksofoną, apsidairiau, ar aplink nieko nėra, taigi išlipau iš mašinos ir paskambinau bendradarbiui iš viešbučio...

— Prancūzui? Belgui? — pertraukė Džeisonas.

— Ne. Jie buvo Bertinelio paskaitoje, galėjo mane atpažinti ant scenos, taigi padariau išvadą, kad jie apie mane papasakojo policijai. Ne, paskambinau moteriai iš mūsų delegacijos. Ji negali pakęsti Bertinelio, taigi liko kambaryje. Mes kelerius metus dirbom kartu, buvom draugės. Pasakiau jai, kad nekreiptų dėmesio, jei apie mane išgirs ką nors baisaus, nes man viskas gerai. Tiesą sakant, jei kas nors teirautųsi manęs, paprašiau jos sakyti, kad vakarą, o jei klaus įkyriai — ir visą naktį praleisiu su draugu. Ir kad iš Bertinelio paskaitos išėjau nesulaukusi pabaigos.

— Metodiška, — tarė Bornas.

— Taip. — Mari leido sau nedrąsiai šyptelėti. — Paprašiau nueiti į mano kambarį — mes gyvename netoli viena kitos, kambarinė žino, kad mes draugės. Jei ten nieko nebus, ji turėjo į krepšį supakuoti kelis drabužius ir grįžti į savo kambarį. Pasakiau, kad po penkių minučių paskambinsiu.

— Ji tiesiog patikėjo tavo žodžiais.

— Juk sakiau, kad mes draugės. Ji žinojo, kad man viskas gerai, kad aš kiek susijaudinusi, bet vis dėlto viskas gerai. Ir dar tai, kad norėjau, jog ji darytų tą, ką liepsiu. — Mari vėl stabtelėjo. — Ji tikriausiai manė, kad sakau gryną tiesą.

— Tęsk.

— Perskambinusi sužinojau, kad ji turi visus mano daiktus.

— Vadinasi, kiti du delegatai tavo pavardės policijai nesakė. Tavo kambarys būtų buvęs stebimas, užtvertas.

— To nežinau. Bet jei ir buvo pranešę, ją tikriausiai apklausė anksčiau. Ji pasakys tai, ką liepsiu.

— Ji buvo Carillon, o tu — prie upės. Kaip gavai savo daiktus?

— Buvo gana paprasta. Gal kiek slapukiška, bet paprasta. Ji pasikalbėjo su naktine kambarine, pasakė jai, kad aš bandau išsisukti nuo vieno vyro iš viešbučio, susitikinėju su kitu. Man reikia naktinio krepšio. Paklausė, ar ji žino kokį būdą, kaip man jį perduoti. Į automobilį... prie upės. Per pertrauką jį pristatė padavėjas.

— Nenustebo pamatęs, kaip atrodai?

— Nelabai turėjo kada įsižiūrėti. Atidariau bagažinę, likau automobilyje ir liepiau palikti krepšį ten. Ant atsarginės padangos palikau dešimt frankų.

— Tu ne metodiška, o nepakartojama.

— Užteks ir metodiškos.

— Kaip radai gydytoją?

— Čia. Iš šveicoriaus ar kaip jis vadinamas Šveicarijoje. Prisimeni, sutvarsčiau tave kaip sugebėjau, pristabdžiau kraujavimą. Kaip ir dauguma žmonių, šiek tiek išmanau pirmąją pagalbą, taigi turėjau tave nurengti. Radau pinigus ir supratau, ką norėjai pasakyti kliedėdamas apie gydytoją, tylintį už pinigus. Tu nešiojaisi tūkstančių tūkstančius dolerių. Žinau valiutos kursus.

— Tai tik pradžia.

— Ką?

— Nekreipk dėmesio. — Jis vėl pabandė atsisėsti, bet buvo per sunku. — Nebijai manęs? Nebijai to, ką padarei?

— Žinoma, bijau. Bet žinau, ką padarei dėl manęs.

— Tu patiklesnė nei tokioje situacijoje būčiau aš.

— Tikriausiai tu ne visai aiškiai suvoki situaciją. Tu dar labai silpnas, o aš turiu ginklą. Be to, tu neturi jokių drabužių.

— Jokių?

— Net trumpikių. Viską išmečiau. Gatve bėgdamas su apjuosiama pinigine atrodytum gana kvailai.

Bornas, prisimindamas La Siotatas ir markizą de Šamborą, nekreipdamas dėmesio į skausmą, nepajėgė sulaikyti juoko.

— Tai kas dabar bus?

— Užrašiau gydytojo pavardę ir savaitei sumokėjau už kambarį. Šveicorius nuo šios popietės tau pristatys maistą. Pasiliksiu čia iki popietės. Beveik šešios, greit prašvis. Tada grįšiu į viešbutį, pasiimsiu likusius daiktus, lėktuvo bilietus ir kaip įmanydama stengsiuosi išvengti bet ko, kas susiję su tavimi.

— O jei nepavyks? Jei tave atpažins?

— Viską neigsiu. Buvo tamsu, visi panikavo.

— Dabar tu planuoji elgtis visiškai nemetodiškai. Bent jau ne taip metodiškai kaip elgsis Ciuricho policija. Turiu geresnę išeitį. Paskambink draugei, liepk supakuoti visus tavo daiktus ir sumokėti sąskaitą. Iš manęs paimk tiek pinigų, kiek reikia, ir pirmu lėktuvu skrisk į Kanadą. Iš toli viską neigti daug lengviau.

Ji tyliai pažvelgė į jį, linktelėjo.

— Labai gundanti idėja.

— Labai logiška.

Ji dar sekundę su akyse vis kylančia įtampa spoksojo į jį. Tada nusisuko, nuėjo prie lango ir pažvelgė į pirmuosius ryto saulės spindulius. Matydamas oranžinėje šviesoje jos veidą, jausdamas įtampą, žinodamas jos priežastį, stebėjo moterį. Jis negalėjo nieko padaryti, ji padarė tai, ką jautė turinti padaryti, nes buvo išlaisvinta iš siaubingo košmaro. Iš tokio košmariško pasityčiojimo, kokio joks vyras nesuprato ir niekada nesupras. Iš mirties. Padariusi tą, ką padarė, ji sulaužė visas taisykles. Nukreipusi piktą žvilgsnį pasisuko į jį.

— Kas tu?

— Girdėjai, ką jie sakė.

— Žinau, ką mačiau! Ką jaučiu!

— Nesistenk pateisinti to, ką padarei. Tiesiog padarei, ir viskas. Nusiramink.

Nusiramink. Dieve, juk galėjai leisti man numirti. Būtų atėjusi santarvė. O dabar grąžinai man dalį gyvenimo ir man vėl reikia su ja susidurti, kautis.

Staiga ji atsirado lovos gale, rankoje laikė ginklą. Ji nutaikė vamzdį ir drebančiu balsu tarė:

— Tai gal reikia ištaisyti klaidą? Paskambinti policijai ir leisti jiems tave išvežti?

— Prieš kelias valandas būčiau tikrai sutikęs. Dabar to negaliu prisiversti pasakyti.

— Tai kas tu?

— Sako, kad mano vardas Bornas. Džeisonas Čarlzas Bornas.

— Kaip suprasti „sako“?

Jis spoksojo į ginklą, į apvalų jo vamzdį. Neliko nieko kita, tik sakyti tiesą, bent jau tą tiesą, kokią jis manė esant.

— Ką tai reiškia? — pakartojo jis. — Daktare, tu žinai beveik tiek pat, kiek ir aš.

— Ką?

— Nieko nenutiks, jei išgirsi. Gal tau nuo to bus lengviau. Žinoma, aš neturiu nė menkiausio supratimo. Gal tau padės, nes aš nenumanau, ką tau sakyti.

Ji nuleido ginklą.

— Sakyti ką?

— Mano gyvenimas prasidėjo prieš penkis mėnesius mažoje Viduržemio jūros saloje, Por Nuaro saloje...

Saulė jau pasiekė supančių medžių vidurį, jos spinduliai skverbėsi pro šakas, plieskė pro langus ir keistomis formomis margino sienas. Išsekęs Bornas gulėjo ant pagalvių. Jis baigė, daugiau neturėjo ką pridurti.

Mari, susirangiusi fotelyje, sėdėjo kitoje kambario pusėje. Cigaretės ir ginklas buvo padėti ant stalelio kairėje. Ji beveik nejudėjo, akimis stebėjo jo veidą. Net kai rūkė, jos akys nepajudėjo, nepaleido jo akių. Ji buvo analitiška, vertino duomenis kaip saulės spindulius retinantis medis, ji filtravo faktus.

— Vis kartojai, — praleisdama kitus žodžius tarė ji, — „nežinau“, „norėčiau žinoti“. Tu į kažką spoksojai, mane ėmė siaubas. Paklausiau, kas atsitiko, ką ketini daryti. O tu vėl atsakei: „Norėčiau žinoti“. Dieve, ką tu patyrei... Ką patiri dabar...

— Po visko, ką tau padariau, tu gali galvoti, kas atsitiko man?

— Tai du skirtingi dalykai, — suraukusi antakius išsiblaškiusiu balsu atsakė ji.

— Skirtingi?..

— Susiję priežastimi, išsivystę nepriklausomai. Tai ekonomikos šlamštas... O tada Liovenštrasė, prieš pat einat link Černako buto, maldavau, kad nepasiimtum manęs kartu. Tikėjau, kad jei išgirsiu daugiau, tu mane nužudysi. Tada pasakei keisčiausią dalyką. Sakei... „Tai, ką girdėjau, man suprantama ne ką labiau nei tau. Gal net mažiau...“ Maniau, kad tu beprotis.

— Aš turiu tam tikrą beprotybės formą. Sveikaprotis prisimena, o aš — ne.

— Kodėl nesakei, kad Černakas tave kėsinosi nužudyti?

— Nebuvo laiko ir nemaniau, kad tai svarbu.

— Tą akimirką tai nebuvo svarbu tau. Man buvo svarbu.

— Kodėl?

— Nes aš kaip šiaudo laikiausi minties, kad tu nešausi į nieką, kas nesikėsino tau pakenkti.

— Bet jis kėsinosi. Sužeidė.

— Nežinojau sekos. Tu man nieko nesakei.

— Nesuprantu.

Mari užsidegė cigaretę.

— Sunku paaiškinti, bet visą laiką, kai laikei mane įkaite, netgi kai mušei ar tempei prie pilvo prispaudęs ginklą, ar grasinai, prispaudęs vamzdį prie galvos — Dievas mano liudininkas, vos nenumiriau iš siaubo — bet tavo akyse mačiau kažką... panašaus į abejonę. Geresnio žodžio nesugalvojau.

— Tiks. Kur lenki?

— Nežinau. Gal viskas kyla iš to, ką sakei Drei Alpenhauser. Artėjant storuliui, liepei slėpti veidą, sakei, kad taip man bus geriau, kad nėra jokio reikalo leisti įsižiūrėti į mane.

— Tikrai nebuvo.

— „Tau taip bus geriau.“ Tai ne patologinio žudiko minčių raida. Manau, laikiausi to kaip šiaudo, gal tai padėjo man neišprotėti. Ir dar to žvilgsnio.

— Vis dar nesuprantu, kur lenki.

— Vyras auksiniais akiniais mane įtikino, kad yra policininkas, sakė, kad esi žiaurus žudikas, kurį būtina sustabdyti, kol nenužudei ko nors kito. Jei nebūtų buvę Černako, nebūčiau juo patikėjusi. Nė vienu jo teiginiu. Policininkai taip nesielgia, jie tamsoje, minioje nenaudoja ginklų. O tu buvai žmogus, bandęs likti gyvas, bandantis išgyventi. Tu ne žudikas.

Bornas pakėlė ranką.

— Atleisk, bet man tai skamba kaip dėkingumo sukeltas sprendimas. Sakai, kad gerbi faktus, tai panagrinėk juos. Kartoju: girdėjai, ką jie sakė — nepaisant to, ką manei girdėjusi ar jautusi — girdėjai žodžius. Supaprastinus, pinigų pilnus vokus man pristatė mainais į tam tikrus įsipareigojimus. Manyčiau, kad įsipareigojimai buvo gana aiškūs ir aš juos priėmiau. Turėjau skaitinę sąskaitą Gemeinschaft banke su keturiais milijonais dolerių. Iš kur juos gavau? Iš kur toks vyras kaip aš — su akivaizdžiais įgūdžiais — gauna tokią pinigų sumą? — Džeisonas žvelgė į lubas. Grįžo skausmas, kartu ir beprasmybės pojūtis. — Tai yra faktai, daktare Sen Žak. Pats laikas jums išeiti.

Mari pakilo nuo fotelio ir užgesino cigaretę. Tada ji pakėlė ginklą ir žengė prie lovos.

— Tu labai trokšti pasmerkti save, ar ne?

— Aš gerbiu faktus.

— Jei sakai tiesą, tai aš taip pat turiu pareigą, ar ne? Kaip įstatymus gerbianti pilietė, turėčiau paskambinti Ciuricho policijai ir pasakyti, kur esi. — Ji pakėlė ginklą.

Bornas pažvelgė į ją.

— Maniau...

— Kodėl ne? — pertraukė ji. — Tu pasmerktas žmogus, kuris nori viską baigti, ar ne? Čia gulėdamas šneki taip kategoriškai, taip, atleisk, savigailiškai, tikiesi apeliuoti į mano... kaip sakei? Dėkingumą? Manau, tau reikėtų kai ką suprasti. Aš ne kvailė. Jei galvočiau, kad tu esi tas, kuo manai esąs, manęs čia nebūtų, nebūtų ir tavęs. Faktai, kurių negalima įrodyti dokumentais, nėra faktai. Tu nežinai jokių faktų, tik išvadas, paties padarytas išvadas, kurios remiasi žodžiais žmonių, kurie, kaip pats žinai, yra tikri niekšai.

— O nepaaiškinama banko sąskaita su keturiais milijonais dolerių? Nepamiršk jos.

— Kaip galėčiau? Aš turėčiau būti finansų žinovė. Galbūt sąskaitos negalima paaiškinti kaip tau patinka, bet yra vienas dalykas, kuris jai suteikia nemenką pateisinimą. Ją gali tikrinti, gal netgi valdyti bet kuris korporacijos koks nors septyniasdešimt vienas vadovas. Tai nėra šaltinis, kurį sietum su samdomu žudiku.

— Gal apie ją ir šnekama, bet ji niekur neregistruota.

— Telefonų knygoje? Tu tikrai naivus... Grįžkim prie tavęs. Dabar. Skambinti policijai?

— Žinai mano atsakymą. Negaliu tavęs sulaikyti, bet nenorėčiau, kad tą darytum.

Mari nuleido ginklą.

— Aš ir neskambinsiu. Dėl tos pačios priežasties, dėl kurios tu nenori, kad skambinčiau. Tuo, ką jie sako apie tave, tikiu ne ką labiau nei tu pats.

— Tai kuo tiki?

— Juk sakiau, kad nesu tikra. Tik žinau, kad prieš septynias valandas buvau po žvėrimi, jis visur mane bučiavo, graibė... žinojau, kad mirsiu. Tada atskubėjo vyras — vyras, kuris laisvai galėjo bėgti — ir pasisiūlė mirti vietoj manęs. Manau, tikiu juo.

— O jei klysti?

— Tada būsiu padariusi baisią klaidą.

— Ačiū. Kur pinigai?

— Ant stalo. Pase ir piniginėje. Ten taip pat ir gydytojo pavardė bei sąskaita už kambarį.

— Gal galiu gauti pasą, prašau? Ten šveicariška valiuta.

— Žinau. — Mari jam atnešė dokumentus. — Šveicoriui už kambarį daviau tris šimtus frankų, du šimtus už informaciją apie gydytoją. Gydytojui sumokėjau keturis šimtus penkiasdešimt, prie jų pridėjau dar šimtą penkiasdešimt už tai, kad tylėtų. Iš viso sumokėjau tūkstantį šimtą frankų.

— Nereikia ataskaitos, — tarė jis.

— Turėtum žinoti. Ką darysi?

— Duosiu tau pinigų grįžti į Kanadą.

— Turėjau galvoje, ką darysi paskui.

— Pažiūrėsiu, kaip jausiuosi. Tikriausiai sumokėsiu šveicoriui, kad nupirktų drabužių. Užduosiu kelis klausimus. Viskas bus gerai. — Jis ištraukė kelias stambias kupiūras ir ištiesė moteriai.

— Ten virš penkiasdešimties tūkstančių frankų.

— Per mane daug iškentėjai.

Mari Sen Žak pažvelgė į pinigus, tada į ginklą kairėje rankoje.

— Nenoriu tavo pinigų, — padėdama ginklą ant stalelio prie lovos tarė ji.

— Kaip suprasti?

Ji apsisuko, grįžo prie fotelio ir sėsdama vėl pasisuko į jį.

— Manau, noriu tau padėti.

— Palūkėk minutę...

— Prašau, — pertraukė ji. — Daugiau neklausinėk. Kurį laiką patylėk.

ANTRA KNYGA

10 SKYRIUS

Nė vienas jų nežinojo nei kada, nei, tiesą sakant, kas nutiko. Nežinojo ir kiek toli nueitų, kad tai išsaugotų, pagilintų. Nebuvo jokios dramos, jokių konfliktų ar barjerų, per kuriuos reikėtų peržengti. Reikėjo tik bendravimo: žodžių, žvilgsnių ir dar svarbesnio dalyko — juoko.

Jų buitinės sąlygos kaimo viešbučio kambaryje sterilumu prilygo ligoninės palatai. Dieną Mari rūpinosi įvairiais praktiniais dalykais: drabužiais, maistu, žemėlapiais ir laikraščiais. Ji pati nuvairavo pavogtą automobilį dešimt mylių į pietus, į Reinacho miestelį, kur jį palikusi taksi parvažiavo atgal į Lenzburgą. Kai ji išeidavo, Bornas ilsėjosi ir daug judėjo. Jis iš kažkur — iš pamirštosios praeities — žinojo, kad gijimas priklausė nuo šių dviejų dalykų, todėl griežtai laikėsi režimo. Tokią situaciją buvo išgyvenęs ir anksčiau — dar prieš Por Nuarą.

Kai būdavo kartu, jie šnekėdavosi. Iš pradžių jautėsi nejaukiai — kaip du nepažįstamieji, bandantys išgyventi tą pačią nelaimę. Bandė elgtis taip, kaip elgtųsi normalioje situacijoje, bet ji toli gražu nebuvo normali. Tapo lengviau, kai susitaikė su neišvengiamu nenormalumu. Nebuvo pokalbio temos, kuri nebūtų susijusi su praeities įvykiais. O jei ir atsirasdavo, ji toptelėdavo tik tada, kai diskusija apie praeities įvykius išsekdavo, tyla lyg tramplinas išmesdavo kitų minčių, kitų žodžių. Tokiomis akimirkomis Bornas apie moterį, išgelbėjusią jam gyvybę, sužinojo daugiausia. Jis ginčijosi, kad ji apie jį žino tiek pat, kiek ir jis, o jis apie Mari — nieko. Iš kur ji atsirado? Kodėl graži moteris tamsiai raudonais plaukais, kažkur fermoje išpuoselėta oda apsimetinėjo ekonomikos mokslų daktare?

— Nes jai atsibodo ferma, — atsakė moteris.

— Nejuokauji? Tikrai ferma?

— Na, gal tiksliau būtų vadinti maža ranča. Maža — palyginti su milžiniškomis Albertoje. Kai tėvas buvo jaunas ir kai Kanutė į vakarus nuvyko pirkti žemės, galiojo tam tikri nerašyti apribojimai. Nesivaržyk dydžiu su viršesniaisiais. Jis dažnai kartojo, kad jei būtų buvęs ne Sen Žakas, o Sant Džeimsas, dabar būtų daug turtingesnis.

— Buvo tik fermeris?

Mari nusijuokė.

— Ne, jis buvo buhalteris, kuris tapo fermeriu, pilotavusiu bombonešį. Jis buvo Kanados karališkųjų oro pajėgų pilotas. Tikriausiai pamačius dangų biuras pasirodė labai nuobodus.

— Reikėjo daug drąsos.

— Daugiau nei tau atrodo. Jis pardavinėjo sau nepriklausančius galvijus jam nepriklausančioje žemėje, kol galiausiai nusipirko rančą. Žmonės kalbėjo, kad jis prancūzas iki kaulų smegenų.

— Manau, jis man patiktų.

— Taip ir būtų.

Iki jai sukako aštuoniolika, ji su tėvais ir dviem broliais gyveno Kalgaryje, paskui įstojo į Makgilio universitetą Monrealyje, kur prasidėjo gyvenimo kelias, apie kurį ji net negalvojo. Abejinga mokinė, kuriai labiau patiko jodinėti laukais nei sėdėti nuobodžiose pamokose Albertoje, atrado jaudulį, kylantį dirbant galva.

— Tai tikrai buvo taip paprasta, — pasakojo ji. — Į knygas visada žiūrėjau kaip į savaime suprantamus priešus, bet staiga atsidūriau tarp būrio žmonių, kurie jas dievino ir gerai leido laiką. Kalbėjom visur. Kalbėjom visą dieną, kalbėjom naktį — auditorijose, seminaruose, sausakimšuose baruose su alaus bokalu rankoje. Man atrodo, kad mane užvedė tos kalbos, tie debatai. Supranti, apie ką šneku?

— Negaliu atsiminti, bet suprantu, — tarė Bornas. — Nepamenu nei koledžo, nei draugų ar kažko panašaus, bet esu gana tikras, kad ten buvau. — Jis nusišypsojo. — Debatai su bokalu rankoje... Gana stiprus įspūdis.

Ji nusišypsojo.

— O aš toje srityje buvau visai neprasta. Mergina iš Kalgario, turinti varžytis su dviem vyresniais broliais. Galėjau išgerti daugiau alaus nei pusė studentų Monrealyje.

— Tikriausiai tavęs nemėgo.

— Ne, tik pavydėjo.

Prieš akis atsivėrė naujas pasaulis ir ji niekada neatsisuko atgal. Išskyrus atostogas, jos kelionės namo, į Kalgarį, vis retėjo, retėjo. Vasarą pažinčių, dirbant universitete ir mieste, daugėjo. Ją traukė istorija, todėl nusprendė, kad didžioji istorijos dalis priklausė nuo ekonominių priežasčių — galia ir svarba reikalavo užmokesčio — todėl pabandė ekonomikos teoriją. Ir liko sužavėta.

Ji liko Makgilyje penkeriems metams, gavo magistro laipsnį ir Kanados vyriausybės stipendiją mokytis Oksforde.

— Galiu pasakyti, jog tai buvo ypatinga diena. Maniau, kad tėvą ištiks įsiūčio priepuolis. Jis paliko galvijus broliams ir atskrido pamėginti mane atkalbėti.

— Atkalbėti? Kodėl? Jis buvo buhalteris. Tu siekei doktorantūros ekonomikoje.

— Nedaryk tokios klaidos, — sušuko Mari. — Buhalteriai ir ekonomistai — priešai iš prigimties. Vieni mato medžius, o kiti miškus. Jų vizijos dažniausiai nesutampa. Taip ir turėtų būti. Be to, mano tėvas — ne paprastas kanadietis, o prancūzas kanadietis. Manau, jis mane laikė Versalio išdavike. Labai nustebo išgirdęs, kad stipendijoje buvo sąlyga — mažiausiai trejus metus po baigimo turėsiu dirbti vyriausybėje. Jis sakė, kad galiu „geriau pasitarnauti tikslui iš vidaus“. Vive Quebec, vive le France!39

Jie abu nusijuokė.

Trejų metų sutartis buvo pratęsta dėl visų logiškai įmanomų priežasčių: kai tik pagalvodavo apie galimybę išeiti, ją paaukštindavo, duodavo didesnį kabinetą, daugiau pavaldinių.

— Žinoma, valdžia gadina, — nusišypsojo ji. — O to niekas nežino geriau už aukštą postą užimantį biurokratą, kurio patarimo prašo bankai ir korporacijos. Bet man atrodo, kad apie tai geriau pasakė Napoleonas: „Duokit pakankamai medalių, ir laimėsiu jums bet kokį karą“. Taigi aš pasilikau. Labai mėgavausi savo darbu. Tiesa, tai darbas, kurį labai gerai išmanau. Tai padeda.

Moteriai kalbant, Džeisonas ją stebėjo. Po gerai kontroliuojama išore slypėjo vaikiška, energinga siela. Ji buvo entuziastė, kuri stengėsi jį slopinti. Žinoma, jai gerai sekėsi tai, ką darė. Jis manė, kad ji nesiėmė nieko, jei negalėjo tam atiduoti visų jėgų.

— Esu tikras, kad taip ir yra. Turiu galvoje, kad išmanai savo darbą. Bet per darbą nelieka laiko niekam kitam, ar ne?

— Kam kitam?

— Na, įprastiems dalykams: vyrui, šeimai, namui su balta tvora.

— Gal kada nors atsiras ir tai, tų dalykų iš planų neišbraukiu.

— Bet dar neatsirado.

— Ne. Buvo keli nuotykiai, bet jokio žalvarinio žiedo. Taip pat nė vieno su deimantu.

— Kas tas Piteris?

Šypsena apsiblausė.

— Pamiršau, kad skaitei telegramą.

— Atsiprašau.

— Nereikia. Apie tai jau šnekėjome... Piteris. Dievinu Piterį. Kartu gyvenome porą metų, bet nieko neišėjo.

— Atrodo, jis visai negriežia danties.

— Jau geriau negriežtų! — Ji vėl nusijuokė. — Jis skyriaus direktorius, tikisi greit gauti kabinetą. Jei elgsis netinkamai, paskambinsiu į Iždo departamentą ir apie jį papasakosiu tokių dalykų, kad kaip mat vėl bus SX-2.

— Sakė, kad pasitiks tave oro uoste dvidešimt šeštą dieną. Nusiųsk jam telegramą.

— Žinau.

Jie nekalbėjo apie tai, kad jai gali tekti išvykti. Šios temos vengė, įsivaizdavo, kad liko dar daug laiko. Tai nebuvo susiję su tuo, kas nutiko, tai buvo kažkas, kas dar nutiks. Mari sakė norinti jam padėti. Jis priėmė jos pasiūlymą ir nusprendė, kad ji pasisiūlė vedama nepelnyto dėkingumo, kad su juo pasiliks dieną, gal dvi. Jis buvo jai dėkingas. Kitokios situacijos neįsivaizdavo.

Apie tai jie nešnekėjo. Keitėsi žodžiais ir žvilgsniais, jautėsi patogiau, tyliai juokavo. Keistomis akimirkomis juto atsargias šilumos bangas ir, supratęs priežastį, atsitraukė. Apie kitokį elgesį nebuvo galima net pagalvoti.

Jie vis grįžo prie to, kas nutiko. Dėl to jie buvo kartu... Kartu kambaryje mažame Šveicarijos kaimelyje. Nenormalumas. Tai nebuvo tvarkingo Mari Sen Žak pasaulio dalis. Jis provokavo jos tvarkingą, analitišką protą. Nenormalius dalykus reikėjo ištirti, perprasti ir paaiškinti. Ji klausinėjo nepavargdama, tokia pat užsispyrusi kaip Džefris Vošbumas Por Nuaro saloje, bet be medikui būdingos kantrybės, mat neturėjo tiek laiko, tą žinojo ir tai ją stūmė pirmyn.

— Ką pastebi, kai skaitai laikraščius?

— Netvarką. Atrodo, ji visur.

— Tikrai. Ką atpažįsti?

— Beveik viską, bet negaliu paaiškinti kodėl.

— Duok pavyzdį.

— Šį rytą skaičiau istoriją apie Amerikos ginklų siuntinį į Graikiją ir diskusijas apie tai Jungtinėse Tautose. Rusai prieštaravo. Supratau to svarbą, kovas dėl valdžios Viduržemio jūroje, Vidurio Rytų valstybių veržimąsi iš savo teritorinių problemų.

— Dar vieną.

— Buvo straipsnis apie Rytų Vokietijos kišimąsi į Bonos valdžios biurą Varšuvoje. Rytų blokas, Vakarų blokas. Vėl viską supratau.

— Matai ryšius, ar ne? Tu politiškai — geopolitiškai — pastabus.

— Arba tiesiog daug žinau apie šių dienų įvykius. Pinigai Gemeinschaft išbraukia bet kokią valstybės tarnybą.

— Sutinku, bet tu vis dėlto išmanai apie politiką. Kaip su žemėlapiais? Prašei nupirkti žemėlapių. Ką galvoji į juos žiūrėdamas?

— Kai kada pavadinimai sukelia vaizdus. Taip pat kaip Ciuriche. Pastatai, viešbučiai, gatvės... Kartais veidai. Bet niekada vardai. Niekada neprisimenu vardų.

— Aišku, kad daug keliavai.

— Tuo lengvai galiu tikėti.

— Žinau, kad keliavai.

— Gerai, keliavau.

— Kaip keliavai?

— Kaip suprasti?

— Lėktuvu ar automobiliu? Ne taksi, bet pats vairavai?

— Atrodo, ir taip, ir taip. Kodėl klausi?

— Lėktuvai rodytų dažnesnes keliones tolimais atstumais. Ar susitikai su žmonėmis? Atsimeni veidus iš oro uostų ar viešbučių?

— Gatvėse, — nesąmoningai atsakė jis.

— Gatvėse? Kodėl gatvėse?

— Nežinau. Gatvėse susitikau su veidais... Ir tyliose vietose. Tamsiose vietose.

— Restoranuose? Kavinėse?

— Taip. Ir kambariuose.

— Viešbučių kambariuose?

— Taip.

— Ne biuruose? Konferencijų salėse?

— Kartais. Gana retai.

— Aišku. Su tavim susitiko žmonės. Veidai. Vyrų? Moterų? Ir tų, ir tų?

— Dauguma buvo vyrai. Kartais ir moterys, bet daugiausia vyrai.

— Apie ką kalbėjo?

— Nežinau.

— Pasistenk prisiminti.

— Negaliu. Negirdžiu jokių balsų, jokių žodžių.

— Ar buvo kokie nors tvarkaraščiai? Susitikai su žmonėmis, taigi buvo paskirti susitikimai. Jie tikėjosi susitikti su tavimi, tu tikėjaisi susitikti su jais. Kas skirdavo tuos susitikimus? Kažkas juk privalėjo.

— Telegramos. Telefoniniai skambučiai.

— Iš ko? Iš kur?

— Nežinau. Mane susirasdavo.

— Viešbučiuose?

— Tikriausiai. Dažniausiai.

— Sakei, kad Carillon darbuotojai gaudavo žinutes.

— Tada jas atsiųsdavo į viešbutį.

— Kažkoks „Septyniasdešimt vienas“?

— Treadstone.

— Treadstone. Tai tavo kompanija, ar ne?

— Tai nieko nereiškia. Neradau tokios firmos.

— Susikaupk!

— Aš susikaupęs. Jos nebuvo sąrašuose. Skambinau į Niujorką.

— Matau, tau tai atrodo neįprasta. Bet taip nėra.

— Kodėl?

— Tai gali būti dukterinė korporacija arba patikėtinė — korporacija, sukurta pirkti savininkų kompanijai, kurios pavadinimas pakeltų prekės kainą. Taip daroma nuolat.

— Ką bandai įtikinti?

— Tave. Labai tikėtina, kad tu derybininkas, keliaujantis ir atstovaujantis Amerikos finansų interesams. Viskas kalba apie tai: atidėtos lėšos kapitalui, konfidencialumas korporacijos pritarimui, kuriuo taip ir nepasinaudota. Šie faktai bei tavo politinis įžvalgumas rodo, kad galėtum būti patikimas pardavimų agentas arba — gana tikėtina — stambus akcininkas, arba kompanijos dalies savininkas.

— Labai greitai darai išvadas.

— Nepasakiau nieko nelogiška.

— Yra kelios skylės.

— Kokios?

— Iš tos sąskaitos pinigai neišimti. Tik įnešti. Nepirkau, tik pardaviau.

— Tu to nežinai, neprisimeni. Sumokėta dalinėmis įmokomis.

— Net nežinau, ką tai reiškia.

— Finansininkas, žinantis tam tikras mokesčių schemas, suprastų. Koks kitas trūkumas?

— Žmonės nebando nužudyti to, kuris bando juos kuo pigiau nupirkti. Galbūt jie viską paviešins, bet nesikėsins nužudyti.

— Kėsinsis, jei juos labai smarkiai apmovė. Jei tą žmogų sumaišė su kuo nors kitu. Bandau tau paaiškinti, kad negali sau prikaišioti to, ko nėra! Ir nesvarbu, ką sako kiti.

— Tu tikrai tokia įsitikinusi?

— Taip. Su tavimi praleidau tris dienas. Mes kalbėjomės, aš klausiausi. Kažkas padarė baisią klaidą... Arba tai baisi konspiracija.

— Su kuo? Prieš ką?

— Tą ir reikia tau išsiaiškinti.

— Ačiū.

— Sakyk, kas ateina į galvą, kai galvoji apie pinigus?

Stok! Nedaryk to! Nejau nesupranti? Tu klysti. Pagalvojus apie pinigus, mintys nukrypsta link žudynių.

— Nežinau, — tarė jis. — Pavargau. Noriu miego. Rytą išsiųsk telegramą.

Vidurnaktis seniai praėjo, prasidėjo ketvirtoji diena, tačiau jis neužmigo. Bornas spoksojo į lubas, į tamsų medį, atspindintį lempos, stovinčios kitame kambario gale ant stalo, šviesą. Šviesa degdavo beveik kiekvieną naktį. Marijos paprasčiausiai negesindavo, jis neklausdavo kodėl, o ji neaiškino.

Rytą ji dings. Jis smuklėje liks dar kelias dienas, paskambins gydytojui iš Vohleno ir sutars, kada išims siūles. Paskui jo laukė Paryžius. Paryžiuje buvo pinigai ir kažkas kita. Jis tą žinojo, nujautė. Galutinis atsakymas. Jis slypėjo Paryžiuje.

Tu nesi bejėgis. Rasi savo kelią.

Ką jis ras? Vyrą, vardu Karlosas? Kas jis buvo? Kas Karlosą siejo su Džeisonu Bornu?

Jis išgirdo medžiagos šiugždėjimą ant sofos. Pažvelgė ton pusėn ir nustebo pamatęs, kad Mari nemiega. Ji žvelgė — ne, spoksojo į jį.

— Žinai, tu klysti, — tarė ji.

— Dėl ko?

— Dėl to, ką galvoji.

— Nežinai, ką aš galvoju.

— Taip, žinau. Jau mačiau tą žvilgsnį. Matai dalykus, kurių nėra, bijai, kad jie tiesa.

— Jie yra, — atsakė jis. — Paaiškink apie Štepdekštrasę. Paaiškink apie storulį Drei Alpenhauser.

— Negaliu, bet negali ir tu.

— Jie ten buvo. Mačiau juos, jie ten buvo.

— Išsiaiškink, kodėl. Negali būti tas, kas nesi, Džeisonai. Išsiaiškink.

— Paryžius, — tarė jis.

— Taip, Paryžius. — Mari atsistojo. Ji vilkėjo gelsvus, beveik baltus naktinius marškinius su perlinėmis sagutėmis ties kaklu. Basai einant link lovos, jie patraukliai išryškino figūrą. Sustojo prie jo, pažvelgė žemyn, tada pakėlė rankas ir pradėjo atseginėti sagas. Sėsdamasi ant lovos, leido drabužiui nuslysti žemyn. Pasilenkė prie jo, siekė jo veido, priglaudė ranką prie skruosto, per pastarąsias kelias dienas tokios ryžtingos akys pažvelgė tiesiai į jį. — Ačiū už mano gyvybę, — sušnabždėjo ji.

— Ačiū už manąją, — jausdamas ilgesį, kurį, žinojo, jautė ir ji, svarstydamas, ar tą jausmą sekė maudimas, kurį jautė jis pats, atsakė Bornas. Jis neprisiminė jokių moterų ir gal dėl toji buvo viskas — netgi daugiau — ką jis galėjo įsivaizduoti moteryje. Ji nustūmė jam tamsą, sustabdė skausmą.

Bijojo jai pasakyti. Dabar ji sakė, kad galima. Gal valandai, gal ilgiau. Iki nakties galo ji dovanojo prisiminimą, nes ir pati troško išsilaisvinti iš suspaustų smurto gniaužtų. Įtampa dingo, kitą valandą jie jautė tik gerumą. Tai buvo visa, ko jis norėjo, bet, Dieve, jam jos labai reikėjo.

Jis siekė moters krūties, prisitraukė jos lūpas prie savųjų, jų drėgmė jį jaudino, dingo visos abejonės.

Ji pakėlė antklodę ir prisiglaudė.

Atsargiai, saugodama jo žaizdą petyje, ji gulėjo vyro glėbyje, padėjusi galvą jam ant krūtinės. Mari švelniai atsitraukė, atsirėmė alkūnėmis. Jis pažvelgė į ją, jų akys susitiko ir abu nusišypsojo. Ji pakėlė ranką, prispaudė pirštą jam prie lūpų ir tyliai tarė:

— Turiu kai ką pasakyti ir nenoriu, kad pertrauktum. Nesiųsiu telegramos Piteriui. Dar ne.

— Palauk minutę, — jis atitraukė jos ranką nuo savo veido.

— Prašau, nepertrauk. Sakiau „dar ne“. Nereiškia, kad nesiųsiu. Bent jau kol kas. Lieku su tavimi. Kartu vyksiu į Paryžių.

Jis prašneko nenoromis.

— O jei nenoriu, kad vyktum?

Ji pasilenkė, švelniai pabučiavo jam skruostą.

— Nepraėjo patikrinimo. Kompiuteris atmeta duomenis.

— Tavo vietoje nebūčiau tokia tikra.

— Bet tu — ne aš, o aš žinau, kaip tu mane laikei, kaip bandei pasakyti žodžius, kurių neįstengei ištarti. Žodžius, kuriuos mes abu norėjom ištarti kelias pastarąsias dienas. Negaliu paaiškinti to, kas nutiko. Tikriausiai šis atvejis aprašomas kokioje nors psichologijos knygoje. Tikriausiai rašo, kaip du gana protingi žmonės kartu patenka į pragarą ir išeina kartu. Gal čia tik tai ir yra. Dabar yra taip ir aš nuo to neketinu bėgti. Nepabėgsiu nuo tavęs. Tau manęs reikia, tau turiu dėkoti už savo gyvybę.

— Kodėl manai, kad man tavęs reikia?

— Galiu tau padėti, kai ko nors negali padaryti pats. Pastarąsias porą valandų tik apie tai ir galvojau. — Nuoga gulėdama šalia, pasikėlė aukščiau. — Tu esi susijęs su labai didele suma pinigų, bet neskiri debeto nuo turto. Gal žinojai anksčiau, bet nežinai dabar. Aš žinau. Yra dar kai kas. Aš — aukšto rango Kanados vyriausybės darbuotoja. Galiu naudotis įvairiomis priemonėmis. Ir apsaugos. Tarptautiniai finansai nešvarūs, o Kanadą privertė. Mes patys sukūrėm apsaugą, o aš jos dalis. Todėl ir esu Ciuriche. Stebėti ir raportuoti apie aljansus, o ne diskutuoti apie menkai žinomas teorijas.

— Ir tai, kad turi tas priemones, man gali padėti?

— Manau, taip. Turbūt svarbiausia — ambasados apsauga. Duodu žodį, kad pastebėjusi pirmus smurto požymius išsiųsiu telegramą ir dingsiu. Kad ir kaip bijočiau, tokiomis sąlygomis tau netrukdysiu.

— Pirmus požymius, — stebėdamas ją pakartojo Bornas. — Ir aš spręsiu, kada tie požymiai pasirodo?

— Jei tau taip patinka. Neturiu patirties. Nesiginčysiu.

Jis toliau žiūrėjo jai į akis. Akimirka truko ilgai, tą pojūtį dar sustiprino tyla. Pagaliau jis paklausė:

— Kodėl tą darai? Pati ką tik sakei — mes du gana protingi žmonės, išėję kartu iš kažkokio pragaro. Gali būti, kad taip ir yra. Ar verta?

Ji nejudėjo.

— Taip pat sakiau ir dar kai ką. Gal pamiršai? Prieš keturias naktis vyras, kuris galėjo bėgti, grįžo atgal ir pasisiūlė mirti vietoj manęs. Aš tuo vyru pasitikiu. Manau, labiau nei jis pats pasitiki savimi. Tik tai ir turiu pasiūlyti.

— Sutinku, — tiesdamas link jos ranką tarė jis. — Neturėčiau, bet sutinku. Man labai reikia to pasitikėjimo.

— Dabar jau gali pertraukti, — nuleisdama antklodę, glausdamasi prie jo sušnabždėjo ji. — Pamylėk mane, aš taip pat turiu poreikių.

Praėjo trys dienos ir trys naktys, jos buvo kupinos šilumos ir atradimo jaudulio. Jie gyveno taip intensyviai, kaip tik gali gyventi du žmonės, žinantys, kad tuoj viskas pasikeis. Ir keisis greitai, taigi buvo dalykų, kurių nebegalima atidėlioti.

Virš stalo ratus suko cigaretės dūmai ir jungėsi prie kavos garų debesies. Šveicorius, optimizmu trykštantis šveicaras, pastebėjęs daugiau nei kada nors prasitartų, pristatęs petit de jeuner40 ir Ciuricho laikraščius, išėjo prieš kelias minutes. Džeisonas ir Mari sėdėjo vienas prieš kitą, abu žiūrinėjo laikraščių antraštes.

— Kas taviškiame? — paklausė Bornas.

— Tas senyvas vyras iš Gizono krantinės užvakar buvo palaidotas. Policija nežino nieko konkretaus. Sako, kad „vyksta tyrimas“.

— Šiame kiek išsamiau, — nerangiai kairiąja ranka pakreipdamas laikraštį tarė Džeisonas.

— Kaip ranka? — žvelgdama į plaštaką paklausė Mari.

— Geriau. Lengviau valdau pirštus.

— Pastebėjau.

— O tavo nešvankus protas. — Jis sulankstė laikraštį. — Čia kartoja tą patį, ką rašė ir vakar. Tiria tūteles ir kraują. — Bornas pakėlė akis. — Bet kai ką pridūrė. Drabužio liekana. Anksčiau to neminėjo.

— Problema?

— Man tai ne. Pirkau iš vitrinos Marselyje. Kaip tavo suknelė? Iš kokios nors ypatingos medžiagos? Dizainerio?

— Trikdai mane. Aišku, ne. Visus mano drabužius siuva moteris Otavoje.

— Tai jų neatseks?

— Nemanau. Šilkas masinio užsakymo, iš Honkongo.

— Ką nors pirkai viešbučio parduotuvėse? Ką nors, ką turėjai su savimi. Nosinę, smeigtuką ar panašiai?

— Ne. Nelabai mėgstu šitaip leisti laiką.

— Gerai. O kai draugė išsiregistravo, jos neklausinėjo?

— Registratūroje ne. Juk jau sakiau. Tik tų dviejų vyrų, kurie tave matė lifte.

— Iš prancūzų ir belgų delegacijų.

— Taip. Viskas gerai.

— Pakartokim dar kartą.

— Nėra ko kartoti. Polas — tas iš Briuselio — nieko nematė. Jis nuo kėdės nukrito ant žemės, ten ir liko. Klodas — jis bandė mus sustabdyti, pameni — pirma manė, kad aš buvau ant apšviestos scenos, bet kol pasiekė policininkus, jį sužeidė minioje ir privertė kreiptis į medicinos kabinetą.

— O kai galėjo ką nors pasakyti, — pertraukė Džeisonas, — tai nebuvo įsitikinęs, kad matė tave.

— Taip. Bet, manau, jis žinojo, kodėl buvau toje konferencijoje. Mano pristatymas jo neapgavo. Jei tikrai žinojo“ tai tik sustiprino pasiryžimą tylėti.

Bornas pakėlė kavos puodelį.

— Gal gali tai dar kartą paaiškinti? — tarė jis. — Tu ieškojai... aljansų?

— Tiesą sakant, jų užuominų. Niekas garsiai nekalbėjo, jog jų valstybė suinteresuota dirbti kartu su kita valstybe, kad jos galėtų nusipirkti kanadietiškos žaliavos ar kitokių prekių. Tačiau matai, kas su kuo susitinka išgerti, kas su kuo pietauja. Kartais tai taip idiotiška, kai, pavyzdžiui, delegatas iš, sakykim, Romos, kuriam, tikrai žinau, moka Agnelis, prieina ir paklausia: ar rimtai Otava nusiteikusi deklaracijos įstatymų atžvilgiu?

— Nesu visai įsitikinęs, kad suprantu.

— Turėtum. Tavo paties valstybė jautriai reaguoja šia tema. Kam kas priklauso? Kiek Amerikos bankų kontroliuoja OPEC kapitalas? Kokią industrijos dalį valdo europiečiai ar japonai? Kiek šimtų tūkstančių akrų priklauso kapitalui, kuris pabėgo iš Anglijos, Italijos arba Prancūzijos? Mes visi dėl to nerimaujame.

— Tikrai?

Mari nusijuokė.

— Žinoma. Niekas taip nesužadina žmogaus tautiškumo kaip mintis, kad tavo valstybė priklauso užsieniečiams. Jie susitaiko su pralaimėjimu kare — taigi priešas buvo stipresnis — bet prarasti savarankišką ekonomiką, vadinasi, priešas buvo gudresnis. Okupacija trunka ilgiau, lieka gilesnės žaizdos.

— Tu apie tai daug galvojai, ar ne?

Akimirką iš Mari akių dingo humoro kibirkštėlės. Atsakymas buvo rimtas.

— Taip, galvojau. Manau, tai svarbu.

— Ką nors sužinojai Ciuriche?

— Nieko stebinančio, — tarė ji. — Pinigai liejasi per kraštus. Sindikatai bando rasti vidinių investicijų, kad biurokratai neatkreiptų dėmesio.

— Piteris telegramoje sakė, kad tavo ataskaitos labai geros. Ką jis turėjo galvoje?

— Radau kelis keistus ekonominius „sugulovus“, kurie, gali būti, naudoja kanadiečių marionetes Kanados turtui supirkti. Nesistengiu šnekėti neaiškiai, tiesiog tau tos pavardės nieko nereikštų.

— Nesistengiu kaišioti nosies, kur nereikia, — atrėžė Džeisonas. — Bet, manau, tu mane priskiri vienam tų „sugulovų“. Nebūtinai susijusių su Kanada, bet apskritai.

— Neatmetu tokios galimybės, požymių yra. Galėtum būti dalis finansų sindikato, ieškančio, kaip nelegaliai pasipelnyti. Galiu pabandyti susekti, bet reikės paskambinti. Tokių dalykų geriau neužrašinėti.

— Dabar jau kišuosi. Ką tu norėjai pasakyti?

— Jei už tarptautinės korporacijos durų slepiasi Treadstone 71, tai galima išsiaiškinti, už kurios kompanijos ir už kurių durų. Norėčiau iš Paryžiaus taksofono paskambinti Piteriui. Pasakysiu, kad Ciuriche aptikau Treadstone 71 pavadinimą ir susirūpinau. Paprašysiu atlikti TP — tylią paiešką — ir perspėsiu, kad manęs neieškotų, nes paskambinsiu pati.

— Ir jei jis ras...

— Jei tokia kompanija egzistuoja, jis ją ras.

— Tada aš susisieksiu su tais, kurie bus nurodyti kaip „vadovybė“.

— Labai atsargiai, — pridūrė Mari. — Per tarpininkus. Jei nori, per mane.

— Kodėl?

— Dėl to, ką jie padarė arba — tiksliau — dėl to, ko nepadarė.

— O tai yra?

— Pusę metų nebandė su tavim susisiekti.

— Mes to nežinome.

— Tai žino bankas. Milijonai dolerių liko neliesti banke, ir niekas nebandė išsiaiškinti, kodėl nieko nedaroma. Niekaip negaliu to suprasti. Atrodo, kad tave paliko likimo valiai. Čia ir galėjo padaryti klaidą.

Bornas atsilošė kėdėje, pažvelgė į subintuotą kairę ranką, prisiminė, kaip Štepdekštrase lekiančiame automobilyje ją kelis kartus traiškė ginklu. Jis pakėlė akis ir pažvelgė į Mari.

— Sakai, jei mane palieka, tai daro dėl to, kad Treadstone vadovai mano, jog ta klaida — tiesa.

— Gali būti. (manoma, jog jie įsitikinę, kad tu įsivėlęs į nelegalius sandorius su nusikaltėliais, už kuriuos, jei išaiškėtų, jiems tektų brangiai sumokėti. Gal mano, kad tokiu atveju jie patektų vyriausybės nemalonėn. O gal yra įsitikinę, kad tu, pats to nežinodamas, įsitraukei į tarptautinį kriminalinį sindikatą. Bet kas. Tai paaiškintų, kodėl jie nesirodė prie banko. Nenori, kad juos laikytų tavo bendrininkais.

— Taigi nesvarbu, ką sužinos tavo draugas Piteris, aš ir toliau stovėsiu pirmame langelyje.

— Mes pirmame langelyje, nors tai ne pirmas, bet greičiau ketvirtas su puse ar net penktas langelis iš dešimties.

— Net jei stovėtume devintame, vis tiek niekas nepasikeistų. Žmonės kėsinasi mane nužudyti, o aš nežinau kodėl. Juos galėtų sustabdyti, bet to nedaro. Tas vyras iš Drei Alpenhauser sakė, kad Interpolas spendžia man spąstus. Jei pakliūsiu, nežinosiu, ką jiems pasakyti. Kad ir kuo apkaltintų, liksiu kaltas, nes nesuvoksiu situacijos. Atminties netekimas — nekokia gynyba, o gali būti, kad iš viso nebus kaip apsiginti.

— Nenoriu tuo patikėti. Netikėk ir tu.

— Ačiū...

— Šneku rimtai, Džeisonai. Baik.

Baik. Kaip dažnai tai sau kartoju? Tu esi mano meilė, vienintelė moteris, kurią kada nors pažinojau, ir tu manimi tiki. Kodėl aš pats negaliu patikėti savimi?

Bornas kaip visada, tikrindamas kojų būklę, atsikėlė. Palengva grįžo judrumas, sužeidimai nebuvo tokie sunkūs, kaip jis įsivaizdavo. Vakare buvo susitaręs susitikti su daktaru Vohlenu dėl siūlų išėmimo. Kita diena atneš permainų.

— Paryžiuje, — tarė Džeisonas. — Atsakymai yra Paryžiuje. Tai žinau taip pat tiksliai, kaip ir mačiau tuos trikampius Ciuriche. Tik nežinau, nuo ko pradėti. Kažkokia beprotybė. Aš — žmogus, laukiantis vaizdinio, žodžio ar frazės sutapimo, kurie man kažką reikštų. Kurie man leistų rasti kitą kelionės tašką.

— Kodėl negalim palaukti, kol ką nors sužinosiu iš Piterio? Galiu jam rytoj paskambinti. Rytoj jau būtume Paryžiuje.

— Nejau nesupranti, kad nėra jokio skirtumo? Kad ir ką jis išsiaiškintų, nieko negalėtų pasakyti apie svarbiausią dalyką. Dėl tos pačios priežasties, dėl kurios Treadstone nesiartino prie banko. Prie manęs. Turiu sužinoti, kodėl jie bando mane nužudyti, kodėl kažkoks Karlosas sumokės milžinišką sumą už mano lavoną.

Daugiau nieko nespėjo pasakyti, jį pertraukė triukšmas prie stalo: Mari išmetė iš rankų puodelį, išbalusi spoksojo į jį.

— Ką pasakei ką tik? — paklausė ji.

— Ką? Pasakiau, kad turiu sužinoti...

— Vardą. Sakei Karlosas.

— Teisingai.

— Visą tą laiką, kai kalbėjom, per visas kartu praleistas dienas tu jo niekada neminėjai.

Bornas, bandydamas prisiminti, pažvelgė į ją. Tiesa, jis jai pasakojo apie bet ką, ką tik prisiminė, bet visiškai pamiršo Karlosą. Atrodė, lyg tai būtų padaryta tyčia.

— Taip, atrodo, neminėjau, — tarė jis. — Bet, atrodo, tu žinai. Kas tas Karlosas?

— Juokauji? Jei juokauji, tai žinok, kad pokštas tikrai nevykęs.

— Kas tas Karlosas?

— Samdomas žudikas. Jį vadina Europos žudiku. Jį medžioja jau dvidešimt metų, sakoma, jog jis nužudė penkiasdešimt šešiasdešimt politikų ir karininkų. Niekas nežino, kaip jis atrodo, bet sakoma, kad jo būstinė Paryžiuje.

Bornas pajuto, kad jį išmušė šaltas prakaitas.

Taksi, kuriuo Bornas važiavo iki Vohleno, buvo angliškas fordas, priklausęs šveicoriaus žentui. Džeisonas ir Mari sėdėjo ant užpakalinės sėdynės, už automobilio lango greitai keitėsi tamsus kaimo peizažas. Siūlus pašalino, juos pakeitė tvarsčiais, prilaikomais plačių įtvarų.

— Grįžk į Kanadą, — nutraukdamas tylą švelniai tarė Džeisonas.

— Juk sakiau, kad grįšiu. Liko dar kelios dienos. Noriu pamatyti Paryžių.

— Nenoriu, kad būtum Paryžiuje. Paskambinsiu tau į Otavą. Galėsi pati paklausinėti apie Treadstone ir telefonu man viską pasakyti.

— Maniau, kad sakei, jog nėra jokio skirtumo. Maniau, kad turi žinoti kodėl, taigi kas iki tol visiškai nesvarbu.

— Rasiu būdą. Reikia tik vieno žmogaus. Rasiu jį.

— Bet nežinai, kaip pradėti. Tu tik žmogus, laukiantis vaizdo, žodžio ar frazės sutapimo, kurie tau kažką reikštų. Gali būti, kad nieko nerasi.

— Kažkas ten tikrai bus.

— Kažkas tikrai yra, bet tu nematai. O aš matau. Todėl tau manęs ir reikia. Žinau būdus, žinau, ką sakyti. Tu nežinai.

Bornas pažvelgė į pralekiančius šešėlius.

— Manau, turėtum aiškiau kalbėti.

— Bankai, Džeisonai. Treadstone ryšiai slypi bankuose. Bet ne taip kaip tu įsivaizduoji.

Susikūprinęs, paprastu paltu, su juoda berete rankoje senukas ėjo palei kairiąją Apajono (tai kaimelis už dešimties mylių nuo Paryžiaus) bažnyčios sieną. Bažnyčios bokšte skambėjo vakariniai varpai. Vyriškis sustojo penktoje eilėje ir laukė, kol nustos skambėti. Tai buvo jo signalas. Jis žinojo, kad tuo metu jaunesnis, toks pat negailestingas kaip ir kiti, vyras suko ratus aplink mažą bažnyčią, tyrinėjo visus tiek viduje, tiek lauke. Jei būtų pamatęs ką nors, ko nesitikėjo, ką nors, kas, jo manymu, galėjo jam kelti grėsmę, nieko neklausinėtų — tą žmogų tiesiog nužudytų. Toks buvo Karloso metodas. Kas tą suprato ir susitaikė su tuo, jog gyvybė gali užgesti bet kurią akimirką, jei juos seka, galėjo dirbti žudiko pasiuntiniais. Visi buvo seni vilkai, kurių gyvenimai artėjo prie pabaigos, likęs laikas buvo apribotas amžiaus, ligos ar abiejų kartu.

Karlosas nepripažino jokios rizikos, vienintelė paguoda buvo ta, kad, tarnaujant jam ar nuo jo rankos kam nors mirus, pas senoles arba jų vaikus atsidurdavo nemaža pinigų suma.

Reikia pasakyti, kad jei kas nors išsiaiškindavo, jog dirbi Karlosui, pajusdavo pagarbą. Nestokojo jam ir dosnumo. Senių armija tai suprato. Karlosas suteikė jiems egzistavimo prasmę gyvenimo saulėlydyje.

Pasiuntinys, gniauždamas beretę, toliau tęsė kelionę link išpažinties kabinų eilės prie kairiosios sienos. Jis priėjo penktąją kabiną, praskleidė užuolaidą ir įėjo vidun. Akys palengva priprato prie žvake apšviestos aplinkos. Jis atsisėdo ant mažo medinio suolo ir pažvelgė į siluetą kunigo pusėje. Kaip ir visada, ten sėdėjo figūra su gobtuvu, vienuolio apdarais. Pasiuntinys stengėsi negalvoti apie vyro išvaizdą. Tai buvo ne jo reikalas.

— Angelus Domini, — tarė jis.

— Angelus Domini, Dievo vaike, — iš gobtuvu uždengto veido pusės atsklido šnabždesys. — Ar patogiai leidi dienas?

— Jos artėja prie pabaigos, — atsakė senolis. — Bet jas padaro patogias.

— Gerai. Svarbu, kad tokiame amžiuje jaustumeisi saugus, — tarė Karlosas. — Prie reikalų. Sužinojai ką nors tikslesnio iš Ciuricho?

— Pelėda negyva. Kaip ir kiti du, gal dar trečias. Kito plaštaka stipriai sužalota, jis negali dirbti. Kainas dingo. Mano, kad moteris su juo.

— Keistas įvykių posūkis, — tarė Karlosas.

— Yra ir daugiau. Tas, kuriam įsakyta ją nužudyti, nesirodo. Turėjo ją nugabenti į Gizono krantinę. Niekas nežino, kas nutiko.

— Išskyrus tai, kad vietoj jos nužudė sargą. Gali būti, kad ji niekada ir nebuvo įkaitė, kad visada vaidino masalą spąstams. Spąstams, kurie atsigręžė prieš patį Kainą. Norėčiau, kad tai būtų tiesa... Bet nurodymai tokie. Ar pasirengęs?

Senis iš kišenės išsitraukė varganą pieštuką ir skiautelę popieriaus.

— Taip.

— Paskambink į Ciurichą. Noriu, kad tie, kurie matė Kainą ir gali jį atpažinti, iki rytojaus būtų Paryžiuje. Taip pat kad iš Ciuricho susisiektų su Kionigu iš Gemeinschaft ir lieptų jam nusiųsti įrašą į Niujorką. Tegu naudojasi pašto dėžute Vilidžo stotyje.

— Rašau, — pertraukė pasiuntinys. — Šios senos rankos nebespėja rašyti taip greitai kaip anksčiau.

— Atleisk man, — sušnabždėjo Karlosas. — Esu labai nedėmesingas. Atsiprašau.

— Nieko tokio, nieko tokio. Tęskite.

— Pagaliau noriu, kad mūsų komanda susirastų kambarį prie pat banko Madlenos gatvėje. Šį kartą bankas bus Kaino kelio galas. Apsimetėlis pražus prie savo pasididžiavimo vietos. Kad ir koks jis apgailėtinas, bet vis dėlto... Nebent jis geresnis nei atrodo.

11 SKYRIUS

Iš tolo Bornas stebėjo, kaip Mari eina pro Berno oro uosto muitinę ir migracijos tarnybą, Air France išvykimo salėje bandė pastebėti ką nors, kas būtų itin susidomėjęs ar atpažinęs ją. Buvo ketvirta valanda dienos, piko metas, visi verslininkai po monotoniškų darbų Berno bankuose skubėjo grįžti į miestą su šviesa. Eidama pro užtvarą, Mari atsigręžė į Borną. Jis linktelėjo jai, palaukė, kol ši dings iš akių, tada pasisuko ir pats žengė link darbuotojų — Džordžas P. Vošbumas buvo rezervavęs vietą lėktuve į Orli.

Jie planavo susitikti kavinėje, kurią Mari prisiminė iš Oksforde praleistų dienų. Tai buvo Au Coin de Cluny. Ją galėjai rasti San Mišelio bulvare, už kelių kvartalų nuo Sorbonos. Jei kavinės ten nebebūtų, Bornas ją galės rasti apie devintą valandą ant Kluni muziejaus laiptų.

Nors bus netoliese, Džeisonas vis dėlto vėluos... Sorbona turėjo vieną geriausių bibliotekų visoje Europoje, kažkur toje įstaigoje galėjai rasti senus laikraščių numerius. Universitetų bibliotekos nesekė valstybinių bibliotekų darbo tvarkaraščių, nes jomis studentai naudojosi ir vakarais. Tą patį, vos pasiekęs Paryžių, padarys ir jis. Jis turėjo kai ką sužinoti.

Kiekvieną dieną skaitau laikraščius. Trimis kalbomis. Prieš šešis mėnesius nužudė žmogų, apie jo mirtį skelbė visų laikraščių antraštės. Taip sakė storulis iš Ciuricho.

Jis paliko lagaminą bibliotekos rūbinėje ir užlipęs į antrą aukštą pasuko link arkos, vedančios į milžinišką skaityklą. Chambre de Journals, taip vadinosi skaitykla, lentynose gulėjo susegti laikraščiai. Galėjai rasti spaudą, išleistą prieš metus ir vėliau.

Jis žingsniavo tarp lentynų, atskaičiavo šešis mėnesius, pakėlė pirmųjų dešimties savaičių laikraščius ties ta data, prieš pusmetį. Juos nusinešė ant artimiausio tuščio stalo ir net neatsisėdęs pradėjo sklaidyti pirmuosius puslapius.

Garsūs žmonės mirė lovose, kol kiti sakė kalbas. Dolerio kursas krito, aukso kaina kilo. Streikai buvo numalšinti, vyriausybės svyravo tarp reikšmingų veiksmų ir neveiksnumo. Nebuvo nužudytas nė vienas žmogus, apie kurio mirtį skelbtų pirmajame puslapyje. To nebuvo, tokia žmogžudystė neįvyko.

Džeisonas grįžo prie lentynos ir surado dar senesnių laikraščių. Dvi savaitės, dvylika savaičių, dvidešimt savaičių. Beveik aštuoni mėnesiai. Nieko.

Staiga suprato. Jis ieškojo vis senesnių laikraščių, ne naujesnių. Juk galima buvo suklysti. Keliomis dienomis, savaite, gal netgi dviem. Jis padėjo visus laikraščius atgal ir ištraukė leidinius, išleistus prieš penkis ar keturis mėnesius.

Dužo lėktuvai, vyko kruvinos revoliucijos, prašneko dvasininkai, bet jiems priešgyniavo kiti šventikai. Ligos ir skurdas sutinkamas visur, kur žmonės ir taip žinojo, kad šie reiškiniai egzistuoja. Tuo metu nenužudytas joks svarbus žmogus.

Jis sklaidė paskutinį laikraščių pluoštą, su kiekvienu pamatytu straipsniu abejonės mažėjo. Gal prakaituotasis storulis Ciuriche melavo? Ar viskas buvo tik melas? Visiškas melas? Ar jis išgyveno košmarą, kuris galėjo išsisklaidyti su...

AMBASSADEUR LELAND EST MORT A MARSEILLES

Spausdintomis didelėmis raidėmis antraštė skausmingai badė akis. Tai buvo ne išgalvotas, įsivaizduojamas skausmas, bet aštrus maudulys, pervėręs jo akiduobes ir persmelkęs galvą. Jis liovėsi kvėpavęs, įsmeigė akis į LELANDO pavardę. Pažino, galėjo įsivaizduoti veidą, tikrai įsivaizduoti. Vešlūs antakiai po plačia kakta, buka nosis tarp aukštų skruostikaulių ir keistai plonos lūpos, papuoštos tobulais pilkais ūsais. Jis prisiminė tą veidą, pažinojo tą žmogų. Jį nužudė uoste vienu galingo šautuvo šūviu į galvą. Penktą valandą dienos ambasadorius Hovardas Lelandas ėjo Marselio prieplauka. Jam ištaškė smegenis.

Bornui nereikėjo skaityti antros pastraipos, kad sužinotų, jog Lelandas buvo Jungtinių Amerikos Valstijų karinio jūrų laivyno admirolas, paskirtas laikinu Jūrų žvalgybos departamento vadovu, nors prieš tai buvo Orsė krantinės ambasadorius Paryžiuje. Nereikėjo skaityti ir tos straipsnio dalies, kur buvo svarstomi žmogžudystės motyvai. Juos puikiai žinojo. Lelando pagrindinė užduotis Paryžiuje buvo pasirūpinti, kad Prancūzijos valdžia pernelyg neremtų milžiniško masto ginklų — ypač Mirage naikintuvų — pardavimų Afrikos ir Vidurio Rytų valstybėms. Jam neįtikėtinai sekėsi, suprantama, Viduržemio jūros baseine buvo labai daug juo nepatenkintų žmonių. Manoma, jog jį nužudė dėl kišimosi į sandorius, kad tai buvo perspėjimas kitiems. Mirties pardavėjams ir pirkėjams geriau netrukdyti.

Mirties pardavėjui, kuris jį nužudė, toli nuo įvykio vietos, be pėdsakų, buvo sumokėta nemažai pinigų.

Ciurichas. Pasiuntinys pas bekojį vyrą. Kitas storulis sausakimšame restorane Falkenštrasėje.

Ciurichas.

Marselis.

Džeisonas užsimerkė, skausmas tapo nebepakenčiamas. Jį prieš penkis mėnesius išgriebė iš jūros, gali būti, kad jis atsirado iš Marselio. Jei tai tiesa, tikriausiai bandė pabėgti, pasisamdė laivelį, kuris jį turėjo nugabenti į Viduržemio jūros gilumą. Viskas puikiai atitiko, kiekvienas fragmentas kaip pirštinė rankai tiko kitiems. Kaip jis tai galėjo žinoti, jei nebuvo mirties pardavėjas, pro uosto langą paleidęs lemtingosios kulkos?

Jis atsimerkė, skausmas užvaldė visas, ne — visas, išskyrus vieną — mintis. Paryžiuje su Mari Sen Žak susitikimo nebus.

Galbūt vieną dieną parašys laišką, paaiškins tai, ko negali dabar pasakyti. Jei išgyvens ir sugebės rašyti. Neįmanoma raštu išreikšti dėkingumo ar meilės ar to paaiškinti. Ji jo lauks, o jis nepasirodys. Jis turėjo nuo jos atitolti, ji negalėjo susidėti su mirties pardavėju. Ji klydo, jo didžiausia baimė — tiesa.

O Dieve. Jis galėjo įsivaizduoti Hovardo Lelando veidą, tačiau straipsnyje nebuvo jokios fotografijos! Puslapis su siaubingąja antrašte, kuri viską patvirtino, sukėlė tiek prisiminimų. Data. Ketvirtadienis, rugpjūčio 26-oji. Marselis. Tai bus diena, kurią jis atsimins per visą likusį sumaitotą gyvenimą, kol tik sugebės atsiminti.

Ketvirtadienis, rugpjūčio 26-oji...

Kažkas ne taip. Kas tai? Kas tai? Ketvirtadienis? Ketvirtadienis jam nieko nereiškė. Rugpjūčio dvidešimt šeštoji?.. Dvidešimt šeštoji? Tai negalėjo būti dvidešimt šeštoji! Dvidešimt šeštoji netiko! Jis tą girdėjo daug kartų. Vošbumo žurnale, paciento žurnale. Kaip dažnai Vošbumas grįžo prie kiekvieno fakto, kiekvienos frazės, kiekvienos dienos ir tos dienos progreso? Daugiau kartų nei galėjai suskaičiuoti. Per dažnai, kad galėtų pamiršti!

Tave prie mano durų atgabeno antradienį, rugpjūčio dvidešimt ketvirtąją dieną, lygiai aštuntą valandą dvidešimt minučių. Tavo būklė buvo...

Antradienį, rugpjūčio dvidešimt ketvirtąją.

Rugpjūčio 24.

Dvidešimt šeštąją jo nebuvo Marselyje! Jis negalėjo iššauti pro langą. Jis nebuvo tas mirties pardavėjas iš Marselio, jis nenužudė Hovardo Lelando!

Prieš šešis mėnesius nužudė žmogų... Tai įvyko ne prieš šešis mėnesius, vis dėlto ne prieš šešis. Jis to žmogaus nenužudė. Tuo metu leisgyvis gulėjo alkoholiko Por Nuaro salos gydytojo namuose.

Rūkas sklaidėsi, skausmas atlėgo. Jį apėmė pakilus jausmas. Aptiko apgaulę! Jei netiesa buvo vienas dalykas, melas galėjo slypėti ir kitur!

Bornas pažvelgė į laikrodį. Penkiolika po devintos. Mari išėjo iš kavinės, laukė jo ant Kluni muziejaus laiptų. Jis padėjo laikraščius atgal ir skubiai pasuko link katedrą primenančių skaityklos durų.

Žengdamas vis greičiau, praėjo San Mišelio bulvarą. Jautė, kad atėjo metas atsipalaiduoti po ilgai kankinusios įtampos, ir norėjo tuo jausmu pasidalyti su kitais. Kuriam laikui jam pavyko išnirti iš smurto tamsos, iš vandens gelmių, jis rado saulės spindulį, nušviečiantį visą dieną — kaip kad rytą saulė apšviečia viešbučio kambarį — ir negalėjo susilaikyti nepasidžiaugęs juo su ta, kuri jam jį padovanojo. Surasti ją, apkabinti ir pasakyti, kad yra vilties.

Jis pamatė Mari, stovinčią ant laiptų ir saugančią rankas nuo bulvarą šukuojančio žvarbaus kovo vėjo. Iš pradžių jo nepastebėjo, akimis tyrinėjo medžių apsuptą gatvę. Ji nerimavo, jaudinosi, atrodė lygiai taip pat, kaip atrodo visos nekantrios moterys, bijančios neišvysti to, kurį norėjo pamatyti, ir stengėsi negalvoti apie tai, kad jis gali nepasirodyti.

Prieš dešimt minučių jos nerimas būtų buvęs pagrįstas.

Moteris jį pastebėjo. Veidas nušvito, pasirodė šypsena, ji spindėjo džiaugsmu. Jam skubiai žengiant link jos, Mari pasileido priešais. Jie susitiko ir akimirką tylėjo užvaldyti jausmų — stovėdami San Mišelyje jautėsi taip, lyg būtų vieninteliai žmonės pasaulyje.

— Vis laukiau, laukiau, — galiausiai ištarė ji. — Taip bijojau, taip jaudinausi. Ar kas nors atsitiko? Viskas gerai?

— Taip. Viskas geriau nei kada nors anksčiau.

— Ką?

Jis suėmė ją už pečių.

— Prieš šešis mėnesius buvo nužudytas žmogus... Pameni?

Visa laimė dingo iš jos akių.

— Taip. Pamenu.

— Aš jo nežudžiau, — tarė Bornas. — Nes negalėjau.

Sausakimšame Monparnaso centre jie rado mažą viešbutį. Vestibiulis ir kambariai buvo labai vargani, bet buvo jaučiama buvusios elegancijos atmosfera, kuri suteikė įstaigai amžinumo įspūdį. Tai buvo karnavalo viduryje įkurta rami vieta, skirta poilsiui ir ramybei, kuri išsilaikė besikeičiant laikams, bet prie jų nesiderindama.

Džeisonas uždarė duris, linktelėjo pasiuntinukui, kurio abejingumą pakeitė paslaugumas vos gavus dvidešimties frankų banknotą.

— Jis mano, kad tu dvasininkas iš provincijos, kuris pernelyg įsijautė į linksmybes, — tarė Mari. — Turbūt pastebėjai, kad iškart žengiau prie lovos.

— Jo vardas Hervė. Jis gerai pasirūpins mūsų poreikiais. Jis net nemano dalytis savo turtais. — Džeisonas perėjo kambarį ir apkabino moterį. — Ačiū už gyvenimą, — tarė.

— Bet kada, mano drauge. — Ji ištiesė ranką ir palietė delnu jo veidą. — Daugiau neversk manęs taip laukti. Vos neišprotėjau. Tegalvojau, kad tave kas nors pažino... Kad atsitiko kas nors baisaus.

— Pamiršti, kad niekas nežino, kaip aš atrodau.

— Nebūčiau tokia tikra, nes tai netiesa. Štepdekštrasėje buvo keturi vyrai, tarp jų ir tas niekadėjas iš Gizono krantinės. Jie dar gyvi, Džeisonai. Jie tave matė.

— Ne visai. Jie matė šlubuojantį tamsiaplaukį vyrą sutvarstytu kaklu ir galva. Šalia buvo tik du. Tas, iš pirmojo aukšto, ir kiaulė iš Gizono. Pirmasis dar ilgai užtruks Ciuriche, nes negali vaikščioti ir ne kažin kas liko iš jo rankos. Antrajam į akis švietė žibintuvėlis, į mane — ne.

Ji paleido jį, susiraukė, matėsi, kad skvarbus protas ieško kažkokio atsakymo.

— Negali būti toks tikras. Jie ten buvo, tave matė.

Pasikeisk plaukų spalvą — pakeisi veidą. Džefris Vošburnas, Por Nuaro sala.

— Kartoju, jie matė tamsiaplaukį vyrą šešėlyje. Ar moki naudotis peroksidiniais dažais?

— Niekada nebandžiau.

— Rytoj paieškosim kirpyklos. Monparnasas tam gerai tinka. Juk žmonės sako, kad blondinams linksmiau, ar ne?

Ji įsižiūrėjo jam į veidą.

— Bandau įsivaizduoti, kaip atrodytum.

— Kitaip. Nežymiai, bet to užteks.

— Gal tu ir teisus. Meldžiu Dievo, kad taip ir būtų. — Prieš pradėdama tardymą ji pabučiavo Borną į skruostą. — Dabar sakyk, kas nutiko. Kur buvai? Ką sužinojai apie tą atsitikimą prieš šešis mėnesius?

— Tai įvyko ne prieš šešis mėnesius, taigi niekaip negalėjau jo nužudyti. — Papasakojo jai viską, išskyrus trumpą momentą, kai manė, jog turės ją palikti, kad jos daugiau niekada nebepamatys. Jam net nereikėjo, ji pati viską suprato.

— Jei ta data nebūtų buvusi tokia aiški, niekada nebūtum pasirodęs, ar ne?

Jis papurtė galvą.

— Tikriausiai ne.

— Taip ir žinojau. Jaučiau tai. Minutę, kai ėjau iš kavinės prie muziejaus, negalėjau net kvėpuoti. Atrodė, lyg dusčiau. Gali tuo patikėti?

— Nenoriu tuo tikėti.

— Aš taip pat, bet taip nutiko.

Jie sėdėjo — ji ant lovos, o jis šalia stovinčiame krėsle. Ištiesė ranką link jos.

— Vis dar nesu tikras, kad čia turėčiau būti... Pažinojau tą vyrą, mačiau jo veidą, buvau Marselyje prieš keturiasdešimt aštuonias valandas iki žmogžudystės!

— Bet jo nenužudei.

— Tai ką tada ten veikiau? Kodėl žmonės mano, kad tą padariau? Dieve, kažkokia beprotybė! — Jis pašoko nuo krėslo, akyse vėl matėsi skausmas. — Bet juk pamiršau. Aš beprotis, ar ne? Nes neatsimenu beveik viso savo gyvenimo.

Šaltai, be jokios užuojautos balse Mari tarė:

— Sužinosi atsakymus. Iš vieno ar kito šaltinio, galiausiai prisiminsi ir pats.

— Galbūt tai neįmanoma. Vošbumas sakė, kad tai lyg perstatytas namas, nauji koridoriai. Nauji langai. — Priėjęs prie lango Džeisonas atsirėmė į palangę ir pažvelgė žemyn į Monparnaso šviesas. — Vaizdai niekada neatstos atsiminimų. Kažkur ten yra žmonių, kuriuos aš pažįstu, kurie pažįsta mane. Už poros tūkstančių mylių yra žmonių, kurie man rūpi ir nerūpi... O Dieve, gal netgi laukia žmona ir vaikai, nežinau. Vis blaškausi vėjyje, vartausi ir niekaip negaliu nusileisti ant žemės. Kai tik pabandau, mane vėl išmeta į viršų.

— Į dangų? — paklausė Mari.

— Taip.

— Esi šokęs iš lėktuvo, — konstatuodama faktą pasakė ji.

Bornas pasisuko į ją.

— Niekada tau to nesakiau.

— Praėjusią naktį apie tai šnekėjai miegodamas. Prakaitavai, buvai išraudęs, rankšluosčiu šluosčiau tau prakaitą.

— Kodėl nieko nesakei?

— Kaip pažiūrėsi. Klausiau, ar buvai lakūnas, ar bijojai skraidyti. Ypač naktį.

— Nesupratau, apie ką kalbi. Kodėl nespaudei?

— Bijojau. Buvai prie panikos ribos, o aš nesu apmokyta, kaip elgtis tokiose situacijose. Galiu mėginti tau padėti prisiminti, bet nežinau kaip elgtis, kai esi nesąmoningas. Nemanau, kad kas nors, išskyrus gydytoją, iš viso turėtų tai daryti.

— Gydytoją? Aš su gydytoju praleidau pastarąjį pusmetį.

— Sprendžiant iš to, ką apie jį papasakojai — reikia antros nuomonės.

— O man taip neatrodo! — nesuprasdamas, iš kur kilo įniršis, atrėžė jis.

— Kodėl ne? — Mari atsistojo nuo lovos. — Mielasis, tau reikia pagalbos. Psichiatras galėtų...

— Ne! — nežinia dėl ko ir ant ko įsiutęs sušuko jis. — To nedarysiu. Negaliu.

— Gal gali pasakyti kodėl? — stovėdama priešais ramiai paklausė ji.

— Aš... aš... negaliu.

— Tiesiog pasakyk, kodėl.

Bornas įdėmiai pažvelgė į ją, pasisuko, atsirėmė į palangę, paskui vėl pažvelgė į ją.

— Nes bijau. Kažkas pamelavo, ir aš už tai buvau labai dėkingas. O jeigu daugiau melo nėra, o jeigu visa kita — tiesa? Ką daryti tada?

— Sakai, nenori išsiaiškinti?

— Tik ne taip. — Jis atsistojo, atsirėmė į lango rėmą, vis dar stebėjo šviesas apačioje. — Pabandyk mane suprasti, — tarė jis. — Turiu žinoti kai kuriuos dalykus, kad galėčiau priimti sprendimą... Bet ne viską. Viena mano dalis turi sugebėti dingti, išnykti. Privalau turėti galimybę sau pasakyti, kad to, kas buvo, dabar jau nebėra, kad yra galimybė, jog to niekada nebuvo, nes aš nebeprisimenu. Tai, ko žmogus neatsimena, jam neegzistuoja. — Jis vėl atsisuko į moterį. — Tik bandau pasakyti, kad galbūt taip bus geriau.

— Nori įkalčių, bet ne įrodymų. Tą bandai pasakyti?

— Noriu ženklų, rodančių viena ar kita kryptimi, kurie man leistų nuspręsti — bėgti ar ne.

— Leistų tau nuspręsti. O kaip mes?

— Viskas stos į savo vietas kartu su ženklais. Juk tą pati žinai.

— Tada reikia juos rasti, — atsakė ji.

— Būk atsargi. Gali būti, kad negalėsi susitaikyti su tuo, ką išsiaiškinsi. Kalbu rimtai.

— Aš galiu su tavimi gyventi. Kalbu rimtai. — Ji ištiesė ranką ir palietė jo veidą. — Eime, dabar Ontarijuje tik penkios, dar rasiu Piterį biure. Jis galės pradėti domėtis Treadstone reikalais ir gal duos mums ką nors, kas galėtų padėti, kokią pavardę ambasadoje.

— Pasakysi Piteriui, kad esi Paryžiuje?

— Jis tą ir taip sužinos iš operatorės, bet skambučio iki viešbučio neatseks. Nesijaudink, visas pokalbis bus ramus, „šeimyniškas“. Aš kelioms dienoms atvykau į Paryžių, nes giminės Lione buvo tiesiog nuobodūs. Jis tą supras.

— Ar gali būti, kad jis turi pažįstamų Paryžiaus ambasadoje?

— Piteris pasirūpino, kad kažką pažinotų visur. Tai vienas jo naudingiausių, bet kartu ir labiausiai erzinančių bruožų.

— Atrodo, pažįstamą turės. — Bornas paėmė jų paltus. — Kai paskambinsi, eisime vakarieniauti. Manau, abiem praverstų šiek tiek išgerti.

— Praeikim pro banką Madlenos gatvėje. Noriu kai ką pamatyti.

— Ką ten naktį pamatysi?

— Taksofoną. Tikiuosi, bus bent vienas.

Buvo. Kitoje gatvės pusėje, tiesiai prieš įėjimą.

Madlenos gatvėje aukštas šviesiaplaukis vyras vėžlio kiauto rašto akiniais pasižiūrėjo į vidudienio saulės apšviestą laikrodžio ciferblatą. Šaligatviai buvo sausakimši, eismas strigo kaip ir visame Paryžiuje. Jis įėjo į taksofono būdelę, paėmė laisvai kabantį ragelį, tačiau pastebėjo, kad laidas labai sumazgytas. Tai buvo ženklas skambinantiems, kad telefonas neveikė. Taip jis bandė išvengti norinčiųjų juo pasinaudoti. Triukas suveikė.

Jis vėl pažvelgė į laikrodį. Atėjo laikas. Mari banke. Ji jam paskambins per kelias artimiausias minutes. Vyras iš kišenės išsitraukė kelias monetas, pasidėjo jas ant lentynėlės ir atsirėmęs į būdelės stiklą įdėmiai stebėjo kitą gatvės pusę. Debesis pritemdė saulę, jis matė savo paties atvaizdą stikle. Jam patiko tai, ką matė, jis prisiminė nustebusią Monparnaso kirpėjo veido išraišką, kai jis Borną paslėpė uždaroje kabinoje, kol pats vykdė geltonąją plaukų revoliuciją. Debesis praslinko, saulėkaita grįžo, suskambo skambutis.

— Tai tu? — paklausė Mari Sen Žak.

— Tai aš, — patvirtino Bornas.

— Būtinai sužinok biuro pavadinimą ir vietą. Sudarkyk prancūzišką tartį. Ne taip ištark kelis žodžius, tegul žino, kad tu amerikietis. Pasakyk, kad nesi pratęs prie Paryžiaus telefonų. Tada viską daryk nuosekliai. Paskambinsiu po penkių minučių.

— Sutikrinam laikrodžius.

— Ką?

— Nieko. Norėjau pasakyti — pradedam.

— Gerai... Laikas eina. Sėkmės.

— Ačiū, — Džeisonas paspaudė mygtuką, atleido ir pradėjo rinkti įsimintą numerį.

— La banque de Valois. Bonjour41

— Man reikia pagalbos, — prisimindamas, ką patarė Mari, tarė Džeisonas. — Neseniai į jūsų banką iš Šveicarijos pervedžiau nemažą sumą pinigų. Noriu sužinoti, ar jie jau čia.

— Turėtumėte kalbėti su Užsienio paslaugų skyriumi, pone. Tuoj sujungsiu.

Spragtelėjimas, tada kitas moteriškas balsas.

— Užsienio reikalai.

Džeisonas pakartojo savo prašymą.

— Gal galėtumėte pasakyti savo pavardę?

— Prieš tą padarydamas norėčiau pasišnekėti su banko pareigūnu.

Stojo tyla.

— Kaip pageidausite, pone. Sujungsiu su viceprezidento d’Amakuro biuru.

Pono d’Amakuro sekretorė buvo ne tokia paslaugi, kaip nuspėjo Mari, pradėjo veikti banko pareigūno „perklausos“ mechanizmas. Bornas ir vėl prisiminė Mari žodžius.

— Kalbu apie pervedimą iš Ciuricho, iš Gemeinschaft banko Banhofstrasėje. Suma baigiasi keliais nuliais. Pakvieskite poną d’Amakurą, jei galima. Neturiu laiko.

Sekretorė neturėjo įgaliojimo dar labiau gaišinti laiką. Pasigirdo nustebęs viceprezidento balsas:

— Kuo galėčiau padėti?

— Ar jūs esate d’Amakuras? — paklausė Džeisonas.

— Taip, aš Antuanas d’Amakuras. Gal galėčiau sužinoti, su kuo turiu garbės kalbėtis?

— Puiku! Ciuriche turėjo pasakyti pavardę. Kitą kartą būtinai tuo pasirūpinsiu, — amerikietišku akcentu, tyčia neišduodamas naujos informacijos tarė Bornas.

— Atleiskite? Gal jaustumėtės patogiau šnekėdamas angliškai, pone?

— Taip, — jau angliškai atsakė Džeisonas. — Pakankamai problemų kyla jau vien dėl šito prakeikto telefono. — Jis pažvelgė į laikrodį, liko mažiau nei dvi minutės. — Aš esu Bornas, Džeisonas Bornas, ir prieš aštuonias dienas į jūsų banką pervedžiau keturis milijonus frankų iš Gemeinschaft banko Ciuriche. Jie mane patikino, kad pervedimas bus konfidencialus...

— Visi pervedimai yra konfidencialūs, pone.

— Gerai. Nuostabu. Noriu sužinoti, ar viskas gerai.

— Turėčiau paaiškinti, — tęsė banko tarnautojas, — kad konfidencialumas neleidžia man telefonu patvirtinti tokios informacijos.

Mari buvo teisi, jos spąstų logika jam tapo šiek tiek aiškesnė.

— Tikiuosi, bet, kaip jau sakiau jūsų sekretorei, aš labai skubu. Po kelių valandų turiu išskristi iš Paryžiaus, o iki to laiko dar liko daug nesutvarkytų reikalų.

— Tada turiu pasiūlyti jums užeiti į banką.

— Tą ir pats žinau, — patenkintas, kad pokalbis pakrypo ta kryptimi, kurią ir numanė Mari, atsakė Bornas. — Tik noriu, kad viskas būtų paruošta, kai atvyksiu. Kur jūsų kabinetas?

— Pirmame aukšte, pone. Gale už pertvaros, centrinės durys. Ten yra priimamasis.

— Ir turėsiu reikalų tik su jumis, ar ne?

— Jei to pageidaujate, nors iš tikrųjų bet kuris darbuotojas...

— Klausykite, gerbiamasis! — sušuko bjaurusis amerikietis. — Kalbame apie keturis milijonus frankų!

— Tik su manimi, pone Bornai.

— Gerai. Puiku. — Džeisonas padėjo pirštą prie mygtuko. Liko penkiolika sekundžių. — Žiūrėkite, dabar tik trisdešimt penkios po dviejų... — Jis du kart paspaudė mygtuką, nutraukė pokalbį, bet neatsijungė. — Alio? Alio?

— Klausau jūsų, pone.

— Prakeikti telefonai! Klausykit, aš... — Jis dar kartą — dabar tris kartus — greit paspaudė mygtuką. — Alio? Alio?

— Pone, jei duotumėte savo telefono numerį...

— Operatore? Operatore?!

— Pone Bornai, prašau...

— Nieko negirdžiu! — Keturios sekundės, trys sekundės, dvi sekundės. — Palaukit, tuoj perskambinsiu. — Jis nuspaudė mygtuką ir atsijungė. Praėjo trys sekundės, telefonas vėl suskambo, jis pakėlė ragelį. — Jo vardas d’Amakuras, biuras pirmame aukšte, gale, vidurinės durys.

— Supratau, — dėdama ragelį tarė Mari.

Bornas surinko banko numerį, įmetė kelias monetas.

— Je parlais avec Monsieur d’Amacourt quand le telephone coupe..42

— Je regrette, monsieur.43

— Pone Bornai?

— Pone d’Amakurai?

— Taip, labai apgailestauju, kad jums kyla tokių sunkumų. Kažką sakėte? Apie laiką?

— O, taip. Po dviejų trisdešimt. Pas jus būsiu maždaug trečią.

— Laukiu atvykstant, pone.

Džeisonas nutraukė pokalbį, paleido ragelį, išėjo iš kabinos ir per minią prasiskverbė iki parduotuvės vitrinos metamo šešėlio. Jis pasisuko ir laukė stebėdamas banką kitoje gatvės pusėje, prisiminė įstaigą Ciuriche, girdėjo Banhofstrasėje kaukiančias sirenas. Per dvidešimt minučių paaiškės, ar Mari klydo. Jei ji neklydo, Madlenos gatvėje sirenų nebus.

Liekna moteris, kurios veidą beveik visiškai dengė plačiakraštė skrybėlė, stovėjo prie viešojo taksofono sienos šalia įėjimo į banką. Ji atidarė krepšį, išsitraukė pudrinę ir vaidino, kad tikrina makiažą, pasukiojo veidrodėlį į kairę, tada į dešinę. Patenkinta įsidėjo pudrinę atgal, uždarė krepšį ir per priimamąjį priėjo prie stalo salės viduryje. Paėmė pririštą rašiklį ir ant kažkieno palikto blanko pradėjo rašyti nieko nereiškiančius skaičius. Mažiau nei už dešimties pėdų buvo maži žalvariniai varteliai, įrėminę medinę, į abi kambario puses besitęsiančią tvorelę. Už vartelių stovėjo žemesniojo rango darbuotojų stalai, prie jų sėdėjo sekretorės — iš viso penkios — prieš penkerias duris, įtaisytas galinėje sienoje. Mari perskaitė auksinį užrašą ant centrinių durų:

M. A. R. d’Amacourt. Affaires Etrangeres

Premier Vice-resident

Tai nutiks bet kurią akimirką. Jei ji neklydo, jei ji buvo teisi. Privalėjo žinoti, kaip M. A. R. d’Amakuras atrodo, nes kaip tik su juo turės susisiekti Džeisonas. Susisiekti ir pasikalbėti. Tik ne banke.

Tai nutiko. Kilo lengvas šurmulys. Sekretorė, sėdėjusi prie d’Amakuro durų, nešina užrašų knygute įbėgo į kabinetą, po trisdešimties sekundžių išbėgo ir pakėlė telefono ragelį. Surinko tris skaičius — vidinis skambutis — ir skaitydama iš knygelės prašneko.

Prabėgo dvi minutės. Atsidarė d’Amakuro kabineto durys, tarpduryje susirūpinęs dėl neplanuoto sutrukdymo stovėjo viceprezidentas. Jis buvo vidutinio amžiaus vyras, tačiau stengėsi iš visų jėgų atrodyti jaunesnis. Retėjantys tamsūs plaukai buvo sušukuoti taip, kad paslėptų plinkančias vietas, iš veido buvo matyti, jog vyras mėgsta gerą vyną. Šaltos kaip ledas akys lakstė po patalpą, iš to buvo galima spręsti, jog jis — reiklus viršininkas, visada atkreipiantis dėmesį į aplinką. Kažko griežtai paklausė sekretorės. Ši apsisuko su kėdė ir kaip įmanydama bandė susivaldyti.

D’Amakuras grįžo į biurą įniršęs lyg katė, palikusi savo olą atvirą — durų jis neuždarė. Praėjo dar minutė. Sekretorė vis žvalgėsi į dešinę, į kažką žiūrėjo, kažko laukė. Kai pamatė, lengviau atsiduso ir trumpam užsimerkusi leido šiek tiek sau atsipalaiduoti.

Tarp dviejų tamsaus medžio panelių, toli kairėje, pasirodė žalia šviesa. Kažkas leidosi liftu. Durys atsivėrė ir iš lifto išėjo elegantiškas vyras, nešinas mažu, ne ką didesniu už savo plaštaką lagaminėliu. Mari spoksojo į jį, jautė kartu ir baimę, ir pasitenkinimą. Ji atspėjo. Juodąjį lagaminėlį paėmė iš konfidencialios saugyklos, už jį pasirašė neabejotinos reputacijos vyras — garbingo amžiaus žmogus, kaip tik žingsniuojantis link d’Amakuro kabineto.

Sekretorė atsistojo, pasisveikino su aukštesnio rango tarnautoju ir palydėjo jį į d’Amakuro kabinetą. Ji tuoj pat sugrįžo, paskui save uždarė duris.

Mari pažiūrėjo į laikrodį. Jai reikėjo tik vieno įrodymo ir jį tuoj gautų, jei tik sugebėtų nusigauti už pertvaros, kur galėtų aiškiai matyti sekretorės stalą. Jeigu tik jai pavyks.

Ji priėjo prie vartelių ir nusišypsojo telefonu besišnekančiai registratorei. Nustebusiai darbuotojai be balso ištarė d’Amakuro vardą ir, nuleidusi ranką, atidarė pertvarą. Ji greit žengė į priekį, vaidino ryžtingą, nors ir nelabai gudrią Valois banko klientę.

— Atleiskite, madam, — pridengusi ranka ragelį skubiai paklausė darbuotoja. — Gal kuo nors galiu padėti?

Mari, kaip mandagi klientė, nenorinti trukdyti užsiėmusios darbuotojos, ištarė:

— Aš pas poną d’Amakurą. Atrodo, vėluoju. Tiesiog eisiu ir pašnekėsiu su jo sekretore. — Nedelsdama patraukė prie darbuotojos stalo.

— Prašau, madam, — sušuko moteris. — Turiu pranešti...

Jos žodžius nustelbė tylių pokalbių ir rašomųjų mašinėlių dūzgimas. Mari pasiekė griežtaveidę sekretorę, kuri nustebusi pažvelgė į klientę.

— Taip? Gal galiu kuo padėti?

— Aš pas poną d’Amakurą.

— Gaila, bet jis pasitarime, madam. Ar jums paskirtas susitikimas?

— O taip, žinoma, — atidarydama krepšį tarė Mari.

Sekretorė pažvelgė į tvarkaraštį ant stalo.

— Aš nesu užregistravusi susitikimo.

— O Dieve! — sušuko sumišusi Valois banko klientė. — Ką tik pastebėjau. Jis rytojui, ne šiandienai! Labai atsiprašau.

Ji apsisuko ir skubiai grįžo prie vartelių. Pamatė tai, ko norėjo — paskutinį įrodymą. D’Amakuro telefone degė viena lemputė. Jis skambino kažkam ne į banką. Džeisonui Bornui priklausanti sąskaita turėjo kažkokius tikslius konfidencialius nurodymus, apie kuriuos savininkas neturėjo žinoti.

Pasislėpęs šešėlyje Bornas žiūrėjo į laikrodį. Buvo be vienuolikos minučių trečia. Mari turėjo būti prie telefono priekinėje banko dalyje ir stebėti, kas darosi viduje. Po kelių minučių sužinos atsakymą, gali būti, kad jau žinojo.

Nuslinko kairiąja vitrinos puse taip, kad matytų banko įėjimą. Viduje jam nusišypsojo pardavėjas, jis prisiminė, kad reikia vengti bet kokio dėmesio. Išsitraukė pakelį cigarečių, vieną užsidegė ir vėl pažvelgė į laikrodį. Be aštuonių minučių trečia valanda.

Tada pastebėjo juos. Jį. Trys gerai apsirengę vyrai ėjo Madlenos gatve ir kalbėjosi tarpusavyje, tačiau jų žvilgsniai stebėjo aplinką. Pralenkę lėtesnius pėsčiuosius atsiprašė taip mandagiai, kaip Paryžiuje nebuvo įprasta. Džeisonas atkreipė dėmesį į vyrą viduryje. Tai buvo jis. Vyras, vardu Johanas!

Liepk Johanui eiti vidun. Jų dar grįšim. Aukštas vyras auksiniais akiniais tai pasakė Štepdekštrasėje. Johanas. Jį čia atsiuntė iš Ciuricho. Jis buvo matęs Džeisoną Borną. Iš to galima daryti išvadą. Nebuvo jokių nuotraukų.

Trys vyrai pasiekė įėjimą. Johanas ir vyras jam iš dešinės įėjo vidun, trečiasis liko prie durų. Bornas pasuko link taksofono. Palauks keturias minutes ir paskutinį kartą paskambins Antuanui d’Amakurui.

Šalia kabinos numetė cigaretę, kulnu ją sutrynė ir atidarė duris.

— Regardez!44 — pasigirdo jam už nugaros.

Džeisonas sulaikęs kvapą apsisuko. Niekuo neišsiskiriantis vyras kelias dienas neskusta barzda rodė į būdelę.

— Pardon?45

— Le telephone. Il n‘opere pas. La corde est en noued.46

— Oh? Merei. Maintenant, j’essayerais. Merei bien.47

Vyras gūžtelėjo pečiais ir nuėjo. Bornas įžengė vidun. Keturios minutės praėjo. Išsitraukė iš kišenės kelias monetas — pakankamai dviem skambučiams — ir surinko pirmąjį numerį.

— La Banque de Valois, bonjour.

Po dešimties sekundžių jis šnekėjosi su d’Amakuru.

— Tai jūs, pone Bornai? Maniau, kad sakėte, jog jūs jau pakeliui į biurą?

— Apgailestauju, kad pasikeitė planai. Paskambinsiu jums rytoj. — Staiga pro kabinos stiklą Bornas pamatė, kaip prie banko privažiuoja automobilis. Trečiasis vyras, stovėjęs prie įėjimo, linktelėjo vairuotojui.

— ...padėti? — paklausė d’Amakuras.

— Atsiprašau?

— Paklausiau, ar galiu kuo padėti. Turiu jūsų sąskaitą, viskas paruošta jūsų atvykimui.

Esu tikras, kad paruošta, pagalvojo Bornas. Planas buvo vertas pabandyti.

— Klausykit, šią popietę turiu būti Londone. Skrisiu lėktuvu, bet rytoj grįšiu. Pasaugokite viską iki tol, gerai?

— Į Londoną, pone?

— Paskambinsiu jums rytoj. Reikia susirasti taksi į Orli. — Jis padėjo ragelį ir stebėjo, kas darosi banke. Greičiau nei po pusės minutės Johanas ir draugas išbėgo iš banko. Jie pasakė kažką trečiajam vyrui, tada visi trys sulipo į laukiantį automobilį.

Žudikai jį medžiojo, jie buvo pakeliui į Orli oro uostą. Džeisonas įsiminė numerį, tada surinko antrą numerį. Jei niekas nenaudojo viešojo banko telefono, Mari pakels ragelį greičiau nei jis pradės skambėti. Taip ir nutiko.

— Taip?

— Ką nors matei?

— Daug. Tau reikia d’Amakuro.

12 SKYRIUS

Jie vaikščiojo po parduotuvę, slampinėjo nuo vienos vitrinos prie kitos. Vis dėlto Mari laikėsi arčiau didelio parduotuvės lango, stebėjo banko įėjimą, esantį kitoje Madlenos gatvės pusėje.

— Išrinkau tau du šalikus, — tarė Bornas.

— Nereikėjo, — sušuko Mari. — Kaina itin didelė.

— Beveik keturios. Jei dar neišėjo, tai iki darbo pabaigos neišeis.

— Tikriausiai ne. Jei reikėtų eiti su kuo nors susitikti, tai jis būtų išėjęs. Reikėjo įsitikinti.

— Tikėk manim, Orli jo draugai dabar naršo lėktuvą po lėktuvo. Niekaip negali išsiaiškinti, ar aš ten esu, ar ne, nes nežino, kuria pavarde užsiregistravęs.

— Remsis tuo vyru iš Ciuricho, kuris gali tave atpažinti.

— Ieško tamsiaplaukio šlubo vyro, ne manęs. Nagi, einam į banką. Parodysi man d’Amakurą.

— Negalim to daryti, — papurtė galvą Mari. — Ten geros apsaugos kameros, jei peržiūrėtų įrašus, tai tave atpažintų.

— Šviesiaplaukį vyrą su akiniais?

— Arba mane. Aš ten buvau, registratorė arba jo sekretorė mane pažintų.

— Manai, visi įsivėlę į sąmokslus. Abejoju.

— Yra daugybė priežasčių, dėl kurių peržiūrėtų juostas. — Mari sustojo. Žvelgdama į banką ji sugriebė Džeisono ranką. — Štai jis! Tas, su paltu tamsia velvetine apykakle — d’Amakuras.

— Kur tampo rankoves?

— Taip.

— Gerai, pastebėjau. Susitiksim viešbutyje.

— Būk atsargus. Būk labai atsargus.

— Sumokėk už šalikus. Jie ant spintelės parduotuvės gale.

Džeisonas išėjo iš parduotuvės, apakintas saulės krūptelėjo ir apsižvalgė mėgindamas pastebėti vietą, kur galėtų pereiti gatvę. Tarpo nebuvo. D’Amakuras pasuko dešinėn ir ramiai nužingsniavo toliau. Neatrodė, kad skubėtų į susitikimą. Greičiau buvo panašus į pasipūtusį povą.

Bornas pasiekė sankryžą ir perėjo per perėją, bankininkas buvo visai arti. Prie spaudos kiosko d’Amakuras sustojo nusipirkti vakarinio laikraščio. Džeisonas stabtelėjo prie sporto prekių parduotuvės, anam pajudėjus nusekė paskui.

Priešais juos buvo kavinė tamsiais langais, masyviomis durimis, didele durų rankena. Norint atspėti, kaip atrodo vidus, vaizduotės pasitelkti nereikėjo. Tai buvo vieta, skirta vyrams ir vyrų atsivestoms moterims, apie kurias niekas nediskutavo. Ramiam pokalbiui su Antuanu d’Amakuru ši vieta tiko ne prasčiau nei bet kuri kita. Džeisonas paspartino žingsnį, pasivijo bankininką. Jis prašneko ta pačia anglų gaidomis atsiduodančia prancūzų kalba, kaip ir šnekėdamas telefonu.

— Bonjour, monsieur. Je... pense que vous... etes Monsieur d’Amacourt. 48 Tikriausiai neklystu, ar ne?

Bankininkas sustojo. Jo šaltose akyse spindėjo baimė. Jis prisiminė. Povo uodega susiskleidė po paltu.

— Bornai? — sušnabždėjo jis.

— Tikriausiai jūsų draugai dabar labai sutrikę. Tikriausiai laksto po visą Orli oro uostą, gal svarsto, ar nebūsite jiems pamelavęs. Gal net tyčia.

— Ką? — persigandusios akys išsipūtė.

— Užeikim vidun, — Džeisonas stipriai sugriebė vyro ranką. — Manau, mums reikia kai ką aptarti.

— Aš nieko nežinau! Tiesiog sekiau nurodymus sąskaitoje. Aš niekuo dėtas!

— Atleiskit. Kai pirmąkart kalbėjomės, sakėte, kad telefonu negalite patvirtinti informacijos apie sąskaitą. Po dvidešimties minučių jau tvirtinot, kad viskas paruošta. Tai patvirtinimas, ar ne? Eime vidun.

Kavinė buvo sumažinta Drei Alpenhauser kopija. Privačios kabinos — erdvios, sienos tarp jų gana aukštos, apšvietimas — blankus. Tiesa, tuo panašumai baigėsi. Kavinė Madlenos gatvėje buvo aiškiai prancūziška, alaus bokalus keitė vyno buteliai. Bornas paprašė skirti staliuką kampe. Padavėja linktelėjo.

— Įsipilkite, — tarė Džeisonas. — Jums to prireiks.

— Jūs darote išvadas, — šaltakraujiškai atrėžė bankininkas. — Gersiu viskį.

Netrukus pristatė gėrimus. Kol laukė, d’Amakuras iš vidinės prie kūno prigludusio palto kišenės nervingai išsitraukė cigarečių pakelį. Bornas uždegė degtuką ir prikišo arti bankininko veido. Labai arti.

— Merei. — D’Amakuras išpūtė dūmus, padėjo cigaretę ir išgėrė pusę mažos viskio taurelės. — Ne su manimi turėtumėte kalbėti, — tarė jis.

— Tai su kuo?

— Gal su banko savininku. Nežinau, bet tikrai ne su manimi.

— Paaiškinkit.

— Buvo dėl kai ko sutarta. Privačiuose bankuose viską galima daryti kiek lanksčiau nei viešame banke su daugybe akcininkų.

— Kaip?

— Sakykime, privačiuose bankuose daugiau galimybių paklusti tam tikrų klientų reikalavimams. Viskas nėra taip atidžiai tikrinama kaip tose įstaigose, kurios įtrauktos į Bourse. Gemeinschaft Ciuriche taip pat privati įstaiga.

— Gemeinschaft teikė tam tikrus reikalavimus?

— Prašymus... Reikalavimus... Taip.

— Kam priklauso Valois?

— Kam? Daugeliui, tai konsorciumas. Gal dešimčiai, dvylikai žmonių ir jų šeimoms.

— Tai man reikia kalbėtis su jumis, ar ne? Būtų kvaila lakstyti po Paryžių ir ieškoti visų savininkų, ar ne?

— Aš tik vykdytojas. Darbuotojas. — D’Amakuras nurijo gėrimą, užgesino cigaretę ir ištiesė ranką pasiimti kitos. Ir degtukų.

— Kokie tie reikalavimai?

— Galiu prarasti darbą, mesjė!

— Galite prarasti ir gyvybę, — nustebęs, kad žodžiai taip lengvai nuslydo nuo liežuvio galo, tarė Džeisonas.

— Nesu toks įtakingas, kaip jums atrodo.

— Taip pat ir ne toks idiotas kaip norite, kad aš apie jus galvočiau, — žvelgdamas į kitoje stalo pusėje sėdintį bankininką tarė Bornas. — Tokių kaip jūs pilna, d’Amakurai. Tai byloja jūsų drabužiai, šukuosena, netgi eisena. Jūs per daug pasipūtęs. Toks žmogus kaip jūs neklausinėdamas netampa Valois banko viceprezidentu. Jūs saugote savo užnugarį. Nedarote abejotinų sprendimų, jei negalite apsisaugoti nuo galimų neigiamų pasekmių. Sakykite, kokie buvo reikalavimai. Aiškiai supraskite, ką noriu pasakyti — jūs man visiškai nesvarbus.

D’Amakuras užsidegė degtuką ir spoksodamas į Borną pakišo jį po cigarete.

— Visai nereikia man grasinti, mesjė. Jūs labai turtingas žmogus. Kodėl man nesumokėjus? — Bankininkas nervingai nusišypsojo. — Tiesą sakant, jūs teisus. Kelis klausimus uždaviau. Paryžius — ne Ciurichas. Jei ne atsakymus, tai kelis žodžius dominančia tema mano padėties žmogus vis dėlto išgirsta.

Bornas atsilošė, pasuko stiklinę. Ledo kubelių dzingsėjimas, be abejonės, nervino d’Amakurą.

— Įvardykite kainą. Žinoma, protingą, — galiausiai tarė jis. — Galbūt pavyks susitarti.

— Aš protingas vyras. Priimkime sprendimą, atsižvelgdami į turtą. Jūsų turtą. Pasaulio bankininkams už darbą dažnai atsilygina turtingi klientai, kuriems šie patarė. Norėčiau jus laikyti savo klientu.

— Neabejoju, jog norėtumėt. — Bornas, vargiai tikėdamas bankininko įžūlumu, šypsojosi. — Taigi vietoj kyšio aš tik išreikšiu dėkingumą. Sumokėsiu jums kompensaciją už asmeninę tarnybą ir pagalbą.

D’Amakuras gūžtelėjo pečiais.

— Man toks apibūdinimas tinka. Jei kas nors klaus, jį ir pakartosiu.

— Reikalavimai?

— Kartu su mūsų pinigų pervedimu iš Ciuricho gavome ir une fiche plus confidentielle.49

— Une fiche?50 — atsiminęs, kaip Gemeischafte Kionigas įėjo į Apfelio kabinetą tardamas tuos žodžius, pertraukė Bornas. — Vieną kartą tuos žodžius jau girdėjau. Ką jie reiškia?

— Tiesą sakant, tai pasenęs terminas. Pradėtas vartoti devynioliktojo amžiaus viduryje. Tais laikais tai buvo įprasta didžiųjų bankų — daugiausia Rothschilds — procedūra, skirta tarptautinėms pinigų operacijoms sekti.

— Ačiū. O jei tiksliau?

— Atskirai pridėti nurodymai, kuriuos reikia perskaityti ir sekti, kai kas nors kažką daro su sąskaita.

— „Kažką daro“?

— Išgrynina arba įneša pinigų.

— O jei nueičiau prie kasininko, parodyčiau banko knygelę ir paprašyčiau pinigų?

— Prie pervedimo kompiuteryje būtų dvi žvaigždutės. Jus atsiųstų į mano kabinetą.

— Mane jau atsiuntė pas jus. Operatorė sujungė su jūsų kabinetu.

— Tiesiog pasisekė. Užsienio reikalų departamente yra dar du tarnautojai. Net jei jus sujungtų su kuriuo nors iš jų, dėl fiche vis tiek lieptų kreiptis į mane, nes mano pareigos aukštesnės.

— Supratau. — Tiesa, Bornas nebuvo įsitikinęs, kad supranta. — Palaukit minutėlę. Kol į kabinetą neatnešė sąskaitos dokumentų, nieko nežinojot apie fiche?

— Klausiat, kodėl paprašiau viską atgabenti į kabinetą? — numatydamas klausimą pertraukė d’Amakuras. — Galvokit logiškai, pone. Pabandykite įsivaizduoti save mano vietoje. Paskambina vyras, prisistato, tada pasako, kad „kalbama apie milijonus frankų“. Milijonus. Nejau jūs neskubėtumėte padėti? Vienaip ar kitaip apeiti kelias taisykles?

Žvelgdamas į elegantišką bankininką Bornas suvokė, kad išgirdo patį nereikšmingiausią dalyką, kurį šis buvo pasakęs.

— Nurodymai. Kokie buvo nurodymai?

— Pirmiausia buvo telefono numeris, žinoma, neįtrauktas į telefonų knygą. Reikėjo paskambinti tuo numeriu ir suteikti visą aktualią informaciją.

— Atsimenat numerį?

— Visada stengiuosi tokius dalykus įsiminti.

— Neabejoju. Tai koks tas numeris?

— Reikia apsisaugoti, pone. Kaip kitaip jūs jį sužinotumėte? Klausiu... Kaip jūs ten sakote?.. Retoriškai.

— Vadinasi, turite ir atsakymą. Kaip aš jį gavau? Jei kada nors prireiktų informacijos.

— Ciuriche. Labai daug sumokėjote, kad kas nors sulaužytų ne tik griežčiausius Banhofstrasės įstatus, bet ir Šveicarijos įstatymus.

— Kaip tik žinau tokį žmogų, — prisimindamas Kionigo veidą tarė Bornas. — Jis jau padarė nusikaltimą.

— Geimeinschaft? Juokaujate?

— Nė trupučio. Jo pavardė Kionigas. Stalas antrame aukšte.

— Būtinai atsiminsiu.

— Esu tuo tikras. Numeris? — D’Amakuras jį pasakė. Džeisonas užsirašė ant servetėlės. — Kaip įsitikinti, kad jis tikras?

— Turite neblogą garantiją. Man dar nesumokėta.

— Teisingai.

— Beje, kad jau kalba sukasi link vertės temos, turiu pasakyti, kad tai antrasis numeris. Pirmasis nebeveikė.

— Paaiškinkite. — D’Amakuras pasilenkė į priekį.

— Originaliosios fiche kopija atkeliavo kartu su pervedimu. Ji buvo juodame lagamine, ją priėmė vyriausiasis įrašų saugotojas. Kortelę viduje patvirtino vienas Gemeinschaft partnerių, užantspaudavo šveicarų notaras. Nurodymai buvo paprasti ir gana aiškūs. Dėl visų reikalų, liečiančių Džeisono Č. Borno saugyklą, reikėjo tuoj pat skambinti į Jungtines Valstijas, supažindinti su detalėmis... Čia kortelę pakoregavo, ištrynė Niujorko numerį, parašė Paryžiaus.

— Niujorko? — pertraukė Bornas. — Iš kur žinote, kad Niujorko?

— Prieš patį numerį skliausteliuose buvo išlikęs vietovės kodas. Du vienas du. Kaip pirmasis užsienio reikalų viceprezidentas tą kodą renku kiekvieną dieną.

— Pataisymas atliktas labai aplaidžiai.

— Gali būti. Skubėta, gal nesuprato, ką daro. Kita vertus, viską švariai pakeisti nesilankant pas notarą neįmanoma. Turint galvoje telefono numerių su Niujorko kodu skaičių, rizika nebuvo didelė. Bet kuriuo atveju korekcija sudarė pretekstą užduoti kelis klausimus. Pokyčiai — didžiausias bankininko priešas. — D’Amakuras pirštu braukė stikliuko kraštą.

— Dar vieną? — paklausė Džeisonas.

— Ačiū, ne. Pokalbis užtruktų dar ilgiau.

— Čia jūs sustojote.

— Galvoju, pone. Jei prieš tęsdami aptartume galimą sumą...

Bornas pažvelgė į vyrą.

— Siūlau penkis, — tarė jis.

— Ką penkis?

— Penkis skaičius.

— Tęsiu. Kalbėjausi su moterimi...

— Moterimi? Kaip pradėjot?

— Nemeluodamas. Pasakiau, kad esu Valois banko viceprezidentas ir seku nurodymus iš Gemeinschaft Ciuriche. Ką dar galėjau sakyti?

— Tęskite.

— Pasakiau, kad teko bendrauti su vyru, prisistačiusiu Džeisono Borno vardu. Ji paklausė, prieš kiek laiko, atsakiau, kad prieš kelias minutes. Ji labai nekantravo sužinoti, apie ką kalbėjomės. Pasirinkau akimirką, kad pareikščiau savo rūpestį. Fiche vienareikšmiškai reikalavo skambinti ne į Paryžių, bet į Niujorką. Savaime suprantama, ji atsakė, kad tai ne mano rūpestis, patikino, kad pakeitimą patvirtino įgaliotas asmuo, ir pasiteiravo, ar aš tikrai noriu, jog Gemeinschaft sužinotų, kad vienas Valois vadovų atsisakė sekti jų nurodymus.

— Palaukit, — įsiterpė Džeisonas. — Kas ji tokia buvo?

— Net nenumanau.

— Norite pasakyti, kad jūs tiek kalbėjotės, o ji neprisistatė? Neklausėte?

— Tokia fiche tradicija. Jei pavardė nurodyta, puiku. Jei ne, geriau neklausti.

— Prieš klausdamas apie telefono numerį, nedvejojot?

— Reikėjo, trūko informacijos. Pervedėte keturis milijonus frankų, gana didelę sumą, taigi buvote laikomas galingu klientu, už kurio stovi galingas, gal net galingesnis, „stogas“... Atsisakai, sutinki, tada vėl atsisakai, sutinki — tik taip išmokstama. Ypač jei viena pokalbyje dalyvaujančių pusių nervinasi. Galiu patikinti, ji nervinosi.

— Ką sužinojote?

— Kad jus reikėtų laikyti pavojingu žmogumi.

— Kokia prasme?

— Apibrėžimo nepatikslino. Faktas tas, kad tą žodį minėjo taip dažnai, jog paklausiau, kodėl nepasinaudojo Surete51 paslaugomis. Jos atsakymas buvo ypač įdomus. „Jis per daug pavojingas, Surete pernelyg pavojingas Interpolui“, — sakė ji.

— Ką apie tai pagalvojot?

— Pagalvojau, kad tai labai sudėtingas reikalas su aibe galimybių, kuriomis geriau nesidomėti. Vis dėlto pradėjęs kalbėtis padariau kitą išvadą.

— Kokią?

— Kad man turi labai gerai sumokėti, nes privalau būti labai atsargus. Tie, kurie jūsų ieško, taip pat gali būti pavojingi Surete ir Interpolui.

— Apie tai dar pakalbėsim. Tai moteriai pasakėt, kad aš pakeliui į jūsų biurą?

— Kad būsit vietoje po ketvirčio valandos. Paprašė kelias minutes nepadėti ragelio, palaukti, nes ji tuoj grįš. Neabejoju, kad kažkam paskambino. Baigusi turėjo galutinius nurodymus. Reikėjo jus sugaišinti biure, kol prie sekretorės prieis vyras ir pasakys, kad reikia pagalbos sprendžiant vieną Ciuricho problemą. Kai jūs išeisit, jus atpažins linktelėjimu arba kitokiu ženklu. Sakė, kad klysti negalima. Žinoma, vyras pasirodė, jūs neatėjote, taigi jis su sėbru laukė prie kasų. Kai paskambinote ir pasakėte, kad esate pakeliui į Londoną, išėjau lauk ir viską jam papasakojau. Visa kita žinote pats.

— Nepasirodė keista, kad prašė mane parodyti?

— Ne tiek keista, kiek neorganizuota. Fiche yra vienas dalykas — telefono skambučiai, bendravimas nesusitinkant akis į akį — bet įsivelti tiesiogiai, atvirai — visai kas kita. Tą ir pasakiau moteriai.

— Ką ji atsakė?

D’Amakuras atsikrenkštė.

— Ji aiškiai leido suprasti, kad jos atstovaujama organizacija, kurios statusą patvirtino fiche, atsimins mano bendradarbiavimą. Matot, aš nieko neslepiu... Atrodo, jie nežino, kaip jūs atrodote.

— Vyras, matęs mane Ciuriche, buvo banke.

— Tada apskritai nepasitiki jo regėjimu. O gal netiki tuo, ką jis mano matęs.

— Kodėl tą sakot?

— Tik pastebėjimas, pone. Moteris elgėsi primygtinai. Supraskit, iš visų jėgų priešinausi bet kokiems slaptiems įsipareigojimams — tai tikrai ne fiche esmė. Ji sakė, kad nėra nė vienos jūsų nuotraukos. Tai, savaime suprantama, akivaizdus melas.

— Tikrai?

— Žinoma. Nuotrauka yra kiekviename pase. Parodykit migracijos darbuotoją, kurio neįmanoma papirkti arba apgauti. Dešimt sekundžių kontrolės kambaryje, nufotografuoji paso nuotrauką. Dėl visko galima susitarti. Ne, jie pražiopsojo kažką rimta.

— Manau, jūs teisus.

— O jūs, — tęsė d’Amakuras, — man pasakėte dar kai ką. Taip, privalote man dosniai atsilyginti.

— Ką išdaviau?

— Kad jūsų pase nenurodyta Džeisono Borno pavardė. Kas jūs, pone?

Džeisonas iš karto neatsakė, suko taurę.

— Žmogus, kuris tau dosniai atsilygins, — galiausiai tarė jis.

— Visiškai tinkamas atsakymas. Jūs tiesiog klientas, kurį vadinu Bornu. Turiu būti atsargus.

— Noriu numerio iš Niujorko. Galėtumėt man jį gauti? Pridėčiau dosnų priedą.

— Norėčiau, deja, tai neįmanoma.

— Galbūt jį galima išryškinti ant fiche kortelės. Po silpnu mikroskopu.

— Kai sakiau, jog tą numerį ištrynė, neturėjau galvoje, kad išbraukė. Jį sunaikino, iškirpo.

— Tada jį turi kažkas Ciuriche.

— Arba jį sunaikino.

— Dar vienas klausimas, — nekantraudamas išeiti tarė Bornas. — Tiesą sakant, klausimas susijęs su jumis. Tik gavęs patenkinantį atsakymą jums sumokėsiu.

— Žinoma, išklausysiu. Ko norėtumėte paklausti?

— Jei nepaskambinęs, nepranešęs, kad atvykstu, pasirodyčiau Valois, iš jūsų būtų tikimasi, kad vėl paskambinsit?

— Taip. Niekas neignoruoja fiche. Ją sukūrė įtakingi žmonės. Jei taip pasielgčiau, mane atleistų.

— Kaip tada mes pasiimsim mūsų pinigus?

D’Amakuras susičiaupė.

— Yra būdas. Atsiėmimas in absentia. Blankai užpildomi, instrukcijų paisoma, tapatybė patvirtinama gerbiamos advokatų kontoros. Negalėčiau nieko padaryti.

— Bet vis tiek turėtumėt paskambinti.

— Svarbiausia — tinkamas laikas. Jei teisininkas, kuris su Valois banku jau yra turėjęs reikalų, lieptų paruošti čekių iš sąskaitos, kuri jau buvo patvirtina, aš turėčiau paklusti. Jis pareikštų, kad siunčia užpildytus dokumentus, savaime suprantama, čekiai būtų skirti „Kurjeriui“. Šiais didelių mokesčių laikais taip elgiamasi gana dažnai. Pasiuntinys pasirodytų piko valandą, mano sekretorė — gerbiama, patikima darbuotoja, man dirbusi ilgus metus — tiesiog atneštų jūsų laišką ir blankus.

— Be abejonės, — tarė Bornas. — Kartu su kitais dokumentais, kuriuos turėtumėt pasirašyti.

— Kaip tik taip. Tada aš paskambinčiau. Tą darydamas tikriausiai stebėčiau, kaip išeina pasiuntinys.

— Galbūt netyčia žinote tokiam reikalui tinkamą Paryžiaus advokatų kontorą? O gal konkretų advokatą?

— Kad jau paklausėt, kaip tik prisiminiau vieną pavardę.

— Kiek jo paslaugos kainuos?

— Dešimt tūkstančių frankų.

— Brangu.

— Visai ne. Jis buvęs teisėjas, garbingas vyras.

— O kaip jūs? Patikslinkime.

— Kaip sakiau, aš racionalus žmogus, taigi spręsti turėtumėte jūs. Kadangi minėjot penkis skaičius, laikykitės žodžio. Penki skaičiai, pirmas skaitmuo turėtų būti penki. Penkiasdešimt tūkstančių frankų.

— Jus labai įžūlus!

— Ne ką įžūlesnis nei jūsų paties poelgiai, pone Bornai.

— Une fiche plus confidentielle, — sėdėdama kėdėje prie lango, stebėdama, kaip vėlyvos popietės saulė atsispindi Monparnaso pastatų languose, tarė Mari. — Tai štai ką jie panaudojo.

— Galiu tave nustebinti, žinau, iš kur ji atsirado. — Džeisonas įpylė gėrimo ir nunešė jį prie lovos. Atsisukęs veidu į moterį atsisėdo. — Nori išgirsti?

— Nereikia, — susimąsčiusi žvelgdama pro langą atsakė ji. — Tiksliai žinau, kas ją sukūrė ir ką ji reiškia. Tiesiog esu šokiruota.

— Kodėl? Maniau, kad kažko panašaus tikėjaisi.

— Rezultatų — taip, mechanizmo — ne. Fiche yra archaiškas teisėtumo vaizdinys, kuriuo beveik išimtinai naudojasi privatūs žemyno bankai. Amerikiečių, kanadiečių ir britų įstatymai ją draudžia.

Bornas pakartojo d’Amakuro žodžius: „Ją sukūrė įtakingi žmonės“.

— Ir buvo teisus. — Mari pažvelgė į jį. — Nejau nematai? Žinojau, kad prie tavo sąskaitos pridėtas perspėjimas. Maniau, kad kažkam už informaciją davė kyšį. Tai nėra neįprasta. Bet šis atvejis — kitoks. Jau iš pradžių — pačioje pradžioje — sąskaita Ciuriche buvo sukurta su fiche priedu. Logiškai mąstant, apie ją tu nežinojai.

— Treadstone 71, — tarė Džeisonas.

— taip. Banko savininkai privalėjo bendradarbiauti su Treadstone. Turint galvoje tavo priėjimą, tikriausiai apie visa tai žinojai.

— Tačiau kažką tikrai papirko. Kionigą. Jis vieną telefono numerį pakeitė kitu.

— Būk tikras, jam gerai sumokėjo. Rizikavo praleisti dešimt metų šveicarų kalėjime.

— Dešimt? Gana griežta.

— Tokie tie šveicarų įstatymai. Tikriausiai jam sumokėjo nedidelį lobį.

— Karlosas, — tarė Bornas. — Karlosas... Kodėl? Ką aš jam reiškiu? Nuolat savęs klausiu. Nuolat kartoju tą vardą! Nieko neprisimenu. Tik... Aš... Aš nežinau. Nieko.

— Bet kažkas yra, ar ne? — Mari pasislinko į priekį. — Kas tai, Džeisonai? Apie ką galvoji?

— Negalvoju... Nežinau.

— Tada jauti. Kažką. Ką?

— Nežinau. Gal baimę... Pyktį. Nervinuosi. Nežinau.

— Susikaupk!

— Po velnių, manai, nesistengiu? Manai, nebandžiau? Ar bent numanai, koks tai jausmas? — Bornas, susinervinęs, kad taip nesusivaldė, visas įsitempė lyg styga. — Atsiprašau.

— Neatsiprašinėk. Niekada. Tai užuominos, ženklai, kurių turi — mes turime — ieškoti. Tavo gydytojas iš Por Nuaro buvo teisus. Atsimeni faktus, kuriuos išprovokuoja kiti faktai. Kaip ir pats sakei, tai gali būti veidas, restorano fasadas, užrašų knygelė. Tai mes matėm... Dabar vardas, kurio, pasakodamas absoliučiai viską, vengei visą savaitę. Smulkiai papasakojai, kas nutiko per pastaruosius penkis mėnesius, bet nė karto neužsiminei apie Karlosą. Žinojai, bet nepaminėjai. Jis tau kažką reiškia, nejau to nematai? Jis kelia užslopintus prisiminimus. Jie nori išsiveržti laisvėn.

— Žinau. — Džeisonas gurkštelėjo.

— Mielasis, Sen Žermeno bulvare yra vieno žurnalų fanatiko vadovaujamas knygynas. Visas aukštas prigrūstas senų žurnalų. Ten jų tūkstančiai. Juos net surūšiuoja pagal temą kaip bibliotekoje. Norėčiau išsiaiškinti, ar ten minimas Karlosas. Padėsi?

Bornas suvokė, kad krūtinę diegia aštrus skausmas, kuris neturėjo nieko bendra su sužeidimais — tai buvo baimė. Ji tą pastebėjo ir suprato kodėl. Jautė, bet negalėjo suvokti.

— Sorbonoje taip pat buvo senų laikraščių, — žvelgdamas iš padilbų tarė jis. — Dėl vieno straipsnio akimirką skrajojau padebesiais. Kol nesusimąsčiau apie tai rimčiau.

— Išaiškinome melą. Tai ir yra svarbiausia.

— Bet mes neieškom melo, ar ne?

— Ne, mes ieškom tiesos. Nebijok jos, mielasis. Aš nebijau.

Džeisonas atsistojo.

— Gerai. Įrašyk Sen Žermeną į tvarkaraštį. O kol kas reikia paskambinti vyrukui iš ambasados. — Bornas įkišo ranką kišenėn ir ištraukė servetėlę su telefono numeriu. Šalia buvo parašytas ir automobilio iš Madlenos gatvės numeris. — Šitą numerį man davė d’Amakuras. Taip pat ir automobilio numeris. Pažiūrėk, ką pavyks padaryti.

— Gerai. — Mari paėmė servetėlę ir priėjo prie telefono. Šalia gulėjo maža knygelė. Pradėjo ją vartyti. — Štai. Jo vardas Denisas Korbeljė. Piteris sakė, kad jam paskambins apie vidurdienį Paryžiaus laiku. Taip pat minėjo, kad galiu juo pasitikėti, nes jis patyręs ambasados atašė.

— Piteris jį pažįsta, ar ne? Jo pavardės neišrinko iš kokio nors sąrašo?

— Jie kartu studijavo Toronto universitete. Galiu jam iš čia skambinti, ar ne?

— Žinoma. Tik nesakyk, kur esi.

— Sakysiu tą patį, ką ir Piteriui. — Mari pakėlė ragelį. — Sakysiu, kad kraustausi į kitą viešbutį, bet dar nežinau, į kurį. — Ji surinko Kanados ambasados Montenio aveniu numerį. Po penkiolikos sekundžių jau šnekėjosi su atašė, Denisu Korbeljė.

Mari beveik iš karto griebė jautį už ragų.

— Tikriausiai Piteris jums sakė, kad man gali prireikti pagalbos?

— Ne tik tai, — atsakė Korbeljė. — Paaiškino, kad buvote Ciuriche. Nedėčiau galvos, kad supratau viską, ką jis sakė, bet bendrą vaizdą susidariau. Atrodo, kad finansų pasaulyje visi daug manevruoja.

— Daugiau nei įprasta. Bėda ta, kad niekas nenori prisipažinti, kas su kuo tariasi. Tai mano problema.

— Kuo galėčiau pasitarnauti?

— Turiu automobilio numerį ir telefoną. Abu Paryžiuje. Telefono numeris telefonų knygoje nenurodytas. Jei paskambinsiu, gali susidaryti gana nepatogi situacija.

— Duokite juos man. — Ji taip ir padarė. — A man us que ad mare52 — kartodamas jų valstybės nacionalinį šūkį, tarė Korbeljė. — Turim kelis draugus nuostabiuose postuose. Gana dažnai keičiamės paslaugomis. Dažniausiai narkotikų srityje, bet išlaikome lankstumą. Gal galėtume rytoj papietauti? Atsinešiu viską, ką pavyks sužinoti.

— Mielai, bet rytoj negalėsiu. Visą dieną praleisiu su senu draugu. Gal kitą kartą.

— Piteris tvirtina, kad jei pasiduočiau, tai būčiau tikras kvailys. Vis kartoja, kad esate nuostabi dama.

— Jis labai mielas. Kaip ir jūs. Paskambinsiu rytoj po pietų.

— Gerai, aš užsiimsiu jūsų reikalais.

— Pasikalbėsime rytoj. Ir dar kartą ačiū už pagalbą. — Mari padėjo ragelį ir pažiūrėjo į laikrodį. — Reikia po trijų valandų paskambinti Piteriui. Primink man.

— Tikrai manai, kad jis taip greit ką nors išsiaiškins?

— Jis jau turi! Pradėjo vakar skambindamas į Vašingtoną. Čia tas pats, ką sakė Korbeljė. Mes visi mainomės informacija.

— Skamba kaip išdavystė.

— Atvirkščiai. Mes verčiamės pinigais, ne raketomis. Pinigais, kurie nelegaliai juda po pasaulį, apeina įstatymus, kurie atitinka mūsų visų interesus. Nebent nori, kad arabų šeichai turėtų Grumman karinį lėktuvą. Tada bus galima kalbėti apie raketas... Kai jas paleis į taikinį.

— Atsiimu savo pastabą.

— Rytoj rytą reikės pasimatyti su d’Amakuru. Išsiaiškinti, kiek pinigų nori išimti.

— Visus.

— Visus?

— Teisingai. Jei būtum Treadstone vadovė, ką darytum, jei kompanijos sąskaitoje trūksta keturių milijonų Šveicarijos frankų?

— Supratau!

— D’Amakuras pasiūlė kurjeriui pinigus išimti čekiais.

— Jis tikrai taip pasakė? Čekiais?

— Taip. Kas nors ne taip?

— Tikrai taip. Tų čekių numerius gali užregistruoti ir išsiuntinėti visiems bankams. Norėdamas išgryninti čekį privalai apsilankyti banke, kitaip pinigų neišmokėtų.

— O jis gudrus, ar ne? Žaidžia su abiem pusėmis. Ką darysim?

— Pasinaudosim puse jo patarimo, ta, kai siūlė naudoti kurjerį. Bet naudosim ne čekius. Vertybinius lakštus. Įvairios vertės. Juos daug paprasčiau išgryninti.

— Ką tik užsitarnavai vakarienę, — ranka paliesdamas jos veidą tarė Džeisonas.

— Bandau užsidirbti duonai, pone, — suimdama jos veidą liečiančią ranką atsakė ji. — Pirmiausia vakarienė, tada Piteris... O paskui knygynas Sen Žermene.

— Knygynas Sen Žermene, — vėl jausdamas krūtinę veriantį skausmą pakartojo Bornas. Kas tai? Kodėl jis taip bijojo?

Jie išėjo iš Raspės bulvare įsikūrusio restorano ir pasuko link telefonų komplekso Vožira gatvėje. Prie sienų stovėjo stiklinės taksofonų kabinos, patalpos centre buvo didelis stalas, prie kurio sėdintys darbuotojai skyrė klientams telefonus.

— Šiandien darbo nedaug, madam, — tarė klerkas Mari. — Turėtumėte prisiskambinti per kelias minutes. Prie dvylikto telefono, prašau.

— Ačiū. Prie dvylikto?

— Taip, madam. Jis štai ten.

Einant per judrią minią, Džeisonas laikė ją už rankos.

— Žinau, kodėl žmonės naudojasi šita paslauga, — tarė jis. — Šie telefonai šimtą dešimt kartų greitesni už viešbučių telefonus.

— Tai tik viena priežasčių.

Vos spėjo pasiekti kabiną ir užsidegti cigaretes, kai išgirdo viduje dukart suskambant varpelį. Mari atidarė duris, įėjo vidun. Laikė savo užrašų knygelę ir pieštuką. Pakėlė ragelį.

Po minutės nustebęs Bornas žiūrėjo, kaip ji spokso į sieną, o veidas išbąla. Ji ėmė šaukti, numetė krepšį, jo turinys išsibarstė ant kabinos grindų. Jis įbėgo vidun pamatęs, kad moteris vos laikosi nesusmukusi.

— Čia Mari Sen Žak iš Paryžiaus, Lisa. Piteris laukia mano skambučio.

— Mari? O Dieve... — Sekretorė nutilo, jos balsą pakeitė kiti balsai fone. Susijaudinę, ranka uždengto ragelio pritildyti balsai. Girdėjosi, kaip telefonas perduodamas kažkam kitam.

— Mari, čia Alanas, — tarė skyriaus direktoriaus vyriausiasis asistentas. — Mes visi Piterio kabinete.

— Alanai, kas atsitiko? Nelabai turiu laiko, gal galiu su juo pasikalbėti, prašau? — Akimirką įsigalėjo tyla.

— Norėčiau tau kaip nors padėti, bet nežinau, kaip. Mari, Piteris negyvas.

— Jis... ką?

— Prieš kelias minutes paskambino iš policijos. Jie važiuoja čia.

— Policija? Kas nutiko? O Dieve, jis negyvas? Kas nutiko?

— Bandom išsiaiškinti. Tikrinam telefono išklotinę, bet neturėtume liesti nieko ant jo stalo.

— Jo stalo?..

— Užrašų, priminimų ir viso kito.

— Alanai! Sakyk, kas nutiko!

— Čia ir visa bėda, kad nežinom. Niekam nesakė, ką daro. Žinom, kad šį rytą jam du kartus skambino iš Valstijų. Vieną kartą iš Vašingtono, kitą iš Niujorko. Maždaug apie pietus jis pasakė Lisai, kad važiuoja į oro uostą su kažkuo susitikti. Nesakė, su kuo... Prieš valandą policija rado jį viename tų tarnybinių tunelių. Tai siaubinga. Jį nušovė. Į gerklę... Mari? Mari?!

Senis tuščiomis akimis ir kelias dienas neskusta žila barzda įšlubavo į tamsią išpažinties būdelę ir mirksėdamas bandė įžiūrėti kitoje pusėje sėdinčią figūrą. Regėjimas nebuvo stipriausias aštuoniasdešimt ketverių metų pasiuntinio bruožas. Bet svarbiausia, kad jo protas vis dar buvo blaivus.

— Angelus Domini, — tarė jis.

— Angelus Domini, Dievo vaike, — sušnabždėjo siluetas. — Ar tavo dienos patogios?

— Jos artėja prie pabaigos, bet paverčiamos patogiomis.

— Gerai... Ciurichas?

— Rado vyrą iš Gizono krantinės. Jį sužeidė. Atsekė per Verbrechenvelt žinomą gydytoją. Žiauriai tardomas prisipažino užpuolęs moterį. Kainas grįžo jos. Jį Kainas ir peršovė.

— Taigi jie buvo susitarę. Moteris ir Kainas.

— Vyrui iš Gizono krantinės taip neatrodo. Jis buvo vienas tų, kurie ją rado Liovenštrasėje.

— Jis taip pat kvailys. Nužudė sargą?

— Prisipažįsta ir gina savo poelgį. Bėgdamas neturėjo kito pasirinkimo.

— Gal net nereikia jo ginti, gali būti, kad tai protingiausias jo sprendimas. Turi ginklą?

— Jis pas tavo žmones.

— Gerai. Ciuricho policijoje yra vienas prefektas. Tas ginklas privalo pakliūti į jo rankas. Kainas sunkiai pagaunamas, moteris — ne. Ji turi pažįstamų Otavoje. Jie susisieks. Įviliojame ją į spąstus — susekame Kainą. Pasiruošęs rašyti?

— Taip, Karlosai.

13 SKYRIUS

Bornas laikė ją stiklinėje kabinoje, paskui padėjo atsisėsti ant mažo iš sienos išsikišusio suolelio. Ji drebėjo, akys buvo apsiblaususios, kvėpavo sunkiai. Pažvelgus į jį, moters žvilgsnis šiek tiek praskaidrėjo.

— Jie jį nužudė. Jie jį nužudė! Dieve, ką aš padariau? Piteris...

— Tu nieko nedarei! Jei kas nors ir kaltas, tai aš. Ne tu. Įsidėmėk tai.

— Džeisonai, aš bijau. Jis buvo kitame pasaulio gale... Ir jie jį nužudė.

— Treadstone?

— O kas kitas? Buvo du skambučiai. Iš Vašingtono ir... Niujorko. Jis nuvažiavo į oro uostą su kažkuo susitikti ir buvo nužudytas.

— Kaip?

— O Dieve mano... — Iš Mari akių tryško ašaros. — Jį nušovė. Į gerklę, — sušnabždėjo ji.

Bornas pajuto maudimą, bet negalėjo nustatyti, iš kur jis sklido. Tačiau jis buvo, užgniaužė kvapą.

— Karlosas, — netyčiomis tarė jis.

— Ką? — Mari spoksojo jam į akis. — Ką sakei?

— Karlosas, — tyliai pakartojo jis. — Kulka gerklėje. Karlosas.

— Ką bandai pasakyti?

— Nežinau. — Jis paėmė Mari už rankos. — Dingstam iš čia. Viskas gerai? Gali paeiti?

Ji linktelėjo, trumpam užsimerkė, giliai įkvėpė.

— Taip.

— Sustokim atsigerti. Abiem to reikia. Tada jį susirasim.

— Ką susirasim?

— Knygyną Sen Žermene.

Karloso tema buvo trys seni žurnalų numeriai. Ketverių metų senumo tarptautinis Time leidimas ir du Paryžiaus Le Globė egzemplioriai. Straipsnių parduotuvėje neskaitė, o nusipirko juos ir su taksi parvažiavo į viešbučio kambarį Monparnase. Kambaryje saugiai pradėjo skaityti. Mari ant lovos, Džeisonas ant kėdės prie lango. Praėjo vos kelios minutės, ir Mari pašoko ant kojų.

— Čia, — ir jos veide, ir balse atsispindėjo baimė.

— Skaityk.

— „Ypač žiaurus bausmės būdas, naudojamas Karloso ir/ar jo sėbrų. Nužudymas šaunant į gerklę, dažnai paliekant auką mirti siaubingose kančiose. Jis taikomas tiems, kurie sulaužo tylos įsaką arba išduoda žudiko pasitikėjimą, arba tiems, kurie atsisako teikti informaciją...“ — Mari, negalėdama toliau skaityti, sustojo. Ji atsigulė ir užsimerkė. — Jis jiems nieko nesakė ir už tai mirė. O Dieve...

— Negalėjo pasakyti tai, ko nežinojo, — tarė Bornas.

— Bet tu žinojai! — atsimerkusi Mari vėl atsisėdo. — Tu žinojai apie šūvį į gerklę! Pats sakei!

— Sakiau. Žinojau. Daugiau nieko negaliu pasakyti.

— Kaip?

— Norėčiau sugebėti paaiškinti. Deja, negaliu.

— Galiu išgerti?

— Žinoma. — Džeisonas atsistojo ir nuėjo prie baro. Įpylė du mažus viskio stiklus ir pažvelgė į ją. — Nori, kad paskambinčiau ir paprašyčiau atnešti ledo? Ilgai netruks.

— Ne. Užtruks per ilgai. — Ji trenkė žurnalą ant lovos ir pažvelgė į jį. O gal tik į jo pusę. — Baigiu išprotėti!

— Prisidėk prie manęs.

— Noriu tavimi tikėti, ne, tikrai tikiu. Bet aš... Aš...

— Negali būti tikra, — užbaigė sakinį Bornas. — Ne ką labiau nei aš pats. — Atnešė jai stiklą. — Ką nori, kad aš pasakyčiau? Ką aš iš viso galiu pasakyti? Ar aš vienas iš Karloso parankinių? Ar sulaužiau tylos arba ištikimybės įžadą? Ar todėl, kad žinau, kaip vykdoma egzekucija?

— Baik!

— Dažnai tą kartoju — baik, negalvok, bandyk atsiminti, bet kažkuriuo metu spustelėk stabdį. Per daug ar per giliai, nesvarstyk. Gali surasti vieną melą, kuris į paviršių iškels dešimt su melu susijusių klausimų. Gal tai tas pats, kaip atsibusti po ilgo vakarėlio, kurio metu daug išgėrei, kai neatsimeni, su kuo kovojai, su kuo miegojai, arba... Po velnių... Ką nužudei...

— Ne!.. — Mari ištęsė tą žodį. — Tu esi tu. Neatimk to iš manęs.

— Nenoriu. Nenoriu to atimti iš savęs. — Džeisonas grįžo prie kėdės ir prisėdo. Pasuko veidą į langą. — Radai egzekucijos metodą. Aš radau kai ką kita. Žinojau tai, kaip ir apie Hovardą Lelandą. Net nereikėjo skaityti.

— Ką skaityti?

Bornas ištiesė ranką ir paėmė ketverių metų senumo Time numerį. Žurnalas buvo atverstas ties puslapiu su barzdoto vyro portretu. Linijos griežtos, neaiškios, lyg būtų buvę remtasi netiksliu aprašymu. Jis ištiesė žurnalą jai.

— Perskaityk, — tarė jis. — Prasideda kairėje, po antrašte „Mitas ar pabaisa“. Tada norėsiu pažaisti žaidimą.

— Žaidimą?

— Taip. Turėsi patikėti mano žodžiu, kad perskaičiau tik pirmąsias dvi pastraipas.

— Gerai, — nustebusi Mari žiūrėjo į jį. Ji atsuko leidinį į šviesą ir pradėjo skaityti.

MITAS AR PABAISA

Jau visą dešimtmetį Karloso vardą šnabžda nuošaliose tokių miestų kaip Paryžius, Teheranas, Beirutas, Londonas, Kairas ir Amsterdamas gatvelėse. Sakoma, kad jis yra baisiausias teroristas, nes dirba, kad žudytų nekreipdamas dėmesio į politinę ideologiją. Tačiau yra įrodymų, kad vykdė pelningas egzekucijas tokių radikalių grupuočių kaip PIO (Palestinos išsivadavimo organizacija) ir Baader-Meinhof užsakymu, atlikdamas tiek mokytojo, tiek samdinio pareigas. Kaip tik dėl grupuočių užsakytų nereguliarių darbų ir jose vykstančių vidinių konfliktų mes turime būti dėkingi už vis ryškėjantį Karloso portretą. Iš kruvinų neramumų židinių atsiranda vis daugiau kalbėti norinčių informatorių.

Nors apie jo darbus sklindantys gandai sukuria pasaulio, pilno smurto ir suokalbių, sudėtingų sprogmenų ir dar sudėtingesnių intrigų, greitų automobilių ir palaidų moterų įvaizdį, faktai byloja, kad tai primena Adamą Smitą arba Janą Flemmingą. Karlosas sužmoginamas ir tyrimo procese tampa tikrai siaubingu individu. Sadoromantinis mitas virsta nepakartojamu, krauju permerktu monstru, kuris samdomo žudiko paslaugas pardavinėja taip pat efektyviai kaip rinkos analitikai — akcijas, puikiai gaudydamasis juodosios rinkos atlygių, kaštų, pasiskirstymo ir grupuočių pasaulyje. Tai sudėtingas verslas, o Karlosas yra jo meistras.

Portretą tapyti reikėtų pradėti nuo spėjamo vardo, kuris yra toks keistas, kaip ir jo savininko profesija. Iljičius Ramiresas Sančesas. Sakoma, kad jis kilęs iš Venesuelos, tėvas buvo fanatiškai atsidavęs, bet ne itin įtakingas marksistinių pažiūrų advokatas (Iljičius yra tėvo pagarbos ženklas Vladimirui Iljičiui Leninui ir iš dalies paaiškina Karloso reikalus ekstremistiško terorizmo srityje), kuris jauną berniuką nusiuntė į Rusiją, kur šis įgijo didžiąją dalį išsilavinimo. Į jį įėjo ir šnipinėjimo apmokymai sovietų bazėje Novgorode. Šioje vietoje portretas nublanksta, dabar karaliauja gandai ir spekuliacijos. Jei tikėtume vienu jų, kažkuris Kremliaus komitetas, stebintis užsieniečius mokinius ir ieškantis galimybių išnaudoti juos infiltracijai, suprato, ką jie turėjo Iljičiaus Sančeso asmenyje, todėl nenorėjo su juo turėti jokių reikalų. Jis buvo paranoikas, pasaulį matęs kaip problemų, kurias galima išspręsti geroje vietoje įtaisyta bomba arba taikliai paleista kulka, rinkinį. Buvo rekomenduota išsiųsti jaunuolį atgal į Karakasą ir nutraukti absoliučiai visus sovietų ryšius su jo šeima. Taigi atmestas Maskvos ir labai priešiškas Vakarų kultūrai, Sančesas pradėjo kurti savo pasaulį, tokį, kuriame jis buvo neabejotinas lyderis. Ar tai buvo geresnis būdas nei tapti apolitišku samdomu žudiku, kurio paslaugomis galėjo naudotis įvairiausių politinių ir filosofinių pažiūrų klientai?

Portretas vėl ryškėja. Laisvai kalbantis įvairiomis kalbomis — rusų, prancūzų, anglų ir gimtąja ispanų — Sančesas pasinaudojo sovietiniuose apmokymuose įgytomis žiniomis ir toliau tobulino žudymo techniką. Po išmetimo iš Maskvos sekė ilgi mėnesiai įtemptų mokslų. Kai kas sako, kad jis mokėsi Kuboje, taip pat ir iš Če Gevaros. Jis įvaldė įvairiausius ginklus ir sprogmenis. Nebuvo ginklo, kurio negalėjo išardyti ir vėl sudėti užrištomis akimis, nebuvo ir sprogmens, kurio jis negalėtų atpažinti iš kvapo ar vos prilietęs ir kurio negalėtų susprogdinti bent tuzinu skirtingų būdų. Kokio amžiaus yra Karlosas iš tikrųjų? Kiek aukų tikrai priklauso jam, o kiek tėra mitai? Išieškoję visą Karakasą padėjėjai nesugebėjo rasti Iljičiaus Ramireso Sančeso gimimo liudijimo. Kita vertus, Venesueloje yra tūkstančių tūkstančiai Sančesų, šimtai jų prie pavardės taip pat turi prijungtą Ramiresą, bet nė vienas neturi Iljičiaus vardo. Ar jį pridūrė vėliau? O gal tai dar vienas Karloso kruopštumo pavyzdys? Sutariama, kad žudikas yra maždaug trisdešimt penkerių keturiasdešimties metų amžiaus. Niekas nežino tiksliai.

ŽOLĖTA KALVA DALASE?

Vienas faktas nenuginčijamas — kelių pirmųjų užduočių pelnas žudikui leido sukurti organizaciją, kurios efektyvumo pavydėtų General Motors analitikai. Tai efektyviausias kapitalizmas, ištikimybė ir darbas, skatinami lygiomis baimės ir gero atlygio dozėmis. Neištikimybės pasekmė — mirtis — ateina greitai, tokie patys ir privalumai: dosnūs priedai, milžiniškos pinigų sumos išlaidoms padengti. Organizacijos kruopščiai atrinktų darbuotojų knibžda visur. Iš šio pagrįsto gando kyla klausimas: iš kur atsirado pradinis kapitalas? Ką jis nužudė pirmiausia?

Prieš trylika metų vienos populiariausių versijų įvykiai klostėsi Dalase. Kad ir kaip dažnai buvo diskutuojama apie Džono F. Kenedžio mirtį, niekas tinkamai nesugebėjo paaiškinti dūmų, pasirodžiusių ant žolėtos kalvos už trijų šimtų metrų nuo kelio. Dūmus užfiksavo kameros objektyvas, du policijos radijo imtuvai ant motociklų įrašė triukšmą, bet nerado nei šovinių tūtelių, nei pėdsakų. Tiesą sakant, tuo metu vienintelę informaciją apie žolėtąją kalvą laikė nereikšminga, taigi ją palaidojo Dalaso FTB skyriaus turimų dokumentų jūroje ir neįtraukė į Voreno komisijos ataskaitą. Šį liudijimą pateikė vietinis liudininkas K. M. Raitas iš šiaurinio Dalaso, apklausos metu pareiškęs:

— Po velnių, vienintelis kalės vaikas, kuris tuo metu buvo šalia, tai senis Maišinis Bilis.

Minėtasis Bilis — tai senstelėjęs Dalaso valkata, kurį dažnai matė prašant išmaldos turistų lankomose vietose. Pravardė“ Maišinis“ reiškė jo būdą sukelti turistų pasigailėjimą apsivyniojant batus šiurkščia drobe. Mūsų žiniomis, Raito pareiškimas niekada nebuvo paviešintas.

Prieš šešias savaites sulaikytas Libano teroristas Tel Avive tardymo metu palūžo. Bandydamas išvengti egzekucijos, jis pareiškė turintis svarbios informacijos apie žudiką, vadinamą Karlosu. Izraelio slaptosios tarnybos perdavė pokalbio nuorašą Vašingtonui. Mūsų korespondentams Kapitolijuje pavyko gauti ištrauką.

Atsakymas: — Karlosas 1963 metų lapkritį buvo Dalase. Jis apsimetė kubiečiu ir programavo Osvaldą. Jis buvo atsarginis. Tai buvo jo operacija.

Klausimas: — Ar turi įrodymų?

Atsakymas: — Girdėjau, kaip jis tai sakė. Jis slėpėsi ant mažos žole apaugusios kalvelės už kelio. Prie šautuvo buvo įtaisytas prietaisas gilzėms sulaikyti.

Klausimas: — Apie tai niekada nebuvo pranešta. Kodėl jo niekas nepamatė?

Atsakymas: — Gali būti, kad pamatė, bet niekas to nežinojo. Jis buvo apsirengęs kaip senas vyras apiplyšusiu paltu, su drobe apvyniotais batais pėdsakams paslėpti.

Teroristo suteikta informacija toli gražu nėra įrodymas, bet nederėtų jos ignoruoti, nes ji susijusi su meistrišku žudiku, kuris laikomas apgavystės žinovu, prisipažinusiu, kad padarė tai, kas taip neįtikėtinai sutampa su nežinomu ir neskelbtu pareiškimu apie nacionalinę krizę, kurio niekas taip ir neištyrė. Be abejonės, viską reikia rimtai ištirti. Kaip ir kitus, kad ir nereikšmingus įvykius, susietus su tragiškais įvykiais Dalase. Po kelių dienų Maišinį Bilą rado mirusį nuo narkotikų perdozavimo. Jį visi pažinojo kaip seną girtuoklį, nuolat prisigėrusį pigaus vyno. Niekas netiki, kad jis vartojo narkotikus, nes neturėjo pakankamai pinigų jiems įsigyti.

Ar Karlosas buvo tas vyras ant žaliosios kalvos? Kokia neįtikėtina neįsivaizduojamos karjeros pradžia! Jei Dalasas buvo jo operacija, tai įsivaizduokite, kiek milijonų dolerių jis gavo. Tikrai pakankamai, kad įkurtų informatorių ir karių tinklą, savaime korporacinį pasaulį.

Mite slypi itin daug tiesos. Gali būti, kad Karlosas tikrai yra monstras iš mėsos ir smarkiai per daug kraujo.

Mari padėjo žurnalą.

— Koks žaidimas?

— Jau baigei? — Džeisonas pasisuko link lango.

— Taip.

— Tikriausiai buvo daug pareiškimų. Teorijų, spėjimų, lygčių.

— Lygčių?

— Jei kažkas atsitiko čia, o efektas buvo ten, tada egzistuoja santykis.

— Turi galvoje ryšį, — pataisė Mari.

— Gerai, ryšį. Viskas ten, ar ne?

— Galima ir taip sakyti. Tai tikrai neteisinis straipsnis, yra daug spekuliacijos, gandų, informacijos iš antrinių šaltinių.

— Bet yra ir faktų.

— Duomenų.

— Gerai. Duomenų. Tai tinka.

— Koks žaidimas? — paklausė Mari.

— Jo pavadinimas labai paprastas. Vadinu jį „Paspęsk spąstus“.

— Kam?

— Man. — Bornas pasilenkė į priekį. — Noriu, kad užduotum man įvairių klausimų. Klausk bet ko, kas yra tame straipsnyje: frazės, miesto pavadinimo, gandų, duomenų, fragmento. Bet ko. Sužinokim, kokie bus mano atsakymai. Akli atsakymai.

— Mielasis, tai ne įrodymas...

— Daryk, kaip liepiu! — įsakė Džeisonas.

— Gerai. — Mari vėl pažvelgė į Time numerį. — Beirutas, — tarė ji.

— Ambasada, — atsakė Bornas. — CŽV vadovas apsimetė atašė. Nušautas gatvėje. Trys šimtai tūkstančių dolerių.

Mari pažvelgė į jį.

— Atsimenu... — pradėjo ji.

— O aš ne! — pertraukė Džeisonas. — Tęsk.

Ji pažvelgė į jį, tada nusuko akis į žurnalą.

— Baader-Meinhof.

— Štutgartas. Regensburgas. Miunchenas. Du nužudymai ir pagrobimas Baader užsakymu. Sumokėta iš... — Bornas sustojo, tada nustebęs sušnabždėjo: — JAV šaltinių. Detroito... Vilmingtono, Delavero.

— Džeisonai, ką tu..

— Prašau, tęsk.

— Vardas. Sančesas.

— Vardas yra Iljičius Ramiresas Sančesas, — atsakė jis. — Jis yra... Karlosas.

— Kodėl Iljičius?

Bornas sustojo, žvalgėsi aplink.

— Nežinau.

— Tai rusiškas vardas, ne ispaniškas. Ar jo motina rusė?

— Ne... Taip. Jo motina. Turėjo būti motina... Bent man taip atrodo. Nesu tikras.

— Novgorodas.

— Šnipinėjimo stovykla. Komunikacijos, šifrai, dažniai. Sančesas ten baigė mokslus.

— Džeisonai, tu tą perskaitei žurnale!

— Neskaičiau! Prašau, tęsk!

Mari pažvelgė į straipsnio viršų.

— Teheranas.

— Aštuoni nužudymai. Atsakomybę prisiėmė dvi grupuotės — Chomeinis ir PIO. Mokestis — du milijonai. Šaltinis: Sovietų Sąjungos pietvakarių sektorius.

— Paryžius, — greitai tarė Mari.

— Visi kontraktai eis per Paryžių.

— Kokie kontraktai?

— Tokie kontraktai... Nužudymo.

— Kieno nužudymo? Kieno kontraktai?

— Sančeso... Karloso.

— Karloso? Tada jie yra Karloso kontraktai, jo nužudymai. Jie su tavimi neturi nieko bendra.

— Karloso kontraktai, — lyg apdujęs tarė Bornas. — Nieko bendra su... manimi, — vos girdimai pakartojo jis.

— Pats pasakei, Džeisonai. Visa šita velniava neturi nieko bendra su tavimi!

— Ne! Tai netiesa! — pašokęs nuo kėdės, spoksodamas į moterį sušuko Bornas. — Mūsų kontraktai, — tyliai pridūrė jis.

— Nežinai, ką kalbi!

— Tik atsakau! Aklai! Dėl to ir turėjom atvykti į Paryžių! — Jis apsisukęs grįžo prie lango, įsikibo rėmą. — Žaidimas tam ir skirtas, — tarė jis. — Mes neieškom melo, bet bandom surasti tiesą, atsimeni? Gal ją radome, gal ją atskleidė žaidimas.

— Tai nepatikimas testas! Tai tik skausmingas atsitiktinės atminties išbandymas. Jei tai išspausdino toks žurnalas kaip Time, tai tikriausiai perspausdino ir visame pasaulyje. Galėjai bet kur perskaityti.

— Esmė, kad aš prisiminiau.

— Ne visai. Nežinojai, iš kur kilo Iljičius, nežinojai, kad Karloso tėvas buvo advokatas, komunistas iš Venesuelos. Manau, tai patys svarbiausi faktai. Tu ničnieko nepasakei apie Kubą. Jei būtum paminėjęs, tai nuvestų mus prie pačios neįtikinamiausios šio straipsnio spekuliacijos. Apie tai nepasakei nė žodžio.

— Apie ką kalbi?

— Dalasas, — tarė ji. — 1963 metų lapkritis.

— Kenedis, — atsakė Bornas.

— Tik tiek? Kenedis?

— Tai nutiko tada. — Džeisonas stovėjo nė nekrustelėdamas.

— Tikrai, bet aš ieškau ne to.

— Žinau, — tuščiu lyg iš vakuumo sklindančiu balsu tarė Bornas. — Žolėta kalvelė. „Maišinis“ Bilas.

— Tu tai perskaitei!

— Ne.

— Tada girdėjai arba skaitei anksčiau.

— Įmanoma, bet nesvarbu, ar ne?

— Baik, Džeisonai!

— Vėl tas žodis. Norėčiau, kad galėčiau taip ir padaryti.

— Ką bandai man pasakyti? Kad Karlosas esi tu?

— Dieve, ne. Karlosas nori mane nužudyti, be to, puikiai žinau, kad nemoku rusiškai.

— Tai tada ką?

— Tą, ką ir sakiau pradžioje. Žaidimas. Žaidimas, vadinamas „Paspęsk spąstus kareivėliui“.

— Kareivėliui?

— Taip. Tam, kuris dezertyravo. Tai vienintelis paaiškinimas, vienintelė priežastis, dėl kurios galėčiau žinoti tai, ką žinau. Visose srityse.

— Kodėl sakai „dezertyravo“?

— Nes jis nori mane užmušti. Jis privalo, nes mano, kad aš iš visų gyvųjų apie jį žinau daugiausia.

Mari klūpėjo ant lovos. Ji permetė kojas per kraštą.

— Tai dezertyravimo padarinys. O kokia yra priežastis? Jei tai tiesa, tai dezertyravęs tu tapai... tapai... — Ji sustojo.

— Blaiviai galvojant, kiek per vėlu ieškoti moralinių paskatų, — stebėdamas mylimos moters veide susitaikymo keliamą skausmą tarė Bornas. — Galėčiau sugalvoti kelias priežastis, klišes. Gal tiktų vagių, žudikų nesutarimai?

— Beprasmiška! — sušuko Mari. — Nėra jokių įrodymų!

— Yra įrodymų kaip iš gausybės rago, ir tu tą žinai. Gal išdaviau jį dėl didesnės pinigų sumos, gal pavogiau didelę sumą. Abu variantai paaiškina sąskaitą Ciuriche. — Jis jautė, kad nieko nematančiu žvilgsniu pažiūrėjo į sieną virš lovos. — Abu paaiškina Hovardą Lelandą, Marselį, Beirutą, Štutgartą... Miuncheną. Viską. Visus užmirštus faktus, išplaukiančius į dienos šviesą. Ypač vieną. Kodėl aš visada vengiau, nenorėjau minėti jo vardo. Aš išsigandęs. Aš jo bijau.

Akimirką tvyrojo tyla. Mari linktelėjo.

— Esu tikra, kad tu tuo tiki, — tarė ji. — Ir savotiškai trokštu, kad tai būtų tiesa. Bet nemanau, kad taip yra. Tu tuo nori tikėti todėl, kad tai pagrindžia tavo ankstesnius žodžius. Tai tau duoda atsakymą, tapatybę. Gal tai ir nėra tavo trokštama tapatybė, bet, Dievas mato, ji daug geriau nei kiekvieną dieną klaidžioti po tą patį labirintą. Tikriausiai tuomet geriau bet kas. — Ji nutilo. — Ir aš trokštu, kad tai būtų tiesa, nes tada mūsų čia nebus.

— Ką?

— Tai netikslumas, mielasis. Skaičiai ir simboliai, kurie neatitinka lygties atsakymo. Jei tu būtum tas, kas sakaisi esąs, ir bijotum Karloso — Dievas mato, turėtum jo bijoti — Paryžius būtų paskutinė vieta žemėje, į kurią tu norėtum keliauti. Mes būtume kitoje vietoje. Pats taip sakei. Tu pabėgtum, pasiimtum pinigus iš Ciuricho ir dingtum nuo žemės paviršiaus. Bet tu to nedarai, ne, tu žengi tiesiai į Karloso irštvą. Taip išsigandęs arba kaltas žmogus nesielgia.

— Nėra nieko daugiau. Tiesiog grįžau į Paryžių išsiaiškinti. Tai visai paprasta.

— Tada bėk. Rytą turėsim pinigų. Niekas tavęs — mūsų — čia nelaiko. Tai taip pat paprasta. — Mari jį įdėmiai stebėjo.

Džeisonas pažvelgė jai į akis, tada nusisuko. Priėjo prie baro, įsipylė išgerti.

— Reikia pagalvoti ir apie Treadstone, — gynybiškai nusiteikęs tarė jis.

— Kodėl labiau nei apie Karlosą? Tai tavo tikroji lygtis. Karlosas ir Treadstone. Vyrą, kurį aš kadaise labai mylėjau, nužudė Treadstone. Tai dar viena priežastis, dėl kurios mes turėtume bėgti, išgyventi.

— Maniau, norėsi, jog visi sužinotų apie jo žudikus, — tarė Bornas. — Priversi juos sumokėti.

— Noriu. Labai. Bet juos gali surasti kiti. Aš turiu prioritetų, o kerštas nėra vienas jų. Esame mes. Tu ir aš. O gal tai tik mano nuomonė? Mano jausmai.

— Žinai, kad ne. — Jis tvirtai rankose suspaudęs taurę pažvelgė į ją. — Aš tave myliu, — sušnabždėjo jis.

— Tai tada bėkim! — žengdama link jo ji beveik nejučiomis pakėlė balsą. — Pamirškim visa tai, tikrai pamirškim ir bėkim kuo toliau nuo čia! Padarykim tai!

— Aš... aš... — Džeisonas bandė kažką sakyti, bet migla jam trukdė, siutino. — Yra... reikalų.

— Kokių reikalų? Mes vienas kitą mylim, radom vienas kitą! Mes galim eiti bet kur, būti bet kuo! Niekas negali mūsų sulaikyti, ar ne?

Bornas jautė, kaip kaktą išmuša šaltas prakaitas, kaip gerklėje susidaro gumulas.

— Niekas negali mūsų sulaikyti. — Jis vos girdėjo savo balsą. — Turiu pagalvoti.

— Ką čia begalvosi? — toliau spaudė Mari, versdama pažvelgti jai į veidą. — Juk esam tik tu ir aš, ar ne?

— Tik tu ir aš, — miglai temdant mintis tyliai pakartojo jis. — Žinau. Žinau. Bet reikia pagalvoti. Turiu tiek daug sužinoti, tiek daug išsiaiškinti.

— Kodėl tai taip svarbu?

— Tai... tiesiog yra.

— Nejaugi nežinai?

— Taip... Ne, nesu tikras. Dabar neklausk.

— Jei ne dabar, tai kada? Kada galėsiu paklausti? Kada praeis? O gal niekada nesibaigs?

— Baik! — trenkdamas stiklą ant medinio stalo staiga sušuko jis. — Negaliu bėgti! Reikia pasilikti! Reikia sužinoti!

Mari prilėkė prie jo, pirma padėjo rankas ant pečių, tada ant veido, nuvalė prakaitą.

— Dabar pasakei. Girdėjai savo žodžius, mielasis? Negali bėgti, nes kuo labiau priartėji, tuo smarkiau tai tave varo iš proto. O jei bėgtum, būtų tik blogiau. Neturėtum gyvenimo, išgyventum košmarą. Žinau tai.

Jis palietė jos veidą, pažvelgė jai į akis.

— Tikrai?

— Taip. Bet tu turėjai tą pasakyti, ne aš. — Prispaudusi galvą prie krūtinės apkabino Džeisoną. — Turėjau tave priversti... Juokinga tai, kad aš galėčiau bėgti. Galėčiau dabar įlipti į lėktuvą ir keliauti, kur tik panorėsi, dingti ir neatsigręždama į praeitį būti laimingesnė nei kada nors anksčiau, bet tu negalėtum. Nežinomybė Paryžiuje tave graužtų iš vidaus, kol galiausiai neištvertum. Tai keista ironija, mielasis. Aš galėčiau ištverti, o tu — ne.

— Tu tiesiog dingtum? — paklausė Džeisonas. — O kaip tavo šeima, darbas, visi pažįstami?

— Aš nesu nei vaikas, nei kvailė, — greit atsakė ji. — Aš kaip nors prisidengčiau, bet nemanyk, kad į tai žiūrėčiau labai rimtai. Paprašyčiau ilgų atostogų dėl medicininių arba asmeninių priežasčių. Pavyzdžiui, dėl emocinio streso arba depresijos. Visada galėčiau grįžti, o departamentas suprastų.

— O Piteris?

— Taip. — Akimirką tylėjo. — Nuo vienų santykių perėjome prie kitų. Mano nuomone, vėlesni santykiai mums abiem svarbesni. Jis buvo kaip netobulas brolis, kuriam, nepaisant visų jo trūkumų, troškau visko, kas geriausia, nes jis buvo dorybingas.

— Gaila, labai gaila.

Ji pažvelgė į jį.

— Tu taip pat doras. Kai dirbi tokį darbą kaip mano, dora yra reikšminga. Džeisonai, žemę paveldi ne ramieji, o korumpuotieji. Manau, kad nuo korupcijos iki žudynių tik vienas žingsnis.

— Treadstone 71?

— Taip. Mes abu buvom teisūs. Noriu, kad apie juos sužinotų, kad jie sumokėtų už tai, ką padarė... Todėl tu negali bėgti.

Jis lūpomis palietė jos skruostą, tada plaukus ir apkabino.

— Reikėtų tave išvaryti, — tarė jis. — Ir liepti dingti iš mano gyvenimo. Negaliu, bet žinau, kad turėčiau pasielgti kaip tik taip.

— Jei lieptum, niekas nepasikeistų, nes aš nedingčiau, mielasis.

Advokato biuras buvo La Šapelės bulvare, konferencijų kambarys, apsuptas knygomis, labiau priminė sceną nei kabinetą. Visi daiktai atliko tam tikrą paskirtį. Šiame kambaryje buvo sudaromi sandoriai, bet ne kontraktai. Žila stilinga barzdelė ir sidabrinė pensnė ant snapą primenančios nosies nepaslėpė vyro polinkio kyšininkauti. Jis atsisakė kalbėti kita kalba, išskyrus prastai mokama anglų, nes vėliau galėjo pasiteisinti, kad kažką ne taip suprato.

Mari šnekėjo daug. Klausydamas patarėjo, Bornas, kaip klientas, tylėjo. Ji tvirtai laikėsi savo nuomonės, privertė vietoj čekių naudoti lakštus, už kuriuos būtų atsiskaitoma doleriais, sumomis nuo penkių tūkstančių iki dvidešimties. Ji teisininkui nurodė liepti bankui visus serijos numerius suskirstyti po tris, prie kas penkto sertifikato pridėti tarptautines garantijas užtikrinančius dokumentus. Advokatas suprato, ką ji nori padaryti. Ji lakštų išdavimą padarė tokį sudėtingą, kad jų negalėtų susekti bankas ar brokeris. Niekas to nesiimtų dėl didelių kaštų. Garantuotai sumokės.

Kai susierzinęs ožiabarzdis advokatas beveik baigė pokalbį su taip pat irzliu d’Amakuru, Mari pakėlė ranką.

— Atleiskite, bet mesjė Bornas reikalauja, kad mesjė d’Amakuras grynaisiais pridėtų du šimtus tūkstančių frankų. Vieną šimtą tūkstančių pridėtų prie lakštų, o kitą saugotų mesjė d’Amakuras. Jis siūlo, kad ta suma būtų padalyta taip — septyniasdešimt penki tūkstančiai mesjė d’Amakurui, dvidešimt penki jums. Jis supranta, kad yra jums skolingas už patarimus ir papildomai sukeltus rūpesčius. Šios operacijos minėti dokumentuose nebūtina.

Nerami ir irzli nuotaika išgaravo, vos tik išgirdo jos žodžius. Ją pakeitė paslaugumas, kokio niekas nematė nuo Versalio laikų. Viskas buvo paruošta laikantis neįprastų, bet suprantamų mesjė Borno ir jo patarėjos pageidavimų.

Pinigams ir lakštams sudėti Bornas padavė odinį atašė lagaminą. Jį neš ginkluotas kurjeris, kuris iš banko išeis pusę trijų ir su Bornu susitiks prie Pont Nufo trečią valandą. Gerbiamas klientas tapatybę įrodys iš lagamino išpjautu odos gabalėliu, kuris įdėtas į vietą tobulai atitiks skylę. Paskui jis pasakys šiuos žodžius: „Herr Kionigas siunčia linkėjimus iš Ciuricho“.

Kitokių detalių nebuvo. Na, gal dar viena, kurią paaiškino pono Borno patarėja.

— Mes suprantame, kad jūs turite vykdyti fiche reikalavimus, ir tikimės, kad mesjė d’Amakuras taip ir darys, — tarė Mari Sen Žak. — Bet vis dėlto suprantame, kad gali būti parinktas mesjė Bornui naudingas laikas, ir to tikimės. Jei ne, aš galiu kaip sertifikuota — dabar ir anonimiška — Tarptautinės bankų komisijos narė pranešti apie kai kuriuos bankininkystės ir teisinių procedūrų pažeidimus, kuriuos pastebėjau. Esu tikra, kad neprireiks. Juk mums dosniai atsilygina, n‘est ce pas, monsieur?53

— C’est vrai, madame!54 Bankininkystėje ir teisėje — kaip ir gyvenime — svarbiausia yra tinkamas laikas. Nėra ko nerimauti.

— Žinau, — atsakė Mari.

Bornas apžiūrėjo duslintuvą, patenkintas įsitikino, kad išvalė visas dulkių ir pūkų daleles, kurių galėjo prisikaupti ilgai nenaudojant ginklo. Jis paskutinį kartą pasuko vamzdį, paspaudė kulkų dėtuvės išleidimo mygtuką ir patikrino apkabą. Viduje buvo šešios kulkos, jis buvo pasirengęs. Užsikišo ginklą už diržo ir užsisegė švarką.

Jo su ginklu Mari dar nematė. Ji atsukusi nugarą sėdėjo ant lovos, telefonu kalbėjosi su Kanados ambasados atašė Denisu Korbeljė. Iš peleninės šalia užrašų knygutės į lubas kilo dūmai. Ji užsirašinėjo tai, ką jai sakė Korbeljė. Kai jis baigė, padėkojo ir padėjo ragelį. Laikydama rankoje pieštuką kelias sekundes nė nekrustelėjo.

— Jis nieko nežinojo apie Piterį, — pasisukusi į Džeisoną tarė ji. — Keista.

— Labai, — sutiko Bornas. — Maniau, kad jis bus vienas pirmųjų, kuriam praneš. Sakei, kad jie peržiūrėjo Piterio telefono išklotinę. Jis juk skambino Korbeljė į Paryžių. Logiška, kad kažkas galėjo sekti užuominą.

— Apie tai net nepagalvojau. Galvojau apie laikraščius, telegrafą. Piterį rado prieš aštuoniolika valandų, ir kad ir kaip ramiai apie jį šnekėjau, jis buvo svarbus Kanados pareigūnas.

Jo mirtis pakankamai reikšminga, kad praneštų per žinias, tuo labiau kad jį nužudė... Bet apie tai nepranešė.

— Šį vakarą paskambink į Otavą, išsiaiškink, kodėl.

— Taip ir padarysiu.

— Ką tau sakė Korbeljė?

— O, taip. — Mari pažvelgė į užrašų knygelę. — Automobilio numeris iš Madlenos gatvės nesvarbus, nes mašina buvo išnuomota De Golio oro uoste Žanui Pjerui Larusui...

— Džonui Smitui, — pertraukė Džeisonas.

— Būtent. Labiau pasisekė su d’Amakuro duotu telefono numeriu, bet jis niekaip nesupranta, ką turi bendra su mūsų problema. Tiesą sakant, nesuprantu ir aš.

— Tai keista?

— Man taip atrodo. Tai privati linija, priklausanti San Onorė gatvėje esantiems mados namams. Les Classiques.

— Mados namams? Turi galvoje studiją?

— Esu tikra, kad ten yra ir tokia, bet iš esmės tai prabangi drabužių parduotuvė. Kaip Dior namai arba Givenchy. Haute couture. Mados pasaulyje tą parduotuvę žino kaip „Renė namus“. Tai Beržeronas.

— Kas?

— Renė Beržeronas, dizaineris. Jis jau kelerius metus sukasi versle, atrodo, kad tuoj išgarsės. Žinau apie jį, nes mano siuvėja Kanadoje kopijuoja jo modelius.

— Sužinojai adresą? — Mari linktelėjo.

— Kodėl Korbeljė nežinojo apie Piterį? Kodėl niekas apie tai nežino?

— Gal sužinosi, kai paskambinsi. Čia tikriausiai kalta laiko juosta. Per vėlu Paryžiaus rytiniams laikraščiams. Nupirksiu dieninį laikraštį. — Jausdamas papildomą svorį už diržo, Bornas nuėjo pasiimti iš spintos palto. — Grįšiu iki banko. Paseksiu kurjerį iki Pont Nufo. — Matydamas, kad Mari nesiklauso, apsivilko paltą. — Norėjau paklausti, ar vyrai dėvi uniformas?

— Kas?

— Banko kurjeriai.

— Tai paaiškintų laikraščius, ne telegramas.

— Atsiprašau?

— Laiko skirtumas. Gal dar nepranešta spaudai, bet galima atsiųsti telegramą. Ambasados turi visą parą budinčius darbuotojus. Apie tai nebuvo pranešta, Džeisonai.

— Vakare paskambinsi, — tarė jis. — Aš einu.

— Klausei apie kurjerius. Ar jie dėvi uniformas?

— Buvo smalsu.

— Taip, dažniausiai dėvi. Taip pat vairuoja šarvuotus sunkvežimius, bet apie tai kalbėjau labai tiksliai, kurjeris eis pėsčias.

— Girdėjau, bet nebuvau tikras, ką norėjai pasakyti. Kodėl?

— Pririštas prie lagamino kurjeris — nieko gero, bet tai būtina. Toks banko draudimo reikalavimas. Šarvuotas automobilis itin akivaizdus, jį nesunku sekti. Neapsigalvosi ir neleisi eiti kartu, ar ne?

— Ne.

— Patikėk manimi, viskas bus gerai. Tie du vagys neliesų nieko kito.

— Tau nėra reikalo ten būti.

— Tu varai mane iš proto.

— Skubu.

— Žinau. Be manęs eini greičiau. — Mari atsistojo ir priėjo prie jo. — Aš suprantu. — Ji pasilenkė prie jo, pabučiavo, staiga pajuto už diržo užkištą ginklą. Pažvelgė į akis. — Tu juk nesinervini, ar ne?

— Stengiuosi išlikti atsargus. — Jis šyptelėjo, palietė jos smakrą. — Tai labai didelė pinigų suma. Tikriausiai mums su ja teks verstis ilgai.

— Malonu girdėti.

— Ką, apie pinigus?

— Ne, apie „mums“. — Mari susiraukė. — Reikia saugios depozitų dėžės.

— Kalbi apie nesusijusius dalykus.

— Paryžiaus viešbučio kambaryje negalima palikti milijonų dolerių vertės dokumentų, kuriuos gali išgryninti bet kas. Reikia išsinuomoti saugyklą.

— Rytoj galėsim išsinuomoti. — Jis ją paleido, pasisuko prie durų. — Kol manęs nebus, paieškok Les Classiques telefonų knygoje ir paskambink paprastuoju numeriu. Išsiaiškink, kada uždaro. — Jis skubiai išėjo.

Stovinčiame taksi Bornas sėdėjo ant galinės sėdynės, pro langą stebėjo pagrindines banko duris. Vairuotojas, patenkintas sumokėtu į priekį penkiasdešimties frankų banknotu, niūniuodamas neatpažįstamą melodiją skaitė laikraštį. Vis dėlto keleivio pageidavimu automobilis buvo užvestas.

Dešiniajame galinio vaizdo veidrodėlyje pasirodė šarvuotas sunkvežimis, jo radijo antena styrojo virš stogo centro. Jis sustojo tiesiai prieš Džeisono taksi, tarnybiniams automobiliams skirtoje vietoje. Virš neperšaunamo stiklo apskrito langelio galinėse duryse užsidegė dvi raudonos lemputės. Įsijungė signalizacija.

Bornas pasilenkė į priekį, nukreipė akis į uniformą vilkintį vyrą, kuris kaip tik išlipęs pro šonines duris pasuko link sausakimšo šaligatvio kitoje gatvės pusėje. Pajuto palengvėjimą. Vyras nebuvo vienas tų trijų, kurie anądien lankėsi Valois banke.

Po penkiolikos minučių iš banko išėjo kurjeris, kairėje rankoje nešinas odiniu atašė lagaminu. Dešinę ranką grėsmingai laikė ant ginklo dėklo. Aiškiai matėsi supjaustytas lagamino šonas. Džeisonas marškinių kišenėje jautė odos skiautę. Tai buvo primityvi kombinacija, pavertusi gyvenimo galimybę tikėtina net po Paryžiaus ir Karloso. Jei tik toks gyvenimas galėjo būti, o jis sutiko gyvenimą priimti tik be siaubingojo labirinto, iš kurio nerado būdo pabėgti.

Čia slypėjo daugiau nei atrodė. Žmogaus sukurtame labirinte tu bėgi, judi, atsimušinėji nuo sienų, o susidūrimai, nors ir akli, reiškė kažkokią pažangą. Jo labirinte nebuvo sienų, jokių aiškių koridorių, kuriais galėtum judėti. Tik erdvė ir migla tamsoje, kurią išmuštas praikaito taip aiškiai matydavo naktimis. Kodėl visada buvo tamsa, erdvė ir šniokščiantis vėjas? Kodėl naktį krinta žemyn? Parašiutas. Kodėl? Tada jis prisimindavo kitus žodžius. Nežinojo, iš kur jie atsirado, bet jis prisiminė.

Kas lieka, kai dingsta atmintis? Ir jūsų tapatybė, pone Smitai?

Baik!

Šarvuotasis sunkvežimis nėrė į knibždančią Madlen gatvę. Bornas patapšnojo vairuotojui per petį.

— Sek tą sunkvežimį, bet stebėk, kad tarp jo ir tavo mašinos visada būtų bent du automobiliai, — prancūziškai tarė jis.

Vairuotojas išsigandęs atsisuko.

— Manau, jūs įsėdot ne į tą taksi, mesjė. Pasiimkit pinigus.

— Aš dirbu tai pačiai firmai, kvaily. Tai speciali užduotis.

— Atleiskite, mesjė. Mes jos nepamesime iš akių. — Vairuotojas nėrė į eismo mūšio lauką.

Sunkvežimis pasuko arčiausiu keliu link Senos, važiavo šoninėmis gatvėmis, prie Rapė skersgatvio pasuko kairėn link Pont Nufo. Tada, pagal Džeisono skaičiavimus, iki tilto galo likus trims keturioms sekcijoms, automobilis sulėtino greitį, prisispaudė prie šaligatvio, lyg kurjeris būtų nusprendęs, kad negali atvykti per anksti. Buvo keista, galvojo Bornas, kad sunkvežimis vėluoja. Buvo be šešių minučių trečia valanda, sustojus stigo laiko nueiti iki susitikimo vietos. Tai kodėl sunkvežimis sustojo? Stojo? Ne, jis sustojo, nejudėjo! Kodėl?

Eismas?.. Gerasis Dieve, žinoma, eismas!

— Sustokit čia, — tarė vairuotojui Bornas. — Greičiau! Stokit prie šaligatvio.

— Kas atsitiko, mesjė?

— Jums labai pasisekė, — tarė Džeisonas. — Mano kompanija jums sumokės dar šimtą frankų, jei nueisite prie sunkvežimio vairuotojo ir pasakysite jam kelis žodžius. Norite šimtinės?

— Ką, mesjė?

— Tiesą sakant, mes jį tikriname. Jis naujokas. Norite savo šimtinės?

— Reikia prieiti prie lango ir pasakyti kelis žodžius?

— Tik tiek. Užtruksite daugiausia penkias sekundes, tada grįšite į taksi ir važiuosime toliau.

— Nebus jokių problemų? Nenoriu prisidaryti bėdos.

— Mano firma viena gerbiamiausių Prancūzijoje. Mūsų sunkvežimius tikriausiai matote visur.

— Nežinau...

— Pamirškit! — Bornas susiruošė išlipti.

— Kokie tie žodžiai?

Džeisonas ištiesė šimtą frankų.

— „Herr Kionigas. Sveikinimai iš Ciuricho.“ Atsiminsite juos?

— „Kionigas. Linkėjimai iš Ciuricho.“ Kas čia sunkaus?

— Gerai. Eime. Aš būsiu tiesiai už jūsų.

— Jūs? Už manęs?

— Teisingai. — Jie greit žengė link sunkvežimio, laikėsi dešiniosios savo mažos alėjos pusės, kairėje pro juos lėkė automobiliai ir sunkvežimiai. Sunkvežimis buvo Karloso spąstai, manė Bornas. Žudikas turėjo ryšių ir su šarvuotų automobilių kompanijomis. Vienas vardas ir susitikimo vieta, perduota per stebimą radijo kanalą, galėjo suteikti menkai apmokamam pasiuntiniui didelę pinigų sumą. Bornas. Pont Nufas. Taip paprasta. Šis pasiuntinys rūpinosi ne kaip laiku atvykti, bet kaip užtikrinti, kad Karloso kariai laiku pasiektų Pont Nufą. Apie Paryžiaus eismą žinojo visas pasaulis, pavėluoti galėjo bet kas. Džeisonas sustabdė taksi vairuotoją, pridėjo jam du dviejų šimtų frankų banknotus. Žmogus negalėjo nuo jų atitraukti akių.

— Mesjė?

— Mano kompanija dosni. Šį vyrą reikia nubausti už šiurkščius pažeidimus. Kai pasakysi: „Herr Kionigas. Sveikinimai iš Ciuricho“, pridurk: „Tvarkaraštis pasikeitė. Mano taksi yra keleivis, kuris turi būtinai su tavimi pasikalbėti.“ Supratai?

Vairuotojo akys nukrypo į banknotus.

— O kas čia sunkaus? — Jis paėmė pinigus.

Jie atsargiai ėjo palei sunkvežimio šoną, Džeisonas nugara prisispaudė prie plieninės sienos, dešine ranka, paslėpęs ją po paltu, laikė už diržo užkišto ginklo rankeną. Vairuotojas pasiekė duris, pakėlęs ranką pabeldė į stiklą.

— Tu, viduje! Herr Kionigas! Sveikinimai iš Ciuricho! — sušuko jis.

Langas atsidarė ne daugiau nei per colį ar du.

— Kas čia darosi? — sušuko balsas. — Jūs turėtumėte būti Pont Nufe, mesjė!

Vairuotojas tikrai nebuvo avigalvis, jis norėjo greičiau dingti.

— Ne aš, pusgalvi! — per eismo keliamą triukšmą sušuko jis. — Sakau tai, ką man liepė! Tvarkaraštis pasikeitė. Mano taksi yra keleivis, kuris būtinai turi su tavim pasikalbėti!

— Sakyk, kad paskubėtų, — po langu atkišęs dar penkiasdešimt frankų tarė Bornas.

Vairuotojas pažvelgė į pinigus, tada į kurjerį.

— Paskubėk! Jei tuoj pat su juo nepakalbėsi — prarasi darbą!

— O dabar dink iš čia! — tarė Bornas. Vairuotojas apsisuko ir nėrė šalin. Lėkdamas nepamiršo pagriebti banknoto.

Bornas liko stovėti. Staiga sunerimo dėl to, ką išgirdo burzgiančių variklių ir signalų gaudesyje — iš sunkvežimio sklido balsai, girdėjosi ne vyras, šaukiantis į radiją, bet du vyrai, šaukiantys vienas ant kito. Su kurjeriu buvo dar vienas žmogus.

— Tai buvo sutarti žodžiai! Pats girdėjai!

— Jis turėjo prieiti prie tavęs. Pats pasirodyti!

— Tą ir padarys. Parodys odos skiautelę, kuri turės tobulai atitikti skylę lagamine! Nejaugi tikiesi, kad taip bus gatvėje?

— Man tai nepatinka!

— Sumokėjai, kad padėčiau tau ir tavo žmonėms kai ką surasti. Ne tam, kad prarasčiau darbą! Einu!

— Tai turi būti prie Pont Nufo!

— Pabučiuok man į subinę!

Pasigirdo sunkūs žingsniai ant metalinių grindų.

— Einu kartu!

Atsidarė durys. Bornas pasislėpė už jų, ranką laikė po paltu. Po juo prie automobilio stiklo buvo prisispaudęs vaikiškas veidas, akys primerktos, jauni bruožai sudėlioti lyg bjauri kaukė, vaikiščias bandė išreikšti baimę ir įžeidimą. Gatvę užpildė pikti automobilių signalai, eismas sustojo.

Kurjeris nulipo nuo metalinio slenksčio, kairėje rankoje laikė atašė lagaminą. Bornas laukė pasiruošęs. Vos tik pasiuntinys žengė ant šaligatvio, jis durimis trenkė į antrojo vyro kūną, metalas sutraiškė kelio girnelę ir sulaužė ištiestą ranką. Vyras suriko, loštelėjo atgal į sunkvežimį. Džeisonas laisvoje rankoje laikydamas odos skiautę sušuko kurjeriui:

— Aš Bornas. Štai skiautė! Laikyk ginklą dėkle arba prarasi ne darbą, o gyvybę tu, kalės vaike!

— Nenorėjau pakenkti, mesjė! Jie tik norėjo jus rasti! Jiems nereikėjo siuntinio, duodu žodį!

Durys vėl atsidarė, Bornas nedelsdamas užtrenkė jas pečiu, tada atidarė ir išvydo Karloso kareivį, tiesiantį ranką prie ginklo, užkišto už diržo.

Tai buvo ginklo vamzdis, jo tamsi anga žiojėjo jam tiesiai prieš akis. Jis apsisuko, suprato, kad šūvis sekundės dalį pavėlavo todėl, kad tą akimirką pradėjo veikti sunkvežimio signalizacija. Garsas buvo kurtinantis, persmelkiantis tiek gatvės triukšmą, tiek šūvį. Galima sakyti, kad jis buvo pastebimas ne dėl garsumo, bet iš žymės asfalte.

Džeisonas vėl trenkė durimis. Girdėjo, kaip metalas trenkiasi į metalą. Atrodo, kad trenkė į Karloso kareivio ginklą. Išsitraukė pistoletą iš už diržo, priklaupė ir atidarė duris.

Jis pamatė veidą iš Ciuricho, žudiką, kurį vadino Johanu, vyrą, kurį atsivežė, kad atpažintų jį. Bornas šovė du kartus. Vyras atsilošė atgal, iš kaktoje žiojėjančios skylės sunkėsi kraujas.

Kurjeris! Atašė lagaminas!

Džeisonas pastebėjo vyrą. Jis buvo pasislėpęs už buferio, rankoje laikė ginklą, šaukėsi pagalbos. Bornas pašoko ant kojų ir čiupo ištiestą ginklą. Sugriebęs vamzdį, išplėšė jį iš kurjerio rankų. Tuomet pačiupo atašė lagaminą ir šūktelėjo:

— Jokios žalos, ar ne? Pakartok dar kartą, niekše! — Nusviedė vyro ginklą po automobiliu, atsistojo ir nėrė į panikos apimtą minią.

Bėgo kaip laukinis, nežiūrėdamas kur, prieš jį kūnai tebuvo judančios labirinto sienos. Bet tarp šio galvosūkio ir to, kuriame gyveno kiekvieną dieną, buvo esminis skirtumas. Nebuvo tamsos. Popietė buvo šviesi, tokia pat akinanti, kaip jo sprintas per labirintą.

14 SKYRIUS

— Viskas čia, — patikrinusi tarė Mari. — Juk sakiau, kad taip ir bus.

— Vos neatsitiko taip, kad nebūtų.

— Ką?

— Vyras, kurį vadino Johanu, tas, iš Ciuricho. Jis nebegyvas. Teko jį nužudyti.

— Džeisonai, kas nutiko?

Jis jai papasakojo.

— Jie visas viltis dėjo į Pont Nufą, — tarė jis. — Spėju, kad atsarginis automobilis užstrigo kamštyje, prisijungė prie kurjerių automobilio radijo dažnio ir liepė vilkinti laiką. Esu tuo tikras.

— Dieve, jų visur pilna.

— Bet jie nežino, kur aš, — užsidėdamas vėžlio kiauto akinius ir virš baro kabančiame veidrodyje tyrinėdamas geltonus plaukus tarė Bornas. — Paskutinė vieta, kurioje manęs ieškotų — jei ir numanytų, kad aš apie ją žinau — tai mados namai San Onorė.

— Les Classiques? — priblokšta paklausė Mari.

— Teisingai. Paskambinai?

— Taip, bet tai beprotybė!

— Kodėl? — Džeisonas nusisuko nuo veidrodžio. — Pagalvok. Prieš dvidešimt minučių subyrėjo jų spąstai. Tikriausiai ten visi sumišę, kaltina vieni kitus, o gal ir blogiau. Dabar, šią akimirką, jie rūpinasi savo reikalais, ne manimi. Niekas nenori mirti su skyle gerklėje. Taip ilgai nesitęs, jie greit susiorientuos. Karlosas tuo pasirūpins. Per ateinančią valandą, kol stengsis išsiaiškinti, kas atsitiko, vienintelė vieta, kur manęs neieškos, yra jų būstinė, apie kurią aš neturėčiau nieko žinoti.

— Kas nors tave pažins!

— Kas? Tam reikalui pasikvietė žmogų iš Ciuricho, bet jis negyvas. Jie tiksliai nežino, kaip aš atrodau.

— Kurjeris. Jie apklaus jį, o jis tave matė.

— Jis kelias valandas užtruks policijoje.

— D’Amakuras. Advokatas!

— Įtariu, kad jie nebe Prancūzijoje, o pakeliui į Normandiją ar Marselį, jei tik jiems pasisekė.

— Jei juos sustabdys? Pagaus?

— O ką? Tikrai manai, kad Karlosas atskleis vietą, kur gauna žinutes? Nė per nago juodymą.

— Džeisonai, man baisu.

— Man irgi. Bijau, bet ne dėl to, kad atpažins. — Bornas grįžo prie veidrodžio. — Galėčiau paskaityti paskaitą apie veido tipus ir sušvelnintus bruožus, bet to nedarysiu.

— Tu kalbi apie operacijų įrodymus. Por Nuaras. Jau pasakojai.

— Ne viską. — Bornas pasilenkė virš baro, spoksojo į savo veidą. — Kokios spalvos mano akys?

— Ką?

— Ne, nežiūrėk. Dabar pasakyk, kokios spalvos mano akys? Tavo — rudos su žalsvu atspalviu. O kokios mano?

— Mėlynos... melsvos. O gal ir pilkos... — Mari nutilo. — Nesu visiškai tikra. Tikriausiai tai blogai.

— Tai visiškai natūralu. Jos šviesiai rudos, bet ne visą laiką. Net aš pastebėjau. Kai vilkiu mėlynus marškinius ar kaklaraištį, jos tampa mėlynesnės. Prie rudo švarko ar palto jos tampa pilkos. Kai esu nuogas, jos keistai neįdomios.

— Ne taip ir keista, tikriausiai tokias akis turi daug žmonių.

— Sutinku, bet kiek jų nešioja kontaktinius lęšius, nors jų regėjimas normalus?

— Kontaktinius?..

— Taip ir sakiau, — pertraukė Džeisonas. — Specialius kontaktiniai lęšiai nešiojami tada, kai norima pakeisti akių spalvą.

Jie geriausiai tinka, kai akys šviesiai rudos... Kai mane pirmą kartą apžiūrėjo Vošbumas, surado ilgalaikio naudojimo įrodymų. Tai lyg užuomina, ar ne?

— Taip. Ne, tu nenori, kad taip būtų, — tarė Mari. — Jei tai vis dėlto yra tiesa.

— Kodėl tai neturėtų būti tiesa?

— Bet gydytojas buvo dažniau girtas nei blaivus. Pats tą sakei. Jis vieną spėjimą krovė ant kito, Dievas žino, keli jų kilo jam esant girtam lyg pėdui. Jis niekuomet nekalbėjo tiksliai. Negalėjo taip kalbėti.

— Taip sakė dėl vieno dalyko. Aš chameleonas, sukurtas atitikti lanksčią formą. Noriu išsiaiškinti, kieno. Galbūt pavyks. Tavo dėka turiu adresą. Gal ten kas nors žinos tiesą. Nors vienas žmogus, man daugiau nieko nereikia. Vienas žmogus, kurį galėčiau priremti prie sienos, jei reikia, palaužti...

— Negaliu tavęs sulaikyti, bet, dėl Dievo meilės, būk atsargus. Jei atpažins, tave nužudys.

— Ne, ten nežudys. Negerai verslui. Juk čia Paryžius.

— Nemanau, kad tai juokinga, Džeisonai.

— Aš irgi. Labai rimtai mąstau, kad ten taip nesielgs.

— Ką darysi? Noriu paklausti, kaip?

— Bus aiškiau, kai ten nueisiu... Pažiūrėsiu, ar kas nors bėgioja pirmyn atgal nervingai ir neramiai, lyg nuo to priklausytų jo gyvybė, ar laukia skambučio.

— O tada?

— Darysiu tą patį, ką dariau su d’Amakuru. Lauksiu lauke ir paseksiu tą, kuris taip elgsis. Esu labai arti tikslo, nesusimausiu. Ir būsiu atsargus.

— Paskambinsi?

— Pasistengsiu.

— Galiu išprotėti belaukdama ir nežinodama, kas darosi.

— Nelauk. Gali į saugyklą padėti lakštus?

— Bankai uždaryti.

— Eik į didelį viešbutį. Juose yra saugyklos.

— Reikia užsisakyti kambarį.

— Tai užsakyk. Meurice arba Georges Cinq. Palik lagaminą ten, bet pati grįžk čia.

Mari linktelėjo.

— Turėsiu ką veikti.

— Tada paskambink į Otavą. Išsiaiškink, kas nutiko.

— Paskambinsiu.

Bornas priėjo prie stalelio šalia lovos, pasiėmė penkis tūkstančius frankų.

— Būtų lengviau duoti kyšį, — tarė jis. — Nemanau, kad teks, bet gali prireikti.

— Tikrai taip, — sutiko Mari ir nedelsdama tęsė toliau: — Prisimeni, ką sakei? Lyg niekur nieko ištarei dviejų viešbučių pavadinimus.

— Prisimenu. — Jis pasisuko į ją. — Esu ten buvęs anksčiau. Daug kartų. Čia gyvenau, bet ne tuose viešbučiuose. Manau, kad nuošaliose, sunkiai randamose gatvėse.

Baimės pilna akimirka praėjo.

— Myliu tave, Džeisonai.

— Aš taip pat tave myliu, — atsakė Bornas.

— Grįžk pas mane. Nesvarbu, kad ir kas nutiktų, grįžk pas mane.

Apšvietimas buvo skoningas ir intriguojantis, maži šviestuvai, kabantys ant rudų lubų, apšvietė brangiais drabužiais apvilktus manekenus. Papuošalų ir aksesuarų dėžutės buvo išmuštos juodu velvetu, šviesiai raudonas, skoningas žalias šilkas jas įrėmino, nuo apšvietimo žibėjo auksas ir sidabras. Eilės gracingai vingiavo pusračiu, suteikdamos apgaulingą erdvės įspūdį. Les Classiques, nors nemaža parduotuvė, bet nesudarė ir didelio salono įspūdžio. Be abejonės, tai buvo skoningai įrengta parduotuvėlė viename prabangiausių Paryžiaus parduotuvių kvartalų. Po balkonais buvo įkurti vadybininkų biurai, o parduotuvės gale, už įvairiaspalvių stiklų, matėsi matavimosi kabinos. Dešinėje, šalia nuo grindų pakelto operatoriaus pulto, kuriame sėdėjo į mikrofoną kalbantis vidutinio amžiaus vyras klasikiniu kostiumu, buvo kilimu užkloti laiptai.

Parduotuvės darbuotojų daugumą sudarė aukštos lieknos moterys, greičiausiai kažkada puošusios pasaulio podiumus. Tikriausiai dėl gero skonio ir žvitraus proto jos išvengė kolegių, neturėjusių jokio pasirinkimo, likimo. Keli vyrai taip pat buvo liekni, jų meldus primenančias figūras pabrėžė aptempti drabužiai, staigūs judesiai, baletui tinkančios manieros.

Nuo tamsių lubų sklido lengva romantiška muzika. Džeisonas ėjo tarp eilių, apžiūrinėjo manekenus, lietė medžiagas, vertino prekes. Jis sunkiai slėpė nuostabą. Kur buvo susirūpinimas, sąmyšis, kurio galėjai tikėtis iš Karloso irštvos šią akimirką? Jis pažvelgė viršun į atviras biuro duris ir vienintelį iki jų vedantį koridorių. Vyrai ir moterys, kaip ir pirmajame aukšte, ramiai vaikščiojo užsiėmę savais reikalais, retkarčiais sustabdydavo vieni kitus, apsikeisdavo keliomis mandagiomis frazėmis ar papasakodavo ką nors įdomaus. Gandai. Niekur nesijautė skubėjimo, jokio ženklo, kad subyrėjo jų paslėpti spąstai, o importuotasis žudikas — vienintelis žmogus, galėjęs Paryžiuje atpažinti taikinį — nuo šūvio į galvą gulėjo negyvas sunkvežimyje prie Rapė krantinės.

Neįtikėtina — atmosfera buvo visiškai kitokia, nei jis tikėjosi. Žinoma, jis nemanė, kad čia vyraus chaosas, nes Karloso kariai buvo santūrūs. Vis dėlto jis kažko tikėjosi Čia nebuvo nei įtemptų veidų, nei bėgiojančių aplink žvilgsnių, nei staigių judesių, kurie išduotų susijaudinimą. Nebuvo nieko neįprasta, elegantiškasis haute couture pasaulis toliau sukosi savo orbitoje, nekreipė dėmesio į įvykius, kurie jį turėjo išmušti iš vėžių.

Vis dėlto kažkur buvo privatus telefonas ir kažkas galėjo ne tik šnekėti Karloso vardu, bet paskelbti trijų mirčių pareikalavusią medžioklę. Moteris...

Jis ją pamatė. Tai turėjo būti ji. Pusiaukelėje kilimu dengtais laiptais ėjo reikli moteris, kurios veidas dėl amžiaus ir kosmetikos buvo panašesnis į šaltą kaukę. Ją sustabdė pasitempęs klerkas ir prašydamas patvirtinimo parodė buhalterijos knygą. Ji pažvelgė į popierių, tada nusuko akis į pirmą aukštą link nervingo vidutinio amžiaus vyro prie papuošalų lentynos. Žvilgsnis nebuvo ilgas, žinutė aiški.

Gerai, mon ami, imk tą bumbulą, bet greit sumokėk. Jei ne, kitą kartą nemenkai tave sugėdinsiu. Arba dar blogiau — paskambinsiu žmonai. Po sekundės nebylus pokalbis baigėsi, tokia pat plati dirbtinė šypsena nušvietė kaukę. Moteris linktelėjusi paėmė iš klerko pieštuką ir pasirašė pardavimų lapelį. Toliau lipo žemyn, o klerkas, tęsdamas pokalbį, pasilenkęs sekė paskui. Aiškiai matėsi, kad jis jai pataikauja. Pasiekusi paskutinį laiptelį, ji ranka perbraukė per tamsius plaukus ir dėkingai palietė jo riešą.

Moters akys buvo neramios. Jos buvo pastabios, kaip ir bet kurios kitos, gal tik neprilygo toms, kurias Bornas matė Ciuriche už akinių auksiniais rėmais.

Instinktas. Ji buvo jo tikslas, tiesiog beliko jį pasiekti. Pirmieji šokio žingsniai turėjo būti subtilūs, ne per ryškūs, ne per blankūs, bet rodantys, kad reikia dėmesio. Ji turėjo prieiti prie jo.

Per kitas kelias minutes Džeisonas negalėjo patikėti tuo, kas vyko. Tiksliau, jis negalėjo patikėti tuo, ką darė pats. Labiausiai tiko terminas „žaidimas vaidmenimis“. Jis tą suprato, bet buvo šokiruotas, kaip lengvai jam pavyko persikūnyti į veikėją, kuris nedaug turėjo bendra su asmenybe, kurią pats pažinojo. Prieš kelias minutes žvalgėsi į prekes, o dabar jas įdėmiai apžiūrinėjo, traukė drabužius iš kabyklų, atsuko medžiagą į šviesos pusę. Dėmesingai apžiūrinėjo siūles, tikrino sagas ir jų skyles, braukė apykakles, jas pakėlė, tada leido kristi. Buvo geros kokybės drabužių žinovas, išsilavinęs pirkėjas, kuris puikiai žino, ko nori, ir greit atmeta viską, kas neatitinka jo skonio. Vienintelis dalykas, į kurį jis nekreipė dėmesio, buvo kaina, nes, savaime suprantamajam tai visiškai nerūpėjo.

Faktas, kad ji buvo jam nesvarbi, iš karto sudomino reikliąją moterį, kuri žvilgčiojo jo pusėn. Prie jo gracingai priėjo išvaizdi pardavėja. Jis maloniai nusišypsojo ir atsisakė pagalbos. Mažiau nei po trisdešimties sekundžių jis stovėjo už trijų manekenų, kiekvienas buvo apvilktas pačiais brangiausiais Les Classiques drabužiais. Pro plastikines figūras žvilgčiodamas į moterį už prekystalio, pakėlė antakius ir nutaisė nustebusią veido išraišką. Ji kažką sušnabždėjo pardavėjai, kuri jau mėgino jį užkalbinti. Toji papurtė galvą, gūžtelėjo pečiais.

Bornas įrėmęs rankas į klubus stovėjo ir apžiūrinėjo manekenus, vaidino abejojantį vyrą, kuris niekaip negali apsispręsti. Tokioje situacijoje atsidūręs potencialus klientas net nežiūrėjo į kainas, šaukte šaukėsi pačio profesionaliausio parduotuvės darbuotojo pagalbos. Nebuvo įmanoma atsispirti. Karališkos laikysenos moteris palietė savo plaukus ir grakščiai žengė prie jo. Šokis įpusėjo, šokėjai pasiruošė antrajai daliai.

— Matau, kad jums patinka mūsų aukščiausios kokybės modeliai, mesjė, — remdamasi pastabaus žvilgsnio spėjimu, angliškai tarė moteris.

— Manau, kad taip, — atsakė Džeisonas. — Turite nuostabią kolekciją, tačiau reikia išsirinkti teisingai, ar ne?

— Visada egzistuoja neišvengiamos vertės svarstyklės, mesjė. Visi mūsų gaminiai išskirtiniai.

— D‘accord, madame.55

— Ab, vousparlez francais?56

— Un peu57. Patenkinamai.

— Ar jūs amerikietis?

— Retai kada ten lankausi, — tarė Bornas. — Sakote, kad šiuos drabužius gamina jums vieniems?

— O, taip. Mūsų dizaineris dirba tik mums. Esu tikra, jog apie jį esate girdėję. Renė Beržeronas.

Džeisonas susiraukė.

— Taip, girdėjau. Labai gerbiamas, bet niekada taip ir neišgarsėjo, ar ne?

— Dar išgarsės, mesjė. Tai neišvengiama. Jo reputacija kiekvieną sezoną tampa vis geresnė. Prieš keletą metų jis dirbo St. Laurent, tada Givenchy. Žmonės kalba, kad jis ten atliko daug sudėtingesnius darbus už modelių sukirpimą, manau, supratote, ką noriu pasakyti.

— Nesunku suprasti.

— Dabar gudročiai bando išstumti jį iš verslo! Gėdinga! Dėl to, kad žavisi moterimis, jas garbina ir neverčia jų mažais berniukais, vous comprenez?58

— Facilement.59

— Vieną dieną jis pasieks pasaulinę šlovę ir tada jiems neleis net paliesti savo kūrinių. Laikykite šiuos drabužius būsimo meistro kūriniais, mesjė.

— Jūs įtikinamai šnekate. Pirksiu visus tris. Tikiuosi, juos galima pritaikyti dvyliktam dydžiui.

— Žinoma, mesjė, bet mes juos pritaikysime specialiai jums.

— Gaila, bet nebus progos. Nieko baisaus, tikiu, kad Fera kyšulyje yra patenkinamų siuvėjų.

— Naturellement60, — greit nusileido moteris.

— Taip pat... — Bornas sustojo, vėl susiraukė. — Kol aš čia, kad sutaupytume laiko, išrinkite man dar kelis drabužius, panašaus stiliaus į šiuos tris. Skirtingos faktūros, skirtingų modelių, bet panašius, manau supratote, ką noriu pasakyti.

— Labai geras skonis, mesjė.

— Ačiū, jaučiuosi pamalonintas. Ilgai skridau iš Bahamų ir esu pavargęs.

— Gal mesjė malonėtų prisėsti?

— Tiesą sakant, mesjė mielai išgertų.

— Žinoma, tuo galima pasirūpinti... Kaip sumokėsite, mesjė?..

— Manau, encaisse61 būtų geriausia, — tarė Džeisonas jausdamas, kad prekių pakeitimas į gryną valiutą Les Classiques prižiūrėtojui labai patiktų. — Čekiai ir sąskaitos yra kaip pėdsakai miške, ar ne?

— Jūs toks pat išmintingas, kaip ir pastabus. — Vėl įtempta šypsena persmelkė kaukę, akys nepasikeitė. — Dėl gėrimo, gal galėtume nueiti į mano kabinetą? Jis gana privatus, galėsite atsipalaiduoti, turėsite nemenką pasirinkimą.

— Nuostabu.

— O kokios turėtų būti kainos ribos, mesjė?

— Les meilleurs, madame.62

— Naturellement, — Ji ištiesė laibą baltą ranką. — Aš esu Žaklina Lavjė, Les Classiques vadybos partnerė.

— Malonu. — Bornas, nesakydamas savo vardo, paspaudė ranką. Jo veido išraiška leido suprasti, kad prisistatys privatesnėje aplinkoje, bet ne dabar. Tą akimirką vienintelis jo prisistatymas buvo stora piniginė. — Jūsų kabinete? Manasis už kelių tūkstančių mylių nuo čia.

— Sekite paskui mane, mesjė. — Vėl pasirodė griežta šypsena, vis labiau trupinanti moters veide įtvirtintą kaukę. Madam Lavjė pamojo link laiptų. Haute couture pasaulis toliau sukosi, jo nesutrukdė mirtis ir nesėkmė Rapė krantinėje.

Viskas vyko sklandžiai — tai Džeisoną neramino ir stebino. Jis buvo tikras, kad ši šalia jo einanti moteris perdavė mirtinas komandas, kurias prieš valandą nutraukė šūviai. Įsakymus akivaizdžiai davė beveidis vyras, reikalavęs paklusnumo arba mirties. Nebuvo nė žymės, kad jos tobulą šukuoseną sujaukė nervingi pirštai. Gausiai makiažu pagražintame veide nebuvo nė šešėlio baimės. Les Classiques nebuvo aukštesnio rango darbuotojo, kuris kabinete turėtų privatų numerį. Trūko vieno lygties dėmens... Bet išryškėjo, kad kitas nerimą keliantis dėmuo yra teisingas.

Jis pats. Chameleonas. Šarada suveikė, jis lindėjo priešo irštvoje, be abejonės, jo niekas nepažino. Visas šis atsitikimas priminė kažkokį deja vu. Jis taip elgėsi ir anksčiau, nes jautė tokią pačią sėkmę. Jis buvo vyras, bėgantis per nepažįstamas džiungles ir kažkaip instinktyviai randantis kelią, visada žinantis, kur paslėpti spąstai ir kaip jų išvengti. Šis chameleonas — tai tikras savo amato žinovas.

Jie pasiekė laiptus ir ėmė kopti aukštyn. Žemiau, dešinėje, klasikiniu kostiumu apsirengęs operatorius šnekėjo telefonu, linksėjo žila galva, atsargiai, lyg mėgindamas užtikrinti, kad pašnekovas jaustųsi kiek galima ramiau.

Bornas žengė ant septintojo laiptelio, nesąmoningai stabtelėjo. Vyro pakaušis, skruostikaulio linija, retėjančių plaukų vaizdas — jų kritimas už ausų. Jis tą vyrą buvo matęs anksčiau! Kažkur. Praeityje, neatmenamoje praeityje, jis prisiminė. Tamsoje... Su šviesos žybsniais. Sprogimai, rūkas. Po ūžiančio vėjo sekanti įtempta tyla. Kas tai buvo? Kur tai buvo? Kodėl jam vėl pradėjo skaudėti akis? Žilaplaukis vyras pasuko galvą. Džeisonas nusisuko nespėjęs dorai įsižiūrėti į veidą.

— Matau, mesjė susižavėjote mūsų unikaliu požiūriu į sekretorių, — tarė madam Lavjė. — Tai skirtumas, kuris, mūsų nuomone, išskiria Les Classiques iš kitų San Onorė parduotuvių.

— Kaip? — lipdamas ir iš skausmo mirksėdamas akimis paklausė Bornas.

— Kai klientas paskambina į Les Classiques, telefonu atsiliepia ne tuščiagalvė blondinė, o išsilavinęs džentelmenas, galintis tučtuojau surasti visą pageidaujamą informaciją.

— Gera mintis.

— Kiti džentelmenai jums pritaria, — pridūrė ji. — Ypač kai skambina norėdami užsakyti kažką ir išlaikyti paslaptyje. Mūsų miške nelieka pėdsakų, mesjė.

Pasiekė erdvųjį Žaklinos Lavjė kabinetą. Jis priminė veiklios darbuotojos irštvą. Ant stalo skirtingose krūvelėse buvo sudėti dokumentai, ant molberto prie sienos buvo pritvirtinti eskizai, kai kurie buvo su drąsiai užrašytais inicialais, o kiti, turbūt netinkami, be. Sienos nukabinėtos gražių žmonių fotografijomis, deja, jų grožį dažniausiai bjaurojo plačios dirbtinės šypsenos. Tokią galėjai pamatyti ir kabineto savininkės veide. Iškvėpintas oras kėlė nemalonias „kalės“ asociacijas, akivaizdu, kad tai buvo senstančios neramios tigrės, staigiai puolančios bet ką, kas kelia grėsmę jos postui, kabinetas. Jautėsi tvarka. Įvertinus viską, Karlosui ji buvo naudinga.

Kas buvo tas vyras prie telefono? Kur aš jį mačiau?

Gėrimų pasirinkimas buvo didelis. Jis pasirinko brendį.

— Sėskite, mesjė. Jei pavyks jį rasti, paprašysiu Renė pagalbos.

— Jūs labai maloni, bet, esu tikras, man tiks, ką išrinksite jūs. Turiu įgimtą instinktą atpažinti žmones, turinčius gerą skonį. Jūsų nuostabus skonis atsispindi visame kabinete. Man jis patinka.

— Jūs labai malonus.

— Tik tada, kai malonės objektas to vertas, — vis dar stovėdamas tarė Bornas. — Tiesą sakant, norėčiau apžiūrėti fotografijas. Matau kelis pažįstamus. Daugelis šių žmonių gana dažnai lankosi Bahamų bankuose.

— Esu tikra, kad taip, — žinovės tonu sutiko Lavjė. — Ilgai neužtruksiu, mesjė.

Išties ilgai neužtruks, Les Classiques partnerei einant iš kabineto pagalvojo Bornas. Madam Lavjė nesirengė pavargusiam turtingam klientui duoti daug laiko pagalvoti. Ji grįš su brangiausiais gaminiais, kokius pavyks greit surasti. Taigi jei jis tikėjosi rasti kokių nors užuominų apie Karloso patikėtinius arba jo operacijas, tai tą turėjo padaryti spėriai. Jei čia iš vis kas nors buvo, tai tą galėjai rasti nebent ant stalo ar aplink jį.

Džeisonas apėjo prie sienos stovinčią kėdę, vaidino, kad domisi fotografijomis, bet iš tikrųjų visą dėmesį nukreipė į stalą. Ant jo buvo žinučių nuorašai, čekiai, sąskaitos, kurios seniai turėjo būti apmokėtos, Lavjė parašo laukiantys laiškai. Taip pat gulėjo atversta adresų knygelė su keturiais adresais. Jis priėjo arčiau. Ten buvo keturių kompanijų pavadinimai su jų atstovų pavardėmis skliausteliuose ir pabrauktomis užimamomis pareigomis. Svarstė, ar reikėtų įsiminti kiekvieną kompaniją, kiekvieną vardą. Jau buvo nusprendęs tą padaryti, kai akis užkliuvo už vizitinės kortelės kampo. Ten buvo kažkas blankaus, beveik neįskaitomo. Permatoma juostelė, priklijuota prie kortelės krašto, laikė ją prie stalo. Juostelė buvo gana nauja, neseniai priklijuota ant storo popieriaus ir masyvaus medinio stalviršio. Ji buvo švari, kampai neatsilupę, nebuvo jokių ženklų, kad ji buvo priklijuota seniai.

Instinktas.

Bornas pakėlė telefoną, patraukė jį į šalį. Šis suskambo, ragelis virpėjo po jo ranka, skardus garsas nervino. Padėjo jį ant stalo ir atsitraukė. Iškart pro atviras duris iš koridoriaus įbėgo vyras trumparankoviais marškiniais. Jis sustojo ir spoksojo į Borną. Akys buvo susirūpinusios, bet neryžtingos. Telefonas vėl suskambo, vyras greit priėjo prie stalo ir pakėlė ragelį.

— Allo? — kol įsibrovėlis nuleidęs galvą klausėsi, kambaryje tvyrojo tyla. Jis buvo įdegęs, raumeningas, tiksliai nenusakomo amžiaus, kurį slėpė įdegusi oda. Veidas buvo liesas, lūpos plonos, trumpi plaukai stori, tamsiai rudi ir nepriekaištingai sušukuoti. Plikų rankų sausgyslės judėjo, kai jis paėmė ragelį į kitą ranką ir griežtai prašneko:

— Pas ici maintenant. Je ne sais pas la reponse. Appelez encore. — Jis padėjo ragelį ir pažvelgė į Džeisoną: — Ou est Jacqueline?63

— Gal galite pakartoti kiek lėčiau? — angliškai meluodamas tarė Bornas. — Nelabai moku prancūziškai.

— Atleiskite, — tarė bronzinis vyras. — Ieškojau madam Lavjė.

— Savininkės?

— Tiks ir pareigos. Kur ji?

— Tuština mano piniginę, — šyptelėjęs Džeisonas pakėlė taurę prie lūpų.

— Tikrai? Ir kas jūs toks, mesjė?

— O kas jūs toks?

Vyras įdėmiai pažvelgė į Borną.

— Renė Beržeronas.

— O, Dieve! — sušuko Džeisonas. — Ji ieško jūsų. Jūs nuostabus, pone Beržeronai. Ji sakė, kad į jūsų darbus turėčiau žiūrėti kaip į kylančio meistro šedevrus. — Bornas vėl nusišypsojo. — Jūs esate mano pagrindinė priežastis iš Bahamų gauti daugiau pinigų.

— Jūs labai malonus, mesjė. Atsiprašau, kad taip įsiveržiau.

— Geriau, kad atsiliepėte jūs nei aš. Berlitcas mano, kad aš nevykėlis.

— Pirkėjai, tiekėjai, visi skardžiabalsiai kvailiai. Su kuo, mesjė, turiu garbės kalbėtis?

— Brigsas, — net nenutuokdamas, iš kur taip greit, taip natūraliai sugalvojo tą pavardę, tarė Džeisonas. — Čarlzas Brigsas.

— Malonu susipažinti. — Beržeronas ištiesė ranką. Paspaudė tvirtai. — Sakote, Žaklina manęs ieškojo?

— Bijau, kad dėl manęs.

— Einu, surasiu ją. — Dizaineris greit išėjo iš kabineto.

Bornas skubiai priėjo prie stalo, stebėdamas duris pakėlė telefoną. Patraukė jį į šoną, vėl pasirodė kortelė. Ten buvo du telefono numeriai. Pirmasis aiškiai buvo iš Ciuricho, o antrasis — Paryžiaus.

Instinktas. Jis buvo teisus, permatoma lipni juosta — vienintelė užuomina, kurios jam reikėjo. Jis įdėmiai žiūrėjo į skaičius, juos įsiminė, tada padėjo telefoną atgal ir atsitraukė.

Jis vos spėjo sutvarkyti stalą, kai grįžo Lavjė, nešina šūsnimi drabužių.

— Ant laiptų susitikau Renė. Jis pritaria mano išrinktiems drabužiams. Taip pat sakė, kad jūsų pavardė Brigsas, mesjė.

— Būčiau ir pats pasakęs, — nekreipdamas dėmesio į kiek susierzinusį Lavjė balsą šypsodamasis atsakė Bornas. — Nepamenu, kad jūs būtumėte klaususi.

— „Pėdsakai miške“, mesjė. Štai, atnešiau jums lobį, — atskirdama drabužius ir atsargiai pakabindama juos ant kėdžių atlošų tarė ji. — Tvirtai tikiu, kad šie yra vieni geriausių Renė mums sukurtų.

— Jums sukurtų? — pasiteiravo Džeisonas. — Tai jis čia nedirba?

— Tai tik posakis. Jo studija yra koridoriaus gale, bet tai šventa vieta. Aš net drebu, kai pasitaiko proga ten įeiti.

— Jie nuostabūs, — apžiūrinėdamas vieną drabužį po kito tarė Bornas. — Kadangi nenoriu jos per daug lepinti, o tik nuraminti, — rodydamas tris sukneles pridūrė jis, — pirksiu šias.

— Puikus pasirinkimas, mesjė Brigsai!

— Jei galite, supakuokite jas su kitomis.

— Žinoma. Jūsų damai pasisekė.

— Gera palydovė, bet dar vaikas. Nuogąstauju, kad išlepintas vaikas. Ilgai buvau išvykęs, ilgai nekreipiau į ją dėmesio, taigi reikia pasiūlyti taikos auką. Tai viena priežasčių, kodėl ją išsiunčiau į Fera kyšulį. — Jis nusišypsojo, išsitraukė Louis Vuitton piniginę. — La facture, s‘il vous plait?64

— Liepsiu kuriai nors mergaitei viską surašyti. — Madam Lavjė paspaudė mygtuką šalia telefono. Džeisonas įdėmiai žiūrėjo pasiruošęs užsiminti apie Beržerono atsilieptą skambutį, jei moteris pastebėtų ką nors neįprasta. — Envoyez Janine ici avec les vetements sur comptoir cinq. Aussi la facture. 65 — Ji atsistojo. — Dar brendžio, mesjė Brigsai?

— Merei bien66. — Bornas ištiesė taurę. Ji paėmė ir nuėjo prie baro. Džeisonas žinojo, kad tam, ką jis buvo numatęs, dar ne laikas. Greit ateis, kai tik jis sumokės pinigus, tačiau ne dabar. Jis galėjo geriau susipažinti su Les Classiques partnere vadybos reikalams. — Tas vyrukas, Beržeronas, — tarė jis. — Sakote, jis dirba tik jums?

Madam Lavjė su taure rankoje pasisuko į jį.

— O, taip. Mes čia esame lyg darni šeima.

Bornas priėmė taurę, dėkodamas linktelėjo ir vėl atsisėdo į fotelį prieš stalą.

— Tai naudinga sutartis, — abejingai tarė jis.

Į kabinetą rankose laikydama pardavimų knygą įėjo anksčiau matyta aukšta, liesa pardavėja. Greit jai buvo duoti nurodymai, kainos užrašytos, drabužiai surinkti ir perduoti kartu su pardavimų knyga. Lavjė ištiesė ją, kad peržvelgtų Bornas.

— La facture, — tarė ji.

Bornas, nekreipdamas dėmesio į prašymą patikrinti, ar viskas teisinga, papurtė galvą.

— Combien?67 — paklausė jis.

— Vingt milles soixante franes, monsieur 68, — kaip didelis atsargus paukštis stebėdama jo reakciją atsakė Les Classiques partnerė.

Nebuvo jokios. Džeisonas tiesiog iš piniginės ištraukė šešis penkių tūkstančių frankų banknotus ir padavė juos moteriai. Ji linktelėjo ir pati perdavė juos lieknajai pardavėjai, kuri nešina suknelėmis tučtuojau išėjo iš kabineto.

— Viską kartu su grąža supakuos ir atneš čia. — Lavjė nuėjo prie savo darbo stalo ir atsisėdo. — Jūs pakeliui į Fera, ar ne? Turėtų būti nepakartojama.

Jis sumokėjo. Atėjo laikas.

— Paskutinė diena Paryžiuje. Rytoj grįšiu į vaikų darželį, — juokdamasis iš savęs pakėlė taurę Bornas.

— Taip, minėjote, kad jūsų draugė gana jauna.

— Sakiau, kad ji lyg vaikas, o būtent vaikas ji ir yra. Ji gera palydovė, bet, manau, man labiau patinka subrendusių moterų kompanija.

— Tikriausiai ji jums labai patinka, — priėmusi komplimentą ir liesdama plaukus paprieštaravo Lavjė. — Juk jai perkate tokius mielus ir, nepamirškime, brangius daiktus.

— Turint galvoje, ko ji paprašytų, kaina — menka.

— Tikrai?

— Ji mano žmona, tiksliau, trečioji žmona, ir Bahamuose reikia sudaryti darnios šeimos vaizdą. Bet visa tai nesvarbu, mano gyvenimas gana tvarkingas.

— Esu tikra, kad taip ir yra, mesjė.

— Kalbant apie Bahamus, prieš kelias minutes man šovė viena mintis. Dėl to ir paklausiau apie Beržeroną.

— Kokia ta mintis?

— Tikriausiai manysite, kad aš akiplėša, tačiau galiu patikinti, kad taip nėra. Kai kažką sugalvoju, visada ieškau galimybių tai įgyvendinti... Turint galvoje, kad Beržeronas dirba vien jums, gal kada nors svarstėte galimybę salose atidaryti saloną?

— Bahamų salose?

— Ir toliau į pietus. Galbūt Karibų jūroje.

— Mesjė, mes vos susitvarkome su vienu salonu San Onorė! Kaip sakoma, neprižiūrima ferma miršta.

— Jos nereikėtų prižiūrėti. Bent jau ne taip, kaip jūs įsivaizduojate. Nuolaida čia, kita ten, modeliai išskirtiniai, vietiniams savininkams priklausytų tam tikras kompanijos procentas. Tik parduotuvėlė ar dvi.

— Tam reikėtų didelio kapitalo, mesjė Brigsai.

— Tam tikrų mokesčių. Pavadinkim juos dalyvio mokesčiais. Jie aukšti, bet ne ribojantys. Garsesniuose viešbučiuose ar klubuose jie dažniausiai priklauso nuo to, kaip gerai pažįsti vadybininkus.

— O jūs juos pažįstate?

— Labai gerai. Kaip sakiau, aš tik tyrinėju galimybę, bet manau, kad yra vilties. Jūsų prekės ženklas keltų pagarbą. Les Classiques, Paryžius, Didieji Bahamai... Gal net Kanilo įlanka. — Bornas nurijo likusį brendį. — Jūs tikriausiai manote, kad aš išsikrausčiau iš proto. Manykite, kad tai tik kalbos... Nors anksčiau esu užsidirbęs kelis dolerius panašiai imdamasis rizikingų projektų, kurie iš niekur nieko šovė man į galvą.

— Rizikingų projektų? — Žaklina Lavjė vėl palietė savo plaukus.

— Aš idėjų neišduodu, madam, dažniausiai aš jas remiu.

— Taip, suprantu. Kaip sakote, idėja verta apmąstymo.

— Ir man taip atrodo. Žinoma, norėčiau sužinoti, koks jūsų susitarimas su Beržeronu.

— Galėčiau jį jums parodyti, mesjė.

— Žiūrėkite, — tarė Džeisonas. — Jei neveikiate nieko svarbaus, aptarkime tai per vakarienę. Tai mano paskutinė naktis Paryžiuje.

— Ir jums labiau prie širdies subrendusių moterų kompanija, — padarė išvadą Žaklina Lavjė. Kaukę vėl sutraukė šypsena, šį kartą beveik pasiekė ir moters akis.

— D’accore, madame?69

— Tuo galima pasirūpinti, — tiesdama ranką prie telefono tarė ji.

Telefonas. Karlosas.

Jis ją sužlugdytų, galvojo Bornas. Jei reikia, nužudytų. Žūtbūt sužinotų tiesą.

Mari žingsniavo minioje link telefono būdelės Vožira gatvėje. Užsisakė kambarį Meurice viešbutyje, administratoriui paliko atašė lagaminą, tada lygiai dvidešimt dvi minutes praleido kambaryje. Ilgiau nebeištvėrė. Ji sėdėjo atsisukusi į tuščią sieną, galvojo apie Džeisoną, apie beprotybę, kuri per pastarąsias aštuonias dienas pastūmėjo beprotiškiems poelgiams, kokių ji anksčiau net neįsivaizdavo. Džeisonas. Pastabus, gąsdinantis, sumišęs Džeisonas Bornas. Vyras, slepiantis širdyje tiek smurto ir sklidinas nė kiek ne mažiau užuojautos. Gebantis elgtis pasaulyje, apie kurį dauguma vyrų net nenutuokia. Iš kur jis, jos mylimasis, atsirado? Kas jį išmokė rasti kelią nuošaliose Paryžiaus, Marselio ir Ciuricho gatvelėse? Gal netgi Tolimuosiuose Rytuose? Ką jam reiškė Tolimieji Rytai? Iš kur jis mokėjo tas kalbas? Kokios tos kalbos? O gal tik viena kalba?

Tao.

Che-sah.

Tam Quan.

Kitas pasaulis, o apie jį ničnieko nežino. Ji pažinojo Džeisoną Borną, o gal tik vyrą, kurį vadino Džeisonu Bornu. Nagais įsikibusi laikėsi padorumo, kuris, ji žinojo, slypėjo jo širdyje. O Dieve, ji taip jį myli!

Iljičius Ramiresas Sančesas. Karlosas. Kas jis yra Džeisonui Bornui?

Baik, sėdėdama viena kambaryje subarė save. Tuomet — taip dažnai elgėsi Džeisonas — ji pašoko nuo kėdės, lyg fizinis judesys galėtų prasklaidyti mintis apgaubusią miglą arba jai leistų pro ją prasiveržti.

Kanada. Ji turėjo pasiekti Otavą ir išsiaiškinti, kodėl su Piterio mirtimi — žmogžudyste — elgėsi taip paslaptingai, taip akiplėšiškai. Ji nesuprato, kodėl. Visa širdimi tam prieštaravo. Piteris buvo geras žmogus, o jį nužudė niekšai. Jai paaiškins priežastis arba ji pati atskleis jo mirties — nužudymo — paslaptį. Ji garsiai visam savo pažįstamam pasauliui sušuks: Darykit ką nors!

Ji išėjo iš Meurice, taksi nuvažiavo į Vožira gatvę ir paskambino į Otavą. Stovėdama prie kabinos, glamžydama tarp pirštų neuždegtą cigaretę vis labiau niršo. Kai skambutis suskambo, net nesivargino numesti cigaretės į šiukšliadėžę.

Jis suskambo. Ji atidarė stiklines duris ir įėjo vidun.

— Tai tu, Alanai?

— Taip, — pasigirdo trumpas atsakymas.

— Alanai, kas, po velnių, darosi? Piterį nužudė, o jokiam laikrašty nebuvo nė žodžio, nieko nebuvo ir visuose pranešimuose. Nemanau, kad ką nors apie tai žino ambasadoje! Atrodo, kad niekam nerūpi! Ką jūs ten, po velnių, darot?

— Tą, ką mums liepia. Tą patį darysi ir tu.

— Ką? Tai buvo Piteris! Jis buvo tavo draugas! Klausyk, Alanai...

— Ne! — šiurkščiai pertraukė pašnekovas. — Tu klausyk. Dink iš Paryžiaus. Tučtuojau! Kitu tiesioginiu skrydžiu skubėk čia. Jei kils problemų, ambasada viską sutvarkys, bet šnekėk tik su ambasadoriumi, supratai?

— Ne! — sušuko Mari Sen Žak. — Nesupratau! Piterį nužudė, bet tai niekam nerūpi! Viskas, ką sakai, tėra biurokratinis mėšlas! Neįsivelk, dėl Dievo meilės, niekada neįsivelk!

— Nesikišk ne į savo reikalus, Mari!

— Nesikišt į kokius reikalus? To man ir nesakai, ar ne? Geriau jau...

— Negaliu! — Alanas nuleido balsą. — Nežinau. Tik perduodu tai, ką man liepė pasakyti.

— Kas liepė?

— Negali manęs to klausti.

— Bet aš klausiu!

— Klausyk, ką tau pasakysiu, Mari. Pastarąsias dvidešimt keturias valandas nebuvau namie. Paskutiniąsias dvylika valandų laukiau, kol paskambinsi. Pabandyk suvokti, kad aš tau nesiūlau grįžti. Tai veikiau įsakymas iš valdžios.

— Įsakymas? Be paaiškinimo?

— Taip jau yra... Galiu pasakyti tik tiek. Jie nori, kad iš ten dingtum. Jie nori jį izoliuoti... Taip jau yra.

— Atsiprašau, Alanai! Taip nėra! Geros dienos! — Ji iš visų jėgų padėjo ragelį bandydama sustabdyti ją krečiantį drebulį, susiėmė rankas. O Dieve, ji taip jį myli... O jie bando jį nužudyti. Džeisonai, mano Džeisonai, jie visi trokšta tavo mirties. Kodėl?

Vyras klasikiniu kostiumu prie telefono paspaudė raudoną mygtuką, kuris užblokavo visas linijas, visi skambintojai girdėjo užėmimo signalą. Jis taip darydavo maždaug kas pusvalandį, nes reikėjo praskaidrinti protą, pamiršti nesąmones, kurias per pastarąsias minutes ištarė jo burna. Būtinybė nutraukti visus pokalbius dažniausiai kildavo po varginančio skambučio. Pavaduotojo žmona bandė nuslėpti brangaus pirkinio kainą padalydama jį į kelis. Užteks! Jam reikėjo kelias minutes atsikvėpti.

Jį pribloškė ironija. Prieš kelerius metus tokį patį darbą kiti žmonės dirbo jam. Jo kompanijose Saigone ir milžiniškoje Mekongo Deltos plantacijoje. O dabar jis dirbo prie kažkieno kito telefono iškvėpintoje San Onorė aplinkoje. Anglų poetas apie tai pasakė geriausiai: viena filosofijos doktrina visų neįtikėtinų gyvenimo problemų išnagrinėti negali.

Nuo laiptų išgirdo juoką ir pažvelgė viršun. Žaklina išėjo iš darbo anksčiau, be abejonės, kartu su vienu gerbiamu ir be galo turtingu pažįstamu. Nebuvo abejonės, Žaklina meistriškai mokėjo išvilioti auksą iš gerai saugomos kasyklos, gal netgi deimantus iš De Beers. Jis neįžiūrėjo vyro, einančio kartu su ja, nes jis buvo kitoje Žaklinos pusėje, o galva buvo keistai nusukta į kitą pusę.

Akimirką jis jį pamatė. Susitiko jų akys, akimirka buvo trumpa ir sukrečianti. Žilaplaukis sekretorius nebegalėjo kvėpuoti, negalėjo sulaikyti nuostabos, spoksojo į veidą, galvą, kurios ilgus metus nebuvo matęs! Ir tai beveik visada naktį, nes jie dirbo... mirė naktį.

O Dieve mano, tai buvo jis! Iš gyvųjų — mirštančiųjų — pragaro už tūkstančių mylių. Tai buvo jis.

Žilaplaukis, apimtas transo, pakilo nuo kėdės. Jis išsitraukė ausinę, paleido ją iš rankų. Pulto skydeliui užsidegus įvairiais skambučiais, kurie tegirdėjo užėmimo signalą, ausinė nukrito ant žemės. Vidutinio amžiaus vyras nulipo nuo platformos ir greit apėjo ją, kad galėtų geriau įsižiūrėti į Žakliną Lavjė ir jos vaiduokliškąjį palydovą. Vaiduoklį, kuris buvo žudikas — iš visų jo pažinotų vyrų jis buvo baisiausias. Žudikas. Sakė, kad taip gali nutikti, bet jis niekada netikėjo. Dabar pagaliau patikėjo. Tai buvo tas žmogus.

Juos abu matė aiškiai. Matė jį. Per vidurinį praėjimą jie ramiai žingsniavo link išėjimo. Jis privalėjo juos sustabdyti. Sustabdyti ją! Bet išbėgti ir sušukti reikštų mirtį. Kulką galvon. Per akimirką.

Jie pasiekė duris. Jis atidarė, kad išleistų ją į gatvę. Žilaplaukis išlėkė iš slėptuvės, prabėgo per praėjimą iki lango. Gatvėje jis sustabdė taksi. Atidarinėjo duris, mojo Žaklinai lipti vidun. O Dieve! Ji važiavo kartu!

Vidutinio amžiaus vyras apsisuko ir kiek įkabindamas nulėkė link laiptų. Susidūrė su dviem nustebusiais klientais ir pardavėja, visus tris šiurkščiai pastūmė šalin. Jis užlėkė į viršų, per balkoną koridoriumi pasileido link atvirų studijos durų.

— Renė! Renė! — paknopstomis įbėgdamas vidun šaukė jis.

Beržeronas nustebęs pažvelgė nuo eskizų lentos aukštyn.

— Kas yra?

— Tas vyras su Žaklina! Kas jis toks? Kiek laiko jis čia?

— O? Tikriausiai kalbi apie amerikietį, — tarė dizaineris. — Jo vardas Brigsas. Aukso veršis. Gerai papildė mūsų pajamas.

— Kur jie išėjo?

— Nežinojau, kad jie išėjo.

— Ji išėjo kartu su juo!

— Mūsų Žaklina išmano savo darbą, taip? Ir mąsto gerai.

— Surask juos! Surask ją!

— Kodėl?

— Jis žino! Jis ją nužudys!

— Ką?

— Tai jis! Galiu prisiekti! Tas vyras buvo Kainas!

15 SKYRIUS

— Tas vyras yra Kainas, — be užuolankų, lyg tikėdamasis, kad jam paprieštaraus bent trys ar keturi prie Pentagono konferencijų kambario stalo sėdintys civiliai, tarė pulkininkas Džekas Meningas. Visi buvo vyresni už jį, kiekvienas manė esąs labiau patyręs. Nė vienas nebuvo pasirengęs pripažinti, kad armija gauna informaciją, kuri galėjo prasprūsti pro jų organizaciją. Būta ir ketvirto civilio, bet jo nuomonė niekam nerūpėjo. Jis buvo Kongreso Priežiūros komiteto narys, todėl į jo nuomonę turėjo būti kreipiamas dėmesys. Bet ne per didelis. — Jei nieko nedarysime tučtuojau, — tęsė Meningas, — net rizikuodami viskuo, ką sužinojome, jis gali vėl išsprūsti mums iš rankų. Prieš vienuolika dienų jis buvo Ciuriche. Esame tikri, kad jis dar ten. Džentelmenai, tai yra Kainas.

— Drąsus pareiškimas, — skaitydamas puslapio santrauką apie Ciuricho įvykius, kurią gavo kiekvienas prie stalo sėdintis vyras, tarė paukštį primenantis plinkantis akademikas iš Nacionalinio saugumo komiteto. Jis buvo Alfredas Žiletas, personalo paieškos ir įvertinimo specialistas, Pentagono laikomas gudriu, kerštingu ir turintis aukštas pareigas Pentagone užimančių draugų.

— Man tai atrodo neįtikėtina, — pridūrė Piteris Noultonas, Centrinės Žvalgybos Valdybos direktoriaus padėjėjas, penktą dešimtį skaičiuojantis vyras, tobulai atspindintis Ivy Lygos stereotipinę išvaizdą prieš maždaug trisdešimt metų. — Mūsų šaltiniai teigia, kad Kainas tuo pačiu metu, prieš vienuolika dienų, buvo Briuselyje, ne Ciuriche. Mūsų šaltiniai labai retai klysta.

— O, tai tikrai drąsus pareiškimas, — tarė trečiasis, vienintelis prie stalo sėdintis civilis, kurį Meningas gerbė. Jis čia buvo vyriausias, jo vardas Deividas Ebotas, buvęs olimpinis plaukikas, kurio intelektas prilygo fizinei jėgai. Jis jau įkopęs į šeštą dešimtį, bet buvo pasitempęs, protas toks pat žvitrus kaip ir anksčiau, amžių išdavė gyvenimo vargų išvagotos raukšlės. Jis žino, apie ką kalba, manė pulkininkas. Nors šiuo metu jis priklausė visažiniam Keturiasdešimties komitetui, o CŽV dirbo nuo pat įstaigos pradžios SPO. Tylusis slaptųjų operacijų vienuolis — kolegų suteikta pravardė žvalgybininkų bendruomenėje. — Anksčiau agentūroje, — kikendamas tęsė Ebotas, — šaltiniai taip pat dažnai prieštaraudavo vieni kitiems, kaip ir paremdavo.

— Mes naudojame skirtingus patikrinimo metodus, — spaudė direktorius. — Nenoriu rodyti nepagarbos, ponas Ebotai, bet mūsų duomenų perdavimo technologijos beveik idealios.

— Tai įranga, ne patvirtinimas. Bet nesiginčysiu. Atrodo, nesutarsime. Briuselis arba Ciurichas.

— Briuselio versija neturi trūkumų, — griežtai tikino Noultonas.

— Paklausykime, — pasitaisydamas akinius tarė plinkantis Žiletas. — Grįžkime prie Ciuricho santraukos. Ji tiesiai mums prieš akis. Mūsų šaltiniai gali pasiūlyti informacijos. Ji neprieštarauja nei Ciuricho, nei Briuselio versijai. Tai nutiko daugiau nei prieš šešis mėnesius.

Žilagalvis Ebotas pažvelgė į Žiletą.

— Prieš šešis mėnesius? Nepamenu jokio NSK pranešimo, pristatyto prieš šešis mėnesius.

— Nesugebėjome galutinai patvirtinti informacijos, — atsakė Žiletas. — Stengiamės neužversti komiteto nepatvirtinta informacija.

— Tai irgi drąsus pareiškimas, — neprašydamas patikslinti tarė Ebotas.

— Kongreso nary Voltersai, — žiūrėdamas į žmogų iš Priežiūros komiteto pertraukė pulkininkas. — Gal turite kokių nors klausimų prieš tęsiant?

— Tikrai turiu, — protingomis akimis peržvelgdamas kitų veidus, nutęsdamas tarė Kongreso sarginis šuo iš Tenesio valstijos. — Kadangi aš šiuose reikaluose naujokas, tęskite, kad žinočiau, kur pradėti.

— Puiku, pone, — linktelėdamas Noultonui tarė Meningas. — Ką turite galvoje kalbėdami apie Briuselį prieš vienuolika dienų?

— Fontano aikštėje buvo nužudytas vyras, juodosios rinkos deimantų pardavėjas tarp Maskvos ir Vakarų. Jis dirbo Russolmaz filiale, sovietų firmoje Ženevoje, kuri prižiūri visus tokius pirkimus. Žinome, kad tai vienas būdų, kuriuos grynindamas pinigus naudoja Kainas.

— Kas sieja Kainą su nužudymu? — paklausė abejojantis Žilėtas.

— Pirmiausia tai būdas. Ginklas buvo ilga adata, įdurta su chirurgišku tikslumu atviroje sausakimšoje aikštėje. Kainas taip elgėsi ir anksčiau.

— Tai tikrai tiesa, — sutiko Ebotas. — Maždaug prieš metus Londone buvo rumunas. Dar vienas pora savaičių prieš tai. Abu buvo priskirti Kaino aukoms.

— Priskirti, bet nepatvirtinti, — prieštaravo pulkininkas Meningas. — Jie buvo svarbūs politiniai pabėgėliai. Juos galėjo nužudyti ir KGB.

— Arba, sovietams nerizikuojant, Kainas, — paprieštaravo vyras iš CŽV

— Arba Karlosas, — keldamas balso toną papildė Žiletas. — Nei Karlosui, nei Kainui nerūpi ideologijos. Jie abu laisvai samdomi. Kodėl kiekvieną kartą, kai įvykdomas svarbus nužudymas, mes jį visada priskiriame Kainui?

— Kai tik taip padarom, — aiškiai iš aukšto atsakė Noultonas, — tą mums patvirtina du vienas su kitu nesusiję šaltiniai. Kadangi jie nė nutuokia vienas apie kitą, negali būti jokio suokalbio.

— Viskas per daug tvarkinga, — nesutiko Žiletas.

— Grįžtam prie Briuselio reikalų, — pertraukė pulkininkas. — Jei tai buvo Kainas, tai kam jam žudyti Russolmaz brokerį? Juk jis juo naudojosi.

— Brokerį priedangoje, — pataisė CŽV direktorius. — Sprendžiant iš mūsų informatorių pranešimų, dėl daugelio priežasčių. Nes jis buvo vagis, kodėl nenužudžius? Juk dauguma jo klientų taip pat buvo vagys, jie negalėjo kreiptis į policiją ir rašyti pareiškimo. Gal jis apgavo Kainą, o jei taip ir pasielgė, tai buvo jo paskutinis darbelis. O gal buvo pakankamai kvailas ir bandė atspėti Kaino asmens tapatybę. Netgi užuomina būtų verta adatos tarp šonkaulių. O gal Kainas norėjo paslėpti pėdsakus. Bet kuriuo atveju aplinkybės ir šaltiniai nepalieka abejonės, kad tai buvo Kainas.

— Kai paaiškinsiu Ciuricho versiją, įrodymų bus daugiau, — tarė Meningas. — Galime pažiūrėti į santrauką?

— Minutėlę, — prisidegdamas cigaretę ramiai tarė Deividas Ebotas. — Tikiu, kad mūsų kolega iš Saugumo tarybos minėjo šešių mėnesių senumo įvykį su Kainu. Gal pirmiau išklausykime informaciją apie tai.

— Kodėl? — per akinių viršų žvelgdamas į susirinkusiuosius paklausė Žiletas. — Laikas išbraukia bet kokį ryšį su Briuseliu arba Ciurichu. Tą jau minėjau.

— Taip, minėjote, — sutiko kažkada kėlęs pagarbą Slaptų operacijų vienuolis. — Manau, informacija apie aplinkybes padėtų. Kaip sakėte, grįžkime prie santraukos. Ji tiesiai mums prieš akis. Jei nesvarbu, tai galime grįžti prie Ciuricho atvejo.

— Ačiū, ponas Ebotai, — tarė pulkininkas. — Pastebėsiu, kad prieš vienuolika dienų, vasario dvidešimt septintosios naktį, Ciuriche buvo nužudyti keturi žmonės. Vienas jų buvo stovėjimo aikštelės prie Limato upės sargas, taigi galima daryti išvadą, kad jis neturėjo nieko bendra su Kaino reikalais, tik netinkamu laiku atsidūrė netinkamoje vietoje. Nuošaliame skvere, vakarinėje miesto dalyje, buvo rasti dar du vyrai. Galite manyti, kad tai visiškai nesusiję, išskyrus ketvirtąją auką. Ji susijusi su lavonais iš skvero — visi trys žinomi Ciuricho ir Miuncheno kriminaliniame pasaulyje — ir, be abejonės, yra susiję su Kainu.

— Čia Černakas, — skaitydamas santrauką tarė Žiletas. — Darau išvadą, kad kalbat apie Černaką. Prisimenu pavardę ir sieju ją su Kaino byla.

— Turėtumėte, — atsakė Meningas. — Jis pirmąkart pasirodė G-Du ataskaitoje prieš aštuoniolika mėnesių ir dar kartą iškilo po metų.

— Taigi prieš šešis mėnesius, — žvelgdamas į Žiletą švelniai pertraukė Ebotas.

— Taip, pone, — tęsė pulkininkas. — Jei kada kas nors buvo tikras padugnės įsikūnijimas, tai tas žmogus — Černakas. Per karą jis buvo Čekoslovakijos rekrūtas Dachau koncentracijos stovykloje, tris kalbas mokantis tardytojas, toks pat žiaurus, kaip bet kuris stovyklos sargybinis. Po kankinimų išgavęs — arba sugalvojęs — „kaltinančią“ informaciją, kurią tikėjosi išgirsti valdžia, į dušus siuntė lenkus, slovakus ir žydus. Norėdamas pelnyti valdžios malonę, jis galėjo padaryti bet ką, žiaurumu prilygo patiems sadistiškiausiems stovyklos darbuotojams. Bet jie nesuprato, kad jis registravo jų darbelius. Po karo jis pabėgo, paslėpta mina nutraukė jam kojas, bet išgyveno ir išdavė bendrų iš Dachau pavardes. Kainas jį surado ir naudojo kaip pasiuntinį mokesčiui ir užduotims.

— Palaukit minutėlę! — stipriai prieštaravo Noultonas. — Černako reikalus jau aptarėm anksčiau. Jei atsimenate, jo darbelius agentūra atskleidė pirmoji. Būtume jį daug anksčiau susėmę, jei valstybė nebūtų užkirtusi kelio svarbiu priešsovietinės Bonos vyriausybės pareigūno vardu. Jūs manote, kad Kainas naudojosi Černako paslaugomis. Apie tai žinote ne ką daugiau nei mes.

— Dabar žinome, — tarė Meningas. — Prieš septynis su puse mėnesio gavome pranešimą apie vyrą, kuriam priklauso Drei Alpenhauser restoranas. Turėjome žinių, kad jis buvo tarpininkas tarp Kaino ir Černako. Kelias savaites jį stebėjome, bet nieko nesužinojome. Jis buvo menkas Ciuricho kriminalinio pasaulio cinkelis... Per greitai jį paleidome iš akių. — Pulkininkas patenkintas, kad į jį visi žiūri, sustojo. — Kai sužinojom apie Černako žmogžudystę, nusprendėme rizikuoti. Prieš penkias naktis du mūsų vyrai prieš uždarymą pasislėpė Drei Alpenhauser. Jie užspeitė savininką į kampą ir apkaltino bendradarbiavimu su Černaku ir Kainu. Sukūrė tikrą šou. Galite įsivaizduoti, kaip jie nustebo, kai vyras pasidavė, puolė ant kelių ir pradėjo maldauti apsaugos. Jis pripažino, kad Kainas tą naktį, kai nužudė Černaką, buvo Ciuriche, kad tą vakarą matė Kainą, kad kalbėjosi apie Černaką. Labai piktai.

Kareivis vėl sustojo, tylą pertraukė tylus Eboto švilptelėjimas. Jis prieš raukšlėtą veidą laikė pypkę.

— O čia tai pareiškimas, — tyliai tarė Vienuolis.

— Kodėl Valdybai nebuvo pranešta apie prieš septynis su puse mėnesio jūsų gautą pranešimą? — nemandagiai paklausė Koultonas iš CŽV.

— Nepavyko įrodyti.

— Jums. Galbūt mums būtų pavykę.

— Galbūt. Pripažinau, kad per anksti jį paleidome. Mums trūksta žmonių. Kas iš mūsų galime amžinai stebėti, kai nėra jokių rezultatų?

— Jei būtume žinoję, gal būtume padėję.

— O jei būtume žinoję apie jūsų Briuselio versiją, būtume galėję sutaupyti laiką, kurį praradote kurpdami įvykių modelį.

— Iš kur gavote pranešimą? — žiūrėdamas į Meningą nekantriai pertraukė Žiletas.

— Jis buvo anoniminis.

— Ir jūs tuo pasitenkinote? — Paukštį primenančiame Žileto veide atsispindėjo nuostaba.

— Tai viena priežasčių, kodėl iš pradžių stebėjimui neskyrėme daugiau darbuotojų.

— Taip, suprantu, bet nejaugi norite pasakyti, kad nekapstėte giliau?

— Žinoma, kapstėme, — atsakė suirzęs pulkininkas.

— Matyt, be entuziazmo, — piktai tęsė Žiletas. — Nepamanėte, kad kas nors Lenglyje ar Taryboje galėjo padėti, užpildyti skylę? Sutinku su Piteriu. Reikėjo pasidalyti informacija.

— Yra priežastis, kodėl to nedarėme. — Meningas giliai įkvėpė. Ne tokioje kariškoje aplinkoje tai būtų palaikyta atodūsiu. — Informatorius aiškiai pasakė, kad jei įtrauksime dar kokią kitą agentūrą, jis daugiau su mumis nesusisieks. Jautėme, kad reikia paisyti jo. Jau darėme tai ir anksčiau.

— Ką pasakėte? — Noultonas padėjo santrauką ir negalėdamas patikėti spoksojo į Pentagono karininką.

— Nieko nauja, Piteri. Kiekvienas mūsų turi savus šaltinius, juos saugo.

— Suprantu. Dėl to nieko nesakėme apie Briuselį. Abu informatoriai liepė nieko nesakyti armijai.

Tyla. Ją nutraukė nemandagus Saugumo tarybos nario Alfredo Žileto balsas.

— Ar dažnai „darėte tai ir anksčiau“, pulkininke?

— Ką? — Meningas pažvelgė į Žiletą, bet jautė, kad juos abu įdėmiai stebi Ebotas.

— Tikriausiai nemažai.

— Tikriausiai?

— Dažnai.

— O jūs, Piteri? Kaip su Valdyba?

— Mes labai ribojome gilią diseminaciją.

— Dėl Dievo meilės, ką tai reiškia? — pokalbį pertraukė pats netikėčiausias šaltinis, Kongreso narys iš Priežiūros komiteto. — Nesupraskite manęs neteisingai, dar nepradėjau. Tiesiog noriu suprasti, apie ką šnekate. — Jis pasisuko į CŽV atstovą. — Po velnių, ką pasakėte? Gilią ką?

— Diseminaciją, Kongreso nary Voltersai. Tai minima Kaino byloje. Mes rizikavome prarasti informatorius, jei apie juos užsiminsime kitiems žvalgybos padaliniams. Galiu patikinti, tai įprasta.

— Skamba taip, lyg būtumėte pirmą kartą bandę apvaisinti karvę.

— Maždaug tokie patys rezultatai, — pridūrė Žiletas. — Jokios galimybės sumažinti įtampą. Kad apie tai šnekame, jokių informacijos patikrinimų skirtingais šaltiniais ieškant netikslumų.

— Įdomios frazės, — pritariančia veido išraiška tarė Ebotas. — Bet nemanau, kad suprantu, apie ką šnekate.

— Sakyčiau, kad viskas aišku kaip dieną, — žvelgdamas į Piterį Noultoną ir pulkininką Meningą tarė vyras iš Nacionalinio saugumo. — Dvi didžiausios valstybės žvalgybos agentūros pastaruosius trejus metus apie Kainą gavo informaciją, bet niekaip negalėjo patikimai patikrinti, ar ji teisinga. Mes tiesiog priėmėme visą informaciją kaip bonafide duomenis, kurią saugojome ir su kuria elgėmės kaip su teisinga.

— Na, ką gi, aš šituose reikaluose sukuosi seniai, gal per ilgai, ir turiu pastebėti, kad neišgirdau nieko, ko nebūčiau girdėjęs anksčiau, — tarė Vienuolis. — Šaltiniai — atsargūs žmonės, jie labai pavydžiai saugo savo kontaktus. Nė vienas neužsiiminėja labdara, jiems rūpi tik pelnas ir išgyvenimas.

— Nuogąstauju, kad nesuprantate, ką noriu pasakyti. — Žiletas nusiėmė akinius. — Nerimauju dėl to, kad pastaruoju metu dauguma įvykdytų žmogžudysčių priskiriamos Kainui — čia priskiriamos Kainui — kai atrodo, jog pats geriausias mūsų laikų — gal net visų laikų — žudikas laikomas gana nereikšmingu. Manau, tai neteisinga. Manau, mes turėtume rūpintis Karlosu. Kas atsitiko Karlosui?

— Nemanau, kad jūsų logika teisinga, Alfredai, — tarė Vienuolis. — Karloso laikas praėjo, jo vietą užėmė Kainas. Senoji tvarka keičiasi. Vandenyne plaukioja naujas, spėju, daug pavojingesnis ryklys.

— Negaliu su tuo sutikti, — pelėdiškomis akimis įsistebeilijęs į žvalgybos bendruomenės atstovą tarė vyras iš Nacionalinio saugumo. — Atleiskite, Deividai, bet man atrodo, kad pats Karlosas manipuliuoja šiuo komitetu: nukreipti dėmesį nuo savęs, priversti mus susikaupti ties daug menkesnės svarbos reikalais.

Mes visą energiją švaistome gaudydami bedantį rykliuką, kai tuo metu kūjagalvis plaukioja laisvas.

— Karloso niekas neužmiršta, — prieštaravo Meningas. — Jis tiesiog ne toks aktyvus kaip Kainas.

— Gali būti, — lediniu balsu tarė Žiletas. — Karlosas nori, kad mes tuo patikėtume. Ir, dėl Dievo meilės, mes tuo tikime!

— Ar galima tuo abejoti? — paklausė Ebotas. — Kaino pasiekimai kelia šiurpą.

— Ar galiu tuo abejoti? — pakartojo Žiletas. — Tai svarbiausias klausimas, ar ne? Kuris iš mūsų galime būti tikri? Tai logiškas klausimas. Žinome, kad tiek Pentagonas, tiek Centrinė Žvalgybos Valdyba tiesiogine žodžio prasme dirba nepriklausomai vieni nuo kitų, netgi nesitardami dėl šaltinių patikimumo.

— Šiame mieste šiuos papročius retai kada laužo, — šmaikščiai pastebėjo Ebotas.

Vėl pokalbį pertraukė Kongreso narys iš Priežiūros komiteto.

— Ką bandote pasakyti, ponas Žiletai?

— Norėčiau daugiau informacijos apie Iljičiaus Ramireso Sančeso veiklą. Tai...

— Karlosas, — tarė Kongreso narys. — Prisimenu, ką skaičiau. Supratau. Ačiū. Tęskite, gerbiamieji.

Meningas greit prašneko:

— Gal galime grįžti prie Ciuricho reikalų? Prašau. Mes rekomenduojame tučtuojau griebti Kainą. Galime paskleisti žinią Verbrechenvelt, iškviesti kiekvieną turimą informatorių, priversti Ciuricho policiją bendradarbiauti. Negalime sau leisti gaišti dar vienos dienos! Vyras Ciuriche yra Kainas!

— Tai kas tada buvo Briuselyje? — savęs ir kitų prie stalo sėdinčių vyrų paklausė CŽV agentas Noultonas. — Metodas buvo Kaino, informatoriai — vieningi. Koks tikslas?

— Akivaizdu — skleisti melagingą informaciją, — tarė Žiletas. — Prieš darant ką nors pastebima Ciuriche, rekomenduočiau peržiūrėti Kaino bylą ir patikrinti kiekvieną gautą informacijos gabalėlį. Priverskite Europos padalinius apklausti kiekvieną informatorių, kuris stebuklingai jums teikė informaciją. Jaučiu, kad sužinosite kai ką, ko nesitikėjote — apie lotynišką Iljičiaus Ramireso Sančeso ranką.

— Kad jau taip reikalaujate patikrinimo, Alfredai, — pertraukė Ebotas, — gal papasakokite apie nepatvirtintą įvykį prieš šešis mėnesius? Atrodo, atsidūrėme klampynėje. Gal tai padės išbristi. — Pirmą kartą per visą konferenciją įžūlusis Nacionalinio saugumo komiteto atstovas sudvejojo.

— Maždaug rugpjūčio vidury iš patikimo šaltinio Aix en Provence sužinojome, kad Kainas pakeliui į Marselį.

— Rugpjūtį? — sušuko pulkininkas. — Marselį? Tada nužudė Lelandą! Ambasadorių Lelandą nušovė Marselyje. Rugpjūtį!

— Bet Kainas to šūvio nepaleido.’ Tai buvo Karloso darbas. Tai buvo patvirtinta. Kulkos žymės sutapo su žymėmis iš kitos žmogžudystės, gavome tris tamsiaplaukio vyro su nešuliu rankoje trečiame ir ketvirtame aukšte prie uosto aprašymus. Nebuvo jokios abejonės, kad Lelandą nužudė Karlosas.

— Dėl Dievo meilės, — suriaumojo pareigūnas. — Tai po fakto, po nužudymo! Nesvarbu, kam buvo įsakyta nužudyti Lelandą. Apie tai nepagalvojot? Jei būtume žinoję apie Kainą, gal būtų pavykę išsaugoti Lelandą. Jis buvo karininkų nuosavybė! Kad jus velniai griebtų, jis galėtų būti gyvas!

— Nelabai tikėtina, — ramiai atsakė Žiletas. — Lelandas nebuvo iš tų, kurie ramiai slėptųsi. Prisimenant jo gyvenimo būdą, paprastas perspėjimas nebūtų padėjęs. Be to, jei mūsų planas būtų pavykęs, perspėję Lelandą tiesiog sumažintume sėkmės tikimybę.

— Kaip? — šiurkščiai paklausė Vienuolis.

— Tai visas paaiškinimas. Mūsų šaltinis tarp vidurnakčio ir trečios valandos ryto prie Sarasino gatvės rugpjūčio dvidešimt trečią turėjo susitikti su Kainu. Lelandas neturėjo pasirodyti iki dvidešimt penktosios. Kaip ir minėjau, jei būtų pavykę, būtume sučiupę Kainą. Nepavyko, jis taip ir nepasirodė.

— O jūsų šaltinis sutiko bendradarbiauti tik su jumis, — tarė Ebotas. — Be jokių pašalinių.

— Taip, — bandydamas, bet vis dėlto nesugebėdamas nuslėpti gėdos linktelėjo Žiletas. — Mūsų nuomone, pavojus Lelandui buvo panaikintas, kas Kaino atžvilgiu pasirodė tiesa, o sulaikymo šansas buvo didesnis nei kada nors anksčiau. Pagaliau radome žmogų, kuris buvo pasiryžęs viešai atpažinti Kainą. Kas nors būtumėte elgęsi kitaip?

Tyla. Šį kartą ją pertraukė gudrus Kongreso narys iš Tenesio.

— Dieve visagali... Kokia subingalvių gauja!

Stojusią tylą nutraukė susimąstęs Deivido Eboto balsas.

— Norėčiau jus pagirti, pone, jūs pirmasis sąžiningas nuo Kalvos atsiųstas vyras. Faktas, kad jūs nesate prislėgtas šios slaptos aplinkos, yra pastebėtas visų čia sėdinčiųjų. Tai tikra atgaiva.

— Nemanau, kad Kongreso narys gerai supranta reikalo subtilumą...

— O, užsičiaupk, Piteri, — tarė Vienuolis. — Manau, Kongreso narys nori šnekėti.

— Tik trumpam, — tarė Voltersas. — Maniau, kad jūs visi pilnamečiai. Turiu omeny, kad atrodot pilnamečiai, o sulaukę tokio amžiaus turėtumėt geriau žinoti. Turėtumėt sugebėti palaikyti dalykišką pokalbį gerbdami konfidencialumą, keistis informacija ir ieškoti bendrų sprendimų. Vietoj to jūs atrodot kaip vaikų gauja, šokanti prakeiktoje karuselėje ir besipešanti, kuris iš jūsų gaus pigų žalvarinį žiedą. Gerai leidžiat mokesčių mokėtojų pinigus.

— Per daug viską supaprastinate, Kongreso nary, — pertraukė Žiletas. — Kalbate apie utopinį faktų paieškos aparatą. Tokio dalyko nėra.

— Kalbu apie sukalbamus žmones, ponai. Aš esu teisininkas. Prieš pradėdamas darbą šitame cirke kiekvieną dieną dirbau skirtingais konfidencialumo lygiais. Kas čia gali būti nauja?

— Ką norite pasakyti? — paklausė Vienuolis.

— Noriu paaiškinimo. Pastaruosius aštuoniolika mėnesių sėdėjau Rūmų nužudymų subkomitete. Perverčiau tūkstančius puslapių, pilnų tūkstančių pavardžių, ir dvigubai tiek teorijų. Nemanu, kad yra galima konspiracija arba įtariamas žudikas, apie kurį aš nieko nežinočiau. Su šiais vardais ir tomis teorijomis gyvenu pastaruosius dvejus metus ir maniau, kad nėra daugiau nieko, ko nežinočiau.

— Sakyčiau, jūsų rekomendacijos išties geros, — pertraukė Ebotas.

— Aš irgi taip maniau, todėl užėmiau šį postą. Maniau, kad galėsiu realiai padėti, bet dabar nesu tikras. Pradedu abejoti, ką turėčiau daryti.

— Kodėl? — nedrąsiai paklausė Meningas.

— Čia sėdėdamas klausiausi, kaip jūs keturiese diskutuojate apie paskutiniuosius trejus metus trunkančią operaciją, kurioje dalyvauja personalo ir informatorių tinklai visoje Europoje, kurios tikslas — sugauti žudiką, nes jo „pasiekimų sąrašas“ — įspūdingas. Ar tai panašu į tiesą?

— Tęskite, — rankoje laikydamas pypkę tyliai atsakė Ebotas. — Ko norėjote paklausti?

— Kas jis? Po velnių, kas tas Kainas?

16 SKYRIUS

Tyla truko lygiai penkias sekundes, per jas visi žiūrėjo vieni į kitus. Kažkas atsikrenkštė, kažkas patogiau įsitaisė kėdėje. Atsakymas turėjo būti tiesus, be išsisukinėjimų. Kongreso narys Efremas Voltersas iš Tenesio kalnų, anksčiau dirbęs Jeilio Teisės apžvalgoje, nepasitenkins atmestinu tuščiažodžiavimu, kuris dažniausiai buvo naudojamas tokiose situacijose. Netinkamas metas taukšti niekus.

Deividas Ebotas padėjo pypkę ant stalo, tyloje girdėjosi, kaip ji paliečia stalo paviršių.

— Toks žmogus kaip Kainas kuo mažiau viešumo gauna, tuo geriau.

— Tai ne atsakymas, — tarė Voltersas. — Manysiu, kad tai paaiškinimo pradžia.

— Taip ir yra. Noriu pasakyti, kad jis profesionalus žudikas, treniruotas plataus spektro žudymo būdų ekspertas. Jo sugebėjimai laisvai parduodami, jam nerūpi nei politika, nei asmeninės priežastys. Tame versle sukasi tik dėl pelno, o pelnas didėja proporcingai su jo vis kylančia reputacija.

Kongreso narys linktelėjo.

— Saugodami informaciją, jūs neleidžiate jam nemokamai reklamuotis.

— Būtent. Pasaulyje yra daugybė maniakų su storomis piniginėmis ir įsivaizduojamais priešais, kurie gali susigundyti ir užsakyti žmogžudystę pas Kainą. Nelaimei, jo paslaugomis jau naudojasi daugiau žmonių nei galėtum pagalvoti. Šiuo metu jam tiesiogiai priskiriamos trisdešimt aštuonios žmogžudystės ir dar maždaug dvylikoje ar penkiolikoje jis yra pagrindinis įtariamasis.

— Tai jo „pasiekimų“ sąrašas?

— Taip. Mes pralaimime mūšį. Su kiekviena žmogžudyste jo populiarumas kyla.

— Kuriam laikui jis dingo iš visų akiračio, — tarė Noultonas iš CŽV — Kelis pastaruosius mėnesius manėme, kad jį kažkas sustabdė. Buvo keli atvejai, kai žuvo patys žudikai. Galvojome, kad jis galėjo būti vienas jų.

— Pavyzdžiui? — paklausė Voltersas.

— Madrido bankininkas, siuntęs kyšius nuo Europolitan korporacijos už valstybinius pirkinius Afrikoje. Jis buvo nušautas iš važiuojančio automobilio Kastilijos promenadoje Madride. Vairuotojas, asmens sargybinis, nušovė ir žudiką, ir jo vairuotoją. Kurį laiką manėm, kad tai buvo Kainas.

— Atsimenu tą atvejį. Kas galėjo už tai sumokėti?

— Daugybė kompanijų, — atsakė Žiletas. — Kurios norėjo pardavinėti diktatoriams paauksuotus automobilius arba santechnikos įrangą.

— Ką dar? Kas dar?

— Šeichas Mustafa Kaligas Omane, — tarė pulkininkas Meningas.

— Buvo pranešta, kad jį nužudė per sukilimą.

— Netiesa, — tęsė karininkas. — Nebuvo jokio sukilimo. G-2 informatoriai patvirtino, jog Kaligas buvo nepopuliarus, tačiau šeichai — ne kvailiai. Sukilimo istorija buvo tik žmogžudystės šydas, kuris galėjo suvilioti profesionalius žudikus. Norint suteikti šiam melui tiesos atspalvį, buvo nužudyti trys Pareigūnų korpuso darbuotojai. Kurį laiką manėme, kad vienas jų Kainas, nes laikas sutapo su tylos periodu.

— Kas sumokėtų Kainui už Kaligo žmogžudystę?

— Daug kartų to paties klausėme savęs, — tarė Meningas. — Atėjo vienintelis galimas atsakymas iš šaltinio, kuris tvirtino žinąs, bet neturėjome galimybės jo informacijos patikrinti. Jis sakė, kad Kainas tai atliko, kad įrodytų, jog tai įmanoma. Įmanoma jam, nors naftos šeichai keliauja su geriausia apsauga pasaulyje.

— Dar buvo pustuzinis incidentų, — pridūrė Noultonas. — Įtarimai priskiriami tai pačiai kategorijai, kai nužudomas svarbus asmuo, o šaltiniai apkaltina Kainą.

— Supratau. — Kongreso narys atvertė puslapį, kuriame buvo Ciuricho įvykių santrauka. — Suprantu, jūs net nenutuokiate, kas jis toks?

— Nesutapo du aprašymai, — pertraukė Ebotas. — Tiesą sakant, Kainas yra tikras maskavimosi genijus.

— Vis dėlto žmonės buvo su juo susitikę, šnekėjosi. Jūsų šaltiniai, informatoriai, tas vyras iš Ciuricho. Nė vienas nieko nenori sakyti, bet juk juos tardėte? Įmanoma sukurti kažkokį bendrą portretą, nors kažką.

— Išsiaiškinome gana nemažai, — atsakė Ebotas. — Bet nėra patikimo apibūdinimo. Pirmiausia Kaino niekas nematė dieną. Jis skiria susitikimus naktį, tamsiuose kambariuose ar praėjimuose. Nežinome, ar jis kada nors susitiko su daugiau nei vienu žmogumi. Turime žinių, kad jis niekada nestovi, visada sėdi — blankiai apšviestame restorane, ant kėdės kampe arba automobilyje. Kartais jis nešioja didelius akinius, o kartais ne. Viename susitikime jis būna tamsiaplaukis, kitame jo plaukai — balti, raudoni arba paslėpti po skrybėlė.

— Kalba?

— Čia jau šilčiau, — nekantraudamas pranešti viską, ką Valdyba žino apie taikinį, tarė CŽV direktorius. — Laisvai kalba angliškai ir prancūziškai. Moka kelis Rytų dialektus.

— Dialektus? Kuriuos? Gal pirmiausia reikėtų paminėti kalbas?

— Žinoma. Tai bendrinė vietnamiečių kalba.

— Vietnamiečių?.. — Voltersas pasilenkė į priekį. — Kodėl man atrodo, kad aptikau kažką, ko jūs visai nenorėtumėte atskleisti?

— Nes tikriausiai jūs įgudęs kryžminėje apklausoje, pone. — Ebotas brūkštelėjo degtuką, užsidegė cigarą.

— Pakankamai pastabus, — sutiko Kongreso narys. — Apie ką čia šnekat?

— Kainas, — keistai žvilgtelėjęs į Ebotą tarė Žiletas. — Žinome, iš kur jis atsirado.

— Iš kur?

— Iš Pietryčių Azijos, — susiraukęs, lyg į šonkaulius jam kas būtų suvaręs peilį, atsakė Meningas. — Kiek pavyko išsiaiškinti, jis moka nuošalesnių teritorijų dialektus, kad jį suprastų Kambodžos ir Laoso pasienių takuose, taip pat Šiaurės Vietnamo gilumoje. Sutinkame su duomenimis, jie atitinka faktus.

— Kokius faktus?

— Operacijos Medūza. — Pulkininkas ištiesė ranką, paėmė didelį storą voką iš kairės. Jį atplėšė ir atrinkęs iš šūsnies ištraukė vieną vienintelę bylą, padėjo ją prieš save. — Čia Kaino byla, — linktelėdamas link atplėšto voko tarė jis. — Tai Medūzos dokumentai, bent jau tos dalys, kuriose kalbama apie Kainą.

Tenesietis, vos sulaikydamas ironišką šypseną, atsilošė.

— Žinot ką, džentelmenai? Jūs man pradedat atsibosti su savo gudriais pavadinimais. Tiesą sakant, šis labai gražus, keliantis siaubą, perspėjantis. Įtariu, kad prieš pradėdami darbą turėtumėte išklausyti seminarą apie tokius dalykus. Tęskite, pulkininke. Kas ta Medūza?

Meningas trumpai žvilgtelėjo į Deividą Ebotą, tada prakalbo:

— Tai buvo paieškos ir sunaikinimo planas, per Vietnamo karą sukurtas veikti už priešo linijų. Vėlyvajame šeštajame ir ankstyvajame septintajame dešimtmečiais amerikiečių, prancūzų, britų, australų ir vietinių savanorių būriai buvo suburti į komandas veikti Šiaurės Vietnamo teritorijoje. Jų veiklos prioritetas buvo priešo ryšių ir išteklių linijų dezorganizavimas, kalėjimo stovyklų paieška ir, žinoma, kaimų vadų, dirbančių su komunistais, likvidavimas, o jei buvo įmanoma — ir pačių priešo vadų sunaikinimas.

— Tai buvo karas kare, — pertraukė Noultonas. — Nelaimei, dėl rasinių ir kalbos skirtumų ši veikla buvo daug sudėtingesnė ir pavojingesnė nei, sakykim, vokiečių ar olandų kovotojų ar prancūzų pasipriešinimas per Antrąjį pasaulinį karą. Taigi verbavimas nebuvo toks išrankus, kaip turėjo būti.

— Komandų buvo tuzinai, — tęsė pulkininkas. — Personalą sudarė visi — nuo laivynų veteranų iki prancūzų fermerių — kurių vienintelė žalos atlyginimo viltis buvo Amerikos pergalė. Buvo ir britų bei australų klajoklių, kurie ilgus metus gyveno Indokinijoje, kaip ir labai suinteresuotų Amerikos armijos arba žvalgybos civilių pareigūnų. Be abejonės, buvo ir būrys užkietėjusių nusikaltėlių. Dažniausiai tai kontrabandininkai — vyrai, pardavinėję ginklus, narkotikus, auksą bei deimantus visame Pietų Kinijos jūros regione. Prireikus informacijos naktiniam nusileidimui ar džiunglių keliui rasti, jie tapdavo lyg vaikščiojančios enciklopedijos. Didelė dalis tų, kuriuos įdarbinome, buvo bėgliai iš Valstijų, visi gerai išsilavinę, visi išradingi. Mums reikėjo jų įgūdžių.

— Tai gana įvairi savanorių šutvė, — pertraukė Kongreso narys. — Laivyno veteranai, armija, britų ir australų klajokliai, prancūzų kolonistai ir vagių gaujos. Kaip privertėte visus dirbti kartu?

— Atsižvelgdami į kiekvieno godumo laipsnį, — tarė Žiletas.

— Pažadais, — patikslino pulkininkas. — Garantuodami paaukštinimą, žadėdami amnestiją, tiesiog piniginiais priedais ir dažnai sudarydami galimybę vogti pinigus iš pačios operacijos biudžeto. Matote, jie buvo kiek išprotėję, o mes tai supratome. Juos slaptai apmokėme naudotis kodais, judėti iš vienos vietos į kitą, paspęsti spąstus, žudyti, naudoti ginklus, apie kuriuos net Saigone nieko nežinojo. Kaip minėjo Piteris, rizika buvo milžiniška, nelaisvė baigdavosi kankinimais ir egzekucija. Kaina buvo didelė, jie sumokėjo. Dauguma žmonių juos vadintų gauja paranojikų, bet jie buvo žudymo ir partizaninės taktikos genijai. Ypač žudymo.

— Kokia buvo kaina?

— Mirė daugiau nei devyniasdešimt procentų operacijos Medūza dalyvių. Tarp tų, kurie niekada negrįžo, buvo ir tokių, kurie to daryti ir neketino.

— Iš to vagių ir bėglių būrio?

— Taip. Kai kurie iš Medūzos pavogė dideles pinigų sumas. Manome, kad Kainas — vienas jų.

— Kodėl?

— Dėl jo modus operandi. Jis naudojo kodus, spąstus, žudymo ir judėjimo metodus, kuriuos sukūrė ir ištobulino Medūzos programoje.

— Tai dėl Dievo meilės, — pertraukė Voltersas. — Juk turit tiesioginį jo tapatybės ryšį. Man nerūpi, kur jūs viską paslėpėt, ir puikiai žinau, jog nenorit, kad tai iškiltų į viešumą — bet darau išvadą, kad dokumentų yra.

— Yra, mes juos visus ištraukėme iš archyvų. Visa informacija yra čia. — Karininkas uždėjo ranką ant aplanko, gulinčio priešais. — Mes viską peržiūrėjome, sąrašus apžiūrėjome per mikroskopą, faktus patikrinome kompiuteriais — darėme viską, ką sugalvojom. Bet į priekį nepasistūmėjome nė per nago juodymą.

— Neįtikėtina, — nusistebėjo Kongreso narys. — Arba jūs tiesiog nevykėliai.

— Ne visai, — paprieštaravo Meningas. — Pažvelkit į tą vyrą, pažiūrėkit, kuo galėjome remtis. Po karo Kainas greit užsitarnavo reputaciją visoje Rytų Azijoje, nuo šiaurinių regiono dalių, pavyzdžiui, Tokijo, iki pietinių valstybių — Filipinų, Malaizijos ir Singapūro, dar spėjo užsukti į Honkongą, Kambodžą, Laosą ir Kalkutą. Maždaug prieš dvejus su puse metų į mūsų Azijos filialus ir ambasadas pasipylė ataskaitos. Atsirado naujas samdomas žudikas, vardu Kainas. Labai profesionalus, negailestingas. Tos ataskaitos pasirodydavo vis dažniau. Kai tik mirdavo svarbus asmuo, paaiškėdavo, kad Kainas su tuo susijęs. Į ambasadas skambindavo šaltiniai, kai kurie net gatvėje stabdydavo atašė ir tvirtindavo tą patį. Tai buvo Kainas, tą padarė Kainas. Žmogžudystė Tokijuje, susprogdintas automobilis Honkonge, Trikampyje užpultas narkotikų karavanas, Kalkutoje nušautas bankininkas, Moulmeine nužudytas ambasadorius, rusų technikas arba Amerikos verslininkas užmuštas Šanchajaus gatvėse. Kainas buvo visur, jo vardą kuždėjo tuzinai patikimų informatorių kiekviename žvalgybos sektoriuje. Vis dėlto nė vienas žmogus visame Ramiojo vandenyno sektoriuje negalėjo pasakyti, kas jis toks. Kur pradėti ieškoti?

— Bet tuo metu buvote patvirtinę, kad jis — buvęs Medūzos narys? — paklausė tenesietis.

— Taip. Be abejonės.

— Tai tikrinkit kiekvieno Medūzos nario dosjė, po šimts perkūnų!

Pulkininkas atvertė iš Kaino bylos išimtą blanką.

— Čia yra aukų sąrašas. Tarp baltųjų, kurie dingo iš operacijos Medūza akiračio — o kai sakau dingo, turiu galvoje, kad dingo be pėdsako, — yra šie. Septyniasdešimt trys amerikiečiai, keturiasdešimt šeši prancūzai, trisdešimt devyni australai, dvidešimt keturi britai ir maždaug penkiasdešimt baltųjų kontraktų, užverbuotų Hanojuje ir apmokytų mūšio lauke — daugumos jų mes niekada nepažinojome. Per du šimtus trisdešimt galimų kandidatų. Kėliųjų patikrinimas atsidurtų aklagatvyje? Keli jų gyvi? Kurie mirę? Jei sužinotume visų išgyvenusiųjų pavardes, iš kur sužinoti, kokia pavarde jie gyvena dabar? Kas jie? Net nesame tikri dėl Kaino tautybės. Manome, kad jis amerikietis, bet neturime jokių įrodymų.

— Kainas — tik viena problema mūsų nuolatiniame spaudime Hanojui, kad išsiaiškintume visų dingusiųjų be žinios likimą, — paaiškino Noultonas. — Tikriname vardus su divizijų sąrašais.

— Irgi yra kabliukas, — pridūrė armijos karininkas. — Hanojaus kontržvalgybininkai palaužė ir nužudė didelę dalį Medūzos operatyvinių darbuotojų. Jie žinojo apie operaciją, mes niekada neatmetėme infiltracijos galimybės. Hanojus žinojo, kad Medūza — ne karinis dalinys, jie niekada nevilkėjo uniformų. Niekada nereikėjo atsakyti už savo veiksmus.

Volteris pakėlė ranką.

— Galėčiau, — linktelėdamas link susegtų puslapių paklausė jis.

— Žinoma. — Pulkininkas padavė juos Kongreso nariui. — Juk suprantate, kad tos pavardės, kaip ir pati operacija Medūza, vis dar slaptos?

— Kas taip nusprendė?

— Tai pastovus prezidentų įsakymas, priimtas konsultuojantis su Personalo viršininku. Jį parėmė Senato ginkluotųjų pajėgų komitetas.

— Tai didelė galia, ar ne?

— Buvo manoma, kad valstybei taip bus geriau, — tarė vyras iš CŽV.

— Tokiu atveju nesiginčysiu, — sutiko Volteris. — Tokie operacijos ypatumai nepridėtų žavesio Vietnamo karo didvyriams. Mes žudikų netreniruojam ir tikrai nenaudojam. — Jis pervertė puslapius. — Kažkur čia yra žudikas, kurį treniravom, panaudojom, o dabar negalim rasti.

— Taip, mūsų nuomone, taip ir yra, — tarė pulkininkas.

— Sakote, jis užsitarnavo reputaciją Azijoje, o paskui persikėlė į Europą. Kada?

— Maždaug prieš metus.

— Kodėl? Ar bent numanote?

— Siūlyčiau akivaizdžią priežastį, — tarė Piteris Noultonas. — Jis persistengė. Kažkas nepasisekė, kaip tikėjosi ir jautė, tad kilo pavojus. Tarp rytiečių jis buvo baltaodis žudikas, tai gana pavojinga. Atėjo laikas judėti toliau. Dievas mato, jo reputacija buvo tvirta, Europoje jam darbo negalėjo trūkti.

Deividas Ebotas atsikrenkštė.

— Norėčiau pasiūlyti kitą galimybę, paremtą tuo, ką anksčiau minėjo Alfredas. — Vienuolis stabtelėjo, Žiletas pagarbiai linktelėjo. — Jis sakė, kad mus privertė susitelkti ties „bedančiu rykliu, kol kūjagalvis plaukioja laisvėje“. Man atrodo, kad sakėte taip, nors gali būti, kad kažką maišau.

— Taip, — tarė vyras iš Nacionalinio saugumo. — Žinoma, kalbėjau apie Karlosą. Turėtume gaudyti ne Kainą, o Karlosą.

— Žinoma, Karlosą. Patį slidžiausią šių laikų žudiką, vyrą, kuris, kai kurių mūsų nuomone, gal tiesiogiai, o gal ir ne buvo atsakingas už pačią tragiškiausią mūsų laikų žmogžudystę. Jūs, Alfredai, buvote savitai teisus, aš klydau. Mes negalime sau leisti pamiršti Karloso.

— Ačiū, — tarė Žiletas. — Malonu, kad sėkmingai išsakiau savo požiūrį.

— Išsakėte. Bent jau man. Bet privertėte ir galvoti. Ar galite įsivaizduoti pagundą, kurią jautė toks vyras kaip Kainas, dirbantis karštoje aplinkoje, pilnoje klajūnų, bėglių ir korumpuotų vyriausybių? Tikriausiai pavydėjo Karlosui, pavydėjo spartesnio, šviesesnio, prabangesnio Europos pasaulio. Ar dažnai jis sau kartojo: „Aš geresnis už Karlosą“? Nesvarbu, kokie jie visi šaltakraujai, visų ego tiesiog milžiniškas. Spėju, kad jis atsibeldė į Europą ieškodamas geresnio pasaulio ir norėdamas iš verslo išstumti Karlosą. Kandidatas, pone, norėtų pasimatuoti karūną. Jis nori būti pripažintas geriausiu.

Žiletas spoksojo į Vienuolį.

— Įdomi teorija.

— Jei teisingai suprantu, ką norite pasakyti, — įsiterpė kongresmenas, — sekdami Kainą, galime priartėti ir prie Karloso.

— Kaip tik taip.

— Nemanau, kad aš suprantu, — suirzęs tarė CŽV direktorius. — Kodėl?

— Karalius lengvai karūnos neatiduos, — Ebotas paėmė pypkę. — Jis iš visų jėgų kaunasi, kad ją išsaugotų. Kaip sako Kongreso narys, toliau sekim Kainą, bet reikia stebėti, gal miške pasirodys pėdsakai. Jeigu surasim Kainą, galbūt reikėtų susilaikyti. Palaukti, kol pas jį ateis Karlosas.

— O tada pagauti abu, — pridūrė karininkas.

— Ši idėja skatina susimąstyti, — tarė Žiletas.

Susitikimas baigėsi, dalyviai rengėsi išeiti. Deividas Ebotas stovėjo su Pentagono pulkininku, kuris rinko Medūzos bylos puslapius. Jis paėmė aukų sąrašus ir ruošėsi juos įdėti į voką.

— Gal galiu žvilgtelėti? — paklausė Ebotas. — Neturim kopijos.

— Tokie buvo įsakymai, — paduodamas pagyvenusiam vyrui popierių tarė pulkininkas. — Maniau, kad pats liepėte. Tik trys kopijos. Čia, Valdyboje ir Taryboje.

— Taip, tai buvo mano įsakymas. — Tylusis vienuolis ramiai šyptelėjo. — Mano rajone itin daug civilių.

Pulkininkas nusisuko, kad atsakytų į Tenesio kongresmeno užduotą klausimą. Deividas Ebotas nesiklausė, jo akys greitai naršė pavardžių stulpelius. Jis atrodė susijaudinęs. Keletas pavardžių buvo išbrauktos. Vienas dalykas, kurio jie negalėjo leisti, buvo atsakomybė už savo veiksmus! Niekada! Kur ji buvo? Jis buvo vienintelis žmogus tame kambaryje, žinojęs tą pavardę. Pasiekęs paskutinį puslapį pajuto, kaip krūtinėje daužosi širdis. Pavardė buvo!

Bornas, Džeisonas Č. Paskutinis žinomas paskyrimas — Tamkvanas.

Dėl Dievo meilės, kas nutiko?

Renė Beržeronas nutrenkė telefono ragelį ant stalo. Tą akimirką balsą jis valdė kiek geriau nei judesius.

— Patikrinom visas kavines, visus restoranus ir bistro, kuriuose ji lankėsi!

— Paryžiuje neradome viešbučio, kur jis būtų užsiregistravęs, — sėdėdamas prie telefono tarė žilaplaukis operatorius. — Praėjo daugiau nei dvi valandos, gali būti, kad ji negyva. O jei ne, tai tikriausiai maldauja mirties.

— Ji negali daug papasakoti, — murmėjo Beržeronas. — Mažiau nei galėtume mes. Apie senius ji nieko nežino.

— Žino pakankamai. Skambino į Monso parką.

— Ji tik perdavė žinutes, pati nežinojo kam.

— Bet žinojo, kodėl.

— Kaip ir Kainas, esu tuo tikras. Monso parkas būtų baisi klaida. — Dizaineris pasilenkė į priekį, sugniaužus rankas išryškėjo jo raumenys, pažvelgė į žilaplaukį. — Dar kartą papasakok viską, ką prisimeni. Kodėl esi įsitikinęs, kad tai Bornas?

— Nežinau. Sakiau, kad jis Kainas. Jeigu tiksliai apibūdinai jo darbo metodus, tada tai jis.

— Bornas yra Kainas. Radome jį Medūzos dokumentuose. Todėl ir pasamdėme tave.

— Tada jis Bornas, bet gyvena kita pavarde. Aišku, Medūzoj daugybė žmonių, gyvenusių svetima pavarde. Jiems dirbtina tapatybė buvo garantuota, nes jie buvo teisti. Tikriausiai jis buvo vienas jų.

— Kodėl jis? Kiti dingo. Tu dingai.

— Galėčiau pasakyti, kad todėl, jog jis buvo San Onorė, ir to būtų gana. Bet yra ir daugiau, daug daugiau. Stebėjau, kaip jis veikia. Buvau paskirtas jo vadovaujamai misijai. Tai buvo sunkiai pamirštama patirtis, jos lengvai pamiršti neįmanoma. Tas vyras galėtų būti tavo ieškomas Kainas.

— Pasakok.

— Naktį mes parašiutais nusileidome Tamkvanu vadinamame sektoriuje. Užduotis buvo išlaisvinti amerikietį, pavarde Vebas, kurį nelaisvėje laikė Vietnamas. Nežinojome, bet galimybė, kad išgyvensim, buvo labai menka. Skrydis iš Saigono buvo siaubingas. Audra tūkstančių pėdų aukštyje, lėktuvas vibravo taip, lyg tuoj subyrėtų. Vis dėlto jis mums įsakė šokti žemyn.

— Ir jūs šokote?

— Laikė ginklą nutaikęs mums į galvas, kiekvienam, kuris prieidavo liuką. Vilties išgyventi šuolį buvo, kulkos į galvą — ne.

— Kiek jūsų buvo?

— Aštuoni.

— Galėjote jį sustabdyti.

— Tu jo nepažinojai.

— Tęsk, — susikaupęs ir nejudėdamas tarė Beržeronas.

— Septyni mūsų susitikome ant žemės, du, kaip mes manėme, neišgyveno šuolio. Keista, kad pats išgyvenau. Buvau vyriausias, tikrai ne stipriausias, bet pažinojau vietovę. Todėl mane ir pasiuntė. — Žilagalvis sustojo, atsiminęs papurtė galvą. — Greičiau nei po valandos supratome, kad pakliuvom į spąstus. Dvi naktis ir vieną dieną buvom užspeisti ir apšaudomi priešų, kaip driežai lakstėme po džiungles... Jis vienas naktimis per granatų sprogimus ir minų lauką išeidavo iš priedangos. Žudyti. Prieš aušrą grįždavo, ir mes pasistūmėdavome vis arčiau stovyklos. Tuo metu maniau, kad tai visiška savižudybė.

— Kodėl klausei? Juk buvo priežastis. Jūs buvote Medūzos nariai, ne kariai.

— Jis sakė, kad tai vienintelis būdas iš ten ištrūkti gyviems, ir tai buvo logiška. Mes buvome toli už priešo linijos, mums reikėjo resursų, kuriuos galėjome rasti bazėje, jei sugebėtume ją užimti. Jis sakė, kad neturime kito pasirinkimo — privalome ją užimti. Žinojome, kad jei ginčysimės, nušaus... Trečią naktį užėmėme stovyklą ir radome leisgyvį, bet dar kvėpuojantį Vebą. Radom dar du gyvus būrio narius. Baltaodį ir vietnamietį. Juos labai nustebino tai, kas nutiko. Jiems Kongas sumokėjo, kad įviliotų mus — spėju, kad greičiausiai jį — į spąstus.

— Kainą?

— Taip. Vietnamietis mus pastebėjo pirmas ir pabėgo. Kainas nukovė baltąjį šūviu į galvą. Priėjo ir lyg niekur nieko ištaškė smegenis.

— Parvedėjus atgal? Per priešo liniją?

— Taip, keturis mūsų ir tą vyrą, Vebą. Penkis nužudė. Per siaubingą kelionę atgal supratau, kad gandai teisingi, kad jis gali būti geriausiai apmokamas Medūzos narys.

— Kodėl?

— Jis buvo šaltakraujiškiausias mano matytas žmogus, pavojingiausias ir visiškai nenuspėjamas. Tuo metu maniau, kad karas jam buvo keistas. Jis buvo kaip Savonarola, bet be religinių įsitikinimų, tik vedinas keistos moralės, sutelktos į save. Visi buvo jo priešai — ypač lyderiai — jam nerūpėjo nė vienos pusės pergalė. — Vidutinio amžiaus vyras nutilo, žiūrėjo į stalą, mintimis aiškiai keliavo po praeitį už tūkstančių mylių. — Atsimink, Medūzoje buvo pilna įvairių ir nevilties apimtų vyrų. Daugelis paranojiškai nekentė komunistų: nužudyk komunistą, ir Jėzus nusišypsos — keista krikščionybės atmaina. Iš kitų — kaip ir iš manęs — Viet Minh organizacija pavogė visą turtą. Vienintelė žalos atlyginimo viltis buvo amerikiečių pergalė. Prancūzai mus apleido prie Djenbjenfu. Bet buvo tuzinai tokių, kurie tikėjo, kad iš Medūzos galima susikrauti turtus. Dažniausiai siuntinys siekdavo maždaug nuo penkiasdešimties iki septyniasdešimties tūkstančių dolerių. Kiekvieną kartą pasiuntinys nugvelbdavo po pusę sumos ir, žiūrėk, po dešimties ar penkiolikos kelionių galėjo Singapūre arba Kvala Lumpūre išeiti į pensiją arba Trikampyje sukurti nuosavą narkotikų platinimo tinklą. Atmetus dosnų atlygį arba praeities nusikaltimų atleidimą, galimybės buvo beribės. Šiai grupei ir priskirčiau tą keistuolį. Tiesiog jis buvo moderniųjų laikų piratas. — Beržeronas atpalaidavo rankas.

— Palūkėk. Pasakei frazę jo vadovaujamai misijai. Medūzoj buvo kareivių. Esi tikras, kad jis nebuvo amerikiečių karininkas?

— Tikrai amerikietis, bet ne karys.

— Kodėl?

— Negalėjo pakęsti visko, kas buvo susiję su armija. Kiekviename priimtame sprendime galėjai jausti panieką Saigono vadavietei. Armiją jis laikė nieko nesugebančiais kvailiais. Vieną kartą Tamkvane per radiją mums perdavė nurodymus. Jis nutraukė žinutę ir pasiūlė generolui pasimylėt su savim — nepakluso. Karininkas to niekuomet nedarytų.

— Nebent ruoštųsi keisti profesiją, — tarė dizaineris. — Kaip ir tave apleidęs Paryžius. Darei, ką galėjai, vogei iš Medūzos, kur tik galėjai, ėmeisi įvairiausios, netgi visai nepatriotiškos veiklos.

— Mano valstybė išdavė mane prieš man išduodant ją, Renė.

— Grįžkim prie Kaino. Sakei, kad jis nesivadino Borno pavarde. Tai kaip jis pasivadino?

— Nepamenu. Kaip sakiau, daugeliui pavardės neturėjo jokios reikšmės. Man jis buvo žinomas kaip Delta.

— Mekongo?

— Ne, manau, abėcėlės.

— Alfa, Bravo, Charlie... Delta, — susimąstęs angliškai tarė Beržeronas. — Bet daugelyje operacijų kodinį žodį Charlie pakeitė Cain, nes Charlie per daug priminė Kongą. Charlie tapo Cain!

— Tiesa. Taigi Bornas pažiūrėjo atgal ir tapo Kainu. Galėjo pasirinkti Echo arba Foxtrot, arba Zulu. Dvidešimt vieną kitą. Koks skirtumas? Ką nori pasakyti?

— Jis tyčia pasirinko Kainą! Tai buvo simboliška! Jis nuo pat pradžių norėjo, kad viskas būtų aišku.

— Kas aišku?

— Kainas pakeis Karlosą. Mąstyk. Charlie ispaniškai yra Carlos. Kodinį žodį Charlie — Carlos pakeitė Cain. Iš pradžių jis to siekė. Kainas pakeis Karlosą. Ir jis norėjo, kad Karlosas tą žinotų.

— O Karlosas žino?

— Žinoma! Amsterdame ir Berlyne, Ženevoje ir Lisabonoje, Londone ir čia, Paryžiuje, pasklido gandas. Rinkoje atsirado Kainas. Jis priima užsakymus, prašo mažiau nei Karlosas. Jis mindo! Nuolat mindo Karloso reputaciją.

— Du matadorai tame pačiame ringe. Gali likti tik vienas.

— Liks Karlosas. Žvirblis atsidūrė spąstuose. Jis kažkur už dviejų valandų kelio nuo San Onorė.

— Bet kur?

— Nesvarbu. Mes jį rasim. Juk vis dėlto jis rado mus. Jis grįš, jo ego to reikalauja. Tada erelis nusileis iš aukštybių ir sučiups žvirblį. Karlosas jį nužudys.

Po kaire ranka senis pasitaisė ramentą, praskleidė juodą užuolaidą ir įėjo į klausyklą. Jis sirguliavo, veide matėsi artėjanti mirtis, jis džiaugėsi, kad vilkinti kunigo sutaną figūra jo gerai nematė. Žudikas galėjo susilaikyti nuo tolesnių užsakymų, jei nuspręstų, kad per silpnas jas atlikti, bet darbo jam reikėjo. Buvo likusios kelios savaitės, jis buvo atsakingas už kitus. Prašneko:

— Angelus Domini.

— Angelus Domini, Dievo vaike, — pasigirdo šnabždesys. — Ar tavo dienos patogios?

— Jos artėja prie pabaigos, bet patogios.

— Taip... Manau, tai bus paskutinis tavo darbas man. Jis toks svarbus, kad mokėsiu penkis kartus daugiau nei įprasta. Tikiuosi, tai padės.

— Ačiū, Karlosai. Tuomet žinai?

— Aš žinau. Štai ką reikės padaryti. Visa informacija turi atgulti kape kartu su tavimi. Klaidoms nėra vietos.

— Aš buvau visuomet tikslus. Tikslus būsiu ir mirdamas.

— Mirk ramybėje, senas drauge. Taip lengviau... Nueisi į Vietnamo ambasadą ir paprašysi pokalbio su atašė Phan Loc. Kai liksite vieni, jam perduosi tokius žodžius: „Vėlyvas kovas, 1968, Medūza, Tamkvano sektorius. Ten buvo Kainas. Ir dar kitas.“ Supratai?

— „Vėlyvas kovas, 1968, Medūza, Tamkvano sektorius. Ten buvo Kainas. Ir dar kitas.“

— Jis tau pasakys, kada grįžti. Ilgai netruks.

17 SKYRIUS

— Manau, pats laikas aptarti une fiche plūs confidentielle iš Ciuricho.

— Dieve!..

— Aš ne tas, kurio jūs ieškot.

Bornas sučiupo moters ranką ir sulaikė ją vietoje, neleido bėgti eilėmis tarp staliukų elegantiškame Argentuil restorane, esančiame už dvidešimties mylių nuo Paryžiaus. Šokis baigėsi. Jie buvo vieni.

— Kas tu? — Lavjė susiraukė, pabandė išplėšti ranką, jos nugrimuotame kakle buvo iššokusios venos.

— Turtingas Bahamuose gyvenantis amerikietis. Nejau tuo netikit?

— Reikėjo suprasti, — tarė ji. — Jokio pervedimo, jokio čekio, tik grynieji. Net nežiūrėjai į sąskaitą.

— Ar į kainas dar prieš tai. Dėl to priėjai arčiau.

— Buvau kvailė, turtuoliai visada žiūri į kainas, kad galėtų pasimėgauti, jog nekreipia dėmesio į jas. — Kalbėdama Lavjė žvalgėsi aplink, ieškojo padavėjos, kurią galėtų pasišaukti. Pabėgti.

— Nereikia, — stebėdamas jos akis perspėjo Džeisonas. — Būtų kvaila. Abiem būtų geriau, jei tiesiog tai aptartume.

Moteris spoksojo į jį, aršią tylą pabrėžė girdimas blankios lempos gaudimas, kitų restorano svečių juokas.

— Dar kartą klausiu, — tarė ji. — Kas tu?

— Mano vardas nesvarbus. Pasitenkink tuo, kurį išgirdai.

— Brigsas? Jis netikras.

— Kaip ir Larusas, ir tas, kurio vardu buvo išnuomotas automobilis, paėmęs tris žudikus prie Valois banko. Jie ten nieko nerado. Taip pat nepavyko ir popietė prie Pont Nufo. Jis pabėgo.

— O Dieve! — bandydama ištrūkti sušuko ji.

— Juk sakiau to nedaryti! — Bornas, laikydamas ją tvirtai, prisitraukė arčiau.

— O jei šauksiu, mesjė? — Dabar grimo kaukę perskrodė nuožmi grimasa, šviesiai raudoni lūpų dažai priminė aršų senstelėjusį graužiką.

— Aš šauksiu garsiau, — tarė Džeisonas. — Mudu išmes laukan ir nemanau, kad labai priešinsies už durų. Kodėl nepasikalbėjus? Gal ką nors vienas iš kito sužinosime. Juk esame darbdaviai, ne darbuotojai.

— Nieko negaliu tau pasakyti.

— Tada pradėsiu aš. Gal persigalvosi? — Atsargiai atleido ranką. Jos grimuotame veide vis dar spindėjo įtampa, bet kartu su atlėgstančiu spaudimu ji nyko. Ji buvo pasirengusi klausyti. — Jūs sumokėjote Ciuriche. Mes taip pat. Daugiau negu jūs. Mes gaudome tą patį žmogų. Žinome, kodėl jį gaudome. — Jis moterį paleido. — O kodėl jį gaudot jūs?

Ji pusę minutės netarė nė žodžio, tik tyliai stebėjo jį piktomis, bet neišsigandusiomis akimis. Bornas žinojo, kad klausimą suformavo teisingai, nes Žaklinai Lavjė nesikalbėti su Bornu būtų didelė klaida. Tai galėtų kainuoti jai gyvybę.

— Kas tie „mes“? — paklausė ji.

— Kompanija, kuri trokšta atgauti savo pinigus. Didelius pinigus. Jis juos turi.

— Tai jis jų neužsitarnavo?

Džeisonas žinojo, kad turi būti atsargus, iš jo buvo tikimasi, kad jis žino daugiau, nei jis iš tikrųjų žinojo.

— Sakykim, kad dėl kai ko nesutariam.

— Kodėl taip? Jis padarė arba ne. Negali būti jokių kompromisų.

— Mano eilė, — tarė Bornas. — Į klausimą atsakei klausimu, aš atsakiau. Dabar grįžkim atgal. Kodėl jo ieškote? Kodėl geriausios mados parduotuvės visoje San Onorė telefono numeris atsidūrė ant Ciuricho fiche?

— Tai paslauga, monsieur.

— Kam?

— Išprotėjai?

— Gerai, palikim šitą temą ramybėj. Manau, kad žinau.

— Neįmanoma!

— Gal taip, o gal ir ne. Tai buvo paslauga... Nužudyti žmogų?

— Neturiu ką atsakyti.

— Kai prieš kelias minutes paminėjau automobilį, bandei bėgti. Tai kažką reiškia.

— Visiškai natūrali reakcija. — Žaklina Lavjė palietė taurės kraštą. — Pasirūpinau nuoma. Nebijau to pripažinti, nes nėra įrodymų, kad tai mano darbas. Daugiau apie tai nieko nežinau. — Staiga ji sugriebė taurę, veide spindėjo sunkiai valdomas įtūžis ir baimė. — Kas jūs tokie?

— Jau sakiau. Kompanija, norinti atgauti savo pinigus.

— Jūs kišatės! Dinkit iš Paryžiaus! Palikit šitą reikalą ramybėj!

— Kodėl turėtume? Mes esame nukentėjusieji, norime viską atstatyti. Mes turime tokią teisę.

— Jūs neturit jokių teisių! — sušuko madam Lavjė. — Patys padarėt klaidą ir už ją sumokėsit!

— Klaidą? — Jis turėjo būti labai atsargus. Akivaizdu. Tiesa badė akis. — Baikit. Vagystė nėra aukos kaltė.

— Jūs kalti dėl savo pasirinkimo, mesjė. Pasirinkote ne tą žmogų.

— Jis iš Ciuricho pavogė milijonus, — tarė Džeisonas. — Jūs tą žinote. Jis pavogė iš mūsų pinigus ir, jei manot, kad juos iš jo atimsit — tai tas pats, kaip vogti iš mūsų, — jūs labai klystat.

— Mums nereikia jokių pinigų!

— Džiugu tai girdėti. Kam tiems „mums“?

— Sakei, kad žinai.

— Sakiau, kad numanau. Pakankamai, kad galėtume pranešti apie Kionigą Ciuriche ir d’Amakurą čia, Paryžiuje. Jei nuspręstumėme tą padaryti, tai jūs turėtumėte nemažai gėdos, ar ne?

— Pinigai, gėda? Tai ne problemos. Tave apėmė silpnaprotystė, jus visus! Pakartosiu dar kartą — dinkit iš Paryžiaus. Palikit viską ramybėje! Tai ne jūsų rūpestis.

— Nemanau, kad tai jūsų rūpestis. Tiesą sakant, nemanau, kad jūs kompetentingi.

— Kompetentingi? — negalėdama patikėti savo ausimis pakartojo Lavjė.

— Teisingai.

— Ar bent suvoki, ką sakai? Apie ką kalbi?

— Nesvarbu. Nebent jūs atsitrauksit. Rekomenduoju viską tęsti aiškiai ir sąžiningai. Sukurpsim jam kaltinimus, kurių iki mūsų niekas neatseks. Iškelsim Valois ir Ciurichą į viešumą. Susisieksim su Surete, Interpolu... Su visais, kurie gali pradėti medžioklę — milžinišką medžioklę.

— Tu esi beprotis. Ir kvailys!

— Nepavyks jo sulaikyti. Jis vėl dings! Nejau to nesupranti? Jis Paryžiuje ir grupė žmonių, apie kuriuos tu nieko negali žinoti, jo ieško. Gal jis pabėgo vieną, du kartus, bet trečiąsyk nepavyks! Jis užspeistas į kampą. Mes jį sulaikėm!

— Mes nenorim, kad jį laikytumėt. Tai mums nenaudinga. — Atėjo laikas, manė Bornas. Beveik, bet dar ne, ji bijojo lygiai taip pat kaip ir pyko. Ji nepajus, kaip atskleis tiesą.

— Tai mūsų ultimatumas, mes tikimės, kad jį perduosite, nes kitaip atsidursite toje pačioje geldoje kaip ir Kionigas su d’Amakuru. Dar šiąnakt nutraukit medžioklę. Jei nenutrauksit, mes rytoj rytą pajudėsim ir pakelsim triukšmą. Les Classiques bus pati populiariausia San Onorė parduotuvė, bet dėl kitų priežasčių.

Pudruotas veidas persikreipė.

— Jūs neišdrįsit! Kaip drįstat? Kas tu toks, kad taip šnekėtum?!

Jis nutilo, tada puolė.

— Žmonių grupė, kuriai nerūpi Karlosas.

Lavjė sustingo, akys išsiplėtė.

— Tu tikrai žinai, — sušnabždėjo ji. — Manai, kad gali pasipriešinti? Manai, kad gali prilygti Karlosui?

— Tiesą sakant, taip.

— Tu beprotis! Niekas Karlosui ultimatumų neskelbia!

— Ką tik paskelbiau.

— Tada tu lavonas. Pakelk prieš ką nors balsą ir netversi nė dienos. Jis turi žmonių visur, jie tave papjaus gatvėje.

— Gali būti, jei žinos, ką pjauti, — tarė Džeisonas. — Pamiršti. Niekas nežino. Bet jie žino, kas tu tokia. Ir Kionigas, d’Amakuras. Tą pačią minutę, kai apie tave sužinos, tu būsi vaikštantis lavonas. Manęs niekas nepažįsta.

— Tu pamiršti, mesjė. Aš žinau.

— Tai menkiausias mano rūpestis. Surask mane... Vėliau, kai žala bus padaryta, ar prieš tai, kai nulems tavo likimą. Ilgai netruks.

— Tai beprotybė. Ateini iš nežinia kur ir kalbi kaip beprotis! Tu negali to padaryti!

— Siūlai kompromisą?

— Svarstytina mintis, — tarė Žaklina Lavjė. — Viskas įmanoma.

— Ar esi pakankamai svarbus asmuo, kad galėtume derėtis?

— Galiu perduoti... Daug lengviau nei ultimatumą. Kiti perduos jį tam, kuris sprendžia.

— Sakai tą patį, ką ir aš prieš kelias minutes. Galim kalbėtis.

— Tada pradėkim nuo to, kas savaime aišku.

— Tai yra?

Dabar. Tiesa.

— Kas Karlosui yra Bornas? Kodėl jis jo ieško?

— Kas yra Bornas?.. — Moteris sustojo, įniršį ir baimę pakeitė visiškas šokas. — Tu gali to klausti?

— Paklausiu dar kartą, — krūtinėje Džeisonas pajuto skausmo aidą. — Kas Karlosui yra Bornas?

— Jis Kainas! Tą žinai ne prasčiau už mus. Jis buvo tavo klaida, tavo pasirinkimas. Pasirinkai ne tą žmogų!

Kainas. Aidas virto audringu griaustiniu. Su kiekvienu dundesiu jį imdavo skausmas, viena po kitos žaibo rykštės skverbėsi jam į galvą, mintys ir kūnas vos atsilaikė prieš to vardo puolimą. Kainas. Kainas! Vėl atsirado rūkas. Tamsa, vėjas, sprogimai.

Alpha, Bravo, Cain, Delta, Echo, Foxtrot... Cain, Delta. Delta, Cain. Delta... Cain.

Cain yra vietoj Charite.

Delta yra vietoj Cain!

— Kas yra? Kas ne taip?

— Nieko. — Dešine ranka Bornas suspaudė kairįjį riešą, gniaužė taip stipriai, kad atrodė, jog tuoj sudraskys odą. Turėjo kažką daryti. Turėjo sustabdyti drebulį, prislopinti triukšmą, numalšinti skausmą. Turėjo nuraminti mintis. Į jį spoksojo tiesos akys, jis negalėjo savųjų akių nusukti šalin. Jis buvo ten, namuose, šaltis vertė jį drebėti. — Tęsk, — iš visų jėgų valdydamasis sušnabždėjo jis. Garsiau kalbėti negalėjo.

— Sergi? Išblyškai ir...

— Viskas gerai, — greit pertraukė jis. — Sakiau, tęsk.

— Ką dar galiu pasakyti?

— Sakyk viską. Noriu išgirsti iš tavęs.

— Kodėl? Nėra nieko, ko tu nežinotum. Pasirinkai Kainą, „nurašei“ Karlosą, manai, kad gali nekreipti į jį dėmesio. Klydai tada, klysti ir dabar.

Nužudysiu tave. Sučiupsiu už gerklės ir smaugsiu, kol prarasi kvapą. Sakyk! Dėl Dievo meilės, sakyk! Galų gale tai tik mano pradžia! Turiu ją žinoti.

— Tai nesvarbu, — tarė jis. — Jei ieškai kompromiso, nors ir bandydama išgelbėti savo gyvybę, pasakyk, kodėl mes turėtume klausyti. Kodėl Karlosas taip aršiai, taip paranojiškai reaguoja į Borną. Paaiškink, lyg pasakotum kam nors, kas apie tai nėra girdėjęs. Jei taip nedarysi, tos pavardės, kurių nereikėtų minėti, pasklis po visą Paryžių ir iki pietų tu mirsi.

Lavjė buvo įsitempusi, o kaukė griežtai užėmusi savo vietą.

— Karlosas seks Kainą iki pasaulio pakraščio ir jį nužudys.

— Tą jau žinom. Norim žinoti, kodėl?

— Jis privalo. Pažiūrėk į save. Dėl tokių kaip tu.

— Tai nieko nereiškia. Tu nežinai, kas mes tokie.

— Ir nereikia. Žinau, ką padarėt.

— Pasakyk aiškiai!

— Pasakiau. Tavo klaida buvo ta, kad pasirinkai Kainą vietoj Karloso. Pasirinkai ne tą žmogų. Sumokėjai ne tam žudikui.

— Ne tam žudikui... — Žodžiai kybojo elegantiškame, iškvepintame restorano ore. Kurtinantis griaustinis atsitraukė, dar šėlo, bet pamažu tolo. Rūkas sklaidėsi. Vėl jis regėjo ir matė pabaisos kontūrus. Ne mito, bet pabaisos. Dar vienos pabaisos. Jų buvo dvi.

— Gali tuo abejoti? — paklausė moteris. — Nesikišk į Karloso reikalus. Leisk jam paimti Kainą, leisk atkeršyti. — Ji sustojo, abi rankas laikė šalia stalo. — Nieko nepažadu, bet perduosiu nuo tavęs žinią, užtarsiu tavo žmones dėl patirtų nuostolių. Įmanoma — tik įmanoma, suprask, — kad tavo kontraktą įvykdys tas, kurį tu ir turėjai pasirinkti iš pradžių.

— Tas, kurį iš karto turėjome pasirinkti... Nes pasirinkom ne tą.

— Dabar jau supratai, ar ne, monsieur? Karlosui reikėtų pasakyti, ką supratai. Galbūt... Tik galbūt... Jei matys, kad supratot savo klaidą, jis jus užjaus dėl nuostolių.

— Tai jūsų kompromisas, — iš visų jėgų stengdamasis sugalvoti, ką sakyti toliau, pareiškė Bornas.

— Viskas įmanoma. Galiu drąsiai pasakyti, kad iš tavo grasinimų neišeis nieko doro. Bet kuriam mūsų, netgi drįsčiau įtraukti ir save. Tebūtų betikslės žudynės, o Kainas atsitrauktų ir raitytųsi iš juoko. Pralaimėtum ne vieną, bet du kartus.

— Jei tai tiesa... — Džeisonas sausam orui užpildžius gerklės vakuumą nurijo ir vos neužspringo. — Tai turėsiu saviškiams paaiškinti, kodėl pasirinkom ne tą žmogų... — Liaukis! Baik sakinį. Valdykis. — Sakyk viską, ką žinai apie Kainą.

— Kokiam tikslui? — Lavjė padėjo pirštus ant stalo, raudonai lakuotus nagus galėjai palaikyti dešimčia ginklų.

— Jei pasirenki ne tą žmogų, vadinasi, turėjai klaidingą informaciją.

— Girdėjai, kad jis lygus su Karlosu, ar ne? Jo atlyginimas draugiškesnis piniginei, veiklos aparatas uždaresnis ir todėl, kad naudojama mažiau pasiuntinių, nėra galimybės atsekti kontrakto šaltinio. Girdėjai tą?

— Galbūt.

— Žinoma, taip. Tą pasakė visiems, ir visa tai yra melas. Karloso stiprybė slypi jo plačiuose informacijos šaltiniuose, neabejotinuose informacijos šaltiniuose. Jo išradingoje sistemoje, kurią naudojant prieš mirtį tinkamu laiku susisiekiama su tinkamu žmogumi.

— Atrodo, kad dalyvauja itin daug žmonių. Itin daug žmonių Ciuriche, Paryžiuje.

— Visi akli, monsieur. Visi iki vieno.

— Akli?

— Kalbant paprastai. Jau daugelį metų esu operacijos dalis, vienu ar kitu būdu sutinku tuzinus žmonių, kurie atlieka savo nereikšmingus vaidmenis — niekas nedaro nieko svarbaus. Dar turiu susitikti su žmogumi, kuris kalbėjosi su Karlosu ar bent nutuokia, kas jis toks.

— Tai Karlosas. Noriu žinoti apie Kainą. Ką tu žinai apie Kainą? — Valdykis. Negali nusigręžti. Žiūrėk į ją. Žiūrėk į ją!

— Nuo ko pradėti?

— Kas tik pirmiausia šaus į galvą, tas ir tiks. Iš kur jis išdygo? — Nežiūrėk į šalį!

— Iš Pietryčių Azijos, žinoma.

— Žinoma... — O, Dieve.

— Žinome, kad iš amerikiečių Medūzos...

Medūza! Vėjai, tamsa, šviesos blyksniai, skausmas... Dabar jo kaukolę raižė skausmas. Buvo ne ten, kur yra, bet ten, kur buvo. Laiko ir atstumo atžvilgiu — kitame pasaulyje. Skausmas. O Dieve! Skausmas...

Tao!

Che-sah!

Tam Quan!

Alpha, Bravo, Cain... Delta

Kainas vietoj Čarlio.

Delta vietoj Kaino!

— Kas yra? — Moteris atrodė išsigandusi, akimis tyrinėjo veidą, spoksojo į jį. — Prakaituoji. Rankos dreba. Ištiko priepuolis?

— Greit praeina. — Džeisonas atitraukė ranką nuo riešo ir siekė nosinaitės nusivalyti prakaito nuo kaktos.

— Seka spaudimą, ar ne?

— Seka spaudimą, taip... Tęsk. Nėra laiko. Reikia susisiekti su žmonėmis, išspręsti problemas. Tikriausiai tavo gyvybė — viena tų problemų. Grįžkim prie Kaino. Sakai, kad jis atsirado iš amerikiečių... Medūzos.

— Les mecaniciens du Diable 70, — tarė Lavjė. — Tokią pravardę Medūzai davė Indokinijos kolonistai, kurie išgyveno. Gana tinkamas pavadinimas, nemanai?

— Visiškai nesvarbu, ką aš manau. Ar ką žinau. Noriu išgirsti, ką tu manai, ką tu žinai apie Kainą.

— Tu vis nemandagesnis.

— Mano nekantrumas verčia mane elgtis nepagarbiai! Sakai, pasirinkom ne tą žmogų. Jei taip, vadinasi, mus pasiekė klaidinga informacija. Les mecaniciens du Diable. Nori pasakyti, kad Kainas — prancūzas?

— Visiškai ne, ne taip mane tikrini. Pasakiau tik norėdama parodyti, kaip giliai mes įsiskverbėme į Medūzą.

— Sakydama „mes“ turi galvoje Karloso pavaldinius.

— Galima ir taip pasakyti.

— Taip ir sakysiu. Jei Kainas — ne prancūzas, tai kokia jo tautybė?

— Be abejonės, amerikietis...

O Dieve!

— Kodėl?

— Viskas, ką jis daro, atsiduoda amerikietišku įžūlumu. Jis skinasi kelią be jokio grakštumo, prisiima garbę, kuri jam nepriklauso, pasisavina žmogžudystes, su kuriomis neturėjo nieko bendra. Jis Karloso metodus ir ryšius žino geriau nei kas nors kitas tarp gyvųjų. Sakoma, kad potencialiems klientams jis juos pasako mintinai, dažniausiai įterpia save į Karloso vietą, įtikina kvailius, kad tai jis, o ne Karlosas priėmė ir įvykdė užduotis. — Lavjė stabtelėjo. — Užgavau stygą, ar ne? Tą patį padarė ir su jumis — jūsų žmonėmis — ar ne?

— Galbūt... — Džeisonas, prisimindamas teiginius, vėl sugriebė savo riešą. Teiginius, padarytus atsakant į užuominas siaubingame žaidime.

Štutgartas. Regensburgas. Miunchenas. Du nužudymai ir pagrobimas. Baader patvirtinimas. Mokestis iš JAV šaltinių.

Teheranas? Aštuoni nužudymai. Skirtingas patvirtinimas — Chomeinis ir PIO. Mokestis, du milijonai. Pietvakarių sovietų sektorius.

Paryžius?.. Visi kontraktai bus priimami per Paryžių.

Kieno kontaktai?

Sančeso... Karloso.

— ...visada toks permatomas.

Lavjė kažką sakė, jis neišgirdo.

— Ką sakei?

— Atsiminei, taip? Jis taip dirbo su tavimi ir tavo žmonėmis. Tokiu būdu jis gauna darbą.

— Darbą? — Bornas įtempė pilvo raumenis ir juos taip laikė, kol skausmas grąžino jį į Argentuil valgomąjį. — Tai jis gauna darbus, — bereikšmiškai sumurmėjo jis.

— Ir labai gerai juos atlieka. Niekas to neneigia. Jo darbų sąrašas išties įspūdingas. Daugelyje sričių jis geriausias po Karloso, nors nelygus jam, bet daug labiau įgudęs už visus les guerilleros. Jo solidūs įgūdžiai yra nepaprastai išradingas, ištreniruotas, mirtinas Medūzos ginklas. Bet su Karlosu jis elgiasi arogantiškai, ir tai jį pražudys.

— Ar todėl, kad jis amerikietis? Gal tu šališka? Jaučiu, kad jums patinka amerikiečių pinigai, bet jų eksportuojamų dalykų nemėgstate. — Solidūs įgūdžiai, nepaprastai išradingas, ištreniruotas, mirtinas ginklas... Por Nuaras, La Siotatas, Marselis, Ciurichas, Paryžius. O Dieve!

— Šališkumas nesvarbu, tapatybė nekelia abejonių.

— Iš kur ją sužinojote?

Lavjė palietė vyno taurės kojelę, raudonagis pirštas apsivijo aplink.

— Vašingtone papirkome nusivylusį vyrą.

— Vašingtone?

— Amerikiečiai ieško Kaino — įtariu, beveik taip pat intensyviai, kaip Karlosas. Medūza niekada neiškilo viešumon, o Kaino reikalai gali pasirodyti labai gėdingi. Šis nepatenkintas vyras atsidūrė pozicijoje, iš kurios galėjo mums suteikti labai daug informacijos, tarp kurios buvo ir Medūzos dokumentai. Paprasčiausiai sutikrinome vardus su Ciuricho. Karlosui paprasta, kitiems — ne.

Per daug paprasta, pats nežinodamas kodėl, pagalvojo Džeisonas.

— Suprantu, — tarė jis.

— O jūs? Kaip jūs jį radote? Ne Kainą, žinoma, bet Borną.

Lyg pro rūką Bornas prisiminė kitą pareiškimą. Ne jo, bet Mari.

— Daug paprasčiau, — tarė jis. — Į vieną sąskaitą pervedėm per mažą sumą, o likusius aklai pervedėm į kitą. Galėjom atsekti sąskaitos numerį.

— Kainas tai leido?

— Nieko nežinojo. Už numerius buvo sumokėta. Kaip ir už kitokius — telefono — numerius naudojant fiche.

— Turiu jus pagirti.

— Nereikia, bet reikia visko, ką jūs žinote apie Kainą. Kol kas tik paaiškinote jo identifikaciją. Tęskite. Noriu sužinoti viską apie Borną, viską, ką jūs apie jį girdėjote. — Būk atsargus. Atsikratyk įtampos balse. Tu tiesiog, vertini duomenis. Mari, tu taip sakei. Mieloji, mieloji Mari. Ačiū Dievui, kad tu ne čia.

— Mūsų duomenims trūksta detalumo. Jis sugebėjo sunaikinti daugumą svarbiausių duomenų, to, be abejonės, išmoko iš Karloso. Tačiau ne visus, mes sugebėjome šį bei tą išsiaiškinti. Prieš įstodamas į Medūzą, jis, pasirodo, buvo prancūzakalbis verslininkas, gyvenantis Singapūre, atstovaujantis Amerikos importuotojų kolektyvui, dirbančiam nuo Niujorko iki Kalifornijos. Tiesa, jį išvarė iš kolektyvo, tada bandė priversti grįžti į JAV, kad galėtų pareikšti kaltinimus. Iš jų jis pavogė šimtus tūkstančių. Singapūre visi jį laikė atsiskyrėliu, labai galingu kontrabandos srityje, negailestingu.

— O prieš tai, — vėl išmuštas prakaito pertraukė Bornas, — prieš Singapūrą. Iš kur jis atsirado? — Būk atsargus! Vaizdiniai! O Dieve, jis akyse regėjo Singapūrą, Princo Edvardo kelią, Kim Chuaną, Bon Tat gatvę, Maksvelą, Kuskadeną. O Dieve!

— To niekas nesugeba išsiaiškinti. Tik sklinda gandai, bet jie beverčiai. Pavyzdžiui, sakoma, kad jis yra išprotėjęs pašalintas jėzuitas, kiti teigia, kad jis buvo jaunas agresyvus investuotojas keliuose Singapūro bankuose, apkaltintas pinigų pasisavinimu. Nėra nieko konkretaus, neįmanoma nieko atsekti. Prieš Singapūrą — nieko.

Tu klysti, prieš tai buvo daug. Bet tai neturi su tuo nieko bendra... Žiojėja skylė, kurią reikia užpildyti, o tu man padėti negali. Galbūt niekas negali, galbūt ir neprivalo, net jei galėtų.

— Kol kas nepasakei nieko stebinančio, — tarė Bornas. — Nieko, susijusio su ta informacija, kurios aš ieškau.

— Tada nežinau, ko tu ieškai! Tu man užduodi klausimus, spaudi, norėdamas detalių, ir kai pasiūlau atsakymus, tu juos atmeti kaip nereikšmingus. Ko tu nori?

— Ką žinai apie Kaino darbą? Kadangi ieškom kompromiso, surask man priežastį. Kadangi skiriasi mūsų informacija, tai ta priežastis yra susijusi su tuo, ką jis padarė. Kada jis pirmą kartą atsidūrė jūsų akiratyje? Karloso akiratyje? Greičiau!

— Prieš dvejus metus, — nustebinta, išsigandusi, suirzusi dėl Borno nekantrumo tarė madam Lavjė. — Iš Azijos mus pasiekė žinia, kad baltaodis vyras siūlo paslaugas, labai panašias į tas, kurias teikia Karlosas. Jis darbus vykdė labai greit, kaip konvejeriu. Moulmeine nužudė ambasadorių, po dviejų dienų Tokijuje prieš debatus nužudė populiarų japonų politiką. Po savaitės Honkonge su visu automobiliu susprogdino laikraščio redaktorių, mažiau nei po keturiasdešimt aštuonių valandų Kalkutoje nušovė bankininką. Už kiekvienos žmogžudystės stovėjo Kainas. Visada Kainas. — Moteris, stebėdama, kaip Bornas reaguoja, nutilo. Jis nereagavo. — Nematai? Jis buvo visur. Lėkė nuo vieno darbo prie kito, naujus kontraktus priėmė taip greit, kad atrodė, jog jis jų net nesirenka. Akivaizdu, jis buvo žmogus, kuris labai skuba, kuria reputaciją taip greitai, kad šokiravo net pačius labiausiai patyrusius šio amato profesionalus. Ir niekas neabejojo, kad jis buvo profesionalas. Neabejojo ir Karlosas. Išsiuntinėjo instrukcijas: išsiaiškinti, kas tas vyras, sužinoti viską, kas tik įmanoma. Matai, Karlosas suprato tai, ko nesuvokė niekas kitas, o po metų pasirodė, kad neklydo. Iš informatorių Maniloje, Osakoje, Honkonge ir Tokijuje gavome pranešimų. Kainas juda į Europą, sakė jie. Esą jis nusprendė Paryžiuje įkurti savo būstinę. Iššūkis visiems buvo aiškus, pirštinė mesta. Kainas ruošėsi sunaikinti Karlosą. Jis norėjo tapti naujuoju Karlosu, jis ruošėsi tapti tuo, į kurį kreipėsi, kai reikėjo ką nors pašalinti. Kaip kreipeisi ir tu, monsieur.

— Moulmeinas, Tokijas, Kalkuta... — Kainas girdėjo, kaip taria tuos pavadinimus, kaip juos šnabžda. Jie ir vėl kabėjo iškvėpintame ore, pamirštoje praeityje. — Manila, Honkongas... — Jis sustojo, pabandė išsklaidyti miglą, stebėjo keistus mintyse lekiančius siluetus.

— Tos vietos ir daugelis kitų, — tęsė Lavjė, — buvo Kaino klaida, klaida, kuri neištaisyta iki šiol. Daugeliui žmonių Karlosas buvo reikšmingas, o tie, kuriems jis padėjo, kuriais pasitikėjo, yra ištikimi jam. Jo informatorių ir samdinių lengvai nepapirksi, nors Kainas daug kartų bandė. Sakoma, kad Karlosas greit priima griežtus sprendimus, bet taip pat sakoma, kad geriau pažįstamas velnias nei nenuspėjamas įpėdinis... Kainas nesuprato — ir iki šiol nesupranta — kad Karlosas turi platų informatorių ir agentų tinklą. Kai Kainas įsiveržė į Europą, jis nežinojo, kad atskleidė jo darbus Berlyne, Lisabonoje, Amsterdame, netgi Omane.

— Omane, — netyčiomis tarė Bornas. — Šeichas Mustafa Kaligas, — pats sau sušnibždėjo jis.

— Niekas neįrodyta, — priešiškai pertraukė Lavjė. — Tyčinis sąmyšio šydas, kontraktas buvo išgalvotas. Jis prisiėmė garbę už vidinį nužudymą. Apsaugos niekas negalėjo nugalėti. Melas!

— Melas, — kartojo Džeisonas.

— Tiek daug melo, — nepakančiai pridūrė madam Lavjė. — Vis dėlto jis ne kvailys. Meluoja tyliai, duoda užuominą šen bei ten, nes žino, kad perpasakojant viskas bus perdėta. Nesustodamas provokuoja Karlosą naudodamas tą vardą, kurį nori pakeisti. Vis savo vardą kelia į aukštybes. Tačiau jis negali prilygti Karlosui, jis priima kontraktus, kurių negali įvykdyti. Tu esi vienas jų. Girdėjom, kad yra ir daugiau. Sakoma, kad dėl to jis ir nesirodė kelis mėnesius, vengė tokių kaip tu.

— Vengė žmonių... — Džeisonas ištiesė ranką link riešo, ranka vėl pradėjo drebėti, tolimuose kaukolės kampeliuose vėl griaudėjo. — Esi tuo... tikra?

— Visiškai. Jis nebuvo miręs, tik slėpėsi. Kainas susimovė ne kartą, tai buvo neišvengiama. Per trumpą laiką priėmė per daug užsakymų. Nepasisekus žmogžudystei, ją sekdavo didelė neužsakyta, skirta išlaikyti autoritetui. Jis pasirinkdavo žymų žmogų ir jį žiauriai nužudydavo, visus šokiruodavo, neabejotinai naudodavo Karloso braižą. Moulmeine keliaujantis ambasadorius — vienas pavyzdžių, nes jo mirties niekas neužsakė. Buvo dar du tokie atvejai — rusų komisaras Šanchajuje ir kiek vėliau bankininkas Madride...

Žodžiai sklido iš žemesnės pudruotos kaukės dalies — šviesių, raudonų lūpų. Jis juos išgyveno anksčiau. Tai buvo ne šešėliai, bet pamirštos praeities atsiminimai. Vaizdiniai ir realybė susiliejo. Ji nepradėjo sakinio, kurio jis negalėtų užbaigti, negalėjo paminėti vardo, miesto ar incidento, su kuriuo jis nebūtų arčiau susipažinęs.

Ji kalbėjo apie jį.

Alpha, Bravo, Cain, Delta...

Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino.

Džeisonas Bornas buvo žudikas, vadinamas Kainu.

Liko paskutinis klausimas, susijęs su jo trumpu atokvėpiu nuo tamsos Sorbonoje. Marselis. Rugpjūčio 23-ioji.

— Kas nutiko Marselyje? — paklausė jis.

— Marselyje? — Lavjė atsitraukė. — Kaip taip gali? Ką tau primelavo? Ką dar primelavo?

— Tiesiog pasakyk, kas nutiko.

— Tu, žinoma, šneki apie Lelandą. Ambasadorių, kurio visur buvo pilna, kurio mirtį tikrai užsakė, sumokėjo, kurio mirties kontraktą įvykdė Karlosas.

— O ką, jei pasakyčiau, jog yra manančių, kad už tai buvo atsakingas Kainas?

— Jis norėjo, kad visi taip galvotų! Tai didžiausias įžeidimas Karlosui — pasiglemžti jo nužudymą. Pinigai Kainui nerūpi. Jis tik nori pasauliui — mūsų pasauliui — parodyti, kad gali nusigauti pirmas ir atlikti darbą, už kuri sumokėta.

Bet jis to nepadarė. Prie Lelando nužudymo jis neprikišo nė piršto.

— Jis ten buvo.

— Jam buvo paspęsti spąstai, bet jis taip ir nepasirodė. Žmonės šneka, kad jį nužudė, bet kadangi nerado lavono, tai Karlosas tuo nepatikėjo.

— Ir kokia mirties priežastimi žmonės patikėjo?

Madam Lavjė atsitraukė, trumpais greitais judesiais papurtė galvą.

— Krante du vyrai bandė prisiimti šlovę, bandė gauti atlygį. Vieno daugiau nebematė. Manoma, kad jį nužudė Kainas — jei ten jo tikrai būta. Tai tebuvo prieplaukos valkatos.

— O kokie spąstai?

— Tvirtinami spąstai, monsieur. Jie pareiškė, kad sužinojo, jog Kainas turėjo su kažkuo susitikti prie Sarasino gatvės naktį ar dvi prieš nužudymą. Tvirtino, kad paliko pakankamai slaptas žinutes ir vyrą, kuris buvo Kainas, nuviliojo į prieplauką, į žvejybinį laivelį. Nei tralerio, nei škiperio daugiau nematė, taigi gali būti, kad jie buvo teisūs, bet, kaip sakiau, nėra įrodymų. Nebuvo tinkamo Kaino apibūdinimo, kurį būtų galima lyginti su vyro, kurį matė einant iš Sarasino gatvės. Bet kuriuo atveju istorija čia baigėsi.

Klysti. Čia ji tik prasideda. Man.

— Supratau, — bandydamas išlaikyti natūralų balso toną tarė Bornas. — Natūralu, kad mūsų informacija skiriasi. Pasirinkome remdamiesi tuo, ką manėme žiną.

— Neteisingas pasirinkimas, monsieur. Tai, ką jums pasakiau, yra tiesa.

— Taip, žinau.

— Tai galime susitarti dėl kompromiso, ar ne?

— Kodėl ne?

— Bien. — Atsipalaidavusi moteris pakėlė vyno taurę prie lūpų. — Pamatysi, taip visiems bus geriau.

— Tai dabar nebesvarbu. — Jį vos girdėjo ir jis tą žinojo. Ką pasakė? Ką pasakė ką tik? Kodėl tai pasakė?.. Vėl kilo migla, griaustinis dundėjo vis garsiau. Smilkinius raižė skausmas. — Noriu pasakyti... Noriu pasakyti, kad kaip jūs ir sakot, taip bus visiems geriau. — Jis jautė — matė — į jį įsmeigtas tyrinėjančias Lavjė akis. — Tai logiškas sprendimas.

— Žinoma, taip... Nekaip jaučiatės?

— Sakiau, kad nieko tokio. Praeis.

— Man palengvėjo. Gal galėčiau trumpam dingti?

— Ne! — Džeisonas čiupo ją už rankos.

— S‘il vous plait, monsieur. Pasipudruoti, tik tiek. Jei norite, galite stovėti prie durų.

— Mes jau einam iš čia. Jei norit, galite sustoti pakeliui. — Bornas padavėjo paprašė sąskaitos.

— Kaip pageidausi, — stebėdama jį tarė moteris.

Jis stovėjo aptemusiame koridoriuje tarp dviejų šviesų, sklindančių iš šviestuvų lubose. Kitoje koridoriaus pusėje buvo moterų tualetas, išskirtas auksinių mažųjų raidžių, skelbiančių les femmes. Gražūs žmonės — nuostabios moterys, išvaizdūs vyrai — ėjo pro jį. Išplanavimas buvo panašus į matytąjį Les Classiques. Žaklina Lavjė čia jautėsi kaip namie.

Tualete ji praleido dešimt minučių. Tas faktas, jei būtų sugebėjęs kreipti dėmesį į laiką, jam būtų sukėlęs nemažai nerimo. Jis nepajėgė sutelkti dėmesio, nes atrodė, kad baigia sudegti gyvas. Jį prarijo skausmas ir triukšmas, kiekvienas nervas buvo ypatingai jautrus, atviras. Raumenų skaidulos atrodė lyg ištinusios, bijančios žaizdų. Jis spoksojo tiesiai prieš save, mintyse už savęs matė lavonų eilę. Praeitis slypėjo tiesos akyse. Jos jį rado, jis jas pamatė. Kainas... Kainas... Kainas!

Jis papurtė galvą ir pažvelgė į juodas lubas. Jis turėjo veikti, negalėjo sau leisti toliau kristi žemyn, nerti į nežinią, užpildytą tamsos ir ūžiančio vėjo. Reikėjo priimti sprendimus... Ne, jie jau buvo priimti. Teliko juos įgyvendinti.

Mari. Mari? O Dieve, mano meile, mes taip klydom!

Jis giliai įkvėpė ir pažvelgė į laikrodį — chronometrą pakeitė į auksinį šedevrą, priklausiusį pietų Prancūzijos markizui. Jis labai įgudęs, neįtikėtinai išradingas... Išgirdęs tą apibūdinimą, jis nė kiek nenudžiugo. Pažvelgė į tualeto duris.

Kur pradingo Žaklina Lavjė? Kodėl neišėjo lauk? Ką ji tikėjosi pasiekti likdama viduje? Jis sumanė maitre paklausti, ar viduje yra telefonas, ji paneigė ir parodė į kabiną prie įėjimo. Lavjė stovėjo šalia, išgirdo atsakymą, suprato priežastį.

Jo pasaulį nutvieskė akinantis blyksnis. Jis atsilošė atgal, atsirėmė į sieną, rankomis užsidengė akis. Skausmas! O Dieve! Jo akys tiesiog degė!

Tada jis išgirdo žodžius, tartus maloniai kikenančios moters, ramiai vaikštančios koridoriumi.

— Vakarienės Rožė atminimui, mesjė, — tarė nenustygstanti šeimininkė, rankose laikanti fotoaparatą. — Nuotrauka bus po kelių minučių. Sveikinimai nuo Rožė.

Bornas liko įsitempęs, žinojo, kad negali tiesiog sudaužyti kameros, jį pribloškė kita baimė.

— Kodėl mane? — paklausė.

— Prašė jūsų sužadėtinė, mesjė, — linktelėjusi link tualeto durų atsakė mergina. — Šnekėjomės viduje. Jums labai pasisekė, ji nuostabi dama. Ji prašė perduoti jums šitai. — Šeimininkė ištiesė perlenktą raštelį. Džeisonas jį paėmė, mergina linksmai nuėjo prie įėjimo į restoraną.

Tavo liga mane, kaip ir tave patį, labai neramina, mano naujasis drauge. Galbūt tu esi tas, kas sakaisi esąs, o gal ir ne. Atsakymą turėsiu maždaug po pusvalandžio. Geranoriškai nusiteikęs lankytojas paskambino telefonu, ta nuotrauka jau pakeliui į Paryžių. Tos nuotraukos negali sulaikyti, taip pat, kaip ir tų, kurie dabar skuba į Argentuil. Jei mes iš tiesų turim kompromisą, jie nerimo tau nesuteiks ir pasikalbėsim, kai atvyks mano draugai.

Sakoma, kad Kainas yra tikras chameleonas, pasirodantis įvairiais pavidalais, kurie visada būna labai įtikinantys. Taip pat sakoma, kad jis linkęs į smurtą ir įsiūčio priepuolius. Tai liga, ar ne?

Paskui tolstančio taksi šviesas jis bėgo per Argentuil. Automobilis pasuko sankryžoje ir dingo iš akiračio. Jis sustojo, sunkiai kvėpuodamas pažvelgė į vieną, tada į kitą pusę. Aplink nieko nebuvo. Rožė durininkas sakė, kad taksi greičiausiai gali atvykti per dešimt penkiolika minučių. Stebėjosi, kodėl monsieur taksi neišsikvietė anksčiau? Spąstai buvo paruošti, ir jis įžengė tiesiai į juos.

Priešais! Šviesa, kitas taksi! Jis pasileido bėgti. Reikėjo jį sustabdyti, privalėjo grįžti į Paryžių. Pas Mari.

Jis grįžo į labirintą, aklai lėkė, žinojo, kad galiausiai pabėgti nepavyks. Tačiau jis bandys vienas, tas sprendimas buvo neatšaukiamas. Nebus jokių diskusijų, jokių debatų, jokių šauksmų — ginčų, paremtų meile ir nežinomybe. Viskas buvo aišku. Jis žinojo, kas jis toks, kas jis buvo. Buvo kaltas tuo, kuo jį kaltino — kaip ir įtarta.

Viena, gal dvi valandos ramybės. Tiesiog stebint, tyliai šnekant apie bet ką, išskyrus tiesą. Mylint. Tada jis išeis, ji niekada nežinos, kada, o jis niekada nepaaiškins, kodėl. Jis jai buvo skolingas, kurį laiką giliai skaudės, bet galiausiai tas skausmas bus daug menkesnis nei tas, kurį jai sukeltų Kaino stigma.

Kainas!

Mari. Mari! Ką aš padariau?

Taksi! Taksi!

18 SKYRIUS

Dink iš Paryžiaus! Tučtuojau! Kad ir ką darai, baik ir dink!.. Tai įsakymai iš valdžios... Jie nori, kad dingtum. Jie nori jį izoliuoti.

Mari peleninėje šalia lovos užgesino cigaretę, akys nejučiomis nuklydo prie ketverių metų senumo Times žurnalo, mintys sukosi apie siaubingą žaidimą, kurį privertė žaisti Džeisonas.

— Neklausysiu! — garsiai tarė ji. Nustebo, išgirdusi tuščiame kambaryje savo balsą. Ji priėjo prie lango, pro kurį žiūrėjo jis, išsigandęs, bandydamas priversti ją suprasti.

Turiu žinoti tam tikrus dalykus... Pakankamai, kad galėčiau priimti sprendimus. Kažkuri mano dalis turi sugebėti bėgti, dingti. Turiu sugebėti sau pasakyti, kad to, kas buvo anksčiau, dabar nebėra, kad išlieka galimybė, jog to iš viso nebuvo, nes aš to neprisimenu. Ko žmogus neprisimena, tas... jam... neegzistuoja.

— Mano mielasis, mano mielasis. Neleisk jiems to padaryti! — Šį kartą ištarti žodžiai nebenustebino, nes atrodė, kad jis būtų kambaryje, klausytųsi, klausytų savo paties patarimo, būtų pasirengęs bėgti, dingti su ja. Bet širdies gilumoje ji žinojo, kad jis taip padaryti negalės. Jis nesusitaikys su puse tiesos arba trim ketvirčiais melo, apie kurį žino.

Jie nori jį izoliuoti.

Kas tie jie? Atsakymas buvo Kanadoje, o kelias į ją užtvertas, paverstas spąstais.

Kad Džeisonas dėl Paryžiaus neklydo, ji tai jautė. Kad ir kas tai būtų, tas dalykas buvo čia. Jei jiems pavyktų rasti vieną žmogų, kuris galėtų pakelti šydą ir pamatyti, kad juo manipuliuoja, gal tada būtų įmanoma sulaikyti kitus klausimus, gal tada atsakymų troškimas nestumtų jo link savigriovos. Jei pavyktų jį įtikinti, kad visi neatmenami nusikaltimai, dėl kurių jis buvo kaltas, įvykdyti pėstininko, kad jie tėra vieno didelio nusikaltimo dalis, galbūt jis sugebėtų atsitraukti, dingti kartu su ja. Viskas buvo reliatyvu. Jos mylimas vyras turėjo įsisąmoninti ne tai, kad praeitis neegzistavo, bet tai, kad ji įvyko ir jis gali su ja sugyventi, atleisti pačiam sau. Jam reikėjo tokio požiūrio, tikėjimo, kad jo ankstesnė tapatybė nebuvo tokia bloga, kokia jo priešai nori priversti pasaulį tikėti, nes priešingu atveju jis būtų nereikalingas. Jis buvo kaip Judo ožka, jo mirtis turėjo užimti kažkieno kito žūties vietą. Jei tik jis tai pamatytų, jei tik jai pavyktų Džeisoną įtikinti. Jei nepavyks, ji jį praras. Jie jį pagaus, nužudys.

Jie.

— Kas tu toks? — langui ir lauke žibančioms Paryžiaus šviesoms sušuko ji. — Kur tu esi?

Langas buvo lyg ištirpęs ir nakties oras veržėsi vidun, jautė šaltą vėją prieš veidą. Jį sekė gerklės spazmas, akimirką ji negalėjo nuryti, negalėjo kvėpuoti. Akimirka praėjo ir ji vėl įkvėpė. Ji bijojo. Taip jau buvo atsitikę pirmą naktį Paryžiuje, kai ji išėjo iš kavinės ir skubėjo pasitikti Borno ant Kluni laiptų. Tuomet greitai žingsniavo San Mišeliu, kai tai nutiko — šaltas vėjas, gniužulas gerklėje... Tą akimirką ji negalėjo kvėpuoti. Vėliau ji manė žinanti, kodėl — tą akimirką už kelių kvartalų, Sorbonoje, Džeisonas priėmė sprendimą. Netrukus to sprendimo jis atsisakė, bet faktas buvo tas, kad minutėlę laiko jis buvo priimtas — jis buvo nusprendęs pas ją nebegrįžti.

— Baik! — verkė ji. — Tai beprotybė, — žiūrėdama į laikrodį ir purtydama galvą pridūrė ji. Jis išėjo prieš penkias valandas, kurgi jis dingo? Kur jis dingo?

Bornas išlipo iš taksi prieš elegantiško Monparnaso viešbučio duris. Kita valanda bus pati sunkiausia jo trumpame sąmoningame gyvenime — gyvenime, kuriame prieš Por Nuarą žiojėjo juoda skylė, o paskui sekė vienas ilgas besitęsiantis košmaras. Košmaras tęsis, bet jis išgyvens vienas, nes per stipriai ją mylėjo, kad prašytų ištverti tokį likimą kartu su juo. Jis ras būdą dingti ir kartu su savim pasiims visus įrodymus, saistančius ją su Kainu. Tai išties buvo paprasta. Jis išeis į išgalvotą susitikimą ir negrįš. Neužilgo, ateinančią valandą, parašys jai raštelį.

Viskas baigta. Radau visus ženklus. Grįžk į Kanadą ir mūsų abiejų labui niekam nieko nepasakok. Žinosiu, kur tave susirasti.

Paskutinis sakinys buvo melagingas — jis jos niekada neieškos, bet reikėjo palikti kruopelę vilties, kad ji įsėstų į skrendantį Otavon lėktuvą. Laikui bėgant, jų kartu praleistos savaitės susilies į vieną tamsią paslaptį, lobių skrynelę, kuri atidaroma apėmus nostalgijai. Ir nieko daugiau, nes gyvenimą reikia nugyventi dėl aktyvių atsiminimų. Tai, kas prarado aktualumą, nieko nereiškė. To niekas už jį geriau nežinojo.

Jis perėjo vestibiulį, linktelėjo šveicoriui, kuris sėdėjo ant kėdės prie marmurinio stalo ir skaitė laikraštį. Vyras vos kilstelėjo akis, pastebėjo tik tai, kad įsibrovėlis turėjo užsisakęs šiame viešbutyje kambarį.

Liftas girgždėdamas pakilo į ketvirtą aukštą. Džeisonas giliai įkvėpė ir atidarė lifto vartelius. Jis iš visų jėgų stengsis nekelti dramos, neperspės žodžiais, žvilgsniu. Chameleonas turėjo susilieti su tyliąja miško puse, nepalikti jokių pėdsakų. Jis žinojo, ką sakyti — apie tai, kaip ir apie raštelį, daug galvojo.

— Didžiąją nakties dalį vaikščiojau, — apkabinęs ir glostydamas raudonplaukę ant peties padėtą galvą, kentėdamas kalbėjo jis. — Gaudžiau išblyškusias pardavėjas, klausiausi įdomių nesąmonių, gėriau purvo skonio kavą. Les Classiques — tai laiko gaišatis. Ten kaip zoologijos sode. Beždžionės ir povai gerai vaidina, bet nemanau, kad ką nors žino. Yra kandidatas iš šalies, bet gali būti, kad jis tik gudrus prancūzas, ieškantis amerikiečio taikinio.

— Jis? — nustojusi drebėti paklausė Mari.

— Vyras prie telefono, — nuvydamas mintis apie akinančius sprogimus, tamsą, ošiantį vėją ir veidą, kurio nebuvo matęs, bet taip gerai pažinojo, tarė Bornas. Dabar tas vyras tebuvo įrankis, padedantis atsilaikyti prieš vaizdinius. — Sutikau su juo vidurnaktį, bastringue71 prie Otfuji gatvės.

— Ką jis sakė?

— Mažai, bet pakankamai, kad sudomintų. Mačiau, kaip mane stebi, kai klausinėjau. Parduotuvė buvo sausakimša, taigi galėjau ramiai vaikščioti aplink, kalbėtis su darbuotojais.

— Klausinėjai? Apie ką?

— Apie ką tik sugebėjau sugalvoti. Daugiausia apie vadybininkę. Atkreipus dėmesį į tai, kas šiandien nutiko, jeigu ji būtų tiesioginė Karloso pasiuntinė, ji būtų puolusi į isteriją. Nebuvo nieko panašaus, elgėsi lyg nebūtų atsitikę nieko blogo, lyg tai būtų įprasta diena parduotuvėje.

— Bet ji buvo pasiuntinė, kaip ją vadini. D’Amakuras tai paaiškino. Fiche.

— Netiesiogiai. Jai paskambina, pasako, ką pasakyti paskambinus kitam žmogui. — Tiesą sakant, manė Džeisonas, sukurptas pasakojimas iš tikrųjų buvo paremtas teisybe. Žaklina Lavjė iš tiesų buvo netiesioginė pasiuntinė.

— Negali vaikštinėti aplink ir uždavinėti klausimus, neatrodydamas įtartinai, — prieštaravo Mari.

— Gali, — tarė Bornas. — Jei esi amerikiečių žurnalistas, rašantis straipsnį apie San Onorė parduotuves.

— Labai gudru, Džeisonai.

— Suveikė. Niekas nenori likti už borto.

— Ką sužinojai?

— Kaip ir dauguma tokių parduotuvių, Les Classiques turi savo klientų: visi turtingi, visi vieni kitus pažįsta. Vyksta visos vedybinės ir povedybinės intrigos, kokių tik įmanoma tikėtis iš tokios vietos. Karlosas žinojo, ką daro, nes ten gali surasti paslaugų tarnybą, bet ne tokią kaip telefonų knygose.

— Jie tau pasakė? — laikydama už rankų ir žvelgdama į akis paklausė Mari.

— Ne taip tiksliai, — jausdamas, kad ji negali patikėti, tarė jis. — Visada pabrėžė to Beržerono talentą, bet vienas dalykas veda iki kito, ir taip toliau. Pati gali įsivaizduoti. Atrodo, kad viskas sukasi aplink tą vadybininkę. Kaip išsiaiškinau, ji socialinės informacijos siurblys, nors jei paklaustum, tikriausiai negalėtų pasakyti daugiau nei kad padarė kažkam paslaugą, o tas kažkas, pasirodo, bus dar kažkas, kas kažkam kitam padarė kitą paslaugą. Šaltinis tikriausiai neatsekamas, bet daugiau neturiu už ko įsikabinti.

— Kodėl turi šiandien susitikti prie bastringue?

— Išeinant jis priėjo prie manęs ir pasakė labai keistą dalyką. — Džeisonui nereikėjo sugalvoti šios melo dalies. Tai jis mažiau nei prieš valandą perskaitė raštelyje elegantiškame restorane prie Argenteuil — Jis sakė: „Gal tu ir tas, kuo dediesi esąs, bet galbūt ir ne.“ Tada pasiūliau vėliau ir toliau nuo San Onorė susitikti išgerti. — Bornas matė, kaip nyksta jo abejonės. Jam pavyko, ji patikėjo melo lavina. O kodėl gi ne? Jis buvo labai įgudęs ir neįtikėtinai išradingas. Apibūdinimas jam pasibjaurėjimo nekėlė, nes jis buvo Kainas.

— Jis gali būti tas vienas, Džeisonai. Sakei, kad reikia tik vieno. Jis ir galėtų būti tas žmogus!

— Pamatysim. — Bornas pažiūrėjo į laikrodį. Atgalinis laikrodis įsijungė, nebegalėjo atsigręžti atgal. — Liko beveik dvi valandos. Kur palikai atašė lagaminą?

— Meurice, užsiregistravau ten.

— Pasiimkim jį ir eikim vakarieniauti. Dar nevalgei, ar ne?

— Ne... — Mari atrodė sumišusi. — Kodėl negalim lagamino palikti ten? Ten visiškai saugu, nereikėtų dėl jo rūpintis.

— Paliktume, jei reikėtų skubiai dingti, — eidamas prie baro beveik šiurkščiai tarė jis. Dabar tai tik masto klausimas, reikia į kalbą įterpti įtampos gaidą, šešėlį į žvilgsnį, šiurkštumo į prisilietimą. Nieko gąsdinančio, nieko paremto apsimestinu heroiškumu, nes ji tokią taktiką kaipmat perprastų. Pakankamai, kad vėliau perskaičiusi žodžius suprastų.“ Viskas baigta. Radau savo ženklus... “

— Kas yra, mielasis?

— Nieko. — Chameleonas nusišypsojo. — Tik pavargau ir gal šiek tiek smuko entuziazmas.

— Dieve, kodėl? Vėlai vakare su tavim nori susitikti vyras, vyras, dirbantis prie telefono. Esi įsitikinęs, kad ta moteris — Karloso kontaktas. Ji privalo sugebėti tau kažką pasakyti. Nori ji to ar ne. Mąstant žiauriai, manyčiau, kad turėtum būti pakylėtas.

— Nežinau, ar galiu tai dorai paaiškinti, — žiūrėdamas į veidrodį, atspindintį ją, tarė Džeisonas. — Turėtum suprasti, ką ten radau.

— Ką ten radai? — Klausimas.

— Ką radau. — Pareiškimas. — Tai visai kitas pasaulis, — tęsė Bornas, tiesdamas ranką pasiimti viskio butelį ir taurę. — Skirtingi žmonės. Jis minkštas, puošnus, ten daug šviesų ir tamsaus velveto. Išskyrus gandus ir pagundų tenkinimą, ten daugiau į nieką rimtai nežiūrima. Bet kuris tų naivių žmonių — netgi ta moteris — galėtų būti Karloso pasiuntinys ir to net nenutuoktų. Toks žmogus kaip Karlosas naudotųsi žmonėmis, taip darytų bet kas, panašus į jį, netgi aš... Tą išsiaiškinau. Tai gąsdina.

— Ir yra nelogiška. Kad ir kuo tiki, tie žmonės priima sąmoningus sprendimus. Tas pagundų tenkinimas, apie kurį kalbėjai. Jų nuomone, tai būtina. Žinai, kokia mano nuomonė? Manau, tu esi pavargęs, alkanas ir turi išgerti. Gaila, negali atidėti šios dienos susitikimo. Vienai dienai įspūdžių jau užteks.

— Negaliu to padaryti, — nervingai atsakė jis.

— Gerai, negali, — gindamasi atsakė ji.

— Atsiprašau, nervinuosi.

— Taip. Žinau. — Ji žengė link vonios. — Apsiprausiu ir galim eiti... Įsipilk dar, mielasis.

— Mari?

— Taip?

— Pasistenk suprasti. Tai, ką ten radau, mane sukrėtė. Maniau, bus kitaip. Lengviau.

— Kol tu ieškojai, aš laukiau, Džeisonai. Nežinodama. Tai irgi nebuvo lengva.

— Maniau, kad eisi paskambinti į Kanadą. Neskambinai?

Ji akimirką nejudėjo.

— Ne, — tarė. — Buvo per vėlu.

Vonios durys užsidarė. Bornas priėjo prie stalo kitame kambario gale. Atidarė stalčių, ištraukė popierių, paėmė rašiklį ir parašė šiuos žodžius:

Viskas baigta. Radau visus ženklus. Grįžk į Kanadą ir mūsų abiejų labui niekam nieko nepasakok. Žinosiu, kur tave susirasti.

Jis perlenkė lapą, įdėjo jį į voką, laikydamas jį atvertą išsitraukė piniginę. Išėmė prancūziškus bei šveicariškus banknotus ir įkišo juos vidun. Užklijavo. Priekyje parašė:

Mari.

Iš visos širdies norėjo pridėti:

Mano meile, mano mieliausioji.

Nepridėjo. Negalėjo.

Atsidarė vonios durys. Jis įsidėjo voką į švarko kišenę.

— Greit apsisukai, — tarė jis.

— Tikrai? Nemaniau. Ką čia darai?

— Reikėjo rašiklio, — paėmęs tušinuką atsakė jis. — Jei tas vyrukas pasakys man ką nors, gali prireikti užsirašyti.

Mari stovėjo prie baro. Žvilgtelėjo į tuščią taurę.

— Negėrei.

— Ne iš taurės.

— Aišku. Eime?

Jie koridoriuje tvyrančioje nejaukioje tyloje laukė lifto. Atmosfera buvo nepakenčiama. Jis pabandė paimti ją už rankos. Prisilietus ji sugriebė jo ranką, įdėmiai pažvelgė į jį, akys sakė, kad nežinia kodėl ji vos valdėsi. Buvo pasiųsti ir gauti signalai, ne tokie garsūs ar ryškūs, kad sukeltų aliarmą, bet jie ten buvo ir ji juos išgirdo. Tai buvo atgalinio laikmačio, griežto, neatstatomo, skaičiuojančio laiką iki jo išvykimo, dalis.

O Dieve, aš taip tave myliu. Tu stovi šalia, mes liečiamės, aš mirštu. Bet tu nemirsi su manimi. Negali. Aš Kainas.

— Viskas bus gerai, — tarė jis.

Metalinis narvas drebėdamas pakilo iki ketvirto aukšto. Džeisonas atidarė žalvarinius vartus ir staiga tyliai nusikeikė.

— O Dieve, pamiršau!

— Ką?

— Piniginę. Palikau ją baro spintelėj, nes bijojau, kad San Onorė gali kilti bėdų. Palauk manęs vestibiulyje. — Jis švelniai nuvedė moterį į liftą, paspaudė mygtuką. — Greit nulipsiu. — Uždarė vartelius. Žalvarinis tinklas paslėpė jos nustebusias akis. Jis apsisuko ir skubiai nuėjo į kambarį.

Įėjęs vidun iš kišenės išsitraukė voką ir padėjo jį prie lempos ant stalelio šalia lovos. Siaubingai kentėdamas, pažiūrėjo į ji.

— Sudie, mano meile, — sušnabždėjo jis.

Lynojo. Bornas laukė prie Hotel Meurice Rivoli gatvėje, stebėjo Mari pro stiklines įėjimo duris. Ji buvo prie registratūros stalo, ką tik pasirašė, jog atsiima atašė lagaminą, kurį jai ką tik atidavė. Ji neabejotinai prašė nustebusio klerko sąskaitos, ruošėsi sumokėti už kambarį, kurį užsisakė vos prieš šešias valandas. Kol pateikė sąskaitą, praėjo pora minučių. Nenoromis, nes taip Meurice svečiams elgtis išties nederėjo. Tiesą sakant, tokius lankytojus keiksnojo visame Paryžiuje.

Mari išėjo iš viešbučio, priėjo prie jo tamsiam lietaus permerktame šešėlyje. Ji padavė jam lagaminą, dirbtinai nusišypsojo ir be kvapo pratarė:

— Tam vyrui visai nepatikau. Manau, jis įsitikinęs, kad panaudojau kambarį keliems greitiems reikaliukams.

— Ką jam pasakei? — paklausė Bornas.

— Tik kad pasikeitė planai. Daugiau nieko.

— Gerai, kuo mažiau žinos — tuo geriau. Ant registracijos kortelės tavo vardas. Sugalvok priežastį, kodėl čia buvai.

— Sugalvoti... Aš turėčiau sugalvoti priežastį? — ji įdėmiai tyrinėjo jo akis, šypsenos negalėjai rasti nė su žiburiu.

— Norėjau pasakyti, kad mes sugalvosim priežastį. Juk tai natūralu.

— Natūralu.

— Eime. — Lydimi triukšmingo eismo, dar stipresnio lietaus ir tankesnio rūko, žadančio galingą liūtį, jie pasuko link kampo. Jis paėmė ją už rankos — ne tam, kad rodytų kelią ar iš mandagumo — tik norėdamas paliesti, jausti jos dalelę šalia savęs. Liko tiek mažai laiko.

Aš esu Kainas. Aš esu mirtis.

— Galime kiek lėčiau? — šiurkščiai paklausė Mari.

— Ką? — Džeisonas suvokė, kad jis beveik bėgo, užsimiršęs atsidūrė labirinte, lėkė juo, blaškėsi, jautė, vėliau nebejautė nieko. Jis pažvelgė į priekį ir rado atsakymą. Ant kampo, prie akį rėžiančio spaudos kiosko, sustojo tuščias taksi, pardavėjui pro atvirą langą kažką šaukė vairuotojas. — Noriu spėti į tą taksi, — nesustodamas tarė Bornas. — Tuoj prasidės tikra liūtis.

Jie pasiekė kampą, bekvapiai stebėjo, kaip taksi nuvažiuoja, pasuka kairėn, į Rivoli gatvę. Džeisonas jautė ant galvos krintančius nerimą keliančius lietaus lašus. Pažvelgė aukštyn. Prasidėjo liūtis. Jis pažiūrėjo į akį rėžiančių kiosko šviesų apšviestą Mari. Pradėjus pilti kaip iš kibiro, ji susigūžė. Ne. Ji nesusigūžė. Ji į kažką spoksojo... Spoksojo, negalėdama patikėti savo akimis, šokiruota. Pašiurpusi iš siaubo. Perkreiptu veidu, dešine ranka prisidengusi burną, ji netikėtai suklykė. Bornas ją sučiupo, prispaudė jos galvą prie savo drėgno palto. Ji nesiliovė rėkusi.

Jis pasisuko, pabandė rasti jos panikos priežastį. Tada pamatė ir tą sekundės dalį žinojo, kad laikrodis sustojo, sudužo į šipulius. Jis įvykdė paskutinį nusikaltimą, nebegalėjo jos palikti. Ne dabar, dar ne.

Kiosko pirmoje lentynų eilėje buvo ankstyvas ryto laikraštis, nuo juodos lempų apšviestos antraštės krėtė šiurpas.

Skerdike Paryžiuje

Moteris ieškoma dėl Ciuricho žudynių

Įtariamoji milijonų vagystės byloje

Po žodžiais buvo Mari Sen Žak nuotrauka.

— Baik! — sušnabždėjo Bornas. Savo kūnu užstodamas ją nuo smalsaus kioskininko, iš kišenės išsitraukė pinigų. Numetė monetas ant spintelės, pagriebė du laikraščius ir nusivedė ją tamsia, lietaus permerkta gatve.

Dabar labirinte jie buvo kartu.

Bornas atidarė duris ir įvedė ją vidun. Ji nejudėjo, žiūrėjo į jį, veidas buvo išblyškęs ir persigandęs, kvėpavimas netolygus, atrodė, lyg ji vienu metu siustų ir būtų persigandusi.

— Atnešiu išgerti, — Džeisonas nuėjo prie baro. Pilant akys nukrypo į veidrodį, jis vos sugebėjo susilaikyti nesudaužęs stiklo, nes negalėjo žiūrėti į savo bjaurų veidą. Ką jis padarė? O Dieve!

Aš esu Kainas. Aš esu mirtis.

Jis išgirdo, kaip ji aiktelėjo, apsisuko, bet jau buvo per vėlu ją sulaikyti, jis buvo per toli, kad pribėgtų ir išplėštų prakeiktą laišką jai iš rankų. O Dieve, jis visai pamiršo! Ji ant stalelio rado voką ir kaip tik skaitė raštelį. Riksmas buvo veriantis širdį, kupinas skausmo.

— Džeisonaiiiiiii!

— Prašau! Ne! — Jis pribėgo prie jos ir apkabino. — Tai nebesvarbu! Dabar nebėra skirtumo! — žiūrėdamas, kaip trykšta ašaros, teka skruostais, negalėdamas niekuo padėti, šaukė jis. — Klausyk! Tai buvo anksčiau, ne dabar.

— Tu mane palikai! Dieve mano, tu mane palikai! — Jos akys, du apvalūs panikos kamuoliai, aptemo. — Žinojau! Jaučiau tai!

— Priverčiau tave tai pajusti! — versdamas pažvelgti jam į akis, tarė jis. — Bet dabar viskas baigta. Nepaliksiu tavęs. Klausyk, ką tau sakau. Aš tavęs nepaliksiu.

Ji vėl suklykė.

— Negalėjau kvėpuoti!.. Buvo taip šalta!

Jis prisitraukė ją dar arčiau, apglėbė.

— Reikia pradėti iš naujo. Pasistenk suprasti. Dabar viskas kitaip — negaliu pakeisti to, kas buvo, bet tavęs nebepaliksiu. Ne šitaip.

Ji pasidėjo rankas ant jo krūtinės, ašarotos akys žvelgė į jį, maldavo.

— Kodėl, Džeisonai? Kodėl?

— Vėliau. Ne dabar. Kurį laiką nieko nesakyk. Tiesiog apkabink mane. Leisk ir man tave apkabinti.

Minutės bėgo, isterija praėjo. Bornas nuvedė ją prie kėdės, suknelės kraštas užkliuvo už atspurusių nėrinių. Abu šyptelėjo, jis atsiklaupė prie moters, tyliai laikė ją už rankos.

— Tai kaip ten dėl to gėrimo? — galiausiai tarė jis.

— Būtų gerai, — jam stojantis ji stipriau suspaudė ranką. — Įpylei gana seniai.

— Dar nepaseno. — Nuėjo prie baro, grįžo su dviem puspilnėmis viskio stiklinėmis. Ji paėmė savąją. — Geriau jautiesi? — paklausė jis.

— Ramesnė. Dar sutrikusi... Žinoma, išsigandusi. Gal ir supykusi. Nežinau. Bijau apie tai pagalvoti. — Ji išgėrė, užsimerkė, prispaudė galvą prie kėdės atlošo. — Kodėl taip padarei, Džeisonai?

— Nes maniau, kad taip reikia. Tai paprastas atsakymas.

— Visiškai ne atsakymas. Nusipelniau daug daugiau.

— Taip, tikrai, aš tau išsamiai atsakysiu. Privalau, nes tu turi išgirsti, turi suprasti. Turi apsisaugoti.

— Apsisaugoti?..

Jis pertraukdamas pakėlė ranką.

— Vėliau. Viską, jei tik norėsi. Bet pirmiausia išsiaiškinsime, kas nutiko — ne man, o tau. Čia ir pradėsime. Gali tą padaryti?

— Laikraštis?

— Taip.

— Dievas mato, man įdomu, — ji vos vos šyptelėjo.

— Va. — Džeisonas nuėjo prie lovos, kur buvo numesti abu laikraščiai. — Abu perskaitysim.

— Jokių žaidimų?

— Jokių žaidimų.

Jie tyliai perskaitė ilgą straipsnį, straipsnį, kuriame buvo rašoma apie mirtį ir intrigas Ciuriche. Kartais priblokšta to, ką skaito, Mari aiktelėdavo, kartais negalėdama patikėti savo akimis purtė galvą. Bornas nieko nesakė. Jis matė toli siekiančią Iljičiaus Ramireso Sančeso ranką. Karlosas seks Kainą iki Žemės krašto. Karlosas jį nužudys. Mari Sen Žak buvo auka, masalas, mirštantis pasaloje, kurioje pagaus Kainą.

Aš esu Kainas. Aš esu mirtis.

Straipsnis — iš tiesų du straipsniai — keistas faktų ir spėlionių mišinys, spėlionės ėmė vairą ten, kur faktai nepajėgė. Pirmojoje dalyje kaltino Kanados vyriausybės narę, ekonomistę Mari Sen Žak. Ją kaltino dėl trijų žmogžudysčių, jos pirštų atspaudus patvirtino Kanados valdžia. Negana to, policija smurto vietoje prie Gizono krantinės rado pamestą Carillon du Lac kambario raktą. Tai buvo Mari Sen Žak raktas, kurį ji gavo iš klerko. Jis ją gerai prisiminė, prisiminė kaip viešnią, kuri buvo kažko labai sukrėsta. Alėjoje netoli Štepdekštrasės buvo rastas paskutinis įkaltis — ginklas su dviem lavonais. Balistikos ekspertai patvirtino, kad tai buvo nusikaltimo įrankis ir kad ant jo buvo Kanados valdžios patvirtinti pirštų atspaudai. Jie priklausė Mari Sen Žak.

Šioje vietoje straipsnio autorius iškraipė faktus. Rašė apie Banhofstrasę sklandančius gandus, jog įvyko multimilijoninė vagystė iš skaitinės konfidencialios sąskaitos, priklausiusios Amerikos korporacijai Treadstone 71. Ją įvykdė pasitelkę pagalbon kompiuterines manipuliacijas. Taip pat paminėtas ir banko pavadinimas. Be abejonės, tai buvo Gemeinschaft. Visa kita labiau priminė spėliones nei faktus, nebuvo nieko tikslaus.

Pasak „nenurodytų šaltinių“, reikalingus kodus turintis amerikietis vyras pervedė milijonus į banką Paryžiuje ir paskyrė sąskaitą tam tikriems asmenims, kurie turėjo perimti pinigus. Patikėtiniai laukė Paryžiuje ir, gavę patvirtinimą, paėmę visus pinigus, dingo. Operacija pasisekė, nes amerikiečiui pavyko gauti teisingus Gemeinschaft kodus, tai buvo įmanoma padaryti tik sužinojus banko numerių seką, susijusią su metais, mėnesiu ir diena, kada buvo padarytas įrašas. Tokia procedūra su konfidencialiomis sąskaitomis buvo atliekama visada. Tokią analizę, pasak straipsnio autoriaus, buvo galima atlikti tik gerai susipažinus su Šveicarijos bankų veikla ir naudojant labai aukšto lygio kompiuterinę techniką. Apklaustas banko pareigūnas Herr Volteris Apfelis pripažino, kad vyko amerikiečių kompanijos reikalų tyrimas, bet, laikydamasis Šveicarijos įstatymų, „bankas daugiau nieko nekomentuos. Kad ir kas klaustų“.

Toliau buvo rašoma apie Mari Sen Žak praeitį. Ją apibūdino kaip vyriausybės ekonomistę, gerai išmanančią tarptautinės bankininkystės subtilybes bei įgudusią kompiuterių programuotoją. Ją įtarė bendrininkavimu, nes milžiniškai vagystei reikėjo jos turimų įgūdžių. Taip pat buvo įtariamas ir vyras, pastebėtas kartu su ja Carillon du Lac.

Mari straipsnį perskaitė pirmoji ir numetė laikraštį ant grindų. Išgirdęs garsą, Bornas pakėlė akis. Ji spoksojo į sieną, ją buvo apėmusi keista ramybė. Tokios reakcijos jis tikėjosi mažiausiai. Jis greit baigė skaityti, jautė depresiją, beviltiškumą — akimirką jam trūko žodžių. Tada vėl atgavo balsą ir tarė:

— Melas, o jį sugalvojo dėl manęs. Dėl to, kas esu ir ką darau. Išrūkys tave — suras mane. Man labai gaila, labiau gaila nei tu galėtum įsivaizduoti.

Mari patraukė akis nuo niekuo dėtos sienos ir pažvelgė į jį.

— Tai daug giliau nei tik melas, Džeisonai, — tarė ji. — Tame straipsnyje per daug tiesos.

— Tiesos? Vienintelė tiesa visame straipsnyje yra ta, kad tu buvai Ciuriche! Niekada nelietei ginklo, niekada nebuvai alėjoje prie Štepdekštrasės, nepametei viešbučio rakto ir niekada nebuvai Gemeinschaft.

— Sutinku, bet kalbu ne apie tą tiesą.

— Tai tada apie kokią?

— Gemeinschaft, Treadstone 71, Apfelis. Tai tiesa ir tas faktas, kad juos mini straipsnyje — ypač Apfelio patvirtinimas — yra neįtikėtinas. Šveicarų bankininkai labai atsargūs. Jie nelaužo įstatymų. Bausmės per griežtos. Bankų konfidencialumo įstatai — vieni pačių švenčiausių Šveicarijos įstatymų. Už tai, ką pasakė, už tai, kad davė užuominą apie tokią sąskaitą, jau nekalbant apie patvirtinimą, kad ji egzistuoja, Apfelis ilgiems metams galėtų sėsti į kalėjimą. Nebent jam tą pasakyti liepė kažkas, kas yra pakankamai įtakingas apeiti įstatymus. — Ji sustojo, akys vėl įsmigo į sieną. — Kodėl? Kodėl į istoriją įtraukė Gemeinschaft, Treadstone arba Apfelį?

— Juk sakiau. Jie nori mane pagauti, žino, kad mes kartu. Karlosas žino, kad mes kartu. Suras tave, suras ir mane.

— Ne, Džeisonai, čia slypi daugiau nei Karlosas. Tu tikrai nesupranti Šveicarijos įstatymų. Net Karlosas nepriverstų jų taip atvirauti. — Ji pažvelgė į jį, bet akys nieko nematė. — Tai ne viena istorija, o dvi. Abi paremtos melu, pirmoji prie antrosios prijungta remiantis trapia spekuliacija — vieša spekuliacija — apie banko krizę, kurios niekada neviešintų, nebent išsamus ir privatus tyrimas patvirtintų ją esant tikra. O antroji istorija — melagingas pareiškimas, kad iš Gemeinschaft pavogti milijonai — buvo prikabinta prie taip pat melagingos istorijos, kuri teigia, kad manęs ieško už trijų žmonių nužudymą Ciuriche. Ji buvo pridėta. Tyčia.

— Prašau paaiškinti.

— Viskas čia, Džeisonai. Patikėk, kai sakau, kad viskas tiesiai mūsų panosėje.

— Kas?

— Kažkas bando mums perduoti žinią.

19 SKYRIUS

Masyvus armijos automobilis lėkė į rytus Manhatano Rytų upės keliu, šviesos apšvietė paskutinį kovo mėnesio sniegą. Majoras rymojo kampe susirangęs ant galinės sėdynės, jo kojos buvo ištiestos įstrižai automobilio. Vyrui ant kelių gulėjo lagaminėlis. Plonas nailoninis siūlas, metaliniu segtuku pritvirtintas prie lagamino, buvo pervertas per dešinę rankovę po marškiniais ir pririštas prie diržo. Per pastarąsias devynias valandas šį saugos įrankį nuėmė tik du kartus. Vieną kartą — išvykstant majorui iš Ciuricho ir dar kartą — atvykus į Kenedžio oro uostą. Vis dėlto abu kartus JAV valstybės tarnautojai stebėjo muitininkus, tiksliau, stebėjo lagaminą. Jiems niekas nieko neaiškino, tiesiog liepė prižiūrėti patikrinimą ir įsiterpti vos tik pastebėjus mažiausią nukrypimą nuo normų (t. y. pernelyg didelį susidomėjimą lagamino turiniu). Jei reikia, panaudoti ginklus.

Staiga pasigirdo tylus skambėjimas. Majoras atsimerkė ir pakėlė kairę ranką prie veido. Skambėjo ant riešo esančio laikrodžio žadintuvas. Paspaudė mygtuką ir prisimerkęs pabandė įžiūrėti antrąjį nustatyto dviem laiko zonoms laikrodžio ciferblatą. Pirmasis buvo nustatytas Ciurichui, antrasis — Niujorkui. Žadintuvą nustatė prieš dvidešimt keturias valandas, kai tik gavo nurodymus. Ryšys bus užmegztas per artimiausias tris minutes. Jei tik Geležinė subinė bus toks tikslus, kaip privalu pavaldiniui, galvojo majoras. Karininkas išsitiesė, nerangiai apglėbė lagaminą ir palinkęs į priekį kreipėsi į vairuotoją:

— Seržante, jei galima, nustatyk radiją keturiolikos trisdešimt megahercų dažniu.

— Taip, sere. — Seržantas radijo skydelyje paspaudė du mygtukus, tada pasuko reguliuoklį iki 14.3 dažnio.

— Štai, majore.

— Ačiū. Mikrofonas siekia automobilio galą?

— Nežinau. Niekada nebandžiau, sere.

Vairuotojas ištraukė mažą plastikinį mikrofoną iš dėklo ir truktelėjo jį link galinės sėdynės.

— Atrodo, siekia, — patvirtino jis.

Iš garsiakalbio pasigirdo džeržgimas, siųstuvas nuskaitė ir blokavo dažnį. Po kelių sekundžių turėjo ateiti žinutė. Taip ir buvo.

— Treadstone? Treadstone, prašau patvirtinti.

— Treadstone girdi, — tarė majoras Gordonas Vebas. — Viskas gerai. Tęskite.

— Kokia jūsų pozicija?

— Maždaug mylia į pietus nuo Triboro, Rytų upės kelias, — tarė majoras.

— Jūs labai laiku, — per garsiakalbį pasigirdo balsas.

— Malonu girdėti. Praskaidrinote visą dieną... sere.

Sekė trumpa pauzė, majoro pastaba aiškiai sutikta nedraugiškai.

— Tęskite į vienas keturi nulis, septyni vienas Rytai. Patvirtinkite pakartodamas.

— Vienas keturi nulis, Rytai, septyniasdešimt pirmas.

— Nesirodykite vietovėje su automobiliu. Prieikite pėsčiomis.

— Supratau.

— Baigiau.

— Baigiau. — Vebas atleido siuntimo mygtuką ir padavė mikrofoną vairuotojui.

— Pamirškite tą adresą, seržante. Dabar jūsų pavardė yra labai trumpame sąraše.

— Tvarkelė, majore. Nieko, išskyrus trukdžius, ten nesigirdi. Kadangi nežinau adreso, o automobilis neturėtų rodytis vietovėje, kur jus paleisti?

Vebas nusišypsojo.

— Ne toliau nei už dviejų kvartalų. Jau geriau miegočiau kanalizacijoje negu eičiau toliau nei du kvartalus.

— Gal prie Leksingtono ir Septyniasdešimt antrosios?

— Tai du kvartalai?

— Ne, daugiau nei trys.

— Jei tai trys, tai tu būsi eilinis.

— Tada negalėčiau jūsų vėliau pasiimti, majore. Eiliniams neskiria tokių užduočių.

— Jei jau taip sakai, kapitone. — Vebas užsimerkė. Po dvejų metų laukimo tuoj savo akimis juos išvys. Treadstone 71. Jis žinojo, kad turėtų nekantrauti, bet panašaus nejuto. Jis jautė tik nuovargį ir neviltį. Kas nutiko?

Padangų trinties su asfaltu garsas hipnotizavo, bet jį pertraukdavo staigūs krestelėjimai ratams nelauktai užvažiavus ant šulinio. Nubudo seni prisiminimai — krykštaujantys džiunglių garsai, susipynę į vientisą simfoniją. Ir tada naktį — tą naktį — akinančios šviesos ir sprogimai aidėjo aplink jį, atrodė, kad jis tuoj mirs. Bet nemirė, žmogaus sukurtas stebuklas jam grąžino gyvybę... Bėgo metai, bet ta naktis, tos dienos išliko atmintyje. Kas, po šimts velnių, nutiko?

— Atvykom, majore.

Vebas atsimerkė, ranka nubraukė nuo kaktos prakaitą. Pažiūrėjo į laikrodį, paėmė lagaminėlį ir ištiesė ranką link durų rankenos.

— Būsiu čia tarp du tūkstančiai trys šimtai ir du tūkstančiai trys šimtai trisdešimt, seržante. Jei negalėsi sustoti, tiesiog važinėk aplink ir aš tave susirasiu.

— Taip, sere. — Vairuotojas atsisuko. — Gal majoras galėtų pasakyti, ar paskui dar važiuosime kur nors?

— Kodėl klausi? Turi kitų reikalų?

— Na jau, sere. Aš paskirtas jūsų vairuotoju, kol gausiu kitą įsakymą. Pats tai žinot. Bet šie visureigiai kurą ryja kaip senieji „Šermanai“. Jei važiuosim toli, tai būtų gerai užpilti kuro.

— Atsiprašau. — Majoras stabtelėjo. — Gerai. Vis tiek turėsi išsiaiškinti, kur jis yra, nes aš nežinau. Važiuosim į privatų oro uostą Medisone, Naujajame Džersyje. Turiu ten būti ne vėliau nei nulis šimtąją valandą.

— Maždaug numanau, — tarė vairuotojas. — Išvažiavę dvidešimt trečią trisdešimt vos suspėtume, sere.

— Tai tada du tūkstančiai trys šimtąją. Ir ačiū. — Vebas išlipo iš automobilio, uždarė duris ir palaukė, kol rudas automobilis vėl įsilies į Septyniasdešimt antrosios gatvės eismą. Jis žengė ant šaligatvio ir pasuko į pietus, link Septyniasdešimt pirmosios.

Po keturių minučių jis stovėjo prieš gerai prižiūrėtą akmeninį namą, jo prabangiai tamsi išorė puikiai derėjo prie kaimyninių pastatų. Tai buvo rami gatvė, atsiduodanti senais pinigais. Ši vieta buvo paskutinė Manhatane, kurioje ieškotum vienos slapčiausių JAV žvalgybos operacijų būstinės. Maždaug prieš dvidešimt minučių majoras Gordonas Vebas tapo vienu iš aštuonių ar dešimties žmonių, kurie žinojo apie šios būstinės egzistenciją.

Treadstone 71.

Lipdamas laiptais jis žinojo, kad svorio jėga ant metalinių laiptelių apdailos kraštelių įjungė elektroninius įrenginius, kurie savo ruožtu įjungė kameras, transliuojančias vaizdą vidun. Beveik nieko daugiau nežinojo, išskyrus tai, kad Treadstone 71 niekada neužsidarė. Jį dvidešimt keturias valandas per parą prižiūrėjo ir valdė keli griežtai atrinkti nežinomos tapatybės asmenys.

Jis pasiekė aukščiausią laiptelį ir paspaudė skambutį. Majoras suprato, kad paprastas skambutis nereiškė, jog tokios yra ir durys. Masyvus medis buvo prikaltas prie plieno lakšto viduje, dekoratyviniai plieniniai papuošimai iš tikrųjų buvo varžtų galvutės, didelė žalvarinė rankena slėpė karščio jutiklį, kuris įjungus signalizaciją ir vos žmogui palietus rankeną plieniniais strypais sutvirtindavo duris. Vebas pažvelgė aukštyn į langus. Jis žinojo — kiekvienas stiklas buvo colio storio ir galėjo atlaikyti trisdešimto kalibro kulkas. Treadstone 71 iš tikrųjų buvo tvirtovė.

Durys atsidarė, ir majoras nejučiomis nusišypsojo figūrai tarpduryje — ji atrodė lyg ne savo vietoje. Tai buvo smulki, elegantiška žilaplaukė moteris švelniais aristokratiškais veido bruožais, jos laikysena tiesiog atspindėjo aukštą socialinę padėtį ir turtą. Jos balsas pirmąjį įspūdį tik patvirtino. Kilusi iš vidurio Atlanto regiono, gavusi geriausią išsilavinimą ir dalyvavusi daugybėje polo varžybų.

— Kaip malonu, kad užsukote, majore. Džeremis rašė, kad gali atsirasti tokia galimybė. Užeikite. Labai malonu jus vėl matyti.

— Man taip pat malonu jus sutikti, — žengdamas į skoningai įrengtą fojė atsakė Vebas. Užsidarius durims, baigė sakinį. — Bet nesu tikras, kad pamenu, kur susitikome anksčiau.

Moteris nusijuokė.

— O, mes taip dažnai vakarieniaudavome.

— Su Džeremiu?

— Žinoma.

— Kas tas Džeremis?

— Mano brangus sūnėnas, jūsų atsidavęs draugas. Toks malonus jaunuolis, gaila, jis neegzistuoja. — Eidama ilgu koridoriumi, paėmė vyrą už parankės. — Viskas daroma dėl kaimynų, kurie kartais praeina pro šalį... Eime, visi laukia.

Praėjo arką, vedančią į didelę svetainę. Majoras pažvelgė vidun. Prie lango stovėjo fortepijonas, šalia arfa, o visur — ant pianino, poliruotų stalų, žibančių lempų šviesoje — buvo sidabru įrėmintos fotografijos, turto ir garbės pilnos praeities prisiminimai. Jachtos, vyrai ir moterys tarpžemyniniuose laineriuose, keli kariniai portretai... Ir, be abejo, dvi polo žaidžiančio vyro fotografijos. Tai buvo kambarys, kuris privalėjo būti šios gatvės name.

Jie pasiekė koridoriaus galą, dideles raudonmedžio duris, reljefai ir metalo derinys buvo ne tik dizaino, bet ir saugos dalis. Jei buvo infraraudonųjų spindulių kamera, Vebas nesugebėjo įžiūrėti objektyvo. Žilaplaukė paspaudė nepastebimą skambutį. Majoras girdėjo tylų gaudimą.

— Jūsų draugas jau čia, džentelmenai. Baikit žaist pokerį ir eikit dirbt. Pašok, jėzuite.

— Jėzuite? — sumišęs paklausė Vebas.

— Senas pokštas, — atsakė moteris. — Atsirado, kai tu dar žaidei stikliniais rutuliukais ir nemėgai mergaičių.

Atsidarė durys, pasirodė sena, bet pasitempusi Deivido Eboto figūra.

— Malonu jus matyti, majore, — tiesdamas ranką tarė kažkada garsus tylusis specialiųjų tarnybų Vienuolis.

— Malonu čia būti, sere. — Vebas paspaudė ranką. Prie Eboto priėjo senas ir iš pirmo žvilgsnio grėsmingas vyriškis.

— Neabejoju, kad esate Džeremio draugas, — juokaudamas giliu balsu tarė vyras. — Laikas netinkamas ilgiems prisistatymams, jaunuoli. Eime, Margaret. Viršuje yra nuostabus židinys. — Jis pasisuko į Ebotą. — Deivydai, praneši, kai turėsi išvykti, tiesa?

— Manau, išeisiu įprastu laiku, — atsakė Vienuolis. — Paaiškinsiu jiems, kaip su tavimi susisiekti.

Tą akimirką Vebas suprato, kad kambaryje yra dar vienas žmogus. Jis stovėjo tolimajame kambario kampe pasislėpęs šešėlyje, majoras jį iškart atpažino. Tai buvo Eliotas Stivensas, vyresnysis Jungtinių Amerikos Valstijų prezidento padėjėjas, o kai kurių žmonių nuomone, jo alter ego. Vyras buvo perkopęs penktą dešimtį, lieknas, nešiojo akinius, be abejonės, jautėsi autoritetinga, bet akių nebadanti asmenybė.

— ...bus gerai. — Reiklus senolis, anksčiau neradęs laiko prisistatyti, vėl kalbėjo. Vebas neišgirdo, nes visą dėmesį buvo nukreipęs į padėjėją iš Baltųjų rūmų. — Lauksiu.

— Iki kito karto, — maloniai žvelgdamas į žilagalvę moterį tarė Ebotas. — Ačiū, sese Meg. Laikyk savo įprotį po padu.

— Jėzuite, kaip matau, esi pašėlęs.

Pora, uždarydama duris, išėjo. Vebas akimirką stovėjo kaip įbestas, purtė galvą, šypsojosi. Vyras ir moteris tiko kambariui kitame koridoriaus gale taip aiškiai, kaip tas kambarys tiko šiam namui, puikiai derančiam prie ramios, pasiturinčios, gausios medžių gatvės vaizdo.

— Jūs juos seniai pažįstate, tiesa?

— Galima sakyti, visą gyvenimą, — atsakė Ebotas. — Jis buvo jachtininkas, kurio paslaugomis sėkmingai naudojomės Adrijoje, Donovano operacijų Jugoslavijoje metu. Michailovičius kartą pasakė, kad jis plaukiojo be baimės, savo valiai palenkdavo net patį prasčiausią orą... Ir neleisk, kad sesės Meg mandagumas tave apgautų. Ji — viena Intrepid mergaičių, aštriadantė piranija.

— Ji turi savo istoriją.

— Ji jos niekada nepapasakos, — keisdamas pokalbį tarė Ebotas. — Noriu supažindinti tave su Eliotu Stivensu. Nemanau, kad reikia sakyti, kas jis toks. Vebai, Stivensas. Stivensai, Vebas.

— Skamba kaip teisininkų kontoros pavadinimas, — ramiai eidamas per kambarį paspausti rankos tarė Stivensas. — Malonu susipažinti, Vebai. Kaip kelionė?

— Būčiau mieliau naudojęsis kariniu transportu. Nekenčiu tų prakeiktų komercinių oro linijų. Buvau išsigandęs, kad Kenedyje muitinės darbuotojas perpjaus lagaminą.

— Vilkėdamas uniformą, atrodai itin solidžiai, — nusijuokė Vienuolis. — Be abejonės, esi kontrabandininkas.

— Nesuprantu, kam ta uniforma buvo reikalinga, — nešdamas lagaminą ant stalo prie sienos ir atsegdamas nailoninę virvę nuo diržo tarė majoras.

— Tau nereikėtų to aiškinti, — atsakė Ebotas. — Juk geriausia apsauga dažnai slypi akivaizdžiausiose vietose. Armijos žvalgybos karininkas, sėlinantis priedangoje Ciuriche, šiomis dienomis daug kam keltų nerimą.

— Tada aš irgi nesuprantu, — atsistodamas šalia Vebo prie stalo ir stebėdamas majoro vargus su nailonine virve bei spyna tarė Baltųjų rūmų atstovas. — Nejaugi akivaizdi išvada nekeltų dar daugiau nerimo? Maniau, kad darbo priedangoje privalumas yra tas, kad taip mažiau rizikuoji būti išaiškintas.

— Vebo kelionė į Ciurichą buvo tiesiog įprastas konsulato patikrinimas, užfiksuotas G-2 tvarkaraščiuose. Tos kelionės nieko neapgauna. Jos yra tokios, kokios yra, ir nieko daugiau. Per jas ieškoma naujų informacijos šaltinių, sumokama informatoriams. Sovietai taip elgiasi visą laiką, nebando net to slėpti. Tiesą sakant, mes irgi nebandom.

— Bet tai nebuvo šios kelionės tikslas, — pradėdamas suprasti tarė Stivensas. — Tai, kas akivaizdu, pridengia tai, ką norite išlaikyti paslaptyje.

— Būtent.

— Galiu padėti? — Prezidento padėjėjas atrodė susižavėjęs lagaminu.

— Ačiū, — tarė Vebas. — Tiesiog ištraukite virvę.

Stivensas taip ir padarė.

— Visada maniau, kad naudojat antrankius ant riešo, — tarė jis.

— Nukerta per daug rankų, — pamatęs Baltųjų rūmų atstovo reakciją nusišypsojo majoras. — Po nailonu yra plieninis laidas. — Jis pagaliau išsilaisvino nuo lagamino ir padėjo jį ant stalo, apsižvalgė po elegantiškai apstatytą biblioteką. Kambario gale buvo du prancūziško stiliaus langai, pro kuriuos, pasirodo, buvo matyti sodas, o pro storą stiklą taip pat galėjai regėti ir aukštos akmeninės sienos kontūrą.

— Tai čia yra Treadstone 71. Įsivaizdavau ne taip.

— Užtrauk užuolaidas, gerai, Eliotai? — tarė Ebotas.

Prezidento padėjėjas priėjo prie langų ir truktelėjo užuolaidas. Ebotas žengė prie knygų lentynos, atidarė po ja buvusią spintelę ir įkišo ranką vidun. Pasigirdo tylus burzgimas. Visa lentyna pajudėjo į priekį ir lyg slenkančios durys lėtai pasislinko kairėn. Už jos buvo elektroninio radijo skydelis, vienas sudėtingiausių, kokį tik Gordonas Vebas kada nors buvo matęs.

— Įsivaizdavai kažką panašaus? — paklausė Vienuolis.

— Dieve... — Majoras, tyrinėdamas mygtukus, kalibratorius, laidus ir nuskaitymo įrenginius, švilptelėjo. Pentagono karo kambarių įranga buvo daug sudėtingesnė, bet šis aparatas prilygo tiems, kuriuos galėjai rasti pačiose efektyviausiose žvalgybos vadavietėse.

— Aš irgi švilpčiau, — stovėdamas prieš storą užuolaidą tarė Eliotas. — Bet ponas Ebotas man jau parodė. Tai tik pradžia. Paspaudus penkis mygtukus šitas kambarys atrodo kaip Oro pajėgų vadavietė Omahoje.

— Tie patys penki mygtukai taip pat pertvarko kambarį į elegantišką Ist Saido namo biblioteką. — Vyras vėl įkišo ranką į spintelę ir po kelių sekundžių prietaisų skydelį vėl pakeitė lentyna. Tada jis priėjo prie šalia stovinčios lentynos, atidarė spintelę po ja ir vėl įkišo ranką vidun. Pasigirdo burzgimas. Lentyna pajudėjo, netrukus jos vietą užėmė trys aukštos spintos byloms. Vienuolis išsitraukė raktą ir atidarė vieną stalčių.

— Aš nesistengiu puikuotis, Gordonai. Kai baigsim, noriu, kad peržiūrėtum šiuos dokumentus. Parodysiu mygtuką, kuris padės juos į vietą. Jei turi kokių nors problemų, mūsų šeimininkas viskuo pasirūpins.

— Ko turėčiau ieškoti?

— Apie tai dar pakalbėsim. O dabar papasakok apie Ciurichą. Ką sužinojai?

— Atleiskite, pone Ebotai, — pertraukė Stivensas. — Gal aš kvailas ir nesuprantu, kas darosi, bet šiuose reikaluose aš naujokas. Galvojau apie kai ką, ką jūs prieš kelias minutes pasakėte. Apie majoro Vebo kelionę.

— Kas jus neramina?

— Sakėte, kad kelionę užregistravo G-2 tvarkaraštyje.

— Teisingai.

— Kodėl? Akivaizdus majoro apsilankymas turėjo sugluminti Ciurichą, ne Vašingtoną. O gal klystu?

Vienuolis nusišypsojo.

— Suprantu, kodėl prezidentas jus laiko šalia. Niekada neabejojome, kad Karlosas nusipirko priėjimą į vieną ar du, o gal ir dešimt komitetų Vašingtone. Jis susiranda nepritapėlių ir pasiūlo tą, ko jie neturi. Be tokių žmonių neegzistuotų ir Karlosas. Privalote atsiminti, kad jis parduoda ne tik mirtį, bet ir tautų paslaptis. Gana dažnai ir sovietams. Kad tik parodytų, kaip neapdairiai pasielgė jį išsiųsdami.

— Prezidentas tai mielai norėtų žinoti, — tarė padėjėjas. — Tai paaiškintų keletą dalykų.

— Todėl jūs ir esate čia, tiesa? — paklausė Ebotas.

— Tikriausiai.

— Čia Ciurichui gera vieta pradėti, — nešdamasis lagaminą į fotelį prie dokumentų spinteles tarė Vebas. Jis atsisėdo, lagamine praskyrė aplankus ir ištraukė kelis popieriaus lapus. — Jei jūs manote, kad Karlosas prikišęs nagus Vašingtone, aš, be abejonės, tai galiu patvirtinti.

— Kur? Treadstone?

— Nėra nepaneigiamų įrodymų, bet geriau tokios galimybės neatmesti. Jis rado fiche. Ją pakeitė.

— Gerasis Dieve, kaip?

— Galiu tik spėti kaip, bet tikrai žinau kas.

— Kas?

— Vyras, pavarde Kionigas. Prieš tris dienas jis dar vadovavo patikrinimams Gemeinschaft banke.

— Prieš tris dienas? Kur jis dabar?

— Miręs. Nelaimingas atsitikimas kelyje, kuriuo važiuodavo kiekvieną dieną. Štai policijos ataskaita, paprašiau išversti. — Ebotas paėmė popierius, atsisėdo ant šalia stovinčios kėdės. Eliotas Stivensas liko stovėti, Vebas tęsė: — Čia yra kai kas įdomaus. Nepasako nieko, ko nežinotume, bet yra užuomina, kurią norėčiau panagrinėti.

— Kokia? — skaitydamas paklausė Vienuolis. — Tai apibūdina atsitikimą, trajektoriją, automobilio greitį, posūkį norint išvengti susidūrimo.

— Pačioje pabaigoje minimas nužudymas Gemeinschaft. Jis kaip šūvis paukščius mus privertė pakilti iš medžio, kuriame sėdėjome.

— Tikrai mini? — Ebotas atvertė kitą puslapį.

— Pažiūrėk. Paskutiniai keli sakiniai. Supranti, ką noriu pasakyti?

— Ne visai, — susiraukęs atsakė Ebotas. — Tik sako, kad Kionigas dirbo Gemeinschaft, kur neseniai nužudytas žmogus... Ir jis buvo susišaudymo liudininkas. Tik tiek.

— Nemanau, kad tik tiek, — paprieštaravo Vebas. — Manau, kad buvo ir daugiau. Kažkas uždavė klausimą, bet niekas neatsakė. Norėčiau išsiaiškinti, kas turi priėjimą prie Ciuricho policijos ataskaitų. Jis galėtų būti Karloso patikėtinis. Žinome, kad vieną ten tikrai turi.

Vienuolis susiraukęs atsilošė kėdėje.

— Tarkim, tu teisus. Tai kodėl neištrynė viso paragrafo?

— Gana akivaizdu. Žudynės tikrai vyko, Kionigas tikrai buvo liudininkas. Pareigūnas, kuris parašė ataskaitą, galėjo klausinėti, kodėl to nebuvo paminėta galutiniame dokumente.

— Jei jis spekuliavo sąryšiu, argi jis nesutriktų pamatęs, kad jo mintys neįtrauktos į dokumentą?

— Nebūtinai. Kalbame apie banką Šveicarijoje. Tam tikros sritys oficialiai neliečiamos, nebent yra nepaneigiamų įrodymų.

— Ne visada. Kaip supratau, su laikraščiais sekėsi gerai?

— Neoficialiai. Apeliavau į jų blaivų protą, nors vos nemirė abejodamas, priverčiau bendradarbiauti Volterį Apfelį.

— Pertrauksiu, — tarė Eliotas Stivensas. — Manau, čia Ovalusis kabinetas turi būti įterptas. Darau prielaidą, kad, kalbėdami apie laikraščius, galvoje turite kanadietę.

— Ne visai. Ta istorija jau buvo paskleista. Negalėjome jos sustabdyti. Karlosas turi ryšių Ciuricho policijoje, jie padarė pranešimą. Mes jį tiesiog išpūtėme ir prikabinome prie ne ką melagingesnės istorijos apie iš Gemeinschaft pavogtus milijonus. — Vebas stabtelėjo, pažvelgė į Ebotą. — Apie tai reikia pasišnekėti. Gali būti, kad vagystė — tikra.

— Negaliu tuo patikėti, — tarė Vienuolis.

— Aš nenoriu tuo tikėti, — atsakė majoras. — Niekada.

— Gal galėtumėt atsukti juostą atgal? — sėdėdamas prieš armijos karininką paklausė Baltųjų rūmų padėjėjas. — Turiu viską aiškiai suprasti.

— Leiskite paaiškinti, — matydamas nuostabą Vebo veide, pertraukė Ebotas. — Eliotas čia prezidento įsakymu. Dėl nužudymo Otavos oro uoste.

— Tai visiškas košmaras, — tiesmukai tarė Stivensas. — Ministras pirmininkas, galima sakyti, liepė prezidentui uždaryti mūsų stotis Naujojoje Škotijoje. Jis — tikrai įniršęs kanadietis.

— Kaip į tai reagavo? — paklausė Vebas.

— Labai blogai. Jie žino, kad Finansų departamento ekonomistas pasiteiravo apie Amerikos korporaciją ir buvo už tai nužudytas. Dar blogiau, Kanados žvalgybai buvo liepta nesikišti, nes tai svarbi JAV operacija.

— Po šimts velnių, kas taip pasakė?

— Atrodo, girdėjau žmones minint Geležinės subinės pravardę, — tarė Vienuolis.

— Generolas Krofordas? Kvailas kalės vaikas... Kvailas kalės vaikas geležine subine.

— Galite įsivaizduoti, — pertraukė Stivensas. — Jų žmogų nužudo, o mes drįstam jiems liepti nesikišti.

— Žinoma, jis buvo teisus, — pataisė Ebotas. — Reikėjo veikti greitai, nepalikti vietos nesusipratimams. Užkimšti reikėjo tučtuojau. Šokas viską sustabdė. Tai man davė laiko, kad susisiekčiau su Makenziu Hokinsiu — Mekas ir aš kartu dirbome Birmoje. Jis išėjo į pensiją, bet jie jo ir toliau klauso. Dabar bendradarbiauja, o tai svarbiausia, tiesa?

— Reikia galvoti ir apie kitus dalykus, pone Ebotai, — paprieštaravo Stivensas.

— Jie visai kito lygio, Eliotai. Mes, darbininkai, tam lygiui nepriklausome. Mums nereikia gaišti laiko diplomatinėms sapalionėms. Sutinku, kad jos būtinos, bet mums nerūpi.

— Tačiau jos rūpi prezidentui, pone. Tai jo kasdieninės rutinos dalis. Todėl turiu grįžti viską aiškiai įsivaizduodamas. — Stivensas stabtelėjo, pasisuko į Vebą. — Prašau dabar pakartoti dar kartą. Ką tiksliai ir dėl kokių priežasčių darėte? Koks mūsų vaidmuo kanadietės istorijoje?

— Iš pradžių buvome niekuo dėti. Tai Karloso darbas. Kažkas, užimantis labai aukštas pareigas Ciuricho policijoje, dirba Karlosui. Vadinamuosius įkalčius, susiejančius ją su trimis nužudymais, suklastojo Ciuricho policija. Tai nesąmonė — ji ne žudikė.

— Gerai, gerai, — sutiko padėjėjas. — Tai buvo Karlosas. Kodėl jis tai padarė?

— Kad išviliotų Borną. Sen Žak ir Bornas yra kartu.

— Bornas — tai samdomas žudikas, kurį vadina Kainu, ar ne?

— Taip, — atsakė Vebas. — Karlosas prisiekė jį nužudyti. Kainas Karlosą persekioja visoje Europoje ir Artimuosiuose Rytuose, bet nėra nė vienos Kaino fotografijos, niekas nežino, kaip jis atrodo. Leiskite pastebėti — paskelbus moters nuotrauką, ten ji išspausdinta kiekvienam prakeiktam laikraštyje, kas nors gali ją atpažinti. Jei ras ją, gali būti, kad Kainas, tai yra Bornas, bus su ja. Karlosas nužudys abu.

— Gerai. Dar kartą, tai Karloso darbas. O ką padarei tu?

— Jau sakiau. Susisiekiau su Gemeinschaft ir įtikinau juos pripažinti, kad gali — tik gali — būti susiję su milžiniška vagyste. Nebuvo lengva, nes papirko jų darbuotoją Kionigą, bet ne mūsiškį. Tai vidaus reikalas, nenorėjo viešumo. Tada paskambinau spaudai ir pasiūliau pasikalbėti su Volteriu Apfeliu. Paslaptinga moteris, nužudymai, pavogti milijonai. Redaktoriai čiupo masalą net negalvoję.

— Dėl Dievo meilės, kodėl? — sušuko Stivensas. — Jūs panaudojote kitos valstybės pilietę JAV žvalgybos operacijai! Negana to, ji dar dirbo tos valstybės valdžiai. Nejaugi išprotėjot? Tik pabloginote situaciją. Ją paaukojote!

— Jūs klystate, — tarė Vebas. — Mes bandome išgelbėti jos gyvybę. Mes atsukome Karloso ginklą prieš jį patį.

— Kaip?

Vienuolis pakėlė ranką.

— Prieš atsakydami, turime grįžti prie kito klausimo, — tarė jis. — Nes atsakymas į tą klausimą jums leis suprasti, kokia slapta turi išlikti ši informacija. Prieš akimirką paklausiau majoro, kaip Karloso patikėtinis rado Borną — rado fiche, kuri identifikavo Borną kaip Kainą. Manau, kad žinau, tačiau noriu, kad apie tai išgirstumėte iš jo lūpų.

Vebas pasilenkė į priekį.

— Medūzos įrašai... — abejodamas tyliai tarė jis.

— Medūzos?.. — iš Stivenso veido buvo galima suprasti, kad ankstyvuosiuose Baltųjų rūmų konfidencialiuose pasitarimuose buvo apie tai kalbama. — Jie dingę.

— Pataisysiu, — pertraukė Ebotas. — Yra originalas ir dvi kopijos. Saugomi Pentagone, CŽV ir Nacionalinio saugumo taryboje. Jie prieinami tik keliems asmenims, kurie savo institucijose užima aukščiausias pareigas. Bornas kilęs iš Medūzos. Sutikrinus vardus iš tos programos su banko įrašais, išaiškėjo Borno pavardė. Kažkas juos davė Karlosui.

Stivensas spoksojo į Vienuolį.

— Sakote, Karlosas... turi ryšių... tokiame lygyje? Tai labai sunkus kaltinimas.

— Tai vienintelis paaiškinimas, — tarė Vebas.

— Bet kodėl Bornas turėjo naudoti savo pavarde?

— Tai buvo būtina, — atsakė Ebotas. — Tai buvo gyvybiškai svarbi jo portreto detalė. Pavardė turėjo būti autentiška. Viskas turėjo būti autentiška. Viskas.

— Autentiška?

— Gal dabar viską suprasite, — tęsė majoras. — Susiedami Sen Žak prie tariamai iš Gemeinschaft pavogtų milijonų istorijos, mes Bornui liepiame pasirodyti. Jis žino, kad tai netiesa.

— Bornui pasirodyti?

— Vyras, vadinamas Džeisonu Bornu, — atsistojęs ir lėtai eidamas prie užuolaidų tarė Ebotas, — yra Amerikos žvalgybininkas. Nėra jokio Kaino, bent jau jis ne tas, kurio ieško Karlosas. Jis masalas, spąstai Karlosui: jis tas ir yra. Ar bent jau buvo.

Tyla ilgai netruko, ją pertraukė vyras iš Baltųjų rūmų.

— Geriau jau paaiškinkite. Prezidentas turi žinoti.

— Tikriausiai, — atskleisdamas užuolaidas ir žvelgdamas pro langą svarstė Ebotas. — Tiesą sakant, tai neišsprendžiama dilema. Prezidentai keičiasi, skirtingi vyrai skirtingais temperamentais ir apetitais sėdi Ovaliajame kabinete. Ilgalaikė žvalgybos strategija, bent tokia, kaip ši, nesikeičia. Ir nepaisant to, neatsargus sakinys poprezidentiniame pokalbyje arba aplaidus sakinys memuaruose gali tą operaciją visiškai sužlugdyti. Nebūna nė dienos, kai mes nesirūpintume dėl tų vyrų, kurie gyveno Baltuosiuose rūmuose.

— Prašau, — pertraukė Stivensas. — Prisiminkite, kad aš čia šio Prezidento įsakymu. Ar jūs pritariate, ar ne, visai nesvarbu. Jis pagal įstatymą turi tokią teisę, ir aš jo vardu reikalauju tą teisę gerbti.

— Gerai, — vis dar žvelgdamas pro langą tarė Ebotas. — Prieš trejus metus pasiskolinome britų išminties perlą. Sukūrėme žmogų, kuris niekada neegzistavo. Jei prisimenate, prieš įsiveržimą į Normandiją britų žvalgyba prie Portugalijos krantų paliko lavoną, žinodama, kad bet kokie prie jo buvę dokumentai atsidurs Vokietijos ambasadoje Lisabonoje. Tam lavonui sukūrė visą gyvenimą. Vardą, karinio jūrų laivyno laipsnį. Mokyklas, apmokymus, kelionės įsakymus, vairuotojo pažymėjimą, uždarų Londono klubų nario korteles ir pustuzinį laiškų. Juose buvo pilna užuominų, miglotų aliuzijų. Buvo ir kelios labai tikslios chronologinės ir kartografinės pastabos. Viskas rodė, kad invazija vyks už šimto mylių nuo Normandijos paplūdimių ir šešios savaitės nuo tikrosios datos birželį. Kai supanikavę vokiečių agentai viską patikrino Anglijoje, Berlynas patikėjo istorija ir patraukė didžiąją dalį gynybinių pajėgų. Mirė daug, bet tūkstančius gyvybių išsaugojo žmogus, kurio niekada nebuvo. — Ebotas vėl užtraukė užuolaidą ir pavargęs grįžo prie kėdės.

— Girdėjau tą istoriją, — tarė Baltųjų rūmų atstovas. — Ir?

— Mes pasielgėme kiek kitaip, — Vienuolis atsisėdo. — Sukūrėme gyvą žmogų, greit įsitvirtinusią legendą, atrodo, dirbančią visur vienu metu, lekiančią per Pietryčių Aziją, kiekvieną dieną nustelbiančią Karlosą. Ypač atliktų darbų skaičiumi. Kai tik buvo įvykdoma žmogžudystė arba kur nors kas nors mirdavo be priežasties, arba žymus asmuo mirdavo įvykus nelaimingam atsitikimui, kaltę visada prisiimdavo Kainas. Kai prasiverždavo smurtas ir mirtis, mes tai suversdavome Kainui. Patikimi šaltiniai — mokami informatoriai, gerbiami dėl savo teikiamos informacijos tikslumo — vis girdėjo jo vardą. Ambasados, stebėtojai, visi žvalgybos tinklai buvo užtvindyti informacija apie vis besiplečiančią Kaino veiklą. Jo „nužudymai“ vyko kiekvieną mėnesį, kartais net atrodė, kad kiekvieną savaitę. Jis buvo visur... ir jis buvo. Visomis prasmėmis.

— Norite pasakyti, kad tas Bornas buvo?

— Taip. Jis ilgus mėnesius tyrinėjo viską, ką tik buvo galima sužinoti apie Karlosą, studijavo visas mūsų bylas, kiekvieną žinomą ir įtariamą žmogžudystę, priskiriamą Karlosui. Jis ištyrė Karloso taktiką, jo veikimo metodus, viską. Didžioji dalis tos medžiagos niekada nematė dienos šviesos ir tikriausiai niekada nepamatys. Ji stulbinanti — vyriausybinės ir tarptautinės organizacijos kibtų vienos kitoms į gerkles. Tiesiogine to žodžio prasme nebuvo nieko, ko Bornas nežinotų — ką apskritai buvo įmanoma žinoti — apie Karlosą. Tada jis pasirodė, vis kitaip atrodydamas, kalbėdamas keliomis skirtingomis kalbomis, išskirtiniams žmonėms šnekėdamas apie dalykus, apie kuriuos kalbėtų tik profesionalus žudikas. Paskui jis dingdavo, už savęs palikdavo priblokštus ir išsigandusius vyrus bei moteris. Jie matė Kainą, jis egzistavo, buvo negailestingas. Toks buvo Borno įvaizdis.

— Ir taip jis priedangoje dirbo trejus metusi — paklausė Stivensas.

— Taip. Jis persikėlė į Europą. Žymiausias Azijos baltaodis žudikas, žymiosios Medūzos agentas metė Karlosui iššūkį jo paties kieme. Tą darydamas jis išgelbėjo keturių Karloso taikinių gyvybes, prisiėmė atsakomybę už kelias Karloso žmogžudystes ir erzino jį pasitaikius menkiausiai progai, visada bandydamas priversti jį pasirodyti. Trejus metus jis praleido gyvendamas patį pavojingiausią gyvenimą, kokį tik gali gyventi vyras ir kokio tikriausiai niekas dar nenugyveno. Dauguma tokiomis sąlygomis palūžtų. Tos galimybės nevalia pamiršti.

— Koks jis žmogus?

— Profesionalas, — atsakė Gordonas Vebas. — Įgudęs žmogus, galėjęs ir supratęs, kad Karlosą reikia rasti ir sustabdyti.

— Bet trejus metus?..

— Jei tai atrodo neįtikėtina, — tarė Ebotas, — turėtumėte žinoti, kad jis sutiko pasidaryti plastinę operaciją. Tai buvo lyg paskutinė gija su praeitimi, kurią jis turėjo nutraukti norėdamas tapti tuo, kuo nebuvo. Nemanau, kad valstybė gali Bornui kaip nors atsilyginti už tai, ką jis padarė. Gal vienintelis būdas yra suteikti jam galimybę atlikti savo darbą ir, Dievas manasis liudininkas, aš ją jam duosiu. — Vienuolis tiksliai dvi sekundes tylėjo, tada pridūrė:

— Jei tai tikrai Bornas.

Eliotas Stivensas atrodė lyg trenktas maišu.

— Ką pasakėte? — paklausė jis.

— Bijau, kad šitą saugojau pabaigai. Norėjau, kad matytumėte visą paveikslą, kol neužsiminiau apie trūkstamus galus. Gal tai ir ne galai, tiesiog nežinome. Atsitiko per daug dalykų, kurių mes nesuprantame, bet mes tiesiog nežinome. Todėl negali būti visiškai jokių trukdžių iš nesusijusių žmonių, jokių diplomatinių nesąmonių, kurios gali iškelti strategiją į viešumą. Galima pasmerkti vyrą myriop. Tas vyras savo šaliai atidavė daugiau nei kuris nors iš mūsų. Jei jam pasiseks, galės grįžti prie savo gyvenimo, bet tik anonimiškai, tik jei jo tikrosios tapatybės niekas neišsiaiškins.

— Bijau, kad teks tai paaiškinti, — tarė apstulbęs prezidento padėjėjas.

— Ištikimybė, Eliotai. Ja pasižymi ne tik vadinamieji „geriečiai“. Karlosas sukūrė vyrų ir moterų armiją, kuri jam labai atsidavusi. Gal jie jo ir nepažįsta, bet garbina. Jei Bornas iškils į viešumą, ta armija išsisklaidys ir jį nužudys. Jei vis dėlto jis suras Karlosą — arba užspeis jį į kampą — tada galės dingti, jis bus laisvas.

— Bet sakėte, kad tai gali būti ne Bornas.

— Sakiau, kad nežinome. Banke tikrai buvo Bornas, parašai — autentiški. Bet ar dabar veikia Bornas? Po kelių dienų žinosime tiksliau.

— Jei jis pasirodys, — pridūrė Vebas.

— Tai subtilus reikalas, — tęsė senasis vyras. — Tiek daug kintamųjų. Jei tai ne Bornas — arba jei jis mus išdavė — tai paaiškintų skambutį į Otavą ir nužudymą oro uoste. Iš to, ką pavyko išsiaiškinti, moters žinios buvo panaudotos išgryninant pinigus Paryžiuje. Karlosui tereikėjo truputį pašniukštinėti Kanados finansų departamente. Visa kita jam buvo tik vaikų žaidimas. Nužudyk jos kontaktą, sukelk paniką, atskirk ir pasinaudok tuo sulaikydamas Borną.

— Pavyko su ja susisiekti? — paklausė majoras.

— Bandžiau, bet nepavyko. Paprašiau Meką Hokinsą susisiekti su Sen Žak artimu bendradarbiu, kažkokiu Alanu. Jis liepėjai tuoj pat grįžti į Kanadą. Ji numetė ragelį.

— Po velnių! — sušuko Vebas.

— Būtent. Jei galėtume su ja pasikalbėti, sužinotume daugiau. Ji — raktas. Kodėl ji su juo? Kodėl jis su ja? Nieko nesuprantu.

— Dar mažiau suprantu aš! — nuostabai virtus pykčiu tarė Stivensas. — Jei norite prezidento bendradarbiavimo — tik aš nieko nepažadu — kalbėkite aiškiau.

Ebotas pasisuko į jį.

— Prieš šešis mėnesius Bornas dingo, — tarė jis. — Kažkas atsitiko: nežinome kas, bet kai ką įtariame. Jis Ciurichui pranešė, kad yra pakeliui į Marselį. Vėliau — tik jau per vėlai — supratome. Jis sužinojo, kad Karlosas priėmė užsakymą dėl Hovardo Lelando mirties, o Bornas bandė jį sulaikyti... Nuo tada — nieko: dingo kaip į vandenį. Ar jį nužudė? Palūžo? Gal jis pasidavė?

— Negaliu tuo patikėti, — pertraukė Gordonas Vebas. — Nepatikėsiu.

— Žinau, — tarė Vienuolis. — Todėl ir noriu, kad peržiūrėtumėte tą bylą. Žinote jo kodus. Jų ten pilna. Pažiūrėkite, gal pastebėsite kokių nors nukrypimų nuo Ciuricho.

— Prašau! — pertraukė Stivensas. — Ką jūs manote? Tikriausiai žinote ką nors konkretaus, kažką, kuo galėtumėte remtis! Man to reikia, pone Ebotai. Prezidentui to reikia.

— Neįsivaizduojate, kaip norėčiau turėti kažką panašaus, — atsakė Vienuolis. — Ką radome? Viską ir nieko... Dvejus metus ir dešimt mėnesių trukusi atidžiausiai sudėliota operacija — tik apgaulė mūsų istorijoje. Kiekviena melagystė aprašyta, kiekvienas veiksmas aprašytas ir pateisintas: visi informatoriai, kontaktai, šaltiniai gavo veidus, balsus, istorijas. Kiekvieną mėnesį, kiekvieną savaitę vis artėjome prie Karloso... Paskui nieko. Tyla. Pusmetis vakuumo.

— Bet dabar jau ne, — atkirto Prezidento padėjėjas. — Tą tylą nutraukė. Kas?

— Tai svarbiausias klausimas, tiesa? — pavargusiu balsu tarė senasis vyras. — Mėnesiai tylos, tada nepatvirtintų, nepaaiškinamų veiksmų sprogimas. Sąskaita paliesta, fiche pakeista, milijonai pervesti — atrodo, pavogti. Negana to, žudomi žmonės, kitiems žmonėms spendžiami spąstai. Bet kam, kas tai daro? — Vienuolis pavargęs papurtė galvą. — Kas tas vyras?

20 SKYRIUS

Limuzinas stovėjo tarp dviejų žibintų, kitoje gatvės pusėje buvo puikiais ornamentais išraižytos durys. Automobilio priekyje sėdėjo uniformą vilkintis vairuotojas. Samdytas vairuotojas — tai šioje gatvėje buvo įprasta. Tačiau buvo neįprasta, kad dar du vyrai sėdėjo šešėlyje ant galinės sėdynės ir net neketino išlipti. Įsitikinę, kad infraraudonų jų spindulių saugos kamera jų nepastebės, jie liko sėdėti mašinoje.

Vienas pasitaisė akinius — pro akinių stiklus jo akys priminė pelėdą — įtariai stebėjo viską, kas dėjosi prieš akis. Alfredas Žiletas, Personalo atrankos ir vystymo direktorius Nacionalinio saugumo taryboje, prašneko:

— Kaip malonu bus čia būti, kai subyrės jų pasipūtimas. Dar maloniau, kai tai nutiks mano dėka.

— Tu jo tikrai nemėgsti, tiesa? — tarė Žileto palydovas — plačiapetis vyras, vilkintis juodą lietpaltį, kalbantis kažkokiu iš Europos kilusiu slavišku akcentu.

— Negaliu jo pakęsti. Jis įkūnija viską, ko aš nekenčiu Vašingtone. Prestižinės mokyklos, namai Džordžtaune, fermos Virdžinijoje, tylūs susitikimai tuose jų klubuose. Tai mažas pasaulis, prie kurio pašalietis niekada nepritaps — jie viskam vadovauja. Niekšai. Pasipūtęs, užrietęs nosį Vašingtono elitas. Naudoja kitų protą, kitų darbą ir prisiima nuopelnus. Jei nepriklausai jų būriui, visą gyvenimą liksi tik „nepaprastai geru darbininku“.

— Perdedi, — stebėdamas namą tarė europietis. — Tau ten neblogai sekasi. Kitaip niekada su tavimi nebūtume susisiekę.

Žiletas susiraukė.

— Neblogai sekasi todėl, kad esu nepakeičiamas daugeliui žmonių, tokių kaip Deividas Ebotas. Atsimenu tūkstančius faktų, kurių jie neatsimintų net norėdami. Jiems tiesiog paprasčiau mane paskirti ten, kur pilna klausimų, kur reikia spręsti problemas. Personalo atrankos ir vystymo direktorius! Tą pavadinimą, tą postą sukūrė specialiai man. Žinote, kodėl?

— Ne, Alfredai, — europietis žiūrėjo į laikrodį. — Nežinau, kodėl.

— Nes jiems patiems neužtenka kantrybės valandų valandas skaityti šūsnis dosjė ir reziumė. Jie jau geriau vakarieniaus San Susi arba stovės prieš Senato komitetus, skaitys kitų paruoštus dokumentus — tų, kurių niekas nemato, nevertina ir vadina „nepaprastai gerais darbininkais“.

— Tu labai piktas žmogus, — tarė europietis.

— Piktesnis nei jūs galite numanyti. Visą gyvenimą tiems niekšams dirbau darbą, kurį turėjo patys atlikti. Ir kam? Skambioms pareigoms ir vakarienei, kur tarp krevečių ir entree be perstojo klausinėja įvairiausių dalykų. Klausinėja tokie kaip neišsenkančiai arogantiškas Deividas Ebotas. Be tokių kaip aš – jie niekas.

— Nenuvertink Vienuolio. Karlosas nenuvertina.

— Kaip galėtų? Nežino, ką vertinti. Viskas, ką daro Ebotas, yra paslaptis. Niekas nežino, kiek jis padarė klaidų. Jei kuri išaiškėja, dėl jų kaltina tokius kaip aš.

Europietis nukreipė žvilgsnį nuo lango į Žiletą.

— Tu labai emocionalus, Alfredai, — šaltakraujiškai tarė jis. — Būk atsargus.

Biurokratas nusišypsojo.

— Tai niekada netrukdo atlikti darbo. Manau, mano pagalba Karlosui tą įrodo. Sakykim, kad aš ruošiuosi susitikimui, kurio nieku gyvu nepraleisčiau.

— Nuoširdus pareiškimas, — tarė plačiapetis vyras.

— O kaip jūs? Jūs mane suradote.

— Žinojau, ko ieškau. — Europietis vėl pažvelgė pro langą.

— Turiu galvoje jus. Darbą, kurį darote Karlosui.

— Mano priežastys ne tokios sudėtingos. Atvykau iš valstybės, kurioje išsilavinusiems vyrams paaukštinimus teikia idiotai, sugebantys tobulai kartoti marksistines litanijas. Karlosas taip pat žinojo, ko ieškoti.

Žiletas nusijuokė, akys beveik žibėjo.

— Mes ne tokie ir skirtingi. Pakeiskim mūsų puikiojo biurokratinio mechanizmo rūpestį dėl giminystės ryšių su Marksu ir pamatysim, kad situacija tokia pati.

— Galbūt, — vėl žiūrėdamas į laikrodį sutiko europietis. — Neturėtų ilgai trukti. Ebotas visada skrenda vidurnakčio lėktuvu, Vašingtone atsiskaito už kiekvieną valandą.

— Esi tikras, kad išeis vienas?

— Visada taip daro. Pasistengs, kad jo nepamatytų kartu su Eliotu Stivensu. Vebas ir Stivensas irgi išeis atskirai. Paprastai jie išeina kas dvidešimt minučių.

— Kaip radote Treadston?

— Nebuvo labai sunku. Jūs padėjote, Alfredai, buvote nepaprastai gero darbininkų būrio dalis. — Vyras, vis dar stebėdamas namą, nusijuokė. — Kainas kilęs iš Medūzos, jūs mums tą pasakėte, o jei Karloso įtarimai teisingi, tai reiškė Vienuolį, mes tą žinojome. Tai susiejo jį su Bornu. Karlosas įsakė mums Ebotą stebėti dvidešimt keturias valandas per parą, kažkas nutiko ne taip. Kai šūviai Ciuriche pasiekė Vašingtoną, Ebotas pradėjo elgtis neatsargiai. Mes atsekėme jį čia. Tai tebuvo atkaklumo klausimas.

— Tai nuvedėjus į Kanadą? Prie to vyro Otavoje?

— Tas vyras pranešė apie save klausinėdamas apie Treadston. Kai sužinojome, kas ta moteris, liepėme stebėti Finansų departamentą, stebėti jos skyrių. Buvo paskambinta iš Paryžiaus. Tai buvo ji, liepė pradėti paiešką. Nežinome kodėl, bet įtariame, kad Bornas bando sužlugdyti Treadston. Jei jis juos išdavė, tai vienas būdų dingti ir pasilikti pinigus. Tai nesvarbu. Tą akimirką skyriaus vadovas, apie kurį už Kanados ribų niekas negirdėjo, tapo didele problema. Žvalgybininkai degino visus tiltus. Vadinasi, Karlosas neklydo, tu buvai teisus, Alfredai. Nėra jokio Kaino. Jis sukurtas Karlosui sugauti, užspeisti jį į kampą.

— Nuo pat pradžių, — patvirtino Žiletas. — Jums jau tą sakiau. Treji metai melagingų pranešimų iš nepatvirtintų šaltinių. Visą laiką tai buvo akivaizdu!

— Nuo pat pradžių, — mąstė europietis. — Tai, be abejonės, buvo genialiausias Vienuolio kūrinys... Kol kažkas atsitiko ir kūrinys išdavė kūrėją. Viskas griūva, plyšta ties siūlėmis.

— Stivenso buvimas čia tai patvirtina. Prezidentas reikalauja informacijos.

— Neturi kitos išeities. Otavoje įtariama, kad Finansų departamento skyriaus viršininką nužudė amerikiečių žvalgybininkai. — Europietis pasisuko nuo lango ir vėl pažvelgė į biurokratą. — Atmink, Alfredai, mes tik norime sužinoti, kas nutiko. Pasakiau tau faktus, kuriuos žinome mes. Jie nepaneigiami, jų negali paneigti ir Ebotas. Bet reikia vaidinti, kad tu juos gavai pats. Tu pasibaisėjęs. Reikalauji ataskaitos. Apkvailino visą žvalgybos bendruomenę.

— Taip ir buvo, — įnirtingai pareiškė Žiletas. — Apkvailino ir pasinaudojo. Vašingtone niekas nežino nei apie Borną, nei apie Treadston. Jie niekam nepranešė, tai tikrai pasibaisėtina. Visai nereikės apsimetinėti. Arogantiški šunsnukiai!

— Alfredai, — šešėlyje pakėlęs ranką perspėjo europietis. — Atsimink, kam dirbi. Grasinimai turi būti paremti ne emocijomis, o šaltakraujišku, profesiniu įniršiu. Jis iš karto tave įtars. Turi tuos įtarimus tuoj pat išsklaidyti. Tu esi kaltintojas, o ne jis.

— Atsiminsiu.

— Gerai. — Automobilio šviesos apšvietė langus. — Atvažiavo Eboto taksi. Pasirūpinsiu vairuotoju. — Europietis judesiu siekė dešinėn, paspaudė mygtuką po ranktūriu. — Būsiu savo automobilyje kitoje gatvės pusėje, klausysiuosi.

Jis kreipėsi į vairuotoją:

— Ebotas išeis bet kurią akimirką. Žinai, ką daryti.

Vairuotojas linktelėjo. Abu vyrai iš limuzino išlipo kartu.

Vairuotojas, lyg ketindamas palydėti turtingą darbdavį, apėjo aplink automobilį. Žiletas stebėjo pro galinį langą. Abu vyrai kelias sekundes stovėjo kartu, tada atsiskyrė. Europietis pasuko prie artėjančio taksi, laikydamas tarp pirštų banknotą, pakėlė ranką. Taksi nuvažiavo pro šalį. Skambintojas persigalvojo. Limuzino vairuotojas nuskubėjo į šiaurinę gatvės pusę ir stovėjo pasislėpęs laiptų šešėlyje už dviejų laiptinių nuo Treadston 71.

Po trisdešimties sekundžių Žileto akys nukrypo prie namo durų. Iš vidaus skverbėsi šviesa, Deividas Ebotas nekantriai išėjo lauk, žvalgėsi į kairę ir į dešinę, tikrino laiką, akivaizdžiai niršo. Taksi vėlavo, o jis turėjo suspėti į lėktuvą. Reikėjo laikytis tikslaus tvarkaraščio. Ebotas nulipo laiptais į šaligatvį, pasuko kairėn ir žvalgėsi laukdamas taksi. Per kelias sekundes jis praeis pro vairuotoją. Praėjo, abiejų vyrų kamera nepasiekė.

Susitikimas buvo greitas, pokalbis — trumpas. Po akimirkos nustebęs Deividas Ebotas jau lipo į limuziną, vairuotojas grįžo į šešėlių apsuptį.

— Tu! — pykčio ir pasibjaurėjimo kupinu balsu tarė Ebotas. — Iš visų žmonių tai turėjai būti tu!

— Nemanau, kad jums tinka rodyti jausmus... juo labiau rodyti aroganciją.

— Ką tu padarei! Kaip drįsti? Ciurichas. Medūzos įrašai. Tai tu kaltas!

— Medūzos įrašai — taip. Ciurichas — taip. Bet kalbame ne apie tai, ką aš padariau, o apie tai, ką tu padarei. Mes tai radome. Jo pavardė Bornas, tiesa? Tai jis tas vyras, kurį jūs vadinate Kainu. Vyras, kurį jūs sukūrėte!

Ebotas susivaldė.

— Kaip radai šį namą?

— Atkaklumu. Liepiau tave sekti.

— Liepei mane sekti? Ką tu manei darąs?

— Bandžiau viską išsiaiškinti. Tu viską iškreipei, mums melavai, nesakei tiesos. Ką pats manei darąs?

— O Dieve, tu, prakeiktas kvaily! — Ebotas giliai įkvėpė. — Kodėl taip pasielgei? Kodėl neatėjai tiesiai pas mane?

— Nes tu nieko nedarei. Manipuliavai visa žvalgybos bendruomene. Milijonai dolerių, tūkstančiai darbo valandų, melu maitinamos ambasados ir stotys apie žudiką, kuris niekada neegzistavo. O, atsimenu žodžius: koks iššūkis Karlosui. Kokie tai buvo neišvengiami spąstai! Mes taip pat buvome tavo pėstininkai, kaip atsakingas Saugumo tarybos narys, aš to negaliu pakęsti! Jūs visi tokie. Kas tave padarė Dievu, kad galėtum laužyti taisykles? Ir ne tik taisykles, bet ir įstatymus? Tu vertei mus atrodyti kvailiais.

— Nebuvo kito būdo, — pavargęs tarė senasis vyras. — Keli žino? Sakyk tiesą.

— Sulaikiau informaciją, kad padėčiau.

— Gali nepakakti. O Dieve!

— Tai neišsilaikys, ir taškas, — jausmingai tarė biurokratas. — Noriu žinoti, kas atsitiko.

— Kas atsitiko?

— Tai tavo didžiajai strategijai. Atrodo, kad ji plyšta per siūles.

— Kodėl taip sakai?

— Visiškai akivaizdu. Praradai Borną, negali jo rasti. Tavo Kainas dingo su lobiu, laikomu Ciuriche.

Ebotas akimirką tylėjo.

— Luktelėk. Kas tau davė užuominą?

— Tu, — greitai tarė Žiletas kaip dorovingas vyras, griebdamas klausimo mestą masalą. — Turiu pripažinti, kad žavėjausi tavo kontrole, kai tas šiknius iš Pentagono žinovo tonu kalbėjo apie operaciją Medūza. Sėdėdamas tiesiai prieš tą, kuris ją sukūrė!

— Istorija. — Dabar seno vilko balsas buvo stiprus. — Tau tai nieko nebūtų sakę.

— Tarkim, gana neįprasta, kad tu nieko nesakei. Norėjau paklausti, kas apie Medūzą žino daugiau už tave? Bet tu netarei nė žodžio, ir tai privertė mane susimąstyti. Taigi aršiai prieštaravau tam dėmesiui, kurį jūs skyrėte žudikui Kainui. Negalėjote atsilaikyti, Deividai. Turėjote pasiūlyti labai gerą priežastį, kodėl toliau ieškoti Kaino. Į medžioklę įmetėte ir Karlosą.

— Tai buvo tiesa, — pertraukė Ebotas.

— Žinoma, taip. Žinojote, kada ją panaudoti, aš žinojau, kaip ją pastebėti. Genialu. Gyvatė, nurauta nuo Medūzos galvos, paversta tinkama mitiniam vardui. Pretendentas įšoka į čempiono ringą ir bando čempioną išvilioti iš ringo kampo.

— Iš pradžių buvo logiškai aišku.

— Kodėl ne? Kaip sakiau, tai buvo genialu, netgi bendrininkų veiksmai stabdant Kainą. Kas gali geriau tikti perduodant Kainui informaciją už vienintelį Keturiasdešimties komiteto narį, kuris gauna ataskaitas apie visas slaptųjų operacijų konferencijas. Tu mumis visais naudojaisi!

Vienuolis linktelėjo.

— Gerai. Tam tikra prasme tu teisus. Buvo tam tikro, mano nuomone, pateisinamo išnaudojimo, bet ne tai svarbiausia. Kaip visada, yra patikrinimai ir balansas. Taip visada buvo ir nieku gyvu to nekeisčiau. Treadston sudarytas iš pačių patikimiausių žmonių visuose sektoriuose. Jį sudaro žmonės nuo armijos G-2 iki Senato, nuo CŽV iki Jūrų žvalgybos ir dabar, tiesą sakant, Baltųjų rūmų. Jei būtų išnaudojimo, tai žmonės nesėdėtų sudėję rankas, tučtuojau sustabdytų operaciją. Nė vienas nemanė, kad būtina taip daryti. Maldauju, susilaikyk ir tu.

— Tapčiau Treadston dalimi?

— Tu jau esi jo dalis.

— Supratau. Kas nutiko? Kur Bornas?

— Labai norėčiau žinoti. Mes nesame tikri, kad tai tikrai Bornas.

— Nesi tikras kuo?

— Supratau. Kas nutiko? Kur Bornas?

— Labai norėčiau žinoti. Mes nesame tikri, kad tai tikrai Bornas.

— Nesi tikras kuo?

Europietis ištiesė ranką prie jungtuko ir išjungė.

— Gerai, — tarė jis. — Tą ir turėjome sužinoti. — Jis pasisuko į šalia stovintį vairuotoją. — Greitai eik už laiptų. Atmink, jei kuris nors jų išeis, kol durys užsidarys, turi lygiai tris sekundes. Dirbk greitai.

Uniformuotas vyras išėjo pirmas. Priėjo šaligatvį prie Treadston 71. Prie kaimyninio namo vidutinio amžiaus pora garsiai atsisveikino su šeimininkais, vairuotojas sulėtino žingsnį, įkišo ranką į kišenę cigaretės ir sustojo jos prisidegti. Dabar jis vaidino nuobodžiaujantį vairuotoją, laukiantį savo keleivio ir bandantį prastumti laiką. Europietis stebėjo, tada atsisegė paltą ir išsitraukė ilgą ploną revolverį su duslintuvu. Nuspaudė saugiklį, įkišo ginklą atgal į dėklą, išlipo iš savo automobilio ir žengė į kitą gatvės pusę prie limuzino. Veidrodėliai buvo nustatyti taip, kad laikantis tinkamos judėjimo trajektorijos nė vienas viduje sėdintis keleivis jo nematė. Europietis trumpam stabtelėjo prie bagažinės, tada ištiesęs ranką greit nėrė link dešiniųjų priekinių durelių, jas atidarė ir per sėdynę nutaikęs ginklą į keleivius įlipo vidun.

Alfredas Žiletas aiktelėjo, kairiąja ranka bandė čiupti dureles. Europietis užtrenkė automatinį užraktą. Deividas Ebotas nejudėjo, įdėmiai stebėjo įsibrovėlį.

— Labas vakaras, Vienuoli, — tarė europietis. — Dar vienas, kuris, mano žiniomis, užsiima religiniais dalykais, siunčia sveikinimus. Ne tik dėl Kaino, bet ir viso Treadston personalo. Pavyzdžiui, Jachtininko. Kažkada buvo didis agentas.

Žiletas nutaisė balsą, panašų tarp riksmo ir šnabždesio.

— Kas čia? Kas tu toks? — vaidindamas, jog nesupranta, kas vyksta, sušuko jis.

— Nagi, senas drauge. To visai nereikia, — tarė ginklą laikantis vyras. — Iš pono Eboto veido išraiškos darau išvadą, kad jis suprato neklydęs dėl susidaryto pirmojo įspūdžio apie tave. Visada turėtum pasitikėti pirmuoju įspūdžiu, tiesa, Vienuoli?.. Žinoma, buvai teisus. Radome dar vieną nepatenkintą žmogų. Jūsų sistema juos kuria stebėtinai greit. Jis mums tikrai davė Medūzos bylas, o jos tikrai nuvedė mus prie Borno.

— Ką tu darai?! — sušuko Žiletas. — Ką sakai?

— Tu tikras nuobodyla, Alfredai. Visada buvai vienas iš nepaprastai gerų darbininkų. Gaila, niekada nežinojai, su kuriais darbdaviais geriau bendradarbiauti. Tokie, kaip tu, niekada nežino.

— Tu!.. — Įtūžęs Žiletas pakilo nuo sėdynės.

Europietis nieko nelaukdamas paspaudė ginklo gaiduką ir prabangiame limuzino salone pasigirdo tylus šūvis. Biurokratas sukniubo, kūnas nusirito ant grindų, o akys išsiplėtė kaip pelėdos.

— Nemanau, kad jo gedi, — tarė europietis.

— Tikrai ne, — atsakė Vienuolis.

— Ten tikrai Bornas. Norėjau, kad žinotum. Kainas jus išdavė. Palūžo. Ilgas tylos periodas baigėsi. Gyvatė nuo Medūzos galvos nusprendė pasavivaliauti. O gal jį papirko. Juk tai taip pat įmanoma, tiesa? Karlosas dažnai paperka vyrus, pavyzdžiui, tokius kaip šis tau prie kojų.

— Tu iš manęs nieko nesužinosi. Net nemėgink.

— Nėra ko sužinoti. Mes viską žinom. Delta, Karlosas... Kainas. Vardai jau nebesvarbūs, iš tiesų jie niekada tokie nebuvo. Telieka paskutinis žingsnis — sunaikinti tą, kuris priima visus sprendimus, tave. Bornas spąstuose. Jam galas.

— Yra ir kitų, galinčių priimti sprendimus. Jis su jais susisieks.

— Jei taip ir padarys, jį užmuš vos pamatę. Nėra nieko labiau pasibjaurėtino už išdaviką. Bet norint, kad ką nors pripažintų išdaviku, reikia nenuginčijamų įrodymų, kad jis kažkada buvo ištikimas. Karlosas turi tokių įrodymų, jis priklausė jums, jo kilmė tokia pat svarbi kaip bet kas kita, ką galima rasti Medūzos bylose.

Senis susiraukė. Jis bijojo ne dėl savo gyvybės, bet dėl kai ko, ką pakeisti buvo daug sunkiau.

— Tu ne viso proto, — tarė jis. — Nėra įrodymų.

— Tai buvo trūkumas, tavo trūkumas. Karlosas labai nuoseklus. Jo ranka siekė nuošaliausius kampelius. Jums reikėjo žmogaus iš Medūzos, žmogaus, kuris gyveno ir vėliau dingo. Pasirinkot vyrą, pavarde Bornas, nes jo dingimo aplinkybės buvo ištrintos visuose archyvuose — ar bent jūs tuo tikėjote. Bet nepagalvojote apie Hanojaus personalą, kuris buvo infiltravęsis į Medūzą. Jų ataskaitos vis dar egzistuoja. 1968 m. kovo 25 d. Tamkvano džiunglėse Amerikos žvalgybos pareigūnas įvykdė Džeisono Borno egzekuciją.

Vienuolis nėrė į priekį. Neliko ką daryti, tik paskutinį kartą pasispardyti. Europietis šovė.

Namo durys atsidarė. Šešėliuose prie laiptų stovintis vairuotojas nusišypsojo. Baltųjų rūmų padėjėją lydėjo Jachtininkas; žudikas suprato, kad juos perspėjo. Trijų sekundžių limitas nebeveikė.

— Gerai, kad pasirodei, — sveikindamasis tarė Jachtininkas.

— Labai ačiū, sere.

Tai buvo paskutiniai vyrų ištarti žodžiai. Vairuotojas nusitaikė virš plytinio turėklo, dukart nuspaudė gaiduką. Duslūs šūviai dingo miesto triukšme. Jachtininkas nukrito į vidų, Baltųjų rūmų atstovas, prispaudęs ranką prie viršutinės krūtinės dalies, svyravo prie durų staktos. Vairuotojas aplenkė sienelę ir pasileido laiptais viršun, pagavo krentantį Stivenso kūną. Panaudodamas milžinišką jėgą, jis pakėlė baltųjų Rūmų darbuotoją nuo žemės ir numetė vidun, šalia Jachtininko. Pasisuko į vidinę metalu kaustytų durų staktos dalį. Tiksliai žinojo, ko ieškoti, rado. Viršuje, prie sienos, buvo storas laidas, nudažytas staktos spalva. Privėrė duris, pakėlė ginklą ir nusitaikęs šovė į laidą. Garsą sekė žiežirbos. Saugos kameros išsijungė, ekranuose nieko nebesimatė.

Jis atidarė duris, kad duotų signalą; to visai nereikėjo. Europietis skubiai žengė tylia gatve. Per kelias sekundes jis užlipo laiptais ir įžengė vidun, apžvelgė fojė ir koridorių bei duris vestibiulio gale. Abu vyrai kartu pakėlė nuo grindų kilimą, europietis jo kraštą įkišo tarp durų ir staktos, kad liktų dviejų colių tarpas ir spyna neužsitrenktų. Atsarginės signalizacijos nebuvo.

Įsitempę jie tyliai stovėjo. Abu žinojo, kad jei juos pastebės, tai ilgai netruks. Pirma užuomina buvo atidaromų durų garsas antrame aukšte, paskui pasigirdo žingsniai ir maloniu moterišku balsu tariami žodžiai:

— Mielasis, ką tik pastebėjau, kad prakeikta kamera sugedo. Gal galėtum patikrinti? — Stabtelėjo, tada vėl prašneko:

— Kita vertus, gal geriau pasakyti Jėzuitui? — Vėl pauzė, tada tiksliai tinkamu laiku tarė:

— Tada nesivargink, mielasis, pasakysiu Deividui.

Du žingsniai. Tyla. Medžiagos šiugždėjimas. Europietis įdėmiai tyrinėjo laiptus. Šviesa užgeso. Deividas Jėzuitas... Vienuolis!

— Čiupk ją! — apsisukdamas ir nukreipdamas ginklą į koridoriaus galą sušuko jis vairuotojui.

Uniformuotas vyras užbėgo laiptais. Pasigirdo šūvis iš galingo ginklo be duslintuvo. Europietis pažvelgė aukštyn. Vairuotojas laikė suspaudęs petį, paltas buvo permirkęs krauju, ištiestas į priekį pistoletas be perstojo šaudė į laiptų viršų.

Staiga koridoriaus gale majoras atidarė duris ir apimtas šoko, laikydamas rankose bylą, stovėjo kaip įbestas. Europietis du kartus paspaudė gaiduką. Gordonas Vebas krito atgal, gerklė buvo peršauta, byloje susegti popieriai išsisklaidė į visas puses. Vyras su paltu laiptais nuskubėjo prie vairuotojo. Viršuje, šalia turėklų, gulėjo mirusi žilaplaukė moteris, kraujas skverbėsi iš galvos ir kaklo.

— Viskas gerai? Gali judėti? — paklausė europietis.

Vairuotojas linktelėjo.

— Kalė nurovė pusę peties, tačiau kaip nors ištversiu.

— Privalai! — nusivilkdamas paltą tarė jo vadas. — Užsivilk mano paltą. Noriu, kad Vienuolis atsidurtų čia! Greitai!

— Dieve!..

— Karlosas nori, kad Vienuolis kuo greičiau atsidurtų čia!

Sužeistasis negrabiai apsivilko juodą lietpaltį ir apeidamas Jachtininko bei Baltųjų rūmų asistento lavonus nulipo laiptais žemyn. Atsargiai, kęsdamas skausmą, jis išėjo pro duris.

Europietis jį stebėjo, laikė duris, nes norėjo įsitikinti, kad vyras pajėgs atlikti užduotį. Pajėgė. Tai buvo bulius, kurio kiekvieną užgaidą tenkino Karlosas. Vairuotojas atneš Deivido Eboto lavoną į namą, be abejonės, galimiems stebėtojams suvaidins, kad padeda girtuokliui, o tada nežinia kaip pristabdys kraujavimą ir Alfredo Žileto lavoną sėkmingai nuveš į kitą upės pusę ir užkas pelkėje. Karloso vyrai tai puikiai sugebėjo. Jie visi atrodė kaip buliai. Nepatenkinti buliai, kurie visi rado savo tikslą viename asmenyje.

Europietis pasisuko ir žengė koridoriumi. Jam reikėjo atlikti darbą: uždėti paskutinį potėpį Džeisono Borno spąstų paveiksle.

Daugiau ir negalėjo tikėtis: bylos jam buvo naudingesnės nei galėjo įsivaizduoti. Jose buvo visi kodai ir susisiekimo metodai, kokius tik kada nors buvo naudojęs mitinis Kainas. Dabar ne toks mitinis, galvojo europietis, surinkdamas popierius į vieną krūvą. Scena paruošta, keturi lavonai tinkamose pozicijose ramioje elegantiškoje bibliotekoje: Deividas Ebotas buvo išsidrėbęs ant kėdės, apmirusios akys išplėstos iš nuostabos, Eliotas Stivensas stovėjo, Jachtininkas, sudribęs ant stalo, rankoje laikė viskio butelį, o Gordonas Vebas, susmukęs ant grindų, laikė lagaminą. Kad ir kas atsitiko, nusikaltimo vieta davė užuominą, kad tai buvo netikėta. Pokalbį tiesiog pertraukė šūviai.

Europietis vaikščiojo su pirštinėmis, apžiūrinėjo savo menišką apgaulę, nes ji išties buvo meniška. Jis leido vairuotojui eiti, nuvalė kiekvieną durų rankeną, kiekvieną medinį paviršių. Atėjo laikas paskutiniam potėpiui. Jis priėjo prie stalo su brendžio taurėmis ant sidabrinio padėklo, vieną paėmė ir atsuko į šviesą. Kaip tikėtasi, ji buvo nepriekaištingai švari. Padėjo atgal, iš kišenės išsitraukė mažą plastikinę dėžutę. Atidarė ir išėmė plastikinę juostelę, atsargiai laikydamas vėl atsuko į šviesą. Štai jie, aiškūs kaip portretai, nepaneigiami kaip nuotrauka.

Juos nuėmė nuo Perrier taurės Gemeinschaft banke Ciuriche. Tai buvo dešiniosios Džeisono Borno rankos pirštų atspaudai.

Europietis paėmė brendžio stiklinę ir demonstruodamas menininko kantrybę prispaudė juostelę prie apatinės taurės dalies, tada atsargiai ją nuplėšė. Vėl pakėlė taurę prieš šviesą. Stalinės lempos šviesoje aiškiai matėsi piršto atspaudas.

Europietis nunešė taurę į kambario kampą ir numetė ant žemės. Priklaupęs apžiūrėjo šukes, kelias pasiėmė, kitas paslėpė už užuolaidos.

To užteko.

21 SKYRIUS

— Vėliau, — numesdamas lagaminus ant lovos tarė Bornas. — Reikia iš čia dingti.

Mari sėdėjo fotelyje. Perskaičiusi straipsnį, išrinkusi frazes, vėl jas kartojo. Susikaupimas buvo būtinas, šiam reikalui ji sutelkė visas jėgas, vis labiau pasitikėjo analize.

— Aš teisi, Džeisonai. Kažkas tikrai siunčia mums žinią!

— Pakalbėsim apie tai vėliau. Čia per ilgai užsibuvom. Po valandos to laikraščio kopijų čia bus pilna, gali būti, kad rytą bus dar blogiau. Nėra laiko drovumui, viešbučio vestibiulyje tu ryškiai išsiskiri, o šiame tave matė daugiau žmonių nei galima leisti. Susirink daiktus.

Mari atsistojo, tačiau nejudėjo. Ji stovėjo vietoje ir atkreipė jo dėmesį į save.

— Vėliau pasikalbėsime apie kelis dalykus, — griežtai tarė ji. — Tu ruošeisi mane palikti, noriu žinoti, kodėl.

— Juk sakiau, kad viską paaiškinsiu, — neišsisukinėdamas atsakė jis. — Tu turi tą žinoti. Sakau tai, ką galvoju. Bet šią akimirką mums reikia kuo greičiau iš čia dingti. Po velnių, susirink daiktus!

Ji sumirksėjo, staigus pyktis davė vaisių.

— Taip, žinoma, — sušnabždėjo ji.

Jie liftu nusileido į vestibiulį. Išvydęs nuvaikščiotas marmurines grindis, Bornas jautėsi kaip uždarytas narve, matomas visų ir pažeidžiamas lyg žvėris. Jei liftas sustos, jie paklius į spąstus. Staiga suprato, kodėl jausmas buvo toks stiprus. Žemiau kairėje, prie registracijos stalo, už kurio sėdėjo šveicorius, stovėjo stalelis su šūsnimi laikraščių. Tai buvo tas pats leidinys, kurį Džeisonas įdėjo į Mari nešamą atašė lagaminą.

Šveicorius vieną egzempliorių laikė rankoje, įdėmiai skaitė. Dantų krapštuku krapštė tarpdančius, prieš save nematė nieko, išskyrus nouvelles scandaleuses.72

— Eik tiesiai per salę, — tarė Džeisonas. — Nesustok, eik prie durų. Susitiksim lauke.

— O Dieve!.. — pamačiusi šveicorių sušnabždėjo ji.

— Sumokėsiu kaip galėdamas greičiau.

Mari batelių kulniukų triukšmas traukė dėmesį, o Bornas to visai nenorėjo. Džeisonas žengė prieš šveicorių, užstojo jam vaizdą. Viešbučio tarnautojas pažvelgė į viršų.

— Buvo labai malonu, — prancūziškai tarė jis. — Bet labai skubame. Iki vakaro reikia pasiekti Lioną. Suapvalinkite kainą iki penkių šimtų frankų. Nėra laiko palikti arbatpinigių.

Finansinis masalas atliko savo paskirtį. Šveicorius greit suskaičiavo sumą ir padavė sąskaitą. Džeisonas sumokėjo, pasilenkė pasiimti lagaminų, kai išgirdo šveicoriaus nuostabos šūksnį. Vyras spoksojo į šūsnį laikraščių dešinėje, jo akys buvo įsmeigtos į Mari Sen Žak nuotrauką. Jis pažvelgė pro stiklines duris į lauką. Mari stovėjo ant šaligatvio. Šveicorius nustebusį žvilgsnį nukreipė į Borną. Jis suprato, jį apėmė baimė.

Džeisonas greit nuėjo prie stiklinių durų, pečiu jas atidarė, žvilgtelėjo į registratūrą. Šveicorius tiesė ranką prie telefono.

— Einam! — sušuko jis Mari. — Ieškok taksi!

Vieną rado prie Ekurbo gatvės, už penkių kvartalų nuo viešbučio. Bornas vaidino nepatyrusį amerikiečių turistą, kalbėjo prasta prancūzų kalba, kuri jam taip pagelbėjo Valois banke. Vairuotojui paaiškino, kad jis ir jo belle amie norėjo dienai ar ilgiau dingti iš centrinio Paryžiaus kur nors, kur galėtų pabūti vieni. Gal vairuotojas galėtų pasiūlyti kelias vietas ir jie išsirinktų.

Jie susitarė.

— Prie Mulineks Bilenkuro stoties yra maža smuklė Maison Quadrillage, — tarė jis. — Dar galėtų patikti ta, netoli Ivri prie Senos. Ji labai privati, mesjė. Arba Auberge du Coin, kuri yra Montružo rajone. Ji tarp kitų dviejų ir ten labai vertinamas privatumas.

— Važiuokim į pirmąją, — tarė Džeisonas. — Tai pirma vieta, šovusi jums galvon. Ilgai užtruks, kol ten nukaksim?

— Ne ilgiau nei penkiolika ar dvidešimt minučių, mesjė.

— Puiku. — Bornas pasisuko į Mari ir greit tarė:

— Pasikeisk plaukus.

— Ką?

— Pasikeisk plaukus. Susisuk į kuodą arba sušukuok atgal, nesvarbu, bet pakeisk šukuoseną. Pasitrauk, kad jis nematytų veidrodėlyje. Paskubėk!

Po kelių akimirkų ilgi raudoni Mari plaukai buvo sušukuoti atgal, veidas ir kaklas buvo atidengti, žiūrėdama į veidrodį ji greit prisisegė šinjoną. Džeisonas blankioje šviesoje pažvelgė į ją.

— Nusivalyk lūpdažį. Visą.

Išsitraukė servetėlę ir tą padarė.

— Dabar gerai?

— Taip. Turi antakių pieštuką?

— Žinoma.

— Pastorink antakius. Tik truputį. Pailgink ketvirčiu colio, galus kiek užriesk žemyn.

Ji vykdė nurodymus.

— Kaip dabar? — paklausė Mari.

— Jau geriau, — apžiūrinėdamas tarė jis. Pakeitimai buvo nežymūs, bet efektas — įspūdingas. Ji subtiliai persitvarkė iš švelnaus, elegantiško įvaizdžio į griežtesnį. Svarbiausia, kad iš pirmo žvilgsnio jos nebegalėjai pažinti kaip moters iš laikraščio fotografijos.

— Kai pasieksim Bilenkurą, — sušnabždėjo jis, — greit išlipk ir atsuk nugarą. Neleisk, kad vairuotojas tave pamatytų.

— Tam jau kiek per vėlu, ar ne?

— Tik daryk, kaip sakau.

Klausyk manęs. Aš chameleonas, vardu Kainas, galiu tave išmokyti daugelio dalykų, kurių visai nenoriu mokyti, bet privalau. Galiu pakeisti spalvas, kad pritapčiau prie bet kokio miško fono, galiu uosdamas vėją keistis kartu su juo. Galiu rasti kelią per natūralias ir žmogaus sukurtas džiungles. Alpha, Bravo, Charlie, Delta... Delta vietoj Čarlio ir Čarlis vietoj Cain. Aš esu Kainas. Aš esu mirtis. Ir privalau pasakyti tau, kas esu. Tave prarasti.

— Mielasis, kas yra?

— Ką?

— Žiūri į mane, bet nekvėpuoji. Viskas gerai?

— Atsiprašau, — nusukdamas akis ir vėl iškvėpdamas tarė jis. — Bandau nuspręsti, ką daryti toliau. Kai atsidursim vietoj, žinosiu geriau.

Jie privažiavo smuklę. Dešinėje jos buvo stulpeliais ir grandinėmis aptverta stovėjimo aikštelė. Keli vėlyvi lankytojai išėjo iš smuklės. Bornas pasilenkė į priekį.

— Išleiskite mus stovėjimo aikštelėje, jei galima, — neaiškindamas keisto prašymo liepė jis.

— Žinoma, mesjė, — linktelėjęs gūžtelėjo pečiais ir galutinai įsitikino, kad jo keleiviai — labai paslaptinga pora.

Lietus aprimo, dabar tik lengvai purškė. Taksi nuvažiavo. Bornas ir Mari liko stovėti smuklės šešėlyje, kol automobilis galiausiai dingo iš akių. Džeisonas padėjo lagaminus ant permirkusios žemės.

— Palauk čia, — tarė jis.

— Kur eini?

— Iškviesti taksi.

Antrasis taksi automobilis nuvežė juos į vakarus, į Mountrouge rajoną. Šio vairuotojo tikrai nesužavėjo griežtaveidė pora iš provincijos, akivaizdžiai ieškanti pigesnio kambario. Jeigu jis kada pažiūrės į laikraštį su Kanados prancūzės, įsivėlusios į žmogžudysčių ir vagystės istoriją Ciuriche, nuotrauką, nė nepagalvos apie moterį, sėdinčią ant galinės jo automobilio sėdynės.

Auberge du Coin nepateisino savo vardo. Tai nebuvo blanki kaimiška smuklė, įkurta nuošalioje kaimo vietoje. Ne, tai buvo didelis dviaukštis pastatas už ketvirčio mylios nuo greitkelio. Labiausiai jis priminė motelius, kurie taip dažnai visame pasaulyje bjauroja miestų pakraščius, komerciškai garantuoja savo svečių privatumą. Nebuvo sunku įsivaizduoti savaitinius susitikimus, kuriuos kažkaip pamiršdavo, nes „klaidingai“ užregistruodavo.

Taigi jie taip pat „klaidingai“ užsiregistravo ir gavo plastikinį kambarį, kur bet kas, vertas daugiau dvidešimties frankų, buvo prikaltas prie grindų arba prisuktas su varžtais be galvučių prie lakuoto Formica laminato. Ta vieta turėjo ir teigiamą bruožą — koridoriaus gale buvo ledo automatas. Žinojo, kad jis veikia, nes girdėjosi burzgimas. Uždarius duris.

— Gerai. Kas mums siųstų žinią? — stovėdamas su viskio taure rankoje paklausė Džeisonas.

— Jei žinočiau, su jais susisiekčiau, — ji sėdėjo prie mažo stalo susikėlusi kojas ant kėdės ir atsisukusi įdėmiai jį stebėjo. — Gal tai susiję su priežastimi, dėl kurios tu bėgi.

— Jei taip, tai ta žinia — spąstai.

— Ne spąstai. Toks žmogus kaip Volteris Apfelis nedaro tokių dalykų, kad padėtų paspęsti spąstus.

— Nebūčiau tuo tikras. — Bornas priėjo prie plastikinio krėslo ir atsisėdo. — Kionigas padarė. Parodė mane tiesiai laukiamajame.

— Jis buvo paprastas papirktas tarnautojas, ne banko pareigūnas, užimantis vadovaujantį postą. Jis dirbo vienas. Apfelis negalėjo.

Džeisonas pažvelgė iš padilbų:

— Ką nori pasakyti?

— Apfelio pareiškimą reikėjo suderinti su valdžia. Jį padarė banko vardu.

— Jei jau tokia įsitikinusi, paskambinkim į Ciurichą.

— Jie to nenori. Jie arba neturi atsakymo, arba negali jo suteikti. Apfelio paskutiniai žodžiai buvo, kad Jie daugiau niekam nekomentuos.“ Tai irgi žinios dalis. Mes turim susisiekti su kuo nors kitu.

Bornas išgėrė. Jam reikėjo išgerti „dėl drąsos“ prieš pradedant pasakoti žudiko, vardu Kainas, istoriją.

— Tada grįžtam prie ko? — tarė jis. — Grįžtam prie spąstų.

— Manai, žinai, kas jie tokie, tiesa? — Mari ištiesė ranką pasiimti nuo stalo pakelio cigarečių. — Dėl to ir bėgai, taip?

— Atsakymas į abu klausimus yra taip. — Atėjo akimirka. Žinutę perdavė Karlosas! Aš — Kainas, o tu privalai mane palikti! Turiu tave prarasti. Bet pirmiausia yra Ciurichas, tu turi suprasti. — Tą straipsnį parašė tam, kad surastų mane.

— Dėl to nesiginčysiu, — nustebindama jį pertraukė Mari. — Turėjau laiko pagalvoti. Jie žino, kad įrodymai melagingi — taip akivaizdžiai melagingi, kad net juokinga. Ciuricho policija neabejotinai tikisi, kad aš greit susisieksiu su Kanados ambasada... — Mari nutilo, rankoje laikė neuždegtą cigaretę. — Dieve, Džeisonai, jie nori, kad mes kaip tik tai ir padarytumėme!

— Kas nori?

— Tie, kurie siunčia mums žinutę. Jie žino, kad neturiu kito pasirinkimo, tik skambinti ambasadai, gauti Kanados valdžios apsaugą. Nepagalvojau apie tai, nes šnekėjau su ambasada, su tuo, koks jo vardas — Denisu Korbeljė — jis neturėjo ką man pasakyti. Jis tik padarė tai, ko aš jo prašiau, ir nieko daugiau. Bet tai buvo vakar... Ne šiandien, ne šiąnakt. — Mari tiesė ranką link telefono, esančio ant stalelio šalia lovos.

Bornas greit atsistojo nuo kėdės ir ją sustabdė sulaikydamas ranką.

— Ne, — griežtai tarė jis.

— Kodėl?

— Nes klysti.

— Aš esu teisi, Džeisonai! Leisk įrodyti.

Bornas atsistojo prieš ją.

— Išklausyk, ką noriu pasakyti.

— Ne! — nustebindama jį, sušuko moteris. — Nenoriu to girdėti. Ne dabar!

— Prieš valandą Paryžiuje tu tik tai ir tenorėjai girdėti. Tai ir klausyk!

— Ne! Prieš valandą aš buvau ant mirties slenksčio! Tu buvai apsisprendęs bėgti. Be manęs. Dabar žinau, kad taip bus dar daug daug kartų, kol viskas liausis. Išgirsti žodžius, pamatai vaizdus, prisimeni dalykų, kurių nesupranti, fragmentus, bet vien dėl to, kad jie yra, tu save smerki! Visada smerksi, kol kas nors įrodys, kas tu buvai... Yra tokių, kurie tavimi naudojosi, kurie tave paaukos! Bet ten yra ir kažkas, kas nori tau padėti, padėti mums! Tai ir yra žinia! Žinau, kad esu teisi. Noriu tau įrodyti. Leisk man!

Bornas tyloje laikė ją už rankų, žiūrėjo į jos mielą veidą, kupiną skausmo ir apgaulingos vilties, į jos maldaujančias akis. Siaubingas maudimas apėmė visą jo kūną. Gal taip bus geriau. Ji pamatys pati, baimė privers klausyti, privers suprasti. Jiems nebuvo jokios naudos likti kartu. Aš esu Kainas...

— Gerai, gali paskambinti, bet viską darysim taip, kaip noriu aš. — Jis ją paleido ir nuėjo prie telefono. Surinko Auberge du Coin registratūros numerį. — Čia kambarys trys keturi vienas. Ką tik paskambino draugai iš Paryžiaus. Jie greit bus čia, nori prisidėti prie mūsų. Gal jiems turite kambarį kitoje koridoriaus pusėje? Gerai. Jų pavardė Brigsai, amerikiečių pora. Nusileisiu ir sumokėsiu į priekį, ir galėsite man duoti raktą... Puiku. Ačiū.

— Ką tu darai?

— Bandau kai ką tau įrodyti, — tarė jis. — Ištrauk suknelę, — tęsė jis. — Ilgiausią, kokią tik turi.

— Ką?

— Jei nori paskambinti, darysi taip, kaip liepsiu.

— Tu beprotis.

— Dėl to jau sutarėm, — iš lagamino jis ištraukė kelnes ir marškinius. — Suknelę, prašau.

Po penkiolikos minučių pono ir ponios Brigsų kambariai už šešerių durų kitoje koridoriaus pusėje buvo parengti. Tinkamai padėjo drabužius, paliko kelias įjungtas šviesas, kitos neveikė, nes išsuko lemputes.

Džeisonas grįžo į kambarį. Mari stovėjo prie telefono.

— Pasirengę.

— Ką padarei?

— Tai, ką norėjau. Tai, ką reikėjo. Dabar gali skambinti.

— Labai vėlu. O jei jo ten nebus?

— Manau, bus. Jei ne, tai duos jo namų telefono numerį. Jo vardas buvo Otavos išklotinėse. Turėjo būti.

— Tikriausiai buvo.

— Tada su juo susisiekė. Atsimeni, ką liepiau tau sakyti?

— Taip, bet tai nesvarbu, neturi jokios reikšmės. Žinau, kad neklystu.

— Pamatysim. Tik sakyk tuos žodžius, kuriuos tau pasakiau. Stovėsiu šalia, klausysiu. Pradedam.

Ji pakėlė telefoną ir susuko numerį. Atsiliepė ambasados darbuotoja ir po septynių sekundžių Mari jau šnekėjosi su Denisu Korbeljė. Buvo ketvirtis po pirmos valandos ryto.

— Dieve mano, kur tu esi?

— Tikėjaisi, kad paskambinsiu?

— Meldžiausi, kad paskambintum! Čia tikras skandalas. Laukiu nuo penktos valandos.

— Kaip ir Alanas Otavoje.

— Koks Alanas? Apie ką čia šneki? Kur tu, po velnių, esi?

— Pirmiausia noriu žinoti, ką turi man pasakyti.

— Pasakyti?

— Turi man žinutę, Denisai. Kokią?

— Kokia kas? Kokia dar žinutė?

Mari išblyško.

— Aš Ciuriche nieko nežudžiau. To nepadaryčiau...

— Dėl Dievo meilės, — pertraukė atašė. — Grįžk čia. Saugosim tave kaip galėdami. Niekas tavęs čia negalės nė paliesti!

— Denisai, klausyk! Laukei, kol aš paskambinsiu, tiesa?

— Taip, žinoma.

— Kažkas tau liepė laukti, tiesa?

Pauzė. Kai Korbeljė vėl prašneko, balsas nebuvo labai entuziastingas.

— Taip, jis liepė. Jie liepė.

— Ką jie tau sakė?

— Kad tau reikia mūsų pagalbos. Gyvybiškai būtina.

Mari ėmė vėl normaliai kvėpuoti.

— Ir jie nori mums padėti?

— Sakydama „mums“, — atsakė Korbeljė, — turi galvoje, kad jis kartu su tavimi, tiesa?

Bornas prikišo veidą arčiau Mari, kad geriau girdėtų Korbeljė žodžius. Jis linktelėjo.

— Taip, — atsakė ji. — Mes kartu, bet jis prieš kelias minutes išėjo. Visa tai melas. Jie tau tai sakė, tiesa?

— Tik minėjo, kad tave reikia rasti, apsaugoti. Jie tikrai nori tau padėti. Nori atsiųsti automobilį. Vieną mūsiškių. Diplomatinį.

— Kas tie jie?

— Vardų jų nežinau, to ir nereikia. Žinau jų užimamas pareigas.

— Pareigas?

— Specialistai, FS-5. Aukštesnių pareigų retai pasitaiko.

— Jais pasitiki?

— Dieve, žinoma! Jie su manimi susisiekė per Otavą. Įsakymus gavo iš Otavos!

— Jie dabar ambasadoje?

— Ne, lauke, — susierzinęs Korbeljė nutilo. — Dieve, kur tu esi, Mari?

Bornas linktelėjo, ji vėl prakalbo:

— Mes Auberge du Coin, Montružo rajone. Užsiregistravom Brigsų pavarde.

— Tučtuojau atsiųsiu jums automobilį.

— Ne, Denisai! — stebėdama Džeisoną, matydama jo akis, liepiančias klausyti nurodymų, prieštaravo ji. — Atsiųsk ją rytą. Kai tik išauš — jei taip nori, po keturių valandų.

— Negaliu to daryti! Tavo pačios labui.

— Privalai. Nesupranti. Jis atsidūrė aklavietėje ir padarė kažką, ko nenorėjo, o dabar yra išsigandęs, nori bėgti. Jei sužinotų, kad tau paskambinau, kaipmat dingtų. Duok man laiko. Galiu jį įtikinti pasiduoti. Tik dar kelias valandas. Jis sumišęs, bet viduje žino, kad aš teisi. — Šiuos žodžius Mari ištarė žvelgdama tiesiai į Borną.

— Kas jis per kalės vaikas?

— Išsigandęs, — atsakė ji. — Kalės vaikas, kuriuo manipuliavo. Man reikia laiko. Parūpink man laiko.

— Mari?.. — Korbeljė nutilo. — Gerai, tik išaušus. Tarkim, šeštą valandą. Ir, Mari, žinok, kad jie nori tau padėti. Jie gali tau padėti.

— Žinau. Labos nakties.

— Labos nakties.

Mari padėjo ragelį.

— O dabar lauksim, — tarė Bornas.

— Nežinau, ką bandai įrodyti. Žinoma, jis paskambins FS-5 ir jie pasirodys čia. Ko tu tikiesi? Jis pripažino, ką ketina padaryti, ką mano turįs padaryti.

— O diplomatai FS-5 ir yra tie, kurie mums siunčia žinutę?

— Spėju, kad jie mus nugabens pas tuos, kurie siunčia. Arba jei per toli, padės susisiekti. Visame savo profesiniame gyvenime nebuvau dėl nieko taip tvirtai įsitikinusi.

Bornas pažvelgė į ją.

— Tikiuosi, tu teisi, nes rūpinuosi dėl viso tavo gyvenimo. Jei įrodymai prieš tave Ciuriche nėra žinutės dalis, o juos ten įdėjo ekspertai, norintys rasti mane, ir jei Ciuricho policija jais tiki, tada aš kaip tik tas persigandęs vyras, apie kurį sakei Korbeljė. Niekas labiau netrokšta, kad tu būtum teisi. Bet nemanau, kad taip yra.

Trys minutės po antros valandos. Šviesos motelio koridoriuje sumirgėjo ir užgeso, koridorių apgaubė beveik aklina tamsa, perskrosta tik šviesos nuo laiptų. Bornas stovėjo prie kambario durų — šviesos išjungtos, pistoletas rankoje — pro pravertas duris jis stebėjo, kas vyksta koridoriuje. Mari buvo už jo, žiūrėjo per petį, abu tylėjo.

Žingsniai buvo tylūs, bet vis dėlto girdimi. Atsargiai dvi batų poros lipo laiptais. Po kelių sekundžių pamatė, kaip du vyrai pasirodė blankioje šviesoje. Mari nenoromis aiktelėjo. Džeisonas ištiesė ranką ir užspaudė jos burną. Jis suprato. Ji pažino vieną iš dviejų vyrų, vyrą, kurį anksčiau buvo mačiusi tik vieną kartą. Ciuricho Štepdekštrasėje, kelios minutės prieš tai, kai kitas įsakė ją nužudyti. Tai buvo šviesiaplaukis vyras, kurį buvo nusiuntę į Borno kambarį, nereikšmingas skautas, kurį atsigabeno į Paryžių, kad ištaisytų klaidą, rastų taikinį, kuris kartą jau pabėgo. Kairėje rankoje laikė mažytį žibintuvėlį, dešinėje — ilgavamzdį pistoletą su duslintuvu.

Jo palydovas buvo žemesnio ūgio, eisena priminė žvėries, pečiai ir liemuo judėjo kartu su kojomis. Palto atlapai buvo pakelti į viršų, galva uždengta skrybėlė, kuri slėpė jo veidą. Bornas spoksojo į vyriškį. Jis buvo keistai pažįstamas. Figūra, eisena, laikysena. Kas tai? Kas tai? Jis jį pažinojo.

Tačiau nebuvo laiko apie tai galvoti. Vyrai artėjo prie kambario, rezervuoto pono ir ponios Brigsų vardu. Blondinas apšvietė kambario numerį, tada nusuko žibintuvėlį į durų rankeną ir spyną.

Tai, kas vyko vėliau, kaustė dėmesį. Augalotasis vyras dešinėje rankoje laikė raktų žiedą, jį apšvietė žibintuvėliu, išsirinko tinkamą raktą. Kairėje laikė ginklą, buvo matyti storas duslintuvo vamzdis, pritaikytas didelio kalibro automatiniam ginklui, panašiam į vokiškąjį Sternlicht Luger, kurį taip mėgo gestapas Antrojo pasaulinio karo metu. Jis galėjo pramušti plieninį tinklą ir betoną, o garsas ne stipresnis nei romantiškas kostelėjimas, tobulai tinkantis naktį šalinti valstybės priešus tyliuose rajonuose. Aplinkiniai niekada nepastebėdavo jokių neramumų, tik tai, kad rytą kaimynai būdavo kažkur dingę.

Žemesnis vyras įkišo raktą į spyną, tyliai pasuko, tada prikišo ginklo vamzdį prie spynos. Po trijų vienas kitą sekusių greitų kostelėjimų ir šviesos žybsnių bet koks spyną laikantis medis sutrupėjo. Durys atsidarė, du žudikai nėrė vidun.

Tyloje širdis spėjo suplakti du kartus, kai jos garsą nustelbė dusli šūvių lavina ir iš tamsos sklindantys žybsniai. Duris užtrenkė, bet jos nesilaikė uždarytos, vėl atsidarė, tuo metu, kai kambaryje buvo girdimas garsus susidūrimo ir muistymosi keliamas triukšmas. Galiausiai rado šviesą. Ją trumpam įjungė, tada kažkas numetė lempą ant grindų, pasigirdo dūžtantis stiklas. Iš įsiutusio vyro gerklės pasigirdo šauksmas.

Du žudikai išbėgo lauk pakėlę ginklus — pasirengę spąstams. Labai nustebo, kai jų nerado. Pasiekė laiptus ir nulėkė žemyn, o durys į dešinę nuo kambario, į kurį buvo įsibrauta, atsidarė. Užsimiegojęs viešbučio lankytojas iškišo galvą, gūžtelėjo pečiais ir grįžo atgal. Tamsiame koridoriuje vėl įsivyravo tyla.

Bornas nejudėjo, ranka apglėbė Mari Sen Žak. Ji drebėjo, priglaudė galvą jam prie krūtinės ir tyliai kūkčiojo negalėdama patikėti tuo, kas nutiko. Jis kelias minutes nieko nedarė, kol ji galiausiai liovėsi drebėti, baigė kūkčioti, tiesiog giliai kvėpavo. Negalėjo ilgiau laukti. Ji turėjo pamatyti pati. Ji turėjo pamatyti viską, įspūdis turėjo būti neišdildomas. Turėjo pagaliau suprasti. Aš esu Kainas. Aš esu mirtis.

— Eime, — sušnabždėjo jis.

Jis išstūmė ją į koridorių, griežtai nuvedė prie kambario, kuris buvo jo galutinis įrodymas. Pastūmė sugadintas duris ir įėjo vidun.

Ji stovėjo nejudėdama, tuo pačiu metu ir atstumta, ir užhipnotizuota vaizdo prieš akis. Tarpduryje dešinėje buvo blyškus figūros siluetas, šviesa už jo buvo tokia blyški, kad matėsi tik kontūrai, leidus akims prisitaikyti prie apšvietimo. Tai buvo moters ilgu chalatu, švelniai plazdančiu vėjyje, sklindančiame pro atvirą langą, figūra.

Langas. Tiesiai priešais ją buvo antroji figūra, vos matoma, bet vis dėlto buvo, jos formą nustelbė blyški šviesa nuo kelio tolumoje. Atrodė, kad ji juda, trumpi besiplaikstantys medžiagos judesiai sukėlė įspūdį, kad juda rankos.

— O Dieve, — sustingusi tarė Mari. — Įjunk šviesas, Džeisonai.

— Nė viena jų neveikia, — atsakė jis. — Tik dvi stalinės lempos. Jie vieną rado. — Jis atsargiai perėjo per kambarį ir pasiekė tą, kurios ieškojo. Ji stovėjo ant grindų, prie sienos. Priklaupė ir įjungė. Mari nukrėtė šiurpas.

Tarp vonios durų, pririšta užuolaidos skiautėmis, kabėjo nematomo vėjo plaikstoma ilga suknelė. Suvarpyta kulkų.

Prieš tolimiausią langą buvo prikaltos Borno kelnės ir marškiniai, pro langą pučiantis vėjas plaikstė medžiagą aukštyn žemyn. Balta marškinių medžiaga keliose vietose buvo skylėta, per krūtinę ėjo skylių linija, padaryta kulkų.

— Štai tavo žinutė, — tarė Džeisonas. — Dabar žinai, kokia ji. Manau, turėtum klausyti, ką tau noriu pasakyti.

Mari neatsakė. Ji tik lėtai priėjo prie suknelės, ją apžiūrėjo lyg negalėdama patikėti tuo, ką matė. Staiga atsisuko ir vos tramdydama akyse žibančias ašaras sušuko:

— Ne! Taip neteisinga! Kažkas ne taip! Paskambink į ambasadą.

— Ką?

— Daryk kaip sakau. Tučtuojau!

— Baik, Mari. Turi suprasti.

— Ne, po velnių! Tu turi suprasti! Šitaip negalėjo atsitikti. Negalėjo.

— Bet atsitiko.

— Skambink į ambasadą! Naudok štai tą telefoną ir tučtuojau paskambink! Liepk pakviesti Korbeljė. Greičiau, dėl Dievo meilės! Jei tau esu nors kiek svarbi, daryk, kaip sakau!

Bornas negalėjo jai atsakyti. Jausmingumas žudė tiek jį, tiek ją.

— Ką jam pasakyti? — eidamas prie telefono paklausė jis.

— Pirmiausia tegu sujungia! To bijau labiausiai... O Dieve, kaip bijau!

— Koks numeris?

Jį jam pasakė, surinko ir neįsivaizduojamai ilgai laukė, kol kas nors atsilieps. Kai atsiliepė, operatorė aiškiai panikavo, balso tembras kilo ir leidosi, kai kada buvo neįmanoma suprasti, ką ji nori pasakyti. Fone buvo girdėti, kaip žmonės angliškai ir prancūziškai kažką šaukia, bando valdyti padėtį. Po kelių sekundžių sužinojo, kodėl vyravo toks chaosas.

Denisas Korbeljė, Kanados atašė, pusę antros nakties nulipęs ambasados Montenio aveniu laiptais, sulaukė šūvio į gerklę. Jis buvo negyvas.

— Yra ir kita žinutės dalis, Džeisonai, — pavargusiomis akimis spoksodama į jį tarė Mari. — Dabar įdėmiai klausysiu, ką tik tu norėsi pasakyti. Nes ten tikrai yra kažkas, kas bando su tavimi susisiekti, bando tau padėti. Žinutę tikrai išsiuntė, bet ne mums, ne man. Tik tau ir tik tu turėjai ją suprasti.

22 SKYRIUS

Vienas paskui kitą keturi vyrai atvyko į sausakimšą Hilton viešbutį Šešioliktoje Vašingtono gatvėje. Kiekvienas priėjo prie skirtingo lifto, pakilo dviem ar trim aukštais aukščiau arba žemiau savo tikslo, laiptais užlipo į reikiamą aukštą. Nebuvo laiko susitikti už Kolumbijos apygardos ribų — krizė buvo neįsivaizduojama. Tai buvo Treadstone 71 vyrai — tie, kurie išgyveno. Kiti buvo mirę, išskersti žudynėse ramioje, medžių apsuptoje Niujorko gatvėje.

Du veidai visuomenei buvo žinomi. Pirmasis — senstelėjęs senatorius iš Kolorado, antrasis — brigados generolas Irvinas Arturas Krofordas, dar žinomas Geležinės subinės (Iron Ass) pravarde — armijos žvalgybos atstovas ir G-2 duomenų saugyklų prižiūrėtojas. Kitus du pažinojo tik jų skyriaus darbuotojai. Tai vidutinio amžiaus laivyno karininkas, priklausantis Informacijos kontrolės skyriui penktojoje jūrų apylinkėje ir keturiasdešimt šešerių metų Centrinės žvalgybos valdybos veteranas, lieknas, įsitempęs kaip suspausta spiralė, bet vaikščiojo pasiremdamas lazda. Pietryčių Azijoje granata jam nuplėšė koją. Tuo metu jis buvo operacijos Medūza agentas. Tai Aleksanderis Konklinas.

Kambaryje nebuvo konferencijų stalo. Tai tebuvo paprastas dvivietis viešbučio kambarys su dviem įprastomis lovomis, sofa, dviem krėslais ir kavos staleliu. Svarbiems susitikimams itin netinkama aplinka, nes nebuvo nei kompiuterių su ekranais žaliomis raidėmis, nei susisiekimo priemonių sistemos, kuria galėtum pasiekti partnerius Londone, Paryžiuje arba Stambule. Tai buvo paprastas viešbučio kambarys, kuriame nebuvo nieko, išskyrus keturis protus, slepiančius Treadstone 71 paslaptis.

Senatorius atsisėdo viename sofos gale, laivyno karininkas — kitame. Konklinas lėtai įsitaisė krėsle, ištiesė sužalotą koją prieš save, lazdą pasidėjo tarp kojų, o brigados generolas liko stovėti. Jo veidas buvo paraudęs, žandikaulių raumenys įtempti iš pykčio.

— Susisiekiau su prezidentu, — trindamas kaktą tarė ilgai nemiegojęs senatorius. — Neturėjau kito pasirinkimo, šiandien turėjome susitikti. Sakykite viską, ką galite. Kiekvienas. Pradėkite, generole. Dėl Dievo meilės, kas nutiko?

— Majoras Vebas vienuoliktą vakare turėjo susitikti su vairuotoju prie Septyniasdešimt antrosios ir Leksingtono gatvių kampo, bet nepasirodė. Praėjus pusvalandžiui, vairuotojas įtarė, kad kažkas atsitiko, nes iki pakilimo tako Naujajame Džersyje buvo ilgas kelias. Seržantas atsiminė adresą — tik todėl, kad buvo lieptąjį pamiršti. Privažiavo ir nuėjo iki durų. Spynos skląsčiai buvo sugadinti ir durys atsidarė. Visos signalizacijos buvo sugadintos. Ant fojė grindų telkšojo kraujo bala, negyva moteris gulėjo ant laiptų. Jis nuėjo iki operacijų kambario ir rado lavonus.

— Tą vyrą reikėtų tyliai paaukštinti, — tarė laivyno karininkas.

— Kodėl taip sakote? — paklausė senatorius.

Krofordas paaiškino:

— Susiprotėjo paskambinti Pentagonui ir nenusileisdamas reikalavo pokalbio su vidaus slaptųjų operacijų štabu. Nurodė radijo dažnį, priėmimo laiką bei vietą ir pareikalavo pokalbio su siuntėju. Kol aš nepriėjau prie telefono, niekam nesakė nė žodžio.

— Perkelk jį į karo koledžą, Irvinai, — laikydamas lazdą niūriai tarė Konklinas. — Jis gudresnis už daugumą klounų, kurių ten netrūksta.

— Tai nebūtina, Konklinai, — subarė senatorius. — Bet ir aiškiai įžeidžiama. Tęskite, generole. — Krofordas susižvalgė su CŽV atstovu.

— Susisiekiau su pulkininku Polu Maklarenu Niujorke, įsakiau jam vykti ten ir nieko neliesti, iki pasirodysiu aš. Tada paskambinau Konklinui ir Džordžui. Čia mes kartu ir atskridome.

— Paskambinau biuro atspaudų komandai Manhatane, — pridūrė Konklinas. — Jos paslaugomis jau naudojomės anksčiau ir galime pasitikėti. Nesakiau, ko ieškome, bet liepiau viską apžiūrėti ir atiduoti man viską, ką suras. — CŽV atstovas nutilo, pakėlė lazdą laivyno karininko pusėn. — Tada Džordžas jiems davė trisdešimt septynias pavardes, žinojome, kad visų jų pirštų atspaudai buvo FTB duomenų bazėje. Jie rado rinkinį, kurio nesitikėjau, nenorėjau... Netikėjau...

— Deltos, — tarė senatorius.

— Taip, — sutiko laivyno karininkas. — Pavardes, kurias pateikiau, buvo visų — nesvarbu, kokių nereikšmingų — kurie galėjo sužinoti Treadstone adresą kartu su mūsų pavardėmis. Kambarys buvo išvalytas, kiekvienas paviršius, kiekviena rankena, kiekviena taurė — išskyrus vieną. Tai sudaužyta brendžio taurė, tik kelios šukės kampe po užuolaida, bet to pakako. Atspaudai ten: trečiojo ir rodomojo pirštų, dešinės rankos.

— Tu visiškai tikras? — lėtai paklausė senatorius.

— Atspaudai nemeluoja, sere, — tarė karininkas. — Jie buvo ten, šukės dar drėgnos nuo brendžio. Išskyrus tuos, kurie sėdi šiame kambaryje, apie Septyniasdešimt pirmąją gatvę žino tik Delta.

— Galime būti tuo tikri? Gal kiti kažką pasakė?

— Neįmanoma, — nutraukė brigados generolas. — Ebotas niekam nepasakytų, o Eliotas Stivensas adresą sužinojo prieš penkiolika minučių paskambinęs iš telefono būdelės. Be to, tikintis blogiausio, jis nesiveržtų į savo paties egzekucijos vietą.

— O kaip majoras Vebas? — spaudė senatorius.

— Majorui, — atsakė Krofordas, — adresą pranešiau iškart, kai tik nusileido Kenedžio oro uoste. Kaip žinote, tai buvo slaptas G-2 dažnis. Priminsiu, jis taip pat mirė.

— Taip, žinoma. — Senstantis senatorius papurtė galvą. — Tai neįtikėtina. Kodėl?

— Norėčiau priminti nemalonią temą, — tarė brigados generolas Krofordas. — Iš pradžių aš nebuvau labai patenkintas kandidatu. Supratau Deivido priežastis ir sutikau, kad jis kvalifikuotas, bet jei prisimenate, jis man atrodė netinkamas.

— Nemanau, kad mes turėjome pasirinkimą, — tarė senatorius. — Turėjome žmogų — kvalifikuotą, kaip pats sutinkate, kuris buvo pasiruošęs neaiškiam laikui eiti į priedangą, kiekvieną dieną rizikuoti gyvybe, nutraukti visus ryšius su praeitimi. Kiek tokių žmonių egzistuoja?

— Gal būtų pavykę rasti stabilesnį, — atkirto generolas. — Tąkart tai pabrėžiau.

— Pabrėžėte, — pataisė Konklinas, — kas, jūsų nuomone, yra stabilus žmogus, o tuo metu aš pareiškiau, kad jūsų apibūdinimas — nesąmonė.

— Mudu abu buvome Medūzoje, Konklinai, — įpykęs, bet tvardydamasis tarė Krofordas. — Neturi reikiamo supratimo. Delta mūšio lauke su vadovais visada elgėsi perdėtai agresyviai. Aš užėmiau poziciją, kurioje tą jo bruožą galėjau stebėti patogiau nei tu.

— Dažniausiai jo elgesio priežastys buvo teisingos. Jei daugiau laiko būtum praleidęs mūšio lauke ir mažiau Saigone, pats irgi suprastum. Aš tai supratau.

— Gal ir nustebsi, — bandydamas susitaikyti pakėlė ranką brigados generolas, — bet aš neginu visiškos nesąmonės, kurios buvo tokios būdingos Saigonui. Niekas negalėtų to daryti. Aš bandau paaiškinti elgesio modelį, kuris galėjo nuvesti prie praėjusios nakties įvykių Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje. — CŽV atstovo akys liko įsmeigtos į Krofordą, jis linktelėjo galva, visas pyktis išgaravo.

— Žinau. Atsiprašau. Tai ir yra esmė, tiesa? Man tai nelengva. Aš su Delta dirbau pustuzinyje sektorių, kartu su juo buvau Pnompenyje, kai Vienuoliui mintis apie Medūzą net nebuvo toptelėjusi galvon. Po Pnompenio įvykių jis pasikeitė, todėl atėjo į Medūzą, todėl sutiko tapti Kainu.

Senatorius pasilenkė į priekį.

— Jau esu tai girdėjęs, tačiau pakartok dar kartą. Prezidentas turi viską žinoti.

— Jo žmona ir du vaikai buvo nužudyti ant prieplaukos prie Mekongo upės. Subombarduoti ir sušaudyti praskrendančio lėktuvo — niekas nežinojo, iš kurios pusės, nes žudikų tapatybės nepavyko išaiškinti. Jis nekentė to karo, nekentė visų, kurie jame dalyvavo. Jis palūžo. — Konklinas stabtelėjo, pažvelgė į generolą. — Ir, manau, jūs teisus, generole. Jis vėl palūžo. Jam galėjo taip nutikti..

— Kas nutikti? — nekantriai paklausė senatorius.

— Tikriausiai sprogti, — tarė Konklinas. — Sprogo jo savikontrolės užtaisas. Peržengė savo galimybių ribas ir neapykanta jį užtvindė. Tai nesunku, reikia būti labai atsargiam. Jis tuos žmones, tą moterį, nužudė kaip atsargus beprotis. Nė vienas jų to nesitikėjo, gal išskyrus moterį, buvusią antrame aukšte ir išgirdusią triukšmą... Jis nebe Delta. Mes sukūrėme mitą Kaino vardu, tačiau tai ne mitas. Tai tikrai jis.

— Po tiek mėnesių... — Senatorius atsilošė, nebaigė tarti sakinio. — Kodėl jis grįžo? Iš kur?

— Iš Ciuricho, — atsakė Krofordas. — Vebas buvo Ciuriche, ir, manau, tik jis galėjo Kainą partempti atgal. Tikriausiai niekada nesužinosim, kodėl, nebent jis tikėjosi mus visus rasti vienoje vietoje.

— Jis nežino, kas mes, — prieštaravo senatorius. — Jo vieninteliai kontaktai buvo jachtininkas, jo žmona ir Deividas Ebotas.

— Ir, žinoma, Deividas Vebas, — pridūrė generolas.

— Be abejonės, — sutiko senatorius. — Bet net jis ne Treadstone.

— Tai būtų nesvarbu, — lazda mušdamas per kilimą tarė Konklinas. — Jis žino, kad yra komitetas. Gali būti, kad Vebas logiškai mąstydamas tikėjosi, jog visi būsime ten. Mes turime daug klausimų, kurių susikaupė per šešis mėnesius praradus kelis milijonus dolerių. Delta manytų, kad tai tobulas sprendimas. Jis atsikratytų mūsų ir dingtų. Jokių pėdsakų.

— Kodėl tu taip įsitikinęs?

— Nes, pirma, jis ten buvo, — keldamas balso toną atsakė žvalgybininkas. — Mes turime pirštų atspaudus ant nugertos brendžio taurės. Ir antra, tai klasikiniai spąstai su keliais šimtais galimų variacijų.

— Galėtum tai paaiškinti?

— Tyli, — generolas stebėjo Konkliną, — kol priešininkas nebeiškenčia ir atsidengia.

— Ir mes tapome priešu? Jo priešu?

— Be abejonės, — tarė laivyno karininkas. — Nežinia, dėl kokių priežasčių Delta mus išdavė. Taip yra buvę ir anksčiau — dėkui Dievui, gana retai. Žinome, ką daryti.

Senatorius dar kartą pasilenkė į priekį ant sofos.

— Tai ką darysite?

— Jo nuotrauka niekada nebuvo paviešinta, — paaiškino Krofordas. — Dabar paviešinsime. Kiekvienai stočiai ir stebėjimo punktui, kiekvienam šaltiniui ir informatoriui, kurį tik galėsime pasiekti. Jis kažkur turės eiti ir pradės nuo vietos, kurią žino, kad galėtų nusipirkti kitą tapatybę. Jis išleis pinigų, jį suras. O kai suras, įsakymai bus aiškūs.

— Tuoj pat jį sulaikysite?

— Mes jį nužudysime, — paprastai lyg kalbėdamas apie orą tarė Konklinas. — Nebandai sulaikyti tokio žmogaus kaip Delta, nerizikuoji, kad tą bandys daryti kitos valstybės valdžia. Turint galvoje, ką jis žino.

— Negaliu prezidentui to sakyti! Juk yra įstatymai.

— Ne Deltai, — tarė agentas. — Jis aukščiau įstatymo. Jis žemiau žvėries.

— Žemiau...

— Teisingai, senatoriau, — pertraukė generolas. — Žemiau žvėries. Manau, žinote šios frazės reikšmę. Turėsite apsispręsti, ar apie ją sakyti prezidentui, ar ne. Gal būtų geriau...

— Reikia aptarti viską, — pertraukdamas karininką tarė senatorius. — Praėjusią savaitę kalbėjausi su Ebotu. Sakė, kad pradėtas vykdyti planas susisiekti su Delta. Ciuricho banke nurodytas Treadstone vardas. Tai dalis plano, tiesa?

— Taip, baigta, — tarė Krofordas. — Jei neužteko įrodymų Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje, to turėtų užtekti. Deltai buvo duotas aiškus signalas pasirodyti. Jis nepakluso. Ko dar reikia?

— Noriu būti visiškai tikras!

— O aš noriu, kad jis kuo greičiau mirtų. — Konklino žodžiai, nors ištarti švelniai, efektu prilygo staigiam, šaltam vėjo gūsiui. — Jis ne tik sulaužė visas taisykles, kurias mes susikūrėme — nesvarbu, kad ir kas nutiktų — tačiau jis prasmego į pragaro gelmes. Jis dvokia. Jis yra Kainas. Mes taip dažnai naudojome Deltos vardą — net ne Borno, bet Deltos — kad beveik pamiršome. Gordonas Vebas buvo jo brolis. Suraskite jį. Užmuškite.

TREČIA KNYGA

23 SKYRIUS

Kai Bornas priėjo prie Auberge du Coin registratūros stalo, buvo dešimt minučių po trijų ryto. Mari nieko nelaukdama ėjo prie durų. Džeisonui palengvėjo, nes ant stalo nebuvo jokių laikraščių, tačiau darbuotojas buvo drėbtas iš to paties molio, kaip ir jo kolega Paryžiaus centre. Jis pliko, buvo gana stambus, pušiai užmerktomis akimis, sėdėjo atsilošęs kėdėje, rankas sukryžiavęs ant krūtinės, matėsi, kad miršta iš nuobodulio, nes naktį neturėjo ko veikti. Šią naktį, pagalvojo Bornas, jis atsimins ilgai — ne tik dėl netvarkos, kurią rytą ras viename kambaryje. Naktinis prižiūrėtojas Montruže privalo turėti nuosavą transportą.

— Ką tik paskambinau į Ruaną, — vaidindamas piktą vyrą, įsiutusį dėl nesuvaldomo gyvenimo, tarė Džeisonas. — Turiu iš karto išvykti, reikia išsinuomoti automobilį.

— Kodėl ne? — stodamasis ironiškai tarė vyras. — Kas labiau tiktų? Auksinė karieta ar skraidantis kilimas?

— Atleiskite?

— Mes nuomojame kambarius, ne automobilius.

— Privalau prieš švintant būti Ruane.

— Neįmanoma. Nebent rasite pakankamai pakvaišusį taksistą, kuris tokiu metu jus ten vežtų.

— Nemanau, kad supratote. Galiu patirti didelę gėdą ir daug nuostolių, jei aštuntą valandą ryto nesėdėsiu savo biure. Dosniai sumokėčiau...

— Turite bėdą, mesjė.

— Juk turi būti kas nors, kas man sutiktų paskolinti automobilį už... tūkstantį, pusantro tūkstančio frankų?

— Tūkstantį... Pusantro tūkstančio, mesjė? — Darbuotojo primerktos akys kaipmat išsiplėtė ir atrodė, jog sprogs. — Grynais, mesjė?

— Žinoma. Mano bendradarbiai rytoj vakare grąžintų...

— Nėra reikalo skubėti, mesjė.

— Atleiskite? Žinoma, nematau priežasties, kodėl negalėčiau išsikviesti taksi. Už konfidencialumą galima atsilyginti.

— Nežinau, kaip rasti vieną, — iš visų jėgų bandydamas įtikinti pertraukė klerkas. — Kita vertus, mano Renault nenaujas, gal ir ne pats greičiausias kelyje, bet tinkamas važiuoti, netgi vertas...

Chameleonas vėl pakeitė spalvas, jį palaikė tuo, kuo jis nebuvo. Bet jis pats žinojo, koks yra, ir suprato.

Aušra. Nebuvo nei jaukaus kaimo viešbutuko kambario, nei pro langą besiskverbiančios saulės šviesos, praretintos medžių lapų, peizažo. Ne, pirmieji saulės spinduliai, sklindantys iš rytų, nušvietė Prancūzijos kaimą, išryškino Sen Žermen an Lei kalvas ir laukus. Jie sėdėjo mažame automobilyje, stovinčiame prie tuščio šalutinio kelio, cigaretės dūmai skverbėsi pro pravertus automobilio langus ir kilo į dangų.

Jis prieš tris savaites pirmąjį pasakojimą Šveicarijoje pradėjo šiais žodžiais: Mano gyvenimas prasidėjo prieš šešis mėnesius mažoje Viduržemio jūros saloje, Por Nuarė.

Šį pasakojimą pradėjo tyliu pareiškimu: Mane žino kaip Kainą.

Jis papasakojo viską, neslėpė nieko, ką pats prisiminė, net ir siaubingų vaizdų, kurie užvaldė jo mintis kandeliabrais papuoštame Argentuil restorane išgirdus Žaklinos Lavjė tartus žodžius. Vardus, incidentus, miestus... nužudymus.

Medūza.

— Viskas atitiko. Nebuvo nieko, ko aš nežinočiau, kas nebūtų paslėpta mano proto kamputyje ir nebandė lįsti į dienos šviesą. Tai buvo tiesa.

— Tai buvo tiesa, — pakartojo Mari.

Jis įdėmiai pažvelgė į moterį.

— Mes klydome, nejaugi to nematai?

— Galbūt. Bet ir buvome teisūs. Tu buvai teisus, aš buvau teisi.

— Dėl ko?

— Dėl tavęs. Turiu tau dar kartą ramiai ir logiškai išdėstyti. Tu pasiūlei savo gyvybę už manąją manęs nepažinodamas. Tokio sprendimo nepriimtų tavo apibūdintas žmogus. Jei jis ir egzistavo, tai dabar nebe. — Mari akys maldavo, bet balsas liko tvirtas. — Pats sakei, Džeisonai. „Tai, ko žmogus neatsimena, jam neegzistuoja.“ Gal tu su tuo susiduri. Gali nuo to atsitraukti?

Bornas linktelėjo. Siaubingoji akimirka atėjo.

— Taip, — tarė jis. — Bet vienas. Ne su tavimi.

Mari patraukė cigaretę, rankos drebėjo, kai stebėjo jį.

— Suprantu. Toks tavo sprendimas?

— Turi būti toks.

— Herojiškai dingsi, kad nesutemptum mano sielos?

— Privalau.

— Labai dėkui. Ir kas, po velnių, manai esąs?

— Ką?

— Kas, po velnių, manai esąs?

— Aš vyras, kurį vadina Kainu. Manęs ieško vyriausybės, policija — nuo Azijos iki Europos. Vašingtone vyrai nori mane nužudyti dėl to, ką aš, jų manymu, žinau. Žudikas, vardu Karlosas, nori įvaryti kulką man į gerklę dėl to, ką, jo manymu, aš jam padariau. Akimirką apie tai pagalvok. Kaip manai, kaip ilgai sugebėsiu slapstytis, kol galiausiai viena tų armijų mane ras, užspeis į kampą ir nužudys? Nori, kad tavo gyvenimas taip pasibaigtų?

— Dieve mano, ne! — įsiaudrinusi sušuko Mari. — Aš ketinu penkiasdešimt metų trūnyti Šveicarijos kalėjime arba būti pakarta už dalykus, kurių niekada nepadariau Ciuriche!

— Yra būdas sutvarkyti Ciuricho reikalus. Apie tai galvojau, sugebėsiu.

— Kaip? — Ji užgesino cigaretę.

— Dėl Dievo meilės, ar yra skirtumas? Prisipažinimas. Pasidavimas. Dar nežinau, bet galiu tai padaryti! Galiu sutvarkyti tavo gyvenimą. Privalau jį sutvarkyti!

— Ne taip.

— Kodėl?

Mari palietė jo veidą, balsas vėl tapo švelnus, be agresijos.

— Nes vėl įrodžiau, kad esu teisi. Net pasmerktasis, įsitikinęs, kad yra kaltas, turėtų tai matyti. Vyras, kurį vadina Kainu, niekada nedarytų to, ką ketini daryti tu. Dėl nieko.

— Aš esu Kainas.

— Net jei būtumėme priversti su tuo sutikti, o tu nesi.

— Visiška reabilitacija? Savanoriška lobotomija? Visiškas atminties praradimas? Tai yra tiesa, bet tie, kurie manęs ieško, nesustos. Tai neprivers jo ar jų nenuspausti gaiduko.

— Tai blogiausias atvejis, o aš nesiruošiu pasiduoti.

— Tada tu nežiūri į faktus.

— Aš žiūriu į du faktus, į kuriuos tu, atrodo, visiškai nekreipi dėmesio. Aš nebegaliu. Aš su jais gyvensiu likusį gyvenimą, nes aš dėl jų atsakinga. Tokiu pačiu žiauriu būdu nužudė du vyrus, kurie stovėjo tarp tavęs ir žinutės, kurią kažkas bandė tau nusiųsti. Per mane.

— Matei Korbeljė žinutę. Kiek ten buvo kulkų skylių? Dešimt, penkiolika?

— Tada juo pasinaudojo! Tu jį girdėjai telefonu, girdėjau ir aš. Jis nemelavo, o bandė mums padėti. Jei ne tau, tai man tikrai.

— Tai... įmanoma.

— Viskas įmanoma! Neturiu atsakymų, Džeisonai, tik nesutapimus, dalykus, kurių nepavyksta paaiškinti, bet kuriuos reikėtų paaiškinti. Nė karto, niekada nepaaiškinai ar nerodei noro, poreikio tam, kuo save kaltini! O be tų dalykų toks žmogus, kaip kad save įsivaizduoji, negali egzistuoti. Arba tu negali būti juo.

— Aš esu jis.

— Paklausyk, ką sakau. Tu man labai mielas, mylimas, žinau, kad tai gali mane apakinti. Žinau kai ką ir apie save. Aš ne paika naivuolė, pažįstu gyvenimą ir į tuos, kurie mane žavi, žiūriu labai įdėmiai ir atsargiai. Galbūt siekdama patvirtinti tai, ką mėgstu vadinti savo vertybėmis, o jos ir yra mano vertybės. Mano, niekieno kito. — Ji akimirką nutilo, atsitraukė toliau nuo jo. — Stebėjau, kaip žmogų kankina — jis pats save ir kiti — tačiau jis atsisako šauktis pagalbos. Tu kenti tyliai, neleidi savo kančiai persiduoti kitiems. Negana to, tu tyrinėji, giliniesi ir bandai suprasti. Ir tai, mano drauge, yra ne šaltakraujo žudiko protas. Kaip ir tai, ką padarei, ką nori padaryti dėl manęs — ne šaltakraujo žudiko poelgis. Nežinau, kas buvai anksčiau ar kokius padarei nusikaltimus, bet ne tai, kuo tu tiki ir kuo kiti nori, kad tikėtum. Tai grąžina mus prie tų vertybių, apie kurias kalbėjau. Pažįstu save. Negalėčiau mylėti žmogaus, kurį tu apibūdinai. Tik dar kartą tai patvirtinai. Žudikas neduotų pasiūlymo, kurį tu ką tik pateikei. Tas pasiūlymas, sere, yra pagarbiai atmestas.

— Tu, prakeikta kvaile! — įsiuto Džeisonas. — Aš galiu padėti tau, bet tu man negali padėti! — Palik man kažką, dėl Dievo meilės!

— Ne! Tik ne taip!.. — Staiga Mari nutilo. Pravėrė lūpas. — Manau, kad padariau, — šnabždėdama tarė ji.

— Ką padarei? — piktai paklausė Bornas.

— Mums abiem kažką daviau. — Ji pasisuko į jį. — Ką tik pasakiau. Tai jau seniai aišku. „Tai, kuo kiti nori, kad tikėtum...“

— Po velnių, apie ką čia kalbi?

— Tavo nusikaltimai... Yra norinčių, kad tikėtum jais.

— Jie egzistuoja. Aš juos padariau.

— Palauk minutėlę. Tarkim, jie padaryti, bet ne tavo rankomis. Tarkim, pakišo įrodymus taip pat įgudusiai, kaip ir man Ciuriche, bet nusikalto kažkas kitas. Džeisonai, nežinai, kada praradai atmintį.

— Por Nuaras.

— Tada pradėjai ją atkurti, bet ne praradai. Prieš Por Nuarą. Tai viską paaiškintų. Paaiškintų tave, priešpriešą tarp tavęs ir to, kuo žmonės tave laiko.

— Klysti. Niekas nepaaiškintų atsiminimų, vaizdų, kurie kyla man prieš akis.

— Gal tiesiog prisimeni tai, ką tau pasakojo, — tarė Mari. — Be perstojo kartojo. Kol neliko nieko kita. Nuotraukos, įrašai, vaizdiniai ir garsiniai signalai.

— Bandai apibūdinti vaikščiojančią ir veikiančią daržovę, kuriai išplovė smegenis. Tai ne aš.

Ji pažvelgė į jį ir tyliai prašneko:

— Apibūdino protingą, sunkiai sergantį vyrą, kurio praeitis sutapo su tuo, kurio daug kas ieško. Ar žinai, kaip lengva rasti tokį žmogų? Jų pilna visokiausiose ligoninėse, privačiose sanatorijose, karo ligoninių palatose. — Stabtelėjo, tada tęsė toliau: — Laikraščio straipsnis pasakoja kitą tiesą. Aš gana gerai dirbu kompiuteriu, bet kas, dirbantis mano darbą, tą sugeba. Jei reikėtų ieškoti pavyzdžio su keliais tiksliais bruožais, žinočiau, kaip tai daryti. Jei apie tai šnekam — jei kas ieškojo vyro, turinčio tam tikrų įgūdžių, kalbų, rasinių požymių ir sergančio amnezija, medicinos duomenų bankai galėtų rodyti kandidatus. Dievas žino, tavo atveju nedaug, gal tik kelis, gal tik vieną. Bet jie ieškojo vieno žmogaus, nes tiek reikėjo.

Bornas žvelgė į kaimo horizontą, bandė atplėšti plienu kaustytas proto duris, bandė rasti nors vilties užuominą, kurią jautė ji.

— Sakai, aš tik dirbtinė iliuzija, — ramiai tarė jis.

— Tai galutinis efektas, bet ne tai, ką noriu pasakyti. Sakau, kad įmanoma, jog tavimi manipuliavo. Naudojosi. Tai paaiškintų. — Ji palietė jo ranką, — Sakai, kad kartais jauti, lyg tuoj sprogsi, sprogs galva.

— Žodžiai — vietos, vardai — jie sukelia prisiminimus.

— Džeisonai, o gal gali būti, kad jie sukelia melagingus prisiminimus? Tai, ką tau ilgai kartojo, be ko negali išgyventi? Negali jų aiškiai matyti, nes jie dirbtini.

— Abejoju. Mačiau, ką galiu padaryti. Dariau tokius dalykus anksčiau.

— Galbūt darei juos dėl kitų priežasčių! Eik po velnių, kovoju dėl išgyvenimo! Dėl mūsų abiejų išgyvenimo! Gerai! Gali galvoti ir jausti. Galvok dabar, jausk dabar! Žiūrėk į mane ir pasakyk, kad iš visos širdies tiki, kad žinai, jog esi samdomas žudikas, vardu Kainas! Jei gali, tikrai gali tai padaryti, nuvežk mane į Ciurichą, prisiimk dėl visko kaltę ir dink iš mano gyvenimo! Bet jeigu negali, pasilik su manimi ir leisk tau padėti. Ir mylėk mane, dėl Dievo meilės. Mylėk mane, Džeisonai.

Bornas paėmė ją už rankos. Laikė tvirtai, kaip laikytų piktą, drebantį vaiką.

— Tai ne jautimo ar galvojimo problema. Mačiau sąskaitą Gemeinschaft. Įrašai buvo daromi ilgą laiką. Jie sutampa su viskuo, ką sužinojau.

— Bet tą sąskaitą, tuos įrašus galėjo sukurti vakar ar praėjusią savaitę, o gal prieš šešis mėnesius! Viskas, ką apie save girdėjai ir skaitei, gali būti tik plano, sukurto tų, kurie nori, kad užimtum Kaino vietą, dalis! Tu ne Kainas, bet jie nori priversti tave manyti, kad esi, nori, kad kiti manytų, kad tu Kainas! Bet ten yra kažkas, kas žino, kad tu ne Kainas, ir jis tau bando pasakyti... Aš taip pat turiu įrodymą. Mano mylimasis gyvas, bet du draugai mirė, nes įsiterpė tarp tavęs ir tų, kurie siunčia žinią, kurie bando išgelbėti tavo gyvybę. Jie buvo nužudyti tų pačių žmonių, kurie nori paaukoti tave Karlosui vietoje Kaino... Anksčiau sakei, kaip viskas atitiko. Taip nebuvo, Džeisonai, tačiau tai, ką sakau dabar, tinka! Tai paaiškina tave.

— Tuščiavidurį indą, kuriam net nepriklauso atsiminimai, kuriuos jis mano turįs? Su aplink lakstančiais demonais, spardančiais sienas? Tai ne tokia maloni mintis.

— Tai ne demonai, mielasis. Tai tavo dalys — piktos, įniršusios, nekantraujančios ištrūkti, nes netinka tam indui, į kurį bandai save įtalpinti.

— O jei tą indą sudaužysiu, ką rasiu?

— Daug ką. Ir gero, ir ne, kai kas bus pažeista. Bet pažadu, kad Kaino ten nebus. Tikiu tavimi, mielasis. Prašau, nepasiduok...

Jis laikėsi nuošaliau, tarp jų buvo menama stiklinė siena.

— O jei tu klysti? Galiausiai klysti? Kas tada?

— Greit palik mane. Arba nužudyk. Man nesvarbu.

— Aš tave myliu.

— Žinau. Todėl ir nebijau.

— Lavjė biure radau du telefono numerius. Pirmasis Ciuricho, kitas vietinis, Paryžiaus. Jei pasiseks, jie mane nuves prie to numerio, kurio man reikia.

— Niujorko? Treadstone?

— Taip. Ten slypi atsakymas. Jei aš ne Kainas, tai kas nors iš ten tikrai žino, kas aš esu iš tikrųjų.

Nusprendę, kad miesto šurmulyje taip neišsiskirs, kaip nuošalioje kaimo užeigoje, jie sugrįžo į Paryžių. Monmartre blondinas vėžlio kiauto akiniais ir graži, bet griežtaveidė moteris be makiažo, atsidavusią Sorbonos universiteto studentę primenančia šukuosena, per daug neišsiskyrė iš aplinkinių. Jie užsisakė kambarį Terrasse, esančioje Mestro gatvėje, užsiregistravo kaip susituokusi pora iš Briuselio.

Stovint kambaryje išreikšti tam, ką abu jautė ir matė, žodžių nereikėjo. Jie buvo kartu, glaudėsi, laikėsi vienas kito, atsiribojo nuo žiauraus išorinio pasaulio, kuris atsisakė suteikti jiems ramybę, vertėjuos vienam šalia kito laikyti pusiausvyrą ant įtemptų lynų, stengiantis neįkristi į tamsią prarają. Jei kuris nors įkristų, abiem ateitų galas.

Tuo metu Bornas plaukų spalvos pakeisti negalėjo, nes atrodytų dirbtinai, o tam buvo visai netinkamas metas.

— Reikia pailsėti, — tarė jis. — Turime išsimiegoti. Rytoj bus ilga diena.

Jie mylėjosi. Švelniai, jausmingai, patogioje lovoje. Buvo vieta, kvaila akimirka, kai būtinai reikėjo pakeisti kampą, jie nusijuokė. Tai buvo tylus juokas, iš pradžių netgi drovus, bet pastaba buvo teisinga, nesusipratimo įvertinimas tiksliai atspindėjo ryšį, kuris buvo tarp jų. Kai akimirka praėjo, jie vienas kitą traukė dar jausmingiau, dar labiau pasiryžę nuvaikyti baisiojo tamsaus pasaulio, blaškančio juos vėjyje, garsus ir vaizdus. Staiga jie ištrūko iš to pasaulio, nėrė į tokį, kur tamsą pakeitė saulėkaita ir mėlynas vanduo. Jie beatodairiškai, iš visų jėgų skubėjo link to pasaulio, tada sprogo ir taip jį surado.

Pavargę ir sunėrę pirštus jie užmigo.

Bornas pabudo pirmas, atkreipė dėmesį į apačioje, Paryžiaus gatvėse aidinčius automobilių signalus, burzgiančius variklius. Pažvelgė į laikrodį — dešimt minučių po pirmos dienos. Miegojo beveik penkias valandas, tikriausiai mažiau nei reikėjo, tačiau tiek turėjo užtekti. Diena tikrai bus ilga. Nebuvo tikras, ką teks veikti, tik žinojo, kad yra du telefono numeriai, turintys jį nuvesti prie trečiojo. Niujorke.

Jis pasisuko į šalia jo giliai kvėpuojančią Mari, kurios veidas, tas gražus veidas, ilsėjosi ant pagalvės krašto, pravertos lūpos buvo už kelių colių nuo jo lūpų. Jis pabučiavo, ji užsimerkusi ištiesė rankas į jį.

— Tu rupūžė. Ruošiuosi paversti tave princu, — apsnūdusiu balsu tarė ji. — Ar turėtų būti atvirkščiai?

— Kad ir kaip tai skatintų mąstyti, apie tai nieko nežinau.

— Tada teks likti rupūže. Šokinėk, varlyte. Parodyk man, ką moki.

— Jokio gardumyno? Šokinėju tik tada, kai maitina musėmis.

— Varlės ėda muses? Tikriausiai. Brr, kaip šlykštu.

— Nagi atsimerk. Laikas abiem pradėti šokinėti. Reikia pradėti medžioklę.

Ji sumirksėjo, tada pažvelgė į jį.

— Medžioti ką?

— Mane, — tarė jis.

Telefono būdelėje prie Lafajeto gatvės ponas Brigsas paskambino Ciuricho numeriu ir patvirtino, kad sumokės tas, kas atsilieps. Bornas spėjo, kad Žaklina Lavjė negaiš laiko išsiuntinėdama pranešimus. Vienas turėjo pasiekti ir Ciurichą.

Išgirdęs signalą Šveicarijoje, Džeisonas atsitraukė ir padavė ragelį Mari. Ji žinojo, ką sakyti.

Neturėjo progos. Atsiliepė Ciuricho tarptautinis operatorius.

— Turime apgailestaudami pranešti, kad numeris, kuriuo skambinate, nebenaudojamas.

— Aną dieną dar veikė, — pertraukė Mari. — Tai skubus atvejis, operatoriau. Gal turite kitą numerį?

— Tas telefonas neaptarnaujamas, madam. Nėra jokio alternatyvaus numerio.

— Galbūt man davė klaidingą numerį. Tai labai skubu. Gal galite pranešti šio numerio buvusio savininko vardą?

— Manau, tai neįmanoma.

— Minėjau, kad tai labai skubu! Gal galėčiau pasikalbėti su jūsų viršininku?

— Jis negalėtų jums padėti. Šis numeris nėra viešas. Geros dienos, madam.

Padėjo ragelį.

— Išsijungė, — tarė ji.

— Per ilgai truko aiškinimasis, — Bornas žvalgėsi po gatvę. — Dingstam iš čia.

— Manai, jie galėjo jį čia atsekti? Paryžiuje? Iki viešo telefono?

— Per tris minutes galima nustatyti rajono tikslumu. Per keturias įmanoma nustatyti šešių kvartalų tikslumu.

— Iš kur žinai?

— Norėčiau į tai atsakyti. Eime.

— Džeisonai. Kodėl nepalaukus kur nors pasislėpus? Nepažiūrėjus, kas bus?

— Nes nežinau, ko ieškoti, o jie žino. Jie turi nuotrauką, galėtų visoje vietovėje išdėstyti savo žmones.

— Aš net nepanaši į tą nuotrauką laikraštyje.

— Ne tavo. Mano. Eime!

Jie skubiai įsiliejo į pašėlusiai judančią minią ir pasiekė už dešimties kvartalų esantį Maliušerbo bulvarą, kur buvo kita telefono būdelė su kita telefono linija nei pirmoji. Šįkart nereikėjo prasibrauti pro operatorius, skambutis buvo vietinis. Rankoje laikydama monetas, Mari įėjo į būdelę ir surinko numerį. Buvo pasirengusi.

Ragelyje išgirsti žodžiai ją pribloškė:

— La residence du General Villiers. Bonjour... Alio? Alio?73

Akimirką Mari negalėjo ištarti nė žodžio. Ji tik spoksojo į telefoną.

— Je regrette, — sušnabždėjo ji. — Un faux numero. 74 — Padėjo ragelį.

— Kas atsitiko? — Bornas atidarė stiklines duris. — Kas nutiko? Kas atsiliepė?

— Nesuprantu, — tarė ji. — Ką tik paskambinau į vieno gerbiamiausių ir galingiausių Prancūzijos žmonių namus.

24 SKYRIUS

— Andrė Fransua Viljė, — užsidegdama cigaretę pakartojo Mari.

Norėdami viską sudėlioti į savo vietas, „suvirškinti“ neįtikėtiną informaciją, jie grįžo į kambarį Terrasse.

— Jis baigė Sen Sirą, yra Antrojo pasaulinio karo didvyris, Rezistencijos legenda, ir iki susipyko su de Goliu dėl Alžyro, buvo jo įpėdinis. Džeisonai, susieti tokį žmogų su Karlosu tiesiog neįtikėtina.

— Ryšys yra. Patikėk.

— Beveik per sunku. Viljė yra sena prancūzų giminė, jos šaknis galima atsekti iki septynioliktojo amžiaus. Dabar jis vienas gerbiamiausių Nacionalinės Asamblėjos narių — politiškai dešiniųjų pažiūrų — įstatymą ir tvarką gerbiąs armijos žmogus. Tai kaip sieti Daglasą Makarturą su mafijos smogikais. Nėra logikos.

— Tada paieškokim. Dėl ko susipyko su de Goliu?

— Dėl Alžyro. Šeštajame dešimtmetyje Viljė buvo OAS narys — vienas Alžyro pulkininkų, tarnaujančių Salanui. Jie prieštaravo Evjeno susitarimams, suteikusiems Alžyrui nepriklausomybę, tikėjo, kad jis priklauso Prancūzijai.

— „Išprotėję Alžyro pulkininkai“, — kaip ir anksčiau tarė Bornas, pats nesuprasdamas, kodėl taip pasakė.

— Tau tai kažką reiškia?

— Turėtų, bet nežinau, ką.

— Mąstyk, — tarė Mari. — Kodėl „išprotėję pulkininkai“ turėtų kažką reikšti? Apie ką pagalvoji pirmiausia? Greit!

Džeisonas bejėgiškai pažvelgė į ją, tada dar šį tą prisiminė.

— Bombardavimai... infiltracijos. Provocateurs. Aš juos tyrinėjau, tyrinėjau mechanizmus.

— Kodėl?

— Nežinau.

— Ar sprendimai paremti tuo, ką sužinai?

— Tikriausiai.

— Kokie sprendimai? Nusprendi ką?

— Trukdžius.

— Ką tai reiškia? Kas tie trukdžiai?

— Nežinau! Negaliu galvoti!

— Gerai... gerai. Prie to grįšim vėliau.

— Nėra laiko. Grįžkim prie Viljė. Kas po Alžyro?

— Jie su de Goliu savotiškai susitaikė, Viljė niekada nebuvo tiesiogiai minimas tarp teroristų, o kariniai pasiekimai reikalavo taikytis. Jis grįžo į Prancūziją, tiesą sakant, buvo šiltai sutiktas kaip kovotojas dėl beviltiško tikslo. Vėl pradėjo vadovauti, pasiekė generolo laipsnį, tada pasuko į politiką.

— Tai jis dirbantis politikas?

— Jau greičiau atstovas. Senyvo amžiaus valstybės veikėjas. Vis dar aršus militaristas, siunta dėl smunkančio Prancūzijos karinio autoriteto.

— Hovardas Lelandas, — tarė Džeisonas. — Štai ir tavo ryšys su Karlosu.

— Kaip? Kodėl?

— Lelandą nužudė, nes jis kišosi į Orsė krantinės ginklų gamybą ir eksportą. Daugiau nieko nereikia.

— Atrodo neįtikėtinai, toks žmogus... — Mari nebaigė sakinio. Ją pribloškė atsiminimas. — Jo sūnų nužudė. Tai buvo politinė žmogžudystė, maždaug prieš penkerius šešerius metus.

— Papasakok daugiau.

— Jo automobilį susprogdino važiuojant Bako gatve. Apie tai pranešė visi laikraščiai. Jis buvo aktyvus politikas, konservatorius, kaip ir tėvas, kiekviena pasitaikiusia proga priešinosi socialistams ir komunistams. Jis buvo jaunas parlamento narys, valstybės išlaidų srityje laikėsi obstrukcionizmo politikos, bet šiaip buvo populiarus. Žavus aristokratas.

— Kas jį nužudė?

— Kalbėjo, kad komunistų fanatikai. Jis sugebėjo sustabdyti kažkokį projektą, kuris būtų padėjęs ekstremaliesiems kairiesiems. Kai jį nužudė, gretos subyrėjo ir įstatymą priėmė. Daugelis mano, kad Viljė dėl to išėjo iš armijos ir stojo į Nacionalinę Asamblėją... Kaip tik tai neįtikėtina, prieštaringa. Juk jo sūnų nužudė. Manytum, kad jis visai nenorės turėti reikalų su profesionaliu samdomu žudiku.

— Yra ir dar kai kas. Sakei, kad grįžusį į Paryžių jį pasveikino, nes jis nebuvo tiesiogiai įsivėlęs į terorizmą...

— Jei ir buvo, — pertraukė Mari, — tai sunaikino įrodymus. Kai kalbama apie patriotizmą ir kovą, žmonės daug tolerantiškesni aistringiems tikslams. Jis buvo tikras didvyris, būtina atsiminti ir tai.

— Bet tapęs teroristu tokiu ir liksi. Nepamiršk to.

— Negaliu sutikti. Žmonės keičiasi.

— Kai kurie bruožai nesikeičia. Teroristas nepamirš, koks buvo naudingas. Jie tuo gyvena.

— Iš kur tai žinai?

— Nežinau, ar tikrai noriu to savęs paklausti.

— Tai ir neklausk.

— Bet esu tikras dėl Viljė. Susisieksiu su juo. — Bornas perėjo kambarį ir pasiėmė telefonų knygą. — Pažiūrėkim, ar tai privatus numeris. Reikės jo adreso.

— Arti prie jo neprisikasi. Jei jis Karloso ryšininkas, jį saugos. Užmuš tave vos pamatę. Turi tavo nuotrauką, prisimeni?

— Nepadėsiu jiems. Nebūsiu tuo, ko jie ieško... Štai. Viljė, AF. Monso parkas.

— Vis dar negaliu tuo patikėti. Vien žinodama, kam skambina, Lavjė tikriausiai buvo šokiruota.

— Arba išsigandusi taip smarkiai, kad būtų bet ką padariusi.

— Tau nepasirodė keista, kad jai davė tą numerį?

— Ne tokiomis aplinkybėmis. Karlosas nori, kad jo marionetės žinotų, jog su juo menki juokai. Jis nori Kaino.

Mari atsistojo.

— Džeisonai? Kas yra „marionetė“?

Bornas pakėlė į ją akis.

— Nežinau... Tas, kas aklai dirba kitam.

— Aklai? Nematydamas?

— Nežinodamas. Manydamas, kad daro viena, kai iš tikrųjų atlieka visai ką kita.

— Nesuprantu.

— Sakykim, paprašysiu tavęs ant tam tikro gatvės kampo stebėti automobilį. Automobilis nepasirodo, bet tai, kad tu esi ten, kitiems, kurie tavęs laukia, leidžia suprasti, kad kažkas nutiko.

— Aritmetiškai nesusekama žinutė.

— Taip, tikriausiai.

— Taip atsitiko Ciuriche. Volteris Apfelis buvo marionetė. Jis tą istoriją apie vagystę paviešino nežinodamas, ką sako.

— O tai buvo?..

— Spėju, kad tau norėjo pranešti, jog su kuo nors susisiektume.

— Treadstone 71, — tarė Džeisonas. — Grįžtam prie Viljė. Karlosas mane Ciuriche rado per Gemeinschaft. Vadinasi, jis turėjo žinoti ir apie Treadstone, taigi didelė tikimybė, kad žino ir Viljė. Jei ne, tai gal pavyks priversti išsiaiškinti už mus.

— Kaip?

— Jo vardu. Jei jis tas, kuo tu manai jį esant, jis labai vertina savo pavardę. Prancūzijos garbė, suporuota su tokia kiaule kaip Karlosas, gali padėti. Pagrasinsiu kreiptis į laikraščius, į policiją.

— Jis tiesiog neigs. Sakys, kad tai nesąmonė.

— Tegu. Taip nėra. Lavjė biure buvo jo telefono numeris. Be to, bet koks paneigimas bus išspausdintas tame pačiame puslapyje kaip ir jo nekrologas.

— Bet pirmiausia turi jį pasiekti.

— Pasieksiu. Aš juk chameleonas, prisimeni?

Medžių apsupta Monso parko gatvė atrodė keistai pažįstama, bet ne taip, lyg ja būtų ėjęs anksčiau. Ne, panaši buvo atmosfera. Dvi eilės gerai prižiūrėtų akmeninių namų, spindintys langai ir durys, blizgančios metalinės detalės, švariai nušveisti laiptai, ant šviesių kambarių palangių stovėjo gėlių vazonai. Tai buvo piniginga gatvė turtingųjų miesto gyventojų rajone, jis žinojo, kad yra buvęs panašioje gatvėje ir kad tas jo ankstesnis apsilankymas tikrai kažką reiškė.

Buvo pusė aštuonių vakaro, kovo naktis šalta, dangus giedras. Chameleonas vilkėjo ta proga tinkančius drabužius. Šviesūs Borno plaukai buvo pridengti kepure, kaklas paslėptas po švarko apykakle, ant nugaros puikavosi pasiuntinių kompanijos pavadinimas. Per petį permestas drobinis dirželis, pritvirtintas prie beveik tuščio krepšio: pasiuntinio darbo diena artėjo prie pabaigos. Teliko du ar trys adresatai, gal keturi ar penki, jei manė, kad reikia. Po akimirkos sužinos. Vokai iš tikrųjų buvo ne vokai, o viešbučio vestibiulyje paimtos brošiūros, reklamuojančios Bateau Mouche turistinių keltų malonumus. Jis pasirinks kelis atsitiktinius namus šalia generolo Viljė rezidencijos ir įdės brošiūras į pašto dėžutes. Akys pastebės viską, kas vyksta aplink, ypač ieškos vieno dalyko. Kokia buvo Viljė apsauga? Kas saugojo generolą, kiek žmonių?

Įsitikinęs, kad ras arba automobiliuose sėdinčius vyrus, arba patruliuojančius sargybinius, jis buvo priblokštas, kai nerado jokios apsaugos. Andrė Fransua Viljė, militaristas, savo įsitikinimų atstovas visuomenėje ir pagrindinis Karloso ryšininkas, neturėjo absoliučiai jokių išorinių apsaugos priemonių. Jei jį saugojo, tai ta apsauga slypėjo namo viduje. Turint galvoje jo nusikaltimo mastą, Viljė buvo arba nepataisomai arogantiškas, arba visiškas kvailys.

Džeisonas lipo šalimai stovinčios rezidencijos laiptais, Viljė rezidencija buvo vos už dvidešimties pėdų. Jis įkišo brošiūrą į dėžutę, žvilgtelėjo į Viljė namų langus, ieškojo veido, figūros. Nebuvo.

Durys už dvidešimties pėdų staiga atsidarė. Bornas pritūpė, įkišo ranką po švarku siekdamas ginklo ir galvodamas, kad tai jis yra visiškas kvailys. Kažkas buvo pastabesnis už jį. Bet išgirsti žodžiai bylojo, kad taip nėra. Vidutinio amžiaus pora — uniformą vilkinti tarnaitė ir tamsiašvarkis vyras — kalbėjo tarpduryje:

— Pasirūpink, kad peleninės būtų švarios, — tarė moteris. — Žinai, kaip jam nepatinka nuorūkų kupinos peleninės.

— Jis šią popietę vairavo, — atsakė vyras. — Vadinasi, jos pilnos.

— Ištuštink jas garaže, juk turi laiko. Nusileisk po dešimties minučių. Nantere nebūk iki pusės devynių.

Vyras linktelėjo, lipdamas laiptais žemyn pasistatė švarko atlapus.

— Dešimt minučių, — beprasmiškai tarė jis.

Durys užsidarė ir ramioje gatvėje vėl įsivyravo tyla. Džeisonas atsistojo, laikydamasis turėklo stebėjo, kaip vyras skuba asfaltu. Nebuvo tikras, kur yra tas Nanteras, tik žinojo, kad tai vienas Paryžiaus priemiesčių. O jei Viljė važiuos ten pats ir bus vienas? Nebuvo tikslo atidėlioti susidūrimą.

Bornas pasitaisė dirželį ant peties ir greitai žengė laiptais, ant šaligatvio pasuko kairėn. Dešimt minučių.

Pro priekinį langą Džeisonas stebėjo, kaip atsidaro durys ir pasirodo generolas Andrė Fransua Viljė. Jis buvo vidutinio kūno sudėjimo, plačios krūtinės vyras, įkopęs į šeštą dešimtį, o gal ir į ankstyvą septintąją. Nedėvėjo jokio galvos apdangalo, buvo trumpais žilais plaukais ir nepriekaištinga barzdele. Laikysena neabejotinai kariška, skvarbi, jis atrodė stambesnis nei buvo iš tikrųjų.

Susidomėjęs Bornas spoksojo į vyrą į svarstė, kokia beprotybė jį galėjo pastūmėti į Karloso pasaulį. Kad ir kokios buvo priežastys, jos turėjo būti svarios, nes pats žmogus buvo galingas. Tai jį darė pavojingą — nes jį gerbė, jo klausė valdžia.

Viljė pasisuko, kažką pasakė kambarinei ir žvilgtelėjo į laikrodį. Moteris linktelėjo, generolui skubiai lipant laiptais žemyn ir einant aplink kapotą į vairuotojo pusę, uždarė duris. Jis atsidarė duris, įlipo, užvedė variklį ir lėtai išriedėjo į gatvės vidurį. Džeisonas palaukė, kol automobilis pasiekė kampą, tada su Renault nutolo nuo šaligatvio ir paspaudęs akceleratorių spėjo pastebėti, kaip Viljė suka dešinėn, į rytus.

Sutapimas buvo savotiškai ironiškas — jei tikėjai tuo, galėjai pavadinti lemtingu ženklu. Kelias, kuriuo generolas Viljė važiavo į Nantero rajoną, buvo nuošalus ruožas kaime, beveik toks pat kaip Sen Žermen an Lei, kur prieš dvylika valandų Mari maldavo Džeisono nepasiduoti. Ganyklos, dirbamos žemės plotai švelniai susiliejo su kalvomis. Tik jie buvo nutvieksti ne saulės spindulių — juos glostė sidabrinė mėnulio šviesa. Bornui dingtelėjo, kad šis izoliuotas kelias puikiai tinka sustabdyti namo grįžtantį generolą.

Džeisonui buvo nesunku sekti taikinį už ketvirčio mylios, todėl labai nustebo, kai beveik pasivijo senąjį karininką. Staiga Viljė sulėtino ir pasuko į žvyruotą kelią tarp medžių, toliau buvo matyti apšviesta stovėjimo aikštelė. Žibintų šviesoje bolavo ant dviejų grandinių kabantis ženklas.

L’Arbalete. Generolas susitiko su kažkuo vakarienei nuošaliame restorane, ne visai Nantere, bet šalia. Kaime.

Bornas pravažiavo įėjimą ir pasuko iš kelio, didžiąją dalį automobilio paslėpė medžiai. Reikėjo viską apmąstyti... Reikėjo susivaldyti. Mintyse siautėjo ugnis, ji plėtėsi, augo. Staiga jam toptelėjo viena galimybė.

Turint galvoje siaubingus įvykius — neįtikėtiną gėdą, kurią Karlosas patyrė Montružo motelyje, — tikėtina, kad Andrė Viljė buvo pakviestas į nuošalią vietą skubiai pasitarti. Gal net su pačiu Karlosu. Jei taip ir buvo, tai teritorija bus saugoma, žmogų, kurio nuotrauką turėjo visi Karloso pakalikai, nušaus vos pastebėję. Kita vertus, kitos galimybė stebėti Karloso patikėtinių branduolį ar net patį Karlosą galėjo nepasikartoti. Jis turėjo patekti į L‘Arbalete vidų. O ten jis jautė stiprų poreikį rizikuoti. Viskuo rizikuoti! Beprotystė! Bet juk jis nebuvo visiškai sveikas. Karlosas. Rask Karlosą! Dieve mielas, kodėl?

Jis jautė už diržo saugiai užkištą ginklą. Išlipo iš automobilio, apsivilko paltą, uždengė švarką su raidėmis ant nugaros. Nuo sėdynės paėmė skrybėlę — medžiaga buvo minkšta, kraštai nuleisti į apačią. Ji uždengs jo plaukus. Tada bandė prisiminti — ar nešiojo vėžlio kiauto akinius, kai fotografavosi Argentuil. Atrodo, ne. Prie stalo juos nusiėmė, nes galvą pradėjo raižyti skausmas, sukeltas žodžių, priminusių taip gerai pažįstamą praeitį. O ją pripažinti buvo baisu. Jis rado marškinių kišenę. Jei prireiks, akiniai buvo ten. Uždarė duris ir pasuko į mišką.

Pro medžius matė restorano žibintus, einant vis arčiau jie ryškėjo, nes juos dengė vis mažiau augmenijos. Bornas pasiekė mažo miškelio pakraštį, prieš akis atsivėrė žvyruota stovėjimo aikštelė. Jis stovėjo šalia restorano, eilė mažų langelių rodė pastato vidų, žibančios žvakės apšvietė įstaigos lankytojus. Tada akys nukrypo į antrą aukštą, tačiau ne vidun, o šalia, į terasą. Uždara vieta vis dėlto buvo panaši į pirmąjį aukštą. Truputį didesnių langų eilė ir degančios žvakės. Figūros sukiojosi aplink, tačiau jos skyrėsi nuo žemai sėdinčių lankytojų.

Vieni vyrai. Stovintys, ne sėdintys. Rankose laikantys taures ir ramiai vaikštantys aplink. Į dangų kilo cigarečių dūmai. Neįmanoma nuspėti skaičiaus, daugiau nei dešimt, bet tikriausiai mažiau dvidešimties.

Štai jis, vaikštantis nuo vienos grupės prie kitos, balta barzda kaip švyturys įjungiamas arba išjungiamas jį užstojančių figūrų šalia lango. Generolas Viljė tikrai į Nantero rajoną atvažiavo norėdamas su kai kuo susitikti. Gali būti, kad konferencija buvo susijusi su paskutinių dviejų parų nesėkmėmis, dėl kurių vyras, vardu Kainas, išgyveno.

Gali būti. Bet kokia tikimybė? Kur sargybiniai? Kiek postų? Kiek pačių žmonių? Laikydamasis už medžių, Bornas apėjo restorano fasadą, tyliai palenkė kelią užstojančias šakas, vengė užminti besimėtančias šakeles. Nejudėdamas stovėjo pastato šešėlyje, pasislėpęs augmenijoje stebėjo, kas vyksta. Nieko nepastebėjęs grįžo atgal ir pasuko kitu keliu, kol pasiekė restorano galą.

Durys atsivėrė, išsiveržė nepakenčiamai ryški šviesa, išėjo vyras baltu švarku. Jis akimirką stovėjo nejudėdamas, uždengęs degtuką nuo vėjo bandė prisidegti cigaretę. Bornas žvilgtelėjo į kairę, tada į dešinę, virš terasos. Niekas nepasirodė. Viršuje stovintis apsauginis būtų susidomėjęs staiga pasirodžiusia šviesele apačioje. Lauke nebuvo jokių apsauginių. Apsauga, kaip ir Viljė namuose, turėjo būti sutelkta viduje.

Tarpduryje pasirodė kitas vyras, taip pat vilkintis baltą švarką, su virėjo kepure. Jo balsas buvo piktas, prancūzų tartis subjaurota Gaskonijos akcento.

— Kol tu ilsiesi, mes ariam! Baigėsi tešla. Padaryk dar. Tučtuojau, tu, benkarte!

Tešlos kepėjas apsisuko ir gūžtelėjo. Užgesino cigaretę ir grįžo vidun, paskui save uždarydamas duris. Šviesa dingo, liko tik mėnulis, tačiau užteko, kad apšviestų terasą. Ten nieko nebuvo, jokios apsaugos, stebinčios plačias duris, vedančias į kambario vidų.

Karlosą. Rask Karlosą. Užspeisk Karlosą. Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino.

Bornas įvertino atstumą ir kliūtis. Jis buvo ne toliau keturiasdešimties pėdų nuo pastato galo, dešimt ar dvylika pėdų žemiau terasos turėklo. Išorinėje sienoje buvo dvi ventiliacijos angos, iš abiejų veržėsi garai, šalia buvo nuotėkų vamzdis, nuo kurio galėjai pasiekti terasos turėklą. Jei pavyktų užlipti vamzdžiu ir atsiremti kojomis į ventiliacijos angą, pavyktų sučiupti turėklą ir užlipti ant terasos. Tačiau nieko panašaus nepadarytų vilkėdamas sunkų paltą. Jis nusivilko trukdžiusį drabužį, pasidėjo prie kojų, ant viršaus numetė kepurę ir uždengė žolėmis.

Šešėlyje truktelėjo metalinį vamzdį. Laikėsi tvirtai. Siekė kiek galėdamas aukščiau, tada pašoko, įsikibo į vamzdį, kojas įrėmė į sieną ir atsispirdamas pradėjo lipti į viršų, kol pasiekė pirmą ventiliacijos vamzdį. Atsirėmęs pasistūmė aukštyn, pakildamas dar aukščiau. Iki turėklo liko maždaug aštuoniolika colių. Vienu judesiu atsispyrė nuo ventiliacijos ir ištiesęs vieną koją pasiekė terasos kraštą.

Po juo atsidarė durys, žvyrą nutvieskė šviesa. Išlėkė figūra, siūbuodama bandė išsilaikyti ant kojų. Paskui ją išsekė rėkiantis vyriausiasis virėjas:

— Tu, padugne! Esi girtas kaip pėdas! Visą sušiktą naktį buvai girtas! Tešla ant grindų, visur netvarka. Dink iš čia, negausi nė su!

Duris uždarė, girdėjosi rakinama spyna. Džeisonas laikėsi įsikibęs vamzdžio, skaudėjo rankas ir kulkšnis, kakta bėgo prakaitas. Vyras po juo nusvyravo atgal, dešine ranka mosikavo virėjui, kurio neliko nė kvapo. Jo apsiblaususios akys pakilo palei sieną, įsmigo į Borno veidą. Susitikus jų akims, Bornas net pamiršo kvėpuoti. Vyras įdėmiai spoksojo, užsimerkė, tada plačiai atsimerkė ir bandė suvokti, ką matąs. Atsitraukė aiškiai nusprendęs, kad vaizdas viršuje — tai girtos vaizduotės vaisius, svyruodamas žengė pirmyn. Aplenkė pastato kampą, buvo matyti, kad, nepatikėjęs matyta nesąmone, jautėsi daug geriau.

Bornas vėl ėmė kvėpuoti, nuo palengvėjimo atsipalaidavo. Bet tik akimirkai, kulkšnies skausmas persimetė į koją, pradėjo traukti mėšlungis. Jis puolė pirmyn, dešine ranka griebė metalinį vamzdį, kuris buvo turėklo pagrindas, kairę greit perkėlė nuo lietvamzdžio prie dešiniosios. Prispaudė kelius prie sienos ir lėtai prisitraukė, iškišo galvą virš terasos grindų. Ten buvo tuščia. Dešinę koją pakėlė ant krašto, dešinę ranką ištiesė ant viršutinės turėklo dalies, pasistengė neprarasti pusiausvyros ir pakilo viršun.

Jis buvo terasoje. Plytelėmis išklotoje patalpoje galėjo tilpti dešimt, gal penkiolika staliukų. Terasos skiriančios sienos viduryje buvo dvigubos durys, kurias jis matė iš lauko. Viduje sėdinčios figūros nejudėjo, sėdėjo ramiai, ir akimirką Džeisonas svarstė, gal jį pastebėjo — gal laukė jo. Jis stovėjo nejudėdamas, laikė ranką prie ginklo, bet nieko nenutiko. Priėjo prie sienos stengdamasis išlikti šešėlyje. Priartėjęs prisispaudė prie medžio ir slinko link pirmųjų durų, kol pirštais palietė rėmą. Lėtai prikišo galvą prie stiklo ir žiūrėjo, kas vyksta viduje.

Tai, ką pamatė, jį stebino ir nemenkai gąsdino. Vyrai stovėjo eilėmis — trimis eilėmis po keturis žmones, visi atsisukę į Andrė Viljė klausėsi, o jis jiems kažką pasakojo. Iš viso trylika vyrų, dvylika jų tik stovėjo, bet tą darė tvirtai, kaip rikiuotėje. Jie buvo seniai, bet ne paprasti, o seni kariai. Nė vienas nevilkėjo uniformos, tik atlapuose segėjo kaspinus, būrių spalvas, apdovanojimus už drąsą ir rango žymes. Visas tas vaizdas turėjo vieną nesumaišomą su niekuo kitu požymį: tie vyrai buvo pratę komanduoti, pratę prie galios. Tai atsispindėjo jų veiduose, jų akyse, tame, kaip jie klausėsi. Gerbė kitus, bet ne automatiškai, visada vertino, ar tie, kuriems jie rodė pagarbą, yra to verti. Jų kūnai buvo seni, bet tame kambaryje slypėjo didelė jėga. Milžiniška jėga. Tai labiausiai gąsdino. Jei šie vyrai priklausė Karlosui, žudiko ištekliai buvo ne tik toli siekiantys, bet ir nepaprastai pavojingi. Tai nebuvo paprasti žmonės, o patyrę kariai. Nebent jis siaubingai klydo, galvojo Bornas, patirtis ir įtaka, sukaupta tame kambaryje, buvo neįtikėtini.

Kas liko iš pamišusių Alžyro pulkininkų? Vyrai, vedami prisiminimų apie nebeegzistuojančią Prancūziją, kurią pakeitė tokia valstybė, kurią jie laikė silpna ir neveiksnia. Tokie vyrai galėtų sutarti su Karlosu vien tik dėl subtilios galios, kurią jiems suteiktų tokia sąjunga. Smok. Atakuok. Pašalink. Mirties ar gyvenimo sprendimai, už kuriuos jie kažkada buvo atsakingi, jiems grąžintų galią, tarnaujančią tikslui, nors jis — jie atsisakė tai pripažinti — buvo nebetinkamas. Kartą tapęs teroristu, visada toks ir liksi, o samdoma žmogžudystė buvo terorizmo pagrindas.

Generolas kalbėjo vis garsiau. Džeisonas per stiklą bandė išgirsti, ką jis sako. Balsai tipo aiškesni.

— ...Mūsų buvimą jaus, mūsų tikslą supras. Mes kovojame kartu, o mūsų kova — nesustabdoma. Mus tikrai išgirs! Visų kritusių, kurie padėjo galvas dėl Prancūzijos šlovės, uniformos ir patrankų atminimui. Mes priversime mylimą valstybę prisiminti, išliksime stiprūs, nebūsime niekieno šunimis! Tie, kurie mums prieštaraus, pažins mūsų įtūžį. Jis mus vienys. Meldžiamės Visagaliui Dievui, kad tie, kurie mus paliko pirmieji, rado ramybę, nors mes jos neradome... Džentelmenai, sutikite mūsų damą. Mūsų Prancūziją.

Murmėdami visi sutiko su kalba, pasitempę senieji kariai stovėjo rikiuotėje. Tada pasigirdo kitas balsas, pirmieji penki žodžiai išdainuoti tyloje, po šeštojo prisijungė kita grupės dalis.

Allons, enfants de la patrie,

Le jour de gloire est arrive...75

Bornas, pasibaisėjęs tuo, ką pamatė ir išgirdo kambaryje, nusisuko. Naikinti dėl šlovės, ginklo brolių mirtis, skatinanti tolesnes žudynes. To reikėjo, jei tai reiškia sutartį su Karlosu, tebūnie.

Kas jį neramino? Kodėl staiga apėmė beprasmybės ir pykčio jausmas? Kas sukėlė taip stipriai jaučiamą pasibjaurėjimą? Tada žinojo. Jis nekentė tokių žmonių kaip Andrė Viljė, nekentė vyrų tame kambaryje. Jie buvo seniai, kurie tebekariavo, vogė jaunuolių ir dar jaunesniųjų gyvybes.

Kodėl vėl kilo rūkas? Kodėl skausmas buvo toks stiprus? Nebuvo laiko klausimams, neliko stiprybės ištverti. Turėjo juos išstumti iš minčių ir susitelkti į Andrė Fransua Viljė, karį ir karvedį, kurio tikslai priklausė praeičiai, bet sutartis su samdomu žudiku galiojo šiandien.

Jis užspeis generolą. Jį sutrins. Sužinos viską, ką jis žinojo, o tada nužudys. Vyrai kaip Viljė iš jaunų žmonių vogė jų gyvenimus. Tokie žmonės nebuvo verti gyventi. Aš vėl esu labirinte, sienos spygliuotos. O Dieve, skauda...

Džeisonas perkėlė koją per turėklą ir nusileido prie lietvamzdžio, visus raumenis skaudėjo. Skausmą taip pat reikėjo pamiršti. Turėjo pasiekti tuščią kelio atkarpą ir paspęsti mirties pardavėjui spąstus.

25 SKYRIUS

Už dviejų šimtų jardų į rytus nuo restorano įėjimo Bornas laukė Renault, variklis dirbo, buvo pasiruošęs važiuoti tą pačią akimirką, kai tik pamatys atvažiuojantį Viljė. Keli žmonės jau išvažiavo. Skirtingais automobiliais. Konspiratoriai nereklamavo savo kėslų, o seniai buvo konspiratoriai tikrąja to žodžio prasme. Jie iškeitė bet kokią garbę į žudiko ginklo ir organizacijos teikiamą mirtiną patogumą. Amžius ir išankstinis nusistatymas paralyžiavo jų logiką. Jie praleido gyvenimą vogdami gyvybes... jaunų žmonių gyvybes.

Kas atsitiko? Kodėl jis dar neišvyko? Manyje slypi kažkas siaubingo, bando ištrūkti, bando mane užmušti. Mane užplūsta baimė ir kaltė... Bet nežinau, kodėl ir už ką. Kodėl seniai turėtų kelti tokį baimės ir kaltės jausmą. Ir neapykantą?

Jie — tai karas. Jie — mirtis. Ant žemės ir iš dangaus. Iš dangaus... iš dangaus. Padėk man, Mari. Dėl Dievo meilės, padėk man!

Štai ir jis. Iš žvyrkelio išsuko dar vienas automobilis, ilgas juodas kapotas atspindėjo žibintų šviesas. Jam išvažiuojant Džeisono šviesos buvo išjungtos. Jis paspaudė akceleratorių, kai pasiekė pirmą posūkį, tada įjungė šviesas ir paspaudė pedalą iki galo. Tuščias kaimo kelio ruožas buvo už dviejų mylių. Turėjo iki jo greitai nusigauti.

Buvo dešimt po vienuolikos ir, kaip ir prieš tris valandas, laukai susiliejo su kalvomis, apšviesti kovo mėnulio, dabar šviečiančio jau dangaus vidury. Jis pasiekė tą vietovę, galbūt pavyks. Posūkis staigus, šalia buvo ganykla, taigi bet kuris automobilis galėjo nulėkti nuo kelio. Pagrindinis tikslas — sustabdyti Viljė. Generolas buvo senas, bet tvirtas. Jei taktika pasirodys įtartina, jis pasuks į žoles ir nulėks. Svarbiausia buvo tinkamas laikas.

Bornas apsisuko šimto aštuoniasdešimties laipsnių kampu, palaukė, kol tolumoje išvydo generolo automobilio šviesas, tada staigiai paspaudė akceleratorių ir pradėjo sukinėti vairą. Automobilis riedėjo keliu ir atrodė nevaldomas vairuotojo, nesugebančio rasti tiesaus kelio, bet spaudžiančio akceleratorių iki galo.

Džeisonui beprotiškai greit artėjant prie jo, Viljė neturėjo pasirinkimo, pristabdė automatiškai. Tada, kai tarp dviejų automobilių buvo likę tik dvidešimt pėdų, Bornas staiga paspaudė stabdį, pasuko vairą kairėn, ėmė čiuožti. Jis sustojo, atidarė langą ir kiek galėdamas garsiau suriko. Lyg suriko, lyg suvaitojo. Tai galėjo skambėti kaip sužeisto ar girto vyro pagalbos šauksmas, bet jis tikrai nenuskambėjo pavojingai. Jis padėjo ranką ant lango ir susigūžė, ant kelių slėpė ginklą.

Išgirdo, kaip atsidaro Viljė salono durys, ir žvilgtelėjo per vairą. Vyras nebuvo itin įtarus, atrodė, kad nieko neįtaria, tiesiog buvo patenkintas, jog pavyko išvengti avarijos. Generolas pro šviesas priėjo prie kairiojo Renault lango, balsas buvo nervingas, prancūzų kalba — kaip Sen Siro tardytojo.

— Ką tai reiškia? Ką manai darąs? Ar viskas gerai? — Rankomis sučiupo dureles.

— Taip, bet tau — ne, — pakeldamas ginklą angliškai atsakė Bornas.

— Ką?.. — Senis aiktelėjo, išsitiesė. — Kas tu toks ir ką tai reiškia?

Džeisonas išlipo iš Renault, kairę ranką ištiesė virš ginklo vamzdžio.

— Džiugu, kad laisvai šnekate angliškai. Grįžk į automobilį. Nuvažiuok nuo kelio.

— O jei atsisakysiu?

— Tuojau pat nudėsiu. Mane lengva išprovokuoti.

— Ar šneki Raudonosios brigados vardu? O gal Baader Meinhof Paryžiaus šakos?

— Kodėl? Galėtum juos atkalbėti, jei kreipčiausi jų vardu?

— Man nusispjaut ant jų! Ir ant tavęs!

— Niekas neabejoja jūsų narsa, generole. Eikit prie automobilio.

— Tai ne narsos problema! — nejudėdamas sušuko Viljė. — Tai logikos klausimas. Mane nužudydamas nieko nepasieksi, o dar mažiau laimėsi pagrobdamas. Mano įsakymai griežti, puikiai suprantami darbuotojų ir šeimos. Izraeliečiai visiškai teisūs. Su teroristais negali būti jokių derybų. Panaudok ginklą, šiukšle! Arba dink iš čia!

Džeisonas įdėmiai pažvelgė į seną karininką, staiga suabejojo, bet pasiryžo neleisti savęs apgauti. Atsakymas slypėjo į jį spoksančiose įsiūčio kupinose akyse. Vienas vardas, permerktas mėšlo, sumaišytas su kitu vardu, apkarstytu garbingiausiais Paryžiaus apdovanojimais, sukels tam tikrą reakciją. Viskas atsispindės akyse.

— Dar restorane sakei, kad Prancūzija neturėtų būti pakalike, nors Prancūzijos generolas yra vieno žmogaus pakalikas. Generolas Andrė Viljė — Karloso pasiuntinys... Karloso pakalikas, Karloso karys, Karloso šuva.

Įsiūčio kupinos akys išsiplėtė, bet ne taip, kaip Džeisonas tikėjosi. Prie pykčio prisidėjo ne šokas, ne isterija, bet gili neapykanta. Viljė ranka pakilo, smūgis į Borno veidą buvo tikslus, stiprus ir skausmingas. Jį sekė staigus antausis, įžeidžiantis, brutalus, toks stiprus, kad jis net susvirduliavo. Senis priartėjo, sustojo įsirėmęs į ginklo vamzdį, bet nebijojo, tik siekė nubausti Borną. Smūgiai sekė vienas paskui kitą, žmogus atrodė lyg apsėstas.

— Kiaulė! — rėkė Viljė. — Purvina, pasibjaurėtina kiaulė! Šiukšlė!

— Šausiu! Nužudysiu tave! Baik! — Bornas negalėjo paspausti gaiduko. Jis buvo priremtas prie mažo automobilio, pečiai prispausti prie stogo. Ir, nepaisant to, senis puolė, metė rankas į priekį, trankė jį.

— Nužudyk, jei gali, jei išdrįsi. Niekše! Šiukšle!

Džeisonas numetė ginklą ant žemės, pakėlė rankas, kad apsigintų nuo Viljė puolimo. Ištiesė kairę ranką pirmyn, sugriebė dešinį senio riešą, tada kairį, sučiupo kairę alkūnę, kuri jį kapojo kaip kardas. Stipriai pasuko, privertė Viljė susilenkti, stovėti nejudant, žvelgiant tiesiai jam į akis, giliai kvėpuojant.

— Sakai, kad nesi Karloso pakalikas? Neigi tai?

Bandydamas išsisukti iš Borno gniaužtų, Viljė puolė į priekį, jo stipri krūtinė įsirėmė į Džeisoną.

— Bjauriuosi tavimi! Gyvulys!

— Po velnių, taip ar ne?!

Keistuolis spjovė Bornui į veidą, liepsnojančios akys apsiblausė, jos buvo pilnos ašarų.

— Karlosas nužudė mano sūnų, — šnabždėdamas tarė jis. — Jis Bako gatvėje nužudė mano vienintelį sūnų. Mano sūnų Bako gatvėje ištaškė į gabalus su penkiomis dinamito lazdelėmis!

Džeisonas lėtai atleido spaudimą. Sunkiai kvėpuodamas jis kaip galėdamas ramiau tarė:

— Nuvažiuok į lauką ir ten pasilik. Turime pasikalbėti, generole. Atsitiko kai kas, apie ką tu nežinai, ir mes turėtume išsiaiškinti, kaip yra iš tiesų.

— Niekada! Neįmanoma! Taip negalėjo atsitikti!

— Bet nutiko, — sėdėdamas su Viljė ant priekinės automobilio sėdynės tarė Bornas.

— Padaryta neįsivaizduojama klaida! Nežinai, ką sakai!

— Nėra klaidos ir tikrai žinau, ką sakau, nes radau numerį. Tai teisingas numeris ir nuostabi priedanga. Niekas, būdamas sveiko proto, nesietų jūsų su Karlosu, ypač prisimenant, kas nužudė jūsų sūnų. Ar daug kas žino, kad jūsų sūnaus mirtis buvo Karloso darbas?

— Labiau tiktų kitokia frazė, mesjė.

— Atsiprašau. Kalbu nuoširdžiai.

— Ar daug kas žino? Tarp Surete — tikrai taip. Be abejonės, ir tarp karinės žvalgybos bei Interpolo. Skaitau ataskaitas.

— Kas jose parašyta?

— Buvo manoma, kad Karlosas padarė paslaugą draugams iš radikalesnių laikų. Leido jiems tyliai prisiimti atsakomybę. Turi žinoti, kad tai buvo pagrįsta politiniais motyvais. Mano sūnus buvo paaukotas ir padarytas pavyzdžiu, kad parodytų, kas atsitinka priešinantis fanatikams.

— Fanatikams?

— Ekstremistai su socialistais sukūrė dirbtinę koaliciją, dalijo pažadus, kurių nė neketino laikytis. Mano sūnus tai suprato, juos paviešino ir pasiūlė projektą, kuris būtų juos sustabdęs. Už tai jį nužudė.

— Todėl išėjote iš armijos ir bolotiravotės rinkimuose?

— Visa širdimi. Tradiciškai sūnus tęsia tėvo darbą... — Senolis pritilo, mėnulis apšvietė pavargusį veidą. — Šiuo atveju tėvas turi tęsti sūnaus palikimą. Jis nebuvo kareivis, aš irgi ne politikas, bet nesu naujokas sprogdinimų ir ginklų srityje. Jo tikslai sekė manuosius, jo filosofija atspindėjo manąją, todėl jis ir buvo nužudytas. Mano sprendimas buvo aiškus. Jo įsitikinimams atstovausiu politinėje arenoje ir leisiu priešams kovoti su manimi. Kareivis pasirengęs.

— Įtariu, kad daugiau nei vienas kareivis.

— Ką nori pasakyti?

— Vyrai restorane. Atrodė, lyg jie vadovautų pusei Prancūzijos dalinių.

— Vadovavo, mesjė. Juos kažkada žinojo kaip piktuosius jaunuosius Sen Siro pulkininkus. Respublika buvo korumpuota, armija nieko nesugebėjo, Magino — tikras pokštas. Jei tais laikais jų būtų klausę, Prancūzija nebūtų pražuvusi. Jie tapo Rezistencijos lyderiai, visoje Europoje ir Afrikoje kovojo su Boše ir Viši.

— Ką daro dabar?

— Dauguma jau pensininkai, daugelį persekioja praeities šešėliai. Meldžiasi Mergelei, kad praeitis niekada nepasikartotų. Deja, jie mato, kaip istorija kartojasi. Armija yra silpna. Asamblėjos komunistai ir socialistai bando ją visiškai išformuoti. Maskvos aparatas veikia kaip laikrodis: bėgant laikui nesikeičia. Miškas atviras, jei į jį įsiverš, pokyčiai nesustos, kol visiškai nepasikeis miškas. Visur pilna konspiracijos, sunku jai nesipriešinti.

— Daug kas sakytų, kad tai skamba gana ekstremaliai.

— Kokiu atžvilgiu? Išgyvenimo? Stiprybės? Garbės? Ar šie terminai tau itin anachronistiški?

— Nemanau. Bet galiu įsivaizduoti, kiek vardan to padaryta žalos.

— Skiriasi mūsų filosofijos. Visai nenoriu dėl jų ginčytis. Paklausei manęs apie mano bendrininkus, aš atsakiau. Dabar dėl šios siaubingos klaidos. Tai pasibaisėtina. Nežinai, ką reiškia prarasti sūnų, koks jausmas, kai nužudo tavo vaiką.

Skausmas grįžta, bet aš nežinau, kodėl Skausmas ir tuštuma, vakuumas iš dangaus. Mirtis iš dangaus. Dieve, kaip skauda. Tai. Kas tai?

— Numanau, — sugniaužęs rankas, kad sustabdytų drebėjimą, tarė Džeisonas. — Tačiau viskas atitinka.

— Nė akimirką! Kaip ir sakei, sveiko proto žmogus nesietų manęs su Karlosu, jau nekalbant apie niekšą. Jis taip nerizikuotų. Negaliu apie tai nė pagalvoti.

— Būtent. Todėl jumis ir naudojasi. Apie tai negalima nė pagalvoti. Jūs tobulas galutinių instrukcijų pasiuntinys.

— Neįmanoma! Kaip?

— Kažkas, kas gali atsiliepti jūsų telefonu, tiesiogiai susisiekia su Karlosu. Naudojami kodai, tariami tam tikri žodžiai, kad tas žmogus atsidurtų reikiamoje vietoje. Tikriausiai kai jūsų nėra namie. Ar pats atsiliepiate telefonu?

Viljė susiraukė.

— Tiesą sakant, ne. Ne tuo numeriu. Per daug žmonių, kurių vengiu, be to, turiu privatų numerį.

— Kas atsiliepia?

— Dažniausiai namų tvarkytoja arba jos vyras, kuris dalį dienos dirba liokajumi, dalį — vairuotoju. Jis buvo mano vairuotojas, kai tarnavau armijoje. Jei ne jiedu, tai mano žmona. Arba padėjėjas, kuris dažnai dirba biure namuose. Jis dvidešimt metų buvo mano adjutantas.

— Kas dar?

— Daugiau niekas.

— Tarnaitės?

— Nė vienos nuolatinės, jei jų reikia — pasamdome specialiai tai progai. Viljė vardas turtingesnis už banko sąskaitą.

— Namų tvarkytojos?

— Dvi. Ateina du kartus per savaitę ir ne visada tos pačios.

— Įdėmiau stebėkite vairuotoją ir adjutantą.

— Akiplėšiška! Jų ištikimybė neabejotina.

— Neabejotinai ištikimas buvo ir Brutas, o Cezaris buvo aukštesnio rango.

— Negali kalbėti rimtai...

— Aš visiškai rimtai kalbu! Geriau patikėkit. Viskas, ką jums pasakiau, yra tiesa.

— Bet juk pasakėte ne tiek ir daug, tiesa? Pavyzdžiui, nežinau jūsų vardo.

— Jis nebūtinas. Žinodami tik pakenksite sau.

— Kaip?

— Tuo nelabai tikėtinu atveju, jei aš klystu dėl pasiuntinio. Tačiau tokia galimybė vargiai egzistuoja.

Senis linktelėjo, kaip linksi seni žmonės, kai jiems kartoji tai, kas juos sukrečia iki širdies gelmių. Raukšlių išvagotas veidas judėjo aukštyn ir žemyn mėnulio šviesoje.

— Neprisistatęs vyras paspendžia man spąstus naktiniame kelyje, atkiša į mane ginklą ir pateikia įžūlų kaltinimą — tokį šlykštų kaltinimą, kad aš noriu jį užmušti — ir tikisi, kad aš patikėsiu jo žodžiu. Žodžiu vyro be vardo, man nepažįstamo ir nepateikusio įrodymų, išskyrus faktą, kad Karlosas jį medžioja. Sakykite, kodėl aš turėčiau tuo žmogumi tikėti?

— Nes, — atsakė Bornas, — jis neturėtų priežasties pas jus eiti, jei netikėtų, kad yra teisus.

Viljė spoksojo į Džeisoną.

— Ne, yra geresnė priežastis. Prieš kurį laiką padovanojai man gyvybę. Numetei ginklą ir nešovei. Galėjai. Lengvai. Vietoj to pasirinkai maldauti pasikalbėti.

— Nemanau, kad maldavau.

— Tai slypėjo tavo akyse, jaunuoli. Tai visada atsispindi akyse. Dažnai ir balse, tik reikia įdėmiai klausytis. Nuolankumą suvaidinti galima; pykčio — ne. Jis arba tikras, arba akivaizdžiai apsimestinis. Tavo pyktis buvo tikras, kaip ir manasis. — Senis pamojo į Renault, stovintį lauke už dešimt jardų. — Sek mane atgal į Monso parką. Daugiau pasikalbėsime mano biure. Prisiekčiau gyvybe, kad tu dėl abiejų vyrų klysti, bet kaip jau sakei, Cezarį apakino netinkamas atsidavimas. Tiesa, jis buvo aukštesnio rango nei aš.

— Jei įžengsiu į tą namą ir mane kas nors atpažins, aš būsiu lavonas. Kaip ir jūs.

— Padėjėjas išėjo truputį po penktos valandos, vairuotojas, kaip tu jį vadini, ne vėliau dešimtos eina žiūrėti televizorių. Lauksi lauke, kol aš patikrinsiu. Jei viskas normalu, pakviesiu tave. Jei ne, grįšiu ir nuvažiuosiu. Sek paskui. Kur nors sustosime ir galėsime tęsti.

Viljė šnekant, Džeisonas įdėmiai stebėjo.

— Kodėl nori grįžti į Monso parką?

— O kur daugiau? Tikiu netikėto susidūrimo šoku. Vienas iš vyrų guli lovoje ir žiūri antro aukšto kambaryje televizorių. Yra ir kita priežastis. Noriu, kad mano žmona išgirstų, ką tu nori pasakyti. Ji seno kareivio žmona, turi anteną, kuri dažnai pastebi tai, kas prasprūsta pro seno lauko karininko akis. Pasitikiu jos pastabomis, gal tave išgirdusi pastebės kokį nors elgesio požymį.

Bornas privalėjo pasakyti:

— Apsimesdamas užspeičiau jus į kampą, jūs galite mane lygiai taip pat užspeisti. Kaip žinoti, kad Monso parkas — ne spąstai?

Senasis karininkas nedvejojo.

— Turite Prancūzijos generolo žodį. Jei to negana, pasiimkite ginklą ir dinkite.

— Užtenka, — tarė Bornas. — Ne todėl, kad tai generolo žodis, bet todėl, kad tą žodį duoda žmogus, kurio sūnų nužudė Bako gatvėje.

Kelionė atgal į Paryžių Džeisonui atrodė ilgesnė nei kelionė atgal. Jis vėl kovojo su vaizdais, vaizdais, nuo kurių jį pylė prakaitas. Ir su skausmu, prasidedančiu smilkiniuose, besiplečiančiu krūtinėje, susimazgiusiu pilve — aštrios strėlės raižė ir jis vos susilaikė nerėkęs.

Mirtis danguje... iš dangaus. Ne tamsa, bet akinanti saulė. Jokio vėjo, stumiančio mano kūną toliau į tamsą, vietoj jo tyla, džiunglių tvaikas ir... upės krantai. Ramybę sekęs paukščių čirenimas ir variklių gausmas... Varikliai... Paukščiai, akinančioje saulėkaitoje besileidžiantys žemyn iš dangaus. Sprogimai. Mirtis. Jaunųjų. Ypač jaunųjų.

Baik! Laikyk vairą! Susitelk į kelią, bet negalvok. Galvoti itin skausminga, o tu nežinai, kodėl.

Jie įvažiavo į gatvę. Viljė susidūrė su problema, apie kurią prieš kelias valandas nė nenumanė. Jis buvo priekyje, už šimto pėdų. Gatvėje stovėjo daug daugiau automobilių.

Kairėje, prie generolo namo, buvo pakankamai vietos sustoti dviem automobiliams. Viljė iškišo ranką pro langą, parodė Džeisonui sustoti už jo.

Tai nutiko tada. Jo akį patraukė šviesa tarpduryje, dėmesys nukrypo į apšviestas figūras. Pažinęs vieną jų, liko taip sukrėstas, kad nejučiomis siekė ginklo.

Nejau jį įviliojo į spąstus? Ar Prancūzijos karininko vardas buvo bevertis?

Viljė vairavo automobilį į vietą. Bornas apsisuko sėdynėje, apsižvalgė aplink. Prie jo niekas nesiartino. Tai nebuvo spąstai. Tai buvo kažkas kita, dalis to, apie ką karininkas nieko nežinojo.

Kitoje gatvės pusėje, ant Viljė namo laiptų, stovėjo jauna, labai graži moteris. Ji skubiai kalbėjo, nervingai gestikuliavo ant viršutinio laiptelio stovinčiam vyrui, kuris, lyg priimdamas įsakymus, linksėjo galva. Tas vyras buvo žilaplaukis, tvarkingai atrodantis Les Classiques operatorius. Vyras, kurio veidą Bornas taip gerai pažinojo, bet neprisiminė. Veidas sukėlė vaizdus... Vaizdus, pilnus smurto ir tokius skausmingus, kad priminė tą akimirką automobilyje, kai atrodė, jog kažkas plėšo jį į gabalus.

Bet buvo skirtumas. Šis veidas priminė tamsą ir audringą vėją naktiniame danguje, vieną po kito sekančius sprogimus, šūvius, aidinčius džiunglių tuneliuose.

Bornas prisivertė nusukti akis nuo durų ir pro priekinį stiklą pažvelgti į Viljė. Generolas išjungė šviesas ir ruošėsi išlipti iš automobilio. Džeisonas atleido stabdį, riedėjo, kol bumptelėjo į generolo automobilio buferį. Viljė atsisuko.

Bornas užgesino šviesas ir įjungė salono apšvietimą. Pakėlęs ranką delnu žemyn mostelėjo, taip parodydamas senajam kareiviui, kad liktų automobilyje. Viljė linktelėjo, Džeisonas užgesino šviesą.

Pažvelgė atgal į duris. Vyras nulipo vienu laipteliu žemiau, išgirdęs moters paskutinę komandą sustojo. Bornas jau aiškiai matė. Ji buvo įpusėjusi trečią dešimtį, trumpais, tamsiais, stilingai nukirptais plaukais, įrėminančiais bronzinį veidą. Ji buvo aukšta, įspūdingos išvaizdos, krūtis dengė plona, aptempta balta suknelė, dar labiau išryškinanti tamsią odą. Viljė jos neminėjo, taigi ji nebuvo nuolatinė gyventoja. Ji buvo viešnia, žinanti, kada ateiti į senio namus. Tai atitiko aklų pasiuntinių strategiją. Vadinasi, ji Viljė namuose turėjo kontaktą. Senasis karininkas privalėjo ją pažinoti, bet ar gerai? Atsakymas buvo akivaizdus: nepakankamai.

Žilagalvis operatorius paskutinį kartą linktelėjo, nulipo laiptais ir greit nužingsniavo gatve. Durys užsidarė, lempų šviesa nutvieskė tuščią laiptų aikštelę, žvilgančias juodas duris ir jų žalvarinius ornamentus.

Kodėl tie laiptai ir ta moteris jam kažką reiškė? Vaizdai. Realybė, kuri buvo netikra.

Bornas, stebėdamas langus, žiūrėdamas, ar kas praskleis užuolaidas, išlipo iš Renault. Name niekas nejudėjo. Greit priėjo prie Viljė automobilio. Langas buvo atidarytas, generolas iškišo nosį lauk, vešlūs antakiai smalsiai pakilo viršun.

— Dėl Dievo meilės, ką darai? — paklausė jis.

— Ten, prie namų, — pritūpdamas ant šaligatvio tarė Džeisonas. — Matėt tą patį, ką ir aš.

— Manau, taip. Ir?

— Kas ta moteris? Pažįstate ją?

— Meldžiu Dievą, taip. Ji mano žmona.

— Jūsų žmona? — Borno veidas rodė, kad jis buvo priblokštas. — Maniau, kad sakėt... Maniau, kad sakėt, jog ji sena moteris. Kad norite, jog ji mane išklausytų, nes bėgant laikui išmokote kreipti dėmesį į jos nuomonę. Karo lauke, sakėte. Tą jūs sakėte.

— Ne visai. Sakiau, kad ji seno kario moteris. Ir aš iš tiesų gerbiu juos nuomonę. Ji mano antroji žmona — mano žymiai jaunesnė antroji žmona — bet lygiai taip pat atsidavusi kaip ir pirmoji, kuri mirė prieš aštuonerius metus.

— O Dieve...

— Neleiskite amžiaus skirtumui kelti jums nerimo. Ji laiminga, didžiuojasi galėdama būti antrąja madam Viljė. Ji man daug padėjo Asamblėjoje.

— Atleiskite, — sušnabždėjo Bornas. — Dieve, atleiskite.

— Dėl ko? Sumaišėte ją su kuo nors kitu? Gana dažnai pasitaiko: ji nuostabi moteris. Labai ja didžiuojuosi. — Džeisonui stovint ant šaligatvio, Viljė atidarė automobilio dureles. — Palaukite čia, — tarė generolas. — Einu į vidų patikrinti. Jei viskas normalu, atidarysiu duris ir duosiu signalą. Jei ne, grįšiu prie automobilio ir važiuosime kur nors kitur.

Bornas, stovėdamas prieš Viljė, nejudėjo, neleido seniui eiti.

— Generole, turiu jūsų kai ko paklausti. Nežinau, kaip, bet privalau. Sakiau, kad jūsų numerį radau pas vieną Karloso pasiuntinį. Nesakiau kur, tik tai, kad patvirtinau, jog tas žmogus perdavinėjo žinutes Karloso pasiuntiniams. — Bornas giliai įkvėpė, trumpam žvilgtelėjo į duris kitoje gatvės pusėje. — Turiu jūsų kai ko paklausti. Prieš atsakydamas gerai pagalvokite. Ar jūsų žmona perka drabužius Les Classiques?

— Sent Onorė?

— Taip.

— Tikrai žinau, kad ne.

— Esate tikras?

— Visiškai. Niekada nesu matęs sąskaitos iš tos parduotuvės, ji man sakė, kad nemėgsta jų modelių. Mano žmona labai gerai išmano mados reikalus.

— O Dieve...

— Kas?

— Generole, negaliu eiti vidun. Nesvarbu, ką rasite, negaliu eiti vidun.

— Kodėl ne? Ką norite pasakyti?

— Tas žmogus, kuris ant laiptų šnekėjo su jūsų žmona. Jis iš Les Classiques. Jis Karloso pasiuntinys.

Andrė Viljė veidas pabalo. Pasisuko ir spoksojo į savo namą, blizgančias juodas duris ir žalvarnius ornamentus, atspindinčius žibintų šviesą.

Elgeta pasikasė kelių dienų barzdą, nusiėmė apspurusią beretę ir įžengė pro bronzines mažos Neji prie Senos bažnyčios duris.

Žengė tolimąja dešine puse, pro du nepatikliai į jį žiūrinčius kunigus. Abu buvo nepatenkinti, nes tai buvo pasiturinti parapija, ir netrukdydamas biblinei užuojautai turtas tikrai teigė tam tikrų privilegijų. Viena jų — į tavo bažnyčią vaikščiojo tam tikro sluoksnio parapijiečiai, o senstelėjęs, apšepęs elgeta išsiskyrė iš kitų kaip balta varna.

Elgeta pabandė reikšti pagarbą dvasininkams, atsisėdo antrojoje eilėje, atsiklaupė klauptuose, sudėjo rankas lyg melstųsi, dešine ranka spaudė palto rankovę. Ant riešo buvo laikrodis, nelabai tinkantis prie jo drabužių. Brangus, skaitmeninis, skaičiai dideli, ryškūs. Tai daiktas, kurio jis niekada nepraras, nes tai buvo Karloso dovana. Vieną dieną dvidešimt penkias minutes vėlavo į išpažintį, supykdė bosą, bet kito pasiteisinimo neturėjo, išskyrus tą, kad neturi gero laikrodžio. Kito susitikimo metu Karlosas jam perdavė šį laikrodį.

Laikas. Elgeta atsistojo ir nuėjo prie antrosios klausyklos iš dešinės. Atitraukė užuolaidą ir įėjo vidun.

— Angelus Domini.

— Angelus Domini, Dievo vaike. — Balsas už sienos buvo šiurkštus. — Ar tavo dienos patogios?

— Jos padaromos patogios...

— Gerai, — pertraukė siluetas. — Ką man turi? Baigiasi kantrybė. Moku tūkstančius — šimtus tūkstančių — už nesėkmes ir nekompetentingumą. Kas atsitiko Montruže? Kas atsakingas už tuos melus iš ambasados Montenio aveniu? Kas jais patikėjo?

— Auberge du Coin buvo spąstai, bet neskirti žudyti. Sunku tiksliai žinoti, kas tai buvo. Jei atašė, vardu Korbeljė, pakartojo melą, mūsų žmonės įsitikinę, kad jis pats to nežinojo. Jį apgavo moteris.

— Jį apgavo Kainas! Bornas seka kiekvieną šaltinį, kiekvieną maitina melaginga informacija, taip atskleidžia išdavikus. Bet kodėl? Kam? Žinome, kas jis toks, bet jis nieko neperduoda Vašingtonui. Atsisako išlįsti į viešumą.

— Jei galiu pasiūlyti atsakymą, — tarė valkata, — turėčiau grįžti į senus laikus, bet gali būti, kad jis tiesiog nenori, jog vyresnybė kištųsi į jo reikalus. Amerikos žvalgyboje pilna autokratų, kurie retai atvirai bendradarbiauja vieni su kitais. Šaltojo karo laikais pinigų užsidirbdavome tą pačią informaciją parduodami po tris keturis kartus skirtingiems žmonėms. Gal Kainas laukia, kol liks tik vienas galimas kelias, vadai nebegalės sugalvoti kito plano?

— Matau, amžius tavo įžvalgumo neatbukino, senasis drauge. Todėl tave ir pakviečiau.

— O gal, — tęsė elgeta, — jis tikrai juos išdavė. Taip buvo nutikę ir anksčiau.

— Nemanau, bet tai nesvarbu. Vašingtonas mano, kad išdavė. Vienuolis negyvas, Treadstone visi mirę. Kainas laikomas žudiku.

— Vienuolis? — tarė valkata. — Vardas iš praeities. Jis buvo aktyvus Berlyne, Vienoje. Gerai jį pažinojome. Iš tolo, todėl ir likome sveiki. Štai ir tavo atsakymas, Karlosai. Vienuolis visada stengėsi kuo labiau sumažinti dalyvių skaičių. Veikė laikydamasis prielaidos, kad tarp jų yra išdavikas. Tikriausiai įsakė Kainui atsiskaityti tik jam, akis į akį. Tai paaiškintų Vašingtono sąmyšį, šešių mėnesių tylos periodą.

— O kaip tyla mūsų atžvilgiu? Šešis mėnesius jokių žinių, jokių veiksmų.

— Daug galimybių. Liga, pervargimas, gal grįžo naujiems mokymams. Gal priešo gretose sėja sąmyšį. Vienuolis panašiais triukais užpildytų katedrą.

— Prieš mirtį bendrininkui sakė, kad nežino, kas darosi. Kad nėra tikras, ar tas vyras tikrai Kainas.

— Kas tas bendrininkas?

— Vyras, pavarde Žiletas. Jis buvo mūsų žmogus, bet Ebotas to nežinojo.

— Dar vienas galimas paaiškinimas. Vienuolis tokius žmonės instinktyviai atpažindavo. Vienoje buvo sakoma — Deividas Ebotas nepasitikėtų Jėzumi ant kalno ir ieškotų kepyklos.

— Gali būti. Tavo žodžiai guodžia. Pastebi tai, ką kiti pražiopso.

— Daugiau patyriau. Kažkada užėmiau aukštą postą. Gaila, kad prašvilpiau visus pinigus.

— Vis dar turi.

— Galiu pasakyti, kad esu švaistūnas.

— Aišku, o kas dar?

— O tu pastabus, Karlosai. Tikriausiai vienas kitą seniau pažinojome.

— O dabar rodai nepagarbą.

— Niekada. Tu žinai — aš suprantu, kad gali užgesinti mano gyvybę vos panorėjęs, taigi turiu likti naudingas. Ne tik žodžiais – juos turiu pagrįsti sukaupta patirtimi.

— Ką nori man pasakyti?

— Tai tikriausiai nebus labai vertinga, bet kai kas yra. Apsivilkau padorius drabužius ir dieną praleidau Auberge du Coin. Ten buvo nutukęs vyras, kurį apklausė Surete. Akys buvo paklaikusios, smarkiai prakaitavo. Parodęs oficialius NATO dokumentus, padarytus penktajame dešimtmetyje, su juo pasikalbėjau. Atrodo, trečią ryto jis susitarė dėl automobilio nuomos. Šviesiaplaukiui vyrui su moterimi. Apibūdinimas atitinką Argentuil fotografiją.

— Nuomos?

— Taip sakė. Moteris vakarop turėjo automobilį grąžinti.

— To niekada nebus.

— Žinoma, ne, bet klausimas kyla, tiesa? Kodėl Kainas taip vargo, kad gautų automobilį?

— Norėjo kiek galima greičiau dingti kuo toliau nuo tos vietos.

— Tada informacija visiškai nevertinga, — tarė elgeta. — Bet yra daug būdų nepastebėtam keliauti greičiau. Bornas nė už ką nepasitikėtų paprastu naktiniu sargu. Galėtų susivilioti Surete atlygiu. Ar kažkieno kito.

— Prie ko lenkiate?

— Gali būti, kad Kainas tą automobilį gavo norėdamas kažką Paryžiuje sekti. Jokio stoviniavimo viešumoje, kur jį gali pastebėti, jokių nuomotų automobilių, kuriuos galima susekti, jokių taksi paieškų. Tereikia pakeisti numerius, ir juodas Renault laksto Paryžiaus gatvėmis. Kur pradėtum ieškoti?

Siluetas pasisuko.

— Lavjė, — tyliai sušnabždėjo. — Ir visi kiti, kuriuos jis įtaria iš Les Classiques. Tai vienintelė vieta, kur galima pradėti. Juos stebės, kelias valandas ar net kelias dienas, privažiuos niekuo neišsiskiriantis juodas Renault ir juos sučiups. Turi tikslų automobilio apibūdinimą?

— Net iki trijose vietose sulankstyto buferio.

— Gerai. Paskleisk žinią visiems seniams. Iššukuokit gatves, garažus, stovėjimo aikšteles. Tam, kuris ras automobilį, likusį gyvenimą nereikės dirbti...

— Kalbant apie tai...

Vokas išlindo tarp rėmo ir užuolaidėlės.

— Jei tavo teorija pasirodys teisinga, manyk, kad čia dovana.

— Aš teisus, Karlosai.

— Kodėl toks įsitikinęs?

— Nes Kainas elgiasi taip, kaip elgtumeisi tu, ką seniau būčiau daręs aš. Jį reikia gerbti.

— Jį reikia nužudyti, — tarė žudikas. — Data simboliška. Po kelių dienų ateis kovo dvidešimt penktoji. 1968 metų kovo 25 dieną Tamkvane įvykdyta Džeisono Borno egzekucija. Dabar, po daugelio metų, beveik tą pačią dieną sumedžiosime kitą Džeisoną Borną, o amerikiečiai, kaip ir mes, nekantrauja sulaukti jo mirties. Įdomu, kuris iš mūsų šį kartą paspaus gaiduką.

— Artai svarbu?

— Aš jo noriu, — sušnabždėjo siluetas. — Jis niekada nebuvo tikras, tai ir yra jo nusikaltimas man. Pasakyk tai seniams. Jei kas nors jį ras, tegu praneša Monso parkui, bet nieko nedaro.

Stebėkite jį, bet nieko nedarykite! Noriu, kad jis iki kovo dvidešimt penktosios liktų gyvas. Kovo dvidešimt penktąją aš jį užmušiu ir pristatysiu lavoną amerikiečiams.

— Tuoj pat paskleisiu žinią.

— Angelus Domini, Dievo vaike.

— Angelus Domini, — atsakė valkata.

26 SKYRIUS

Senas karys su jaunesniu už save vyru ėjo mėnulio nušviestu Bulonės miško keliu. Nė vienas daug nešnekėjo, nes beveik viskas buvo pasakyta — pripažinta, abejota, paneigta, patvirtinta. Viljė turėjo atsiminti ir analizuoti, sutikti arba karštai atmesti tai, ką jam sakė. Jo gyvenimas būtų daug pakenčiamesnis, jei jis galėtų išlieti pyktį, užpulti melą ir vėl rasti sveiką protą. Bet to negalėjo daryti neatsakingai. Jis buvo karys, lengviausias kelias jo neviliojo.

Jaunesnysis vyras pasakė tiek daug tiesos. Tai atsispindėjo jo balse, akyse, kiekviename judesyje, kuris prašė supratimo. Bevardis vyras nemelavo: Viljė namuose įvyko baisiausia išdavystė, kokia tik gali būti. Tai paaiškino tiek daug dalykų, kuriais jis anksčiau nedrįso abejoti. Senasis vyras norėjo verkti.

Vyrui be atminties net nereikėjo nieko keisti ar išradinėti, chameleono paslaugų nereikėjo. Jo istorija įtikino, nes pati svarbiausia dalis buvo pagrįsta tiesa. Jis privalėjo rasti Karlosą, išsiaiškinti, ką žino žudikas, bet jei jam nepasiseks, toliau gyventi negalės. Daugiau nieko nesakė. Neminėjo Mari Sen Žak, Por Nuaro salos ar nežinomo žmogaus (o gal žmonių) siunčiamos žinutės. Nepasakojo apie tai, kuo jis galėjo būti, nesakė, kad nežino, ar jo atsiminimai tikri. Apie tai jis nekalbėjo.

Jis papasakojo viską, ką žinojo apie žudiką, vardu Karlosas. Jo turimos žinios buvo tokios tvirtos, kad pasakojant Viljė jį stebėjo nuostabos pilnomis akimis. Jis aiškiai atpažino informaciją, kuri yra labai įslaptinta. Jis buvo priblokštas, išgirdęs naujų, stebinančių dalykų, kurie atitiko tuzinus kitų teorijų, kurių niekada taip aiškiai nebuvo girdėjęs. Dėl tokio sūnaus likimo jam leido peržiūrėti pačius slapčiausius valstybės duomenis apie Karlosą, bet niekas neprilygo šio jaunuolio turimoms žinioms.

— Ta moteris, su kuria šnekėjai Argentuil, ta, kuri skambina man į namus, kuri tau prisipažino esanti kurjerė...

— Jos vardas Lavjė, — pertraukė Bornas.

Generolas stabtelėjo.

— Ačiū... Ji perprato tave, nufotografavo.

— Taip.

— Anksčiau nuotraukos neturėjo?

— Ne.

— Taigi tau medžiojant Karlosą, jis savo ruožtu medžioja tave. Bet tu neturi jokios nuotraukos. Tik žinai du kurjerius, iš kurių vienas buvo mano namuose.

— Taip.

— Šnekėjo su mano žmona.

— Taip.

Senis nusisuko, prasidėjo tylos periodas.

Jie priėjo kelio galą, atsiremiantį į mažą ežerėlį. Aplink jį buvo baltas žvyras, kas dešimt penkiolika pėdų stovėjo suoliukai, supantys vandenį kaip garbės sargyba, supanti juodo marmuro kapą. Nuėjo prie antrojo suoliuko. Viljė nutraukė tylą.

— Norėčiau prisėsti, — tarė jis. — Su amžiumi ateina ir ištvermės trūkumas. Tai dažnai verčia susigėsti.

— Neturėtų, — sėsdamas šalia tarė Bornas.

— Neturėtų, — sutiko generolas. — Bet kelia. — Akimirką patylėjęs pridūrė:

— Dažnai žmonos kompanijoje.

— Man nebūtina to žinoti, — tarė Džeisonas.

— Ne taip supratote. — Senolis pasisuko į jaunesnį vyrą. — Nekalbu apie lovą. Tiesiog atsitinka taip, kad aš turiu atsisakyti tam tikrų užsiėmimų: anksčiau išeiti iš vakarienės, praleisti savaitgalius prie jūros, atsisakyti pasiūlymo kelias dienas praleisti Gštado kalnuose.

— Nesu tikras, kad suprantu.

— Mes su žmona dažnai būname atskirai. Daugeliu prasmių gyvename gana atskirus gyvenimus, savaime suprantama, mėgaujamės vienas kito reikalais.

— Dar nesuprantu.

— Ar turiu save dar labiau gėdinti? — tarė Viljė. — Kai senis, toks kaip aš, randa jauną moterį, norinčią dalytis gyvenimu su juo, su kai kuo susitaikoma, su kai kuo tai padaryti sunku. Žinoma, yra finansinis saugumas, o mano atveju ir nemažas viešumas. Komfortas, galimybė lankytis aukštuomenės namuose, lengva draugystė su žymiais žmonėmis — viskas suprantama. Tai iškeičiama į gražią moterį namuose, kurią gali rodyti pažįstamiems — lyg gyvenimo pratęsimas. Tačiau visada abejoji. — Kelias sekundes senasis karys tylėjo, tai, ką turėjo pasakyti, nebuvo lengva ištarti. — Ar ji susiras meilužį? — tyliai tęsė jis. — Ar ji trokšta jaunesnio, tvirtesnio kūno, jai labiau tinkančio? Jei taip, galima su tuo susitaikyti — gal net jausti palengvėjimą, žinau, kad keista — melsti Dievo, kad jie laikysis diskretiškumo. Raguotas politikas pasitikėjimą praranda greičiau už visišką girtuoklį, tai reiškia, kad jis nesugeba valdyti situacijos... Yra ir kitų rūpesčių. Ar ji nesuterš jo gero vardo? Viešai nepasmerks varžovo, su kuriuo tu bandai sutarti? Yra jaunų žmonių polinkiai, juos galima suvaldyti, tai netgi dalis rizikos... Bet yra vienas dalykas, vienas klausimas, kuris, jei pasirodytų pagrįstas, negali būti atleistas. Ar ji buvo plano dalis nuo pat pradžių?

— Ką nors nujautėte? — tyliai paklausė Džeisonas.

— Jausmai — ne realybė! — piktai atšovė senasis karininkas. — Kai esi mūšio lauke, į juos nekreipi dėmesio.

— Tai kodėl man tą sakote?

Viljė pakėlė galvą, žvelgdamas į vandenį pasilenkė į priekį.

— Tam, ką šiandien matėme, gali būti paprastas atsakymas. Meldžiu Dievą, kad būtų, duosiu jai visas galimybes jį pateikti. — Senis vėl nutilo. — Širdyje žinau, kad nėra. Tą žinojau tą pačią akimirką, kai pasakėte apie Les Classiques. Pažiūrėjau į namų duris kitoje gatvės pusėje ir staiga daug kas paaiškėjo. Pastarąsias dvi valandas vaidinau velnio advokatą, nėra tikslo tęsti. Sūnus mirė prieš atsirandant šiai moteriai mano gyvenime.

— Bet sakėte, kad pasitikite jos nuomone. Kad jums labai padėjo.

— Tiesa. Matote, norėjau ja pasitikėti, iš visos širdies to norėjau. Lengviausias dalykas pasaulyje yra įtikinti save, kad esi teisus. Senstant tai pasidaro dar lengviau.

— Kas privertė suprasti?

— Pati pagalba, kurią ji man suteikė, mano pasitikėjimas, kurį jai rodžiau. — Viljė pasisuko ir pažvelgė į Džeisoną. — Tu labai daug žinai apie Karlosą. Tas bylas ištyriau taip pat nuodugniai, kaip bet kuris gyvas žmogus, nes atiduočiau daugiau nei bet kas kitas, kad pamatyčiau, kaip jį pagauna ir įvykdo egzekuciją, o aš būčiau vienintelis šaulys. Kad ir kokios storos bylos būtų, jos nė iš tolo nesiekia to, ką žinai tu. Tavo dėmesys nukreiptas tik į jo nužudymus, į jo darbo darbo metodus. Pražiopsojote kitą Karloso pusę. Jis parduoda ne tik savo ginklą, bet ir valstybių paslaptis.

— Žinau tai, — tarė Bornas. — Tai ne šalutinis...

— Pavyzdžiui, — nesiklausydamas Džeisono tęsė generolas, — turiu priėjimą prie slaptų Prancūzijos dokumentų, susijusių su kariniu ir atominiu valstybės saugumu. Prie dokumentų gali prieiti dar kokie penki kiti vyrai, visi absoliučiai patikimi. Ir vis dėlto neįtikėtinai reguliariai sužinome, kad Maskva žino tą, Vašingtonas — aną, o Pekinas dar kažką.

— Apie tai diskutavote su žmona? — nustebęs paklausė Bornas.

— Žinoma, ne. Kai parsinešu tokius dokumentus į namus, padedu juos į seifą darbo kabinete. Į tą kambarį leidžiama įžengti tik man matant. Raktą turi dar vienas žmogus, kuris žino, kaip išjungti signalizaciją. Tai mano žmona.

— Manyčiau, tai taip pat pavojinga, kaip aptarinėti reikalus su ja. Abu galėtų priversti ją išduoti.

— Tam buvo priežastis. Pasiekiau tokį amžių, kai kiekvieną dieną gali nutikti kažkas netikėta. Paskaitykite nekrologus. Jei man kas nutiktų, jai nurodyta paskambinti į Brevet Militaire76, nueiti į mano darbo kabinetą ir stovėti prie seifo, kol pasirodys apsaugos darbuotojai.

— Negalėtų tiesiog pasilikti prie durų?

— Mano amžiaus vyrai kartais miršta prie darbo stalo. — Viljė užsimerkė. — Visą tą laiką ji buvo kalta. Mano namuose, ten, kur niekas to nesitikėjo.

— Esate tikras?

— Labiau nei drįstu prisipažinti. Tai ji reikalavo vestuvių. Vis primindavau amžiaus skirtumą, bet ji nekreipė dėmesio. Svarbu buvo metai, kuriuos praleidome kartu, teigė ji, o ne gimimo datos. Ji pasiūlė pasirašyti sutartį, pagal kurią ji atsisakytų bet kokio Viljė palikimo. Savaime suprantama, aš nenorėjau to nė girdėti, nes tai palaikiau jos atsidavimo įrodymu. Patarlė teisinga. Senas kvailys yra visiškas kvailys... ir vis dėlto visada buvo abejonių. Jas kėlė kelionės, netikėti išsiskyrimai.

— Netikėti?

— Ji turi daug interesų, kurie reikalauja jos dėmesio. Prancūzų ir austrų muziejus Grenoblyje, meno galerija Amsterdame, Rezistencijos paminklas Pajūrio Bulonėje, idiotiška okeanografijos konferencija Marselyje. Dėl to labai ilgai ginčijomės. Man jos reikėjo Paryžiuje, buvo diplomatinis renginys. Turėjau dalyvauti, norėjau, kad ji būtų kartu. Ji nesutiko pasilikti. Atrodė, kad jai kažkas įsakinėjo tam tikru metu būti įvairiose vietose.

Grenoblis – prie Šveicarijos sienos, valanda kelio nuo Ciuricho. Amsterdamas. Pajūrio Bulonė — kanalas, valanda kelio nuo Londono. Marselis... Karlosas.

— Kada vyko ta konferencija Marselyje? — paklausė Džeisonas.

— Atrodo, praėjusį rugpjūtį. Paskutinėmis dienomis.

— Rugpjūčio 24 dieną, maždaug penktą valandą po pietų, Marselio uoste nužudė ambasadorių Hovardą Lelandą.

— Taip, žinau, — tarė Viljė. — Minėjai tai ir anksčiau. Gedžiu jo mirties, ne įsitikinimų. — Senasis kainininkas sustojo, pažvelgė į Borną. — Dieve, — sušnabždėjo jis. — Ji turėjo būti su juo. Karlosas ją iškvietė, ir ji pakluso. Ji pakluso.

— Niekada nemaniau, kad tai taip baisu, — tarė Džeisonas. — Prisiekiu, maniau, kad ji pasiuntinė — akla pasiuntinė. Niekada nemaniau, kad ji taip giliai įsivėlusi.

Staiga iš senio gerklės pasigirdo riksmas — gilus, pilnas agonijos ir neapykantos. Prisidėjo rankas prie veido, atlošė galvą mėnulio šviesai ir verkė.

Bornas nejudėjo, jis nieko negalėjo padėti..

— Man labai gaila, — tarė jis.

Generolas susivaldė.

— Man taip pat, — galiausiai atsakė jis. — Atsiprašau.

— Nereikia.

— Manau, kad reikia. Daugiau apie tai nebešnekėsime. Padarysiu tai, ką reikia.

— Tai yra?

Kareivis susičiaupęs ir įsitempęs sėdėjo ant suolo.

— Gali klausti?

— Privalau paklausti.

— Jei ji tai padarė, tai logiškai ją galima apkaltinti mano vaiko, kurio ji nepagimdė, nužudymu. Ji apsimetė, kad jai svarbus jo atminimas, o per tą laiką antrą kartą išdavė — prieš tautą, kuriai visą gyvenimą tarnavau.

— Nužudysite ją?

— Nužudysiu. Pasakys man tiesą ir mirs.

— Ji neigs viską, ką sakysite.

— Abejoju.

— Tai beprotybė!

— Jaunuoli, daugiau nei pusę amžiaus praleidau kovodamas su Prancūzijos priešais, net kai jie buvo prancūzai. Išgirsiu tiesą.

— Kaip manote, ką ji darys? Sėdės ir klausysis, ką sakote, ramiai pripažins savo kaltę?

— Ji nieko ramiai nedarys. Bet sutiks, tai patvirtins.

— Kodėl turėtų?

— Nes kai ją apkaltinsiu, turės galimybę mane nužudyti. Jei pamėgins, turėsiu savo paaiškinimą, tiesa?

— Taip rizikuotumėte?

— Privalau.

— Sakykim, ji nebandys, ką darysite tada?

— Tai būtų kitas paaiškinimas, — tarė Viljė. — Tuo neįtikėtinu atveju, jei būčiau jūsų vietoje, saugočiau savo kailį. — Papurtė galvą. — Bet taip neatsitiks. Abu tai žinome, aš kur kas geriau už jus.

— Klausykite, — nepasidavė Džeisonas. — Sakote, pirma buvo jūsų sūnus. Galvokite apie jį! Sekite žudiką, ne bendrininkę. Ji labai skausmingai jus išdavė, bet jis sužeidė labiau. Suraskite žmogų, nužudžiusį jūsų sūnų! Galų gale gausite abu. Neišsiduokite dabar! Panaudokite tai, ką žinote, prieš Karlosą. Medžiokime jį kartu. Niekas dar nebuvo taip priartėjęs iki jo.

— Prašote daugiau, nei aš galiu duoti, — tarė senis.

— Tik ne tada, jei galvotumėte apie savo sūnų. Jei galvojate apie save, per daug! Bet ne per daug, jei galvojate apie Bako gatvę!

— Jūs ypatingai žiaurus, monsieur.

— Aš teisus ir jūs tą žinote.

Dangumi plaukiantis debesis uždengė mėnulį. Buvo visiškai tamsu, Džeisoną nukrėtė šiurpas. Senasis kareivis nenoromis prašneko:

— Taip, jūs teisus, — tarė jis. — Pernelyg žiaurus, pernelyg teisus. Reikia sulaikyti ne kalę, o žudiką. Kaip mes kartu dirbsime? Medžiosime?

Bornas su palengvėjimu užsimerkė.

— Nieko nedarykite. Karlosas manęs tikriausiai ieško visame Paryžiuje. Nužudžiau jo pakalikus, radau būstinę, aptikau kontaktą. Aš per arti jo. Nebent mudu klystame, jūsų telefonas skambės vis dažniau. Tuo pasirūpinsiu.

— Kaip?

— Pasišnekėsiu su pustuziniu Les Classiques darbuotojų. Keliais klerkais, Lavjė, gal Beržeronu ir tikrai tuo vyru prie telefono. Jie kalbės. Kalbėsiu ir aš. Jūsų telefonas nenutils.

— O kaip aš? Ką man daryti?

— Likite namie. Sakykite, kad prastai jaučiatės. Kai tik suskambės telefonas, būkite šalia to, kuris atsilieps. Klausykitės pokalbio, bandykite pastebėti kodus, klausinėkite tarnų, ką jiems pasakė. Gal net pavyktų pasiklausyti pokalbio. Jei ką nors sužinotumėte, būtų gerai, bet greičiausiai nepavyks. Kad ir kas skambintų, jis sužinos, kad klausotės. Vis dėlto suerzinsite pasiuntinį. Priklausys nuo to, kur jūsų žmona yra...

— Kalė, — pertraukė senasis kareivis.

— ...Karloso hierarchijoje, gal net priversime jį pasirodyti.

— Kaip?

— Bus sutrikdyti jo ryšiai. Saugus, patikimas pasiuntinys bus sutrikdytas. Jis pareikalaus susitikimo su jūsų žmona.

— Juk nepraneš savo buvimo vietos.

— Turės pasakyti jai! — Bornas stabtelėjo, toptelėjo kita mintis. — Trukdžiai bus pakankamai svarbūs, paskambins arba pasirodys nepažįstamasis. Netrukus po to jūsų žmona turės kažkur išeiti. Kai tai nutiks, reikalaukite, kad paliktų numerį, kuriuo galima ją pasiekti. Būkite griežtas, jūs nebandote sulaikyti jos namuose, tik privalote turėti galimybę su ja susisiekti. Pateikite bet kokią priežastį, panaudokite santykius, kuriuos ji pati pradėjo. Sakykite, kad tai labai svarbus karinis reikalas, apie kurį negalite šnekėti, kol negausite leidimo. Kad prieš nuspręsdamas, norite pasitarti su ja. Tikriausiai ji patikės.

— Kokia iš to nauda?

— Pasakys, kur eina. Gal net sužinosime, kur yra Karlosas. Jei ne Karlosas, tai kas nors artimesnis jam... Tada susisiekite su manimi. Duosiu jums viešbučio kambario numerį. Registratūroje vardas išgalvotas, dėl to nesirūpinkite.

— Kodėl nepasakote tikro vardo?

— Jei jį paminėtumėte, sąmoningai ar ne, tai jus užmuštų.

— Aš ne kvailys.

— Ne, ne kvailys. Bet esate vyras, kurį giliai sužeidė. Taip sunkiai, kaip tik galima vyrą sužeisti. Jūs galite sugalvoti rizikuoti gyvybe, bet aš neketinu.

— Jūs keistas žmogus, monsieur.

— Taip... Jei paskambinus manęs nebus, atsilieps moteris. Ji žinos, kur aš esu. Sugalvosime žinučių tvarkaraštį.

— Moteris? — Generolas atsilošė. — Nieko neminėjai apie moterį ar panašiai.

— Nėra nieko kito. Jei ne ji, aš jau seniai būčiau negyvas. Karlosas medžioja mus abu, bandė mus abu nužudyti.

— Ar ji žino apie mane?

— Taip. Ji sakė, kad tai netiesa. Kad neįmanoma, jog jūs esate išvien su Karlosu. Aš maniau, kad jūs sąjungininkai.

— Gal kada nors susitiksime.

— Nelabai tikėtina. Kol Karloso nesustabdysime — jei pavyks jį sustabdyti — niekas negali mūsų pamatyti su jumis. Iš visų žmonių — tik ne su jumis. Paskui, jei dar būsime gyvi, galbūt nenorėsite su mumis rodytis. Su manimi. Aš su jumis atviras.

— Suprantu ir gerbiu tai. Bet kuriuo atveju padėkokite moteriai mano vardu. Padėkokite, jog tikėjo, kad nesu Karloso bendrininkas.

Bornas linktelėjo galva.

— Esate tikras, kad privataus telefono nesiklausoma?

— Visiškai. Jį nuolat tikrina, kaip ir visus Brevet slaptus telefonus.

— Kai tikėsitės mano skambučio, atsiliepkite ir du kartus atsikrenkškite. Žinosiu, kad tai jūs. Jei dėl kokios nors priežasties negalėsite kalbėti, paprašykite, kad rytoj paskambinčiau jūsų sekretorei. Perskambinsiu po dešimties minučių. Koks numeris?

Viljė pasakė.

— Kuris viešbutis? — paklausė generolas.

— Terrasse. Mestro gatvėje, Monmartre. Kambario numeris — keturi dvidešimt.

— Kada pradėsite?

— Kaip įmanoma anksčiau. Šiandien, pietų metu.

— Būk kaip vilkų gauja, — palinkęs į priekį, lyg armijos vadas, duodantis instrukcijas pavaldiniams, tarė senasis karys. — Smok staigiai.

27 SKYRIUS

— Ji buvo tokia maloni, kad aš tiesiog privalau jai kažkaip atsilyginti, — energinga prancūzų kalba telefonu kalbėjo Mari. — Taip pat ir mielam jaunuoliui. Jis tiek padėjo. Suknelė buvo succes fou! Aš tokia dėkinga.

— Iš jūsų apibūdinimo, madam, — atsiliepė malonaus balso Les Classiques operatorius, — esu tikras, kad galvoje turite Žaniną ir Klodą.

— Taip, žinoma. Žaniną ir Klodą, dabar atsimenu. Kiekvienam nusiųsiu padėkos raštelį su maža dėkingumo dovana. Gal atsitiktinai žinote jų pavardes? Nemandagu laiškelius skirti tiesiog „Žaninai“ ir „Klodui“. Atrodytų, kad siunčiu raštelius tarnams, tiesa? Gal galėtumėte paklausti Žaklinos?

— Nebūtina, madam. Aš juos pažįstu. Jei leisite, pasakysiu, kad madam yra tokia pat jautri, kaip ir dosni. Žanina Dolber ir Klodas Orealis.

— Žanina Dolber ir Klodas Orealis, — žvelgdama į Džeisoną pakartojo Mari. — Žanina ištekėjusi už to mielo pianisto, tiesa?

— Nemanau, kad madmuazelė Dolber yra ištekėjusi.

— Žinoma, tikriausiai painioju ją su kažkuo kitu.

— Jei galima, madam — taip ir neišgirdau jūsų vardo.

— Kaip nepatogu! — Marie patraukė telefoną toliau nuo savęs ir pakėlė balsą: — Mielasis, taip greit grįžai! Nuostabu. Šnekuosi su tais nuostabiais žmonėmis iš Les Classiques... Taip, tučtuojau, mielasis. — Pridėjo telefono ragelį prie veido. — Labai dėkoju. Buvote labai malonus. — Padėjo ragelį.

— Jei kada nors nuspręsi keisti specialybę, — vartydamas Paryžiaus telefonų knygą tarė Džeisonas, — pradėk dirbti pardavėja. Patikėjau kiekvienu tavo ištartu žodžiu.

— Pastebėjimai buvo tikslūs?

— Iki lavono ir suglebusio riešo. Gerai sugalvojai su tuo pianistu.

— Pagalvojau, jei ji ištekėjusi, telefonas būtų užrašytas vyro vardu...

— Taip nėra, — pertraukė Bornas. — Štai ir jis. Dolber, Žanina, Loserano gatvė. — Džeisonas užsirašė adresą.

— Orealis rašoma su O, ne Au, tiesa?

— Atrodo. — Mari užsidegė cigaretę. — Tikrai lauksi jų prie namų?

Bornas linktelėjo.

— Jei susitikčiau su jais Sent Onorė, Karlosas pastebėtų.

— O kaip kiti? Lavjė, Beržeronas, kad ir kas tas vyras prie telefono būtų.

— Rytoj. Šiandien padėsime pamatus.

— Ką?

— Prakalbinsime. Lakstysime aplink sakydami tai, apie ką šnekėti nederėtų. Iki uždarymo Dolber ir Orealis parduotuvėje paskleis žinią. Vakare susisieksiu su kitais dviem, jie paskambins Lavjė ir tam vyrui prie telefono. Turėsime pirmą bangą, tada antrą. Šią popietę pradės skambėti generolo telefonas. Rytą jie jau visiškai panikuos.

— Du klausimai, — atsistodama nuo lovos ir eidama link jo tarė Mari. — Kaip nuo Les Classiques per darbo dieną nuviliosi du darbuotojus? Kuriuos sutiksi vakare?

— Gyvenimas niekada nestovi vietoje, — žiūrėdamas į laikrodį tarė Bornas. — Ypač haute couture pasaulyje. Dabar penkiolika po vienuoliktos. Iki vidudienio pasieksiu Dolber butą ir priversiu šveicorių iškviesti ją iš darbo. Jis jai lieps kuo greičiau grįžti namo. Bus iškilusi skubi asmeninė problema, kurią ji privalės tuojau pat sutvarkyti.

— Kokia problema?

— Nežinau, bet kas šiais laikais neturi bėdų?

— Tą patį padarysi ir su Orealiu?

— Tikriausiai ką nors efektingesnio.

— Tu neturi jokių skrupulų.

— Aš mirtinai rimtas, — pirštu vesdamas pavardžių stulpeliu tarė Bornas. — Štai ir jis. Orealis, Klodas Žizelis. Jokio komentaro. Rasino gatvė. — Su juo susisieksiu maždaug trečią: kai baigsiu, vyksiu tiesiai į Sent Onorė ir imsiu kelti triukšmą.

— O kaip kiti du? Kas jie tokie?

— Vardus sužinosiu iš Orealio arba Dolber, o gal iš abiejų. Patys to nežinodami, duos man parako antrajam sprogimui.

Džeisonas stovėjo Loserano gatvėje, tarpdurio šešėlyje. Jis buvo per penkiolika pėdų nuo Žaninos Dolber namų durų. Prieš kelias akimirkas nustebęs konseržas patikėjo sklandžiai kalbančiu nepažįstamuoju, paskambino madmuazelei Dolber į darbą ir pranešė jai, kad džentelmenas su limuzinu, ieškodamas jos, buvo privažiavęs du kartus. Jis vėl grįžo, ką konseržas turėtų daryti?

Mažas juodas taksi privažiavo prie šaligatvio ir vos nuo bado nemirštanti Žanina Dolber iššoko iš automobilio. Džeisonas išskubėjo iš slėptuvės ir priėjo beveik prie pat durų.

— Greitai apsisukote, — jis palietė merginos alkūnę. — Malonu vėl susitikti. Aną dieną labai padėjote.

Žanina Dolber išsižiojusi iš nuostabos, atsiminusi praėjusią dieną, spoksojo į jį.

— Jūs. Amerikietis, — angliškai tarė ji. — Mesjė Brigsas, ar ne? Ar tai jūs?..

— Leidau vairuotojui valandėlę pailsėti. Norėjau su jumis susitikti akis į akį.

— Manimi? Kodėl norėtumėte su manimi susitikti?

— Nežinote? Tai kodėl čia taip skubėjote?

Plačios akys po trumpais plaukais buvo įsmeigtos į jį, blyškus veidas saulės šviesoje atrodė dar baltesnis.

— Jūs iš Ažūro namų, tiesa? — nedrąsiai paklausė ji.

— Galėčiau būti. — Bornas stipriau suspaudė alkūnę. — Ir?

— Pristačiau tai, ką pažadėjau. Daugiau nebus, dėl to jau sutarėme.

— Esate tikra?

— Nesielkite kaip bukagalvis! Nepažįstate Paryžiaus couture. Kažkas įsius ant kito ir savo studijoje pareikš kelias pastabas. Kokie keisti sprendimai! O kai išleis rudens kolekciją, kur tu prieš jį patį pristatei pusę jo modelių, kaip manote, kaip ilgai galėsiu likti Les Classiques? Aš Lavjė antroji padėjėja, viena iš nedaugelio, kurie gali įeiti į jos biurą. Geriau jau manimi pasirūpinkite, kaip žadėjote. Viename jūsų Los Andželo salonų.

— Pasivaikščiokime, — švelniai vesdamas pirmyn tarė Džeisonas. — Ne su tuo šnekate, Žanina. Niekada nesu girdėjęs apie Ažūro namus ir man visiškai neįdomūs vogti modeliai, nebent tos žinios gali būti naudingos.

— O Dieve!..

— Eikite toliau. — Bornas sugriebė jos ranką. — Sakiau, kad noriu su jumis pasikalbėti.

— Apie ką? Ko iš manęs norite? Iš kur žinote mano vardą? — Žodžiai liejosi laisvai, frazės susimaišė tarpusavyje. — Anksčiau išėjau pietauti ir netrukus turėsiu grįžti į darbą. Šiandien turime labai daug darbo. Prašau, sužeisite ranką.

— Atsiprašau.

— Tai, ką sakiau, buvo nesąmonė. Melas. Tai, ką sakiau prie durų. Girdėjome gandus. Tikrinau jus. Štai tą ir dariau, jus tikrinau!

— Jūs labai įtikinamai vaidinate. Tai pripažįstu.

— Aš ištikima Les Classiques. Visada buvau ištikima.

— Tai geras charakterio bruožas, Žanina. Žaviuosi ištikimybe. Tą patį sakiau... Koks jo vardas?.. Tam maloniam vyrui prie telefono. Koks jo vardas? Vis pamirštu.

— Filipas, — išsigandusi entuziastingai tarė pardavėja. — Filipas d’Anžu.

— Taip, tikrai. Ačiū. — Jie pasiekė siaurą akmenimis grįstą alėją tarp dviejų pastatų. Džeisonas žengė akmenimis. — Akimirkai užeikime čia, kad nematytų iš gatvės. Nesirūpinkite, nepavėluosite. Užtruksime dar kelias minutes. — Žengė dešimt žingsnių siauru koridoriumi. Bornas sustojo, Žanina Dolber prispaudė nugarą prie sienos. — Cigaretę? — išsitraukdamas iš kišenės pakelį paklausė jis.

— Ačiū, mielai.

Pridegęs pastebėjo, kad dreba jos ranka.

— Atsipalaidavote?

— Taip... Ne, ne visai. Ko norite, mesjė Brigsai?

— Pirmiausia, tai aš ne Brigsas, tačiau manau, kad ir pati tai žinote.

— Ne. Kodėl turėčiau?

— Maniau, kad jums pasakė pirmoji Lavjė pavaduotoja.

— Monika?

— Prašau vadinti pavardėmis. Tikslumas labai svarbus.

— Tada Briel, — Žanina susiraukė. — Ji jus pažįsta?

— Kodėl nepaklausus jos?

— Kaip norite. Ko jums iš manęs reikia, mesjė?

Džeisonas papurtė galvą.

— Tikrai nežinote, tiesa? Trys ketvirtadaliai Les Classiques darbuotojų su mumis bendradarbiauja, o su viena gudriausių net nesusisiekė. Galbūt buvo manoma, jog jūs keliate per daug rizikos. Taip kartais būna.

— Kas būna? Kokia rizika? Kas jūs toks?

— Dabar nėra laiko. Jums gali papasakoti kiti. Čia esu dėl to, kad iš jūsų negauname ataskaitos, o jūs visą dieną bendraujate su svarbiausiais klientais.

— Jūs privalote kalbėti aiškiau, mesjė.

— Sakykime, aš atstovauju vienai žmonių — amerikiečių, prancūzų, anglų, belgų — grupei, tiriančiai žmogaus, žudžiusio politinius ir karinius lyderius, veiklą.

— Žudžiusio? Karinius, politinius... — Žanina išsižiojo iš nuostabos, cigaretės pelenai krito jai į delną. — Kokios čia nesąmonės? Apie ką čia kalbate? Nieko apie tai nesu girdėjusi!

— Galiu atsiprašyti, — tyliai, bet nuoširdžiai tarė Bornas. — Su jumis turėjo susisiekti prieš kelias savaites. Tai prieš mane dirbusiojo klaida. Atsiprašau, jei jus šokiruoju.

— Tikrai šokiruojate, mesjė, — įsitempusi sušnabždėjo pardavėja. — Šnekate taip, kad aš negaliu suprasti.

— Bet dabar suprantate, — pertraukė Džeisonas. — Neištarėte nė žodžio. Dabar viskas aišku.

— Tai ne aš.

— Mes artėjame prie Karloso. Žudiko, žinomo Karloso vardu.

— Karloso? — cigaretė iškrito iš Dolber rankų, šokas buvo akivaizdus.

— Jis vienas geriausių jūsų klientų, yra pakankamai įrodymų. Galimybė sumažėjo iki aštuonių vyrų. Spąstai paspęsti tam tikram laikui, o per ateinančias kelias dienas imsimės visų atsargumo priemonių.

— Priemonių?..

— Visada galima įkaitų drama, visi tą žinome. Tikimės šūvių, bet stengsimės suvaldyti situaciją. Pagrindinė problema bus Karlosas. Jis prisiekė nepasiduoti gyvas. Vaikšto prisitvirtinęs tūkstančio tonų trotilo galios sprogmenų užtaisą. Mes galime su tuo susitvarkyti. Mūsų šauliai užims vietas, vienas taiklus šūvis į galvą, ir viskas bus baigta.

— Un coup de feu...77

Bornas staiga pažvelgė į laikrodį.

— Sugaišinau nemažai laiko. Turite grįžti į darbą, aš grįšiu į savo postą. Prisiminkite, jei pamatysite mane gatvėje, nepažįstate. Jei ateisiu į Les Classiques, elkitės kaip su bet kuriuo kitu turtingu klientu. Išskyrus tą atvejį, jei pastebėsite klientą, kuris, jūsų manymu, galėtų būti mūsų ieškomas žmogus. Tada nešvaistykite laiko ir kuo greičiau praneškite man... Dar kartą labai dėl visko atsiprašau. Tai nesusipratimas. Tik tiek.

— Une rupture?..78

Džeisonas linktelėjo, apsisuko ir greit žengė iš alėjos. Sustojo, pažiūrėjo į Žaniną Dolber. Ji lyg netekusi sąmonės stovėjo atsirėmusi į sieną. Elegantiškasis haute couture pasaulis nukrypo nuo savo orbitos.

Filipas d’Anžu. Vardas ir pavardė jam nieko nereiškė, bet negalėjo susilaikyti. Tyliai juos kartojo, bandė prisiminti veidą... Plikagalvio vyro prie Les Classiques telefono, vyro, kuris kėlė tokius smurto, tamsos ir šviesos kupinus vaizdus. Filipas d’Anžu. Nieko. Visiškai nieko. Ir vis dėlto buvo kažkas, dėl ko Džeisonui sutraukė pilvą, raumenys tapo įtempti ir neelastingi, sutraukti... tamsos.

Jis sėdėjo Rasino gatvėje prie kavinės lango, netoli durų, pasiruošęs atsistoti ir išeiti, kai tik pamatys Klodą Orealį, prieinantį prie seno namo kitoje gatvės pusėje. Ketvirtame aukšte buvo jo kambarys, kuriuo dalijosi su dviem jaunesniais vyrais. Jį pasiekti galėjai užlipęs nutriušusiais laiptais. Bornas buvo tikras, kad kai pasirodys, vyras skubės.

Klodui Orealiui, kuris taip emocingai bendravo su Žaklina Lavjė ant Sent Onorė laiptų, bedantė namo savininkė telefonu liepė kuo greičiau parvilkti savo bevertį kailį atgal į namus ir nuraminti žmones, kurie jo bute kaip tik kelia erzelį. Arba jis nuramins triukšmadarius, arba bus iškviesta policija. Pasirodyti turėjo per dešimt minučių.

Atvyko per aštuonias. Matėsi smulki figūra, apvilkta Pierre Cardin kostiumu, bėganti šaligatviu iš metro išėjimo už dviejų kvartalų į pietus. Jis vengė susidūrimų taip vikriai, kaip sugebėtų tik formą praradęs bėgimo su kliūtimis sportininkas, treniravęsis ir su rusų baletu. Jo ilgas kaklas buvo atsikišęs per kelis colius nuo krūtinės, ilgi tamsūs plaukai plevėsavo vėjyje. Vyrukas pasiekė įėjimą, sučiupo turėklą ir peršokdamas kelis laiptelius iš karto nėrė į fojė.

Džeisonas skubiai išėjo iš kavinės ir perėjo gatvę. Laiptinėje rado senovinius laiptus ir ėmė kopti aukštyn. Trečio aukšto aikštelėje išgirdo, kaip kažkas beldžia į duris.

— Ouvrez. Ouvrez! Vite, nom de Dieu!.. 79

Orealis sustojo, tyla slėgė labiau nei būtų išgąsdinęs triukšmas.

Bornas užlipo likusius laiptelius ir pamatė Orealį tarp turėklo ir grindų. Leisgyvis klerkas buvo visas išraudęs, ausį prikišęs durų, rankos su išskėstais pirštais priplotos prie šonų. Netikėtai pasirodęs Džeisonas biurokratiška prancūzų tarme sušuko:

— Surete! Lik ten, kur esi, jaunuoli. Išvenkime visų nemandagybių. Stebėjome tave ir tavo draugus. Žinome apie tamsųjį kambarėlį.

— Ne! — sušuko Orealis. — Aš čia niekuo dėtas. Prisiekiu!.. Tamsųjį kambarėlį?

Bornas pakėlė ranką.

— Tyliau. Nerėkauk taip garsiai! — Sukomandavęs persisvėrė per turėklus ir įdėmiai pažiūrėjo, kas vyksta apačioje.

— Negalite manęs įvelti! — lemeno klerkas. — Aš niekuo dėtas! Ne kartą liepiau jiems viso to šlamšto atsikratyti! Vieną dieną jie nusižudys. Narkotikai skirti tik kvailiams... Dieve, kaip tylu. Gali būti, kad jie ten negyvi!

Džeisonas atsitraukė nuo turėklo ir priėjo prie Orealio pakėlęs ranką.

— Juk liepiau užsičiaupti, — šiurkščiai sušnabždėjo jis. — Eik vidun ir užsičiaupk! Tą sugalvojau dėl senos kalės apačioje.

Klerkas nustėro, akyse spindėjo isterija.

— Ką?

— Turi raktą, — tarė Bornas. — Atidaryk ir eik vidun.

— Užkabinta grandinėlė, — atsakė Orealis. — Tokiu laiku ji visada kabo.

— Prakeiktas kvaily, mes turėjome su tavimi susisiekti! Turėjome pasirūpinti, kad čia ateitum niekam nesukeldamas įtarimo. Atidaryk duris. Greitai!

Likdamas ištikimas savo išgąsdinto kiškio mentalitetui, Klodas Orealis tučtuojau pradėjo raustis kišenėse ieškodamas rakto. Atrakino ir slinko vidun taip, lyg eidamas į lavonų pilną sandėlį. Bornas pastūmė jį, įėjo pats ir užtrenkė duris.

To, ką pamatė buto viduje, visai nesitikėjo išvydęs namą. Nemaža svetainė buvo pilna blizgančių brangių baldų, ant sofų, kėdžių ir grindų buvo išmėtyta daugybė raudonų ir geltonų pagalvėlių. Tai buvo beveik erotiškas kambarys, prabangi prieglauda nuolaužų vidury.

— Turiu tik kelias minutes, — tarė Džeisonas. — Nėra laiko niekam, išskyrus reikalus.

— Reikalus? — Orealio veidas atrodė lyg paralyžiuotas. — Tas... Tas tamsusis kambarėlis? Koks kambarėlis?

— Pamiršk. Tu turėjai geresnį pretekstą.

— Kokius reikalus?

— Gavome žinių iš Ciuricho, norime, kad jas perduotum savo draugei Lavjė.

— Madam Žaklinai? Mano draugei?

— Negalime pasitikėti telefonais.

— Kokiais telefonais? Kokią žinią? Kokią žinią?

— Karlosas yra teisus.

— Karlosas? Koks Karlosas?

— Žudikas.

Klodas Orealis pradėjo rėkti. Ranka užsidengė burną, įsikando smiliaus krumplį ir suriko:

— Ką nori pasakyti?

— Laikykis tylos!

— Kodėl tai sakai man?!

— Tu penktas numeris. Mes dedame į tave viltis.

— Koks penktas? Kam?

— Padėti Karlosui pasprukti iš tinklo. Jie artėja. Rytoj, gal poryt, gal užporyt. Turi laikytis nuošaly, privalo laikytis toliau.

Jie apsiaus parduotuvę, šauliai stovės kas dešimt pėdų. Kryžminė ugnis bus mirtina, jei jis bus viduje, ten prasidės tikros skerdynės. Mirsite visi iki vieno.

Orealis vėl suriko, krumpliai buvo paraudę.

— Liaukitės! Nesuprantu, apie ką šnekate! Jūs tikras maniakas ir aš visai nenoriu klausytis nė vieno jūsų žodžio — aš nieko negirdėjau. Karlosas, kryžminė ugnis... Skerdynės! Dieve, dūstu... Trūksta oro!

— Gausi pinigų. Tikiu, kad daug. Lavjė tau padėkos. Taip pat ir d’Anžu.

— D‘Anžu. Jis manęs negali pakęsti! Vadina povu, įžeidinėja vos pasitaikius progai.

— Tai jo priedanga. Tiesą sakant, jis mėgsta tave — gal labiau, nei tu įsivaizduoji. Jis šeštasis numeris.

— Kokie numeriai? Baikit apie juos šnekėti!

— Kaip kitaip jus atskirsime? Duosime užduotį. Negalime sakyti vardų.

— Kas negali?

— Visi, dirbantys Karlosui.

Riksmas buvo toks, jog atrodė, kad susprogdins ausų būgnelius. Orealio pirštu varvėjo kraujas.

— Nesiklausysiu! Aš dizaineris, menininkas!

— Tu penktas numeris. Darysi kaip lieptas arba daugiau niekada nematysi savo aistros lizdo.

— Aunghunn!

— Baik rėkaut! Mes tave vertiname, žinome, kad patiri didelį stresą. Vis dėlto nepasitikime sąskaitininku.

— Trinjonu?

— Jokių pavardžių. Anonimiškumas labai svarbus.

— Tada Pjeras. Jis labai nepakantus. Iš atlyginimo išskaičiuoja pinigus už telefono skambučius.

— Manome, kad jis dirba Interpolui.

— Interpolui?

— Jei tai tiesa, tai visi dešimt metų sėdėsite kalėjime. Tave suvalgytų gyvą, Klodai.

— Aunghunn!

— Užsičiaupk! Pranešk Beržeronui, ką mes galvojame. Stebėk Trinjoną. Ypač artimiausias dvi dienas. Jei jis dėl kokios nors priežasties išeis iš parduotuvės, saugokis. Tai gali reikšti, kad tuoj uždarys spąstus. — Bornas, ranką laikydamas kišenėje, priėjo prie durų. — Turiu grįžti, tą patį vertėtų padaryti ir tau. Pasakyk viską visiems numeriams nuo pirmo iki šešto! Gyvybiškai svarbu, kad visi sužinotų.

Orealis vėl isteriškai suriko:

— Numeriai! Visada numeriai! Koks numeris? Aš menininkas, ne numeris!

— Neturėsi veido, nebent atgal grįžtum taip pat greit, kaip atėjai čia. Susisiek su Lavjė, d’Anžu, Beržeronu. Kaip galėdamas greičiau. Tada su kitais.

— Kokiais kitais?

— Paklausk antro numerio.

— Antro?

— Dolber. Žaninos Dolber.

— Žanina. Ji irgi?

— Teisingai. Ji antroji.

Pardavėjas bejėgiškai skėsčiojo rankomis.

— Tai kažkokia beprotybė! Jokios logikos!

— Tavo gyvenimas yra logiškas, Klodai, — paprastai tarė Džeisonas. — Vertink jį... Aš lauksiu kitoje gatvės pusėje. Išeik tiksliai po trijų minučių. Niekam neskambink. Tiesiog išeik ir grįžk į Les Classiques. Jei po trijų minučių vis dar būsi čia, turėsiu grįžti. — Išsitraukė ranką iš kišenės. Joje laikė ginklą.

Orealis iškvėpė. Spoksodamas į ginklą perbalo.

Bornas atsidarė duris ir išėjo.

Ant stalelio prie lovos suskambo telefonas. Mari pažiūrėjo į laikrodį. Buvo penkiolika po aštuonių, akimirksniu ją persmelkė baimė. Džeisonas sakė, kad paskambins devintą. Apie septintą, jau sutemus, išėjo iš Terrasse susitikti su pardavėja Monika Briel. Viskas tiksliai suplanuota, ką nors keisti galima tik ypatingu atveju. Ar kas nors atsitiko?

— Ar čia keturi šimtai dvidešimtas kambarys? — paklausė gilus vyriškas balsas.

Mari apėmė palengvėjimas. Tas vyras buvo Andrė Viljė. Generolas vėlyvą popietę paskambino Džeisonui, kad praneštų, jog Les Classiques pasklido panika. Jo žmoną telefonu iškvietė ne mažiau nei šešis kartus per pusantros valandos. Jis nieko svarbaus nesugebėjo nugirsti: kai tik jis pakeldavo ragelį, rimtą pokalbį tuoj pat pakeisdavo sapalionės.

— Taip, — tarė Mari. — Čia keturi šimtai dvidešimtas.

— Atleiskite, mes dar nesikalbėjome.

— Žinau, kas jūs.

— Aš taip pat žinau apie jus. Norėčiau padėkoti.

— Suprantu. Nėra už ką.

— Dėkui. Skambinu iš savo biuro, savaime suprantama, šios linijos neįmanoma pasiklausyti. Pasakykite mūsų bendram draugui, kad krizė sustiprėjo. Mano žmona užsidarė savo kambaryje, tvirtina, kad prastai jaučiasi. Keista, bet kalbėtis telefonu tai jai netrukdo. Kelis kartus, kaip ir anksčiau, pakėlęs ragelį pastebėjau, kad saugosi, jog aš nieko nenugirsčiau. Kiekvieną kartą nepatenkintu balsu atsiprašiau, pasakiau, kad laukiu skambučio. Tiesą sakant, nemanau, kad žmona patikėjo, bet, savaime suprantama, neturi preteksto viešai klausinėti. Būsiu tiesmukas, madmuazele. Tarp mūsų atsirado trintis, ji tuoj ims smurtauti. Te Dievas suteikia man stiprybės.

— Galiu tik paprašyti atsiminti tikslą, — pertraukė Mari. — Atsiminkite sūnų.

— Taip, — tyliai tarė senis. — Mano sūnų. Ir kalę, kuri teigia gerbianti jo atminimą... Atsiprašau.

— Viskas gerai. Perduosiu jūsų žodžius mūsų draugui. Jis per artimiausią valandą paskambins.

— Prašau, — pertraukė Viljė. — Yra kai kas daugiau. Dėl to ir turėjau su jumis susisiekti. Du kartus, kai mano žmona kalbėjo telefonu, atpažinau balsus. Antrąjį atpažinęs iškart prisiminiau veidą. Vyrą iš Sent Onorė, kuris atsiliepinėja telefonu.

— Mes žinome jo vardą. Kaip pirmasis?

— Buvo keista. Nepažinau balso, nešmėkštelėjo joks veidas, bet supratau, kodėl jis šnekėjo. Tai buvo keistas balsas, pusiau šnabždantis, pusiau įsakmus. Dėmesį atkreipė įsakymas. Suprantate, tas balsas su mano žmona nesišnekučiavo, o davė įsakymą. Jis pasikeitė vos pradėjau klausytis, panaudojo sutartinį signalą atsisveikinti, bet aidas liko. Tas aidas, tas tonas gerai žinomas visiems kareiviams. Jis naudojamas pabrėžti. Aiškiai šneku?

— Atrodo, — švelniai tarė Mari, suprasdama, kad jei senis bandė pasakyti tai, ką ji manė, jam buvo baisiai sunku susivaldyti.

— Būkite tikra, madmuazele, — tarė generolas. — Tai buvo tas kiaulė žudikas. — Viljė nutilo, buvo girdėti, kaip jis kvėpuoja. Kitus žodžius tarė nutęsdamas, atrodė, kad stiprus vyras tuoj pradės verkti. — Jis... nurodinėjo... mano... žmonai. — Senojo kario balsas užlūžo. — Atleiskite, nors tai neatleistina. Neturiu teisės jums ant pečių krauti savo bėdų.

— Turite visas teises, — susirūpinusi tarė Mari. — Tai, kas dabar vyksta, jums tikriausiai labai skausminga, o dar blogiau dėl to, kad neturite su kuo pasikalbėti.

— Kalbuosi su jumis, madmuazele. Neturėčiau, bet kalbuosi.

— Norėčiau, kad galėtume toliau kalbėtis. Norėčiau, kad kuris nors iš mūsų galėtų palaikyti jums kompaniją. Bet tai neįmanoma, žinau, kad jūs tai suprantate. Pasistenkite ištverti. Siaubingai svarbu, kad niekas nesusietų jūsų su mūsų draugu. Tai jums gali kainuoti gyvybę.

— Manau, kad ją jau praradau...

— C‘est ridicule! — ketindama vožti seniui per veidą griežtai tarė Mari. — Vous etes soldat! Arretezl80

— Ahh, une institutrice parle a l‘eleve en retard. Vous avez raison.81

— On dit que vous etes un geant. Je le crois. 82 — Įsivyravo tyla. Mari sulaikė kvapą. Kai Viljė prašneko, ji vėl įkvėpė.

— Mūsų bendras draugas labai laimingas žmogus. Jūs nuostabi moteris.

— Visai ne. Tiesiog noriu, kad mano draugas grįžtų pas mane. Tai nieko ypatinga.

— Gal ir ne. Bet norėčiau būti ir jūsų draugas. Priminėte labai senam vyrui, kas jis toks. Arba bent tai, kuo jis kažkada buvo. Jis privalo pabandyti vėl toks tapti. Dar kartą jums dėkoju.

— Nėra už ką... drauge. — Mari, sukrėsta iki širdies gilumos, padėjo ragelį. Ji nebuvo tikra, kad Viljė per dvidešimt keturias valandas susitvarkys. Jei jam nepavyks, žudikas sužinos, kaip giliai prasiskverbta į jo organizaciją. Jis įsakys visiems nutraukti kontaktus Les Classiques Paryžiuje. Arba Sent Onorė įvyks skerdynės. Rezultatas bus toks pat.

Jei kas nors nutiks, nebus atsakymų, nebus Niujorko adreso, niekas nepasiųs jokios žinutės, niekas neras siuntėjo. Jos mylimas vyras sugrįš į savo labirintą. O ją paliks.

28 SKYRIUS

Bornas pamatė ją prie kampo, einančią gatve link mažo viešbučio, kuriame gyveno. Monika Briel, pirmoji Žaklinos Lavjė padėjėja, buvo griežtesnė, labiau užsigrūdinusi Žaninos Dolber antrininkė. Atsiminė, kad matė ją parduotuvėje. Atrodė pasitikinti savimi, žingsniai užtikrinti, buvo matyti, kad pasitiki savo sugebėjimais ir yra labai drąsi. Džeisonas suprato, kodėl ji buvo Žaklinos Lavjė pirmoji. Susidūrimas bus trumpas, žinutės efektas stulbinantis, grėsmė — savaime suprantama. Atėjo laikas antrajai bangai. Jis nejudėjo, leido jai praeiti šaligatviu, kulniukai tauškėjo į grindinį. Gatvė nebuvo sausakimša, bet ir ne tuščia. Kvartale buvo gal pustuzinis žmonių. Būtinąją izoliuoti, tada nuvesti toliau nuo visų, kad niekas neišgirstų, nes tai, ką jai pasakys, negalėjo būti nugirsta. Jis pasivijo moterį maždaug trisdešimt pėdų nuo viešbučio, prisitaikė prie damos greičio, ėjo šalia.

— Tučtuojau susisiekite su Lavjė, — spoksodamas tiesiai prieš save prancūziškai tarė jis.

— Atleiskite? Ką pasakėte? Kas jūs toks, mesjė?

— Nesustokite! Eikite toliau. Pro įėjimą.

— Žinote, kur aš gyvenu?

— Yra mažai dalykų, kurių mes nežinome.

— O jei eisiu tiesiai vidun? Yra durininkas...

— Yra ir Lavjė, — nutraukė Bornas. — Prarasite darbą Sent Onorė, kito nesugebėsite susirasti. Bijau, tai bus jūsų menkiausia problema.

— Kas jūs toks?

— Ne jūsų priešas. — Džeisonas pažvelgė į moterį. — Nepaverskite manęs vienų jų.

— Jūs. Amerikietis! Žanina... Klodas Orealis!

— Karlosas, — pabaigė Bornas.

— Karlosas? Kokia čia nesąmonė? Visą dieną nieko daugiau, tik Karlosas! Ir numeriai! Visi turi numerį, apie kurį nėra girdėję! Ir dar tos kalbos apie spąstus ir ginkluotus vyrus! Tai kažkokia beprotybė!

— Tai vyksta. Ženkite toliau. Prašau! Dėl jūsų pačios gerovės.

Ji taip ir padarė, žingsniai nebuvo tokie pasitikintys, kūnas sustingęs kaip įsitempusios marionetės, nežinančios, ar klausyti siūlų, kuriais ją valdo.

— Žaklina kalbėjosi su mumis, — raiškiai tarė ji. — Pasakė, kad visa tai — beprotybė, kad ji skirta, kaip kad jūs ir siekiat, sužlugdyti Les Classiques. Kad kažkurie mados namai jums sumokėjo, jog mus sužlugdytumėte!

— O ką tikėjotės išgirsti?

— Jūs esate samdytas provocateur. Ji mums pasakė tiesą!

— Ar taip pat pasakė, kad tylėtumėte? Apie tai niekam nesakyti nė žodžio?

— Žinoma!

— Dar svarbiau, — lyg jos negirdėdamas tęsė Džeisonas, — nepranešti policijai, o tai šiuo metu būtų protingiausia, ką galėtumėte padaryti. Tam tikra prasme tai vienintelis dalykas, kurį galite padaryti.

— Taip, natūralu...

— Nenatūralu, — paprieštaravo Bornas. — Aš tik pasiuntinys, tikriausiai ne svarbesnis už jus. Esu čia ne jus įtikinti, tik pristatyti žinutę. Naudodami Dolber, kai ką patikrinome, davėme jai melagingos informacijos.

— Žaninai?.. — Monikos Briel nuostabą dar labiau sustiprino sumišimas. — Tai, ką ji sakė, buvo neįtikėtina! Taip pat neįtikėtina, kaip ir Klodo isteriškos sapalionės. Bet tai, ką pasakė jis, buvo visiškai priešinga tam, ką sakė ji.

— Žinome, tai padarėme tyčia. Ji bendradarbiavo su Ažūru.

— Ažūro namais?

— Rytoj ją patikrinkite. Priremkite prie sienos.

— Dėl ko?

— Tik padarykite tai. Tai gali būti susiję.

— Su kuo?

— Su spąstais. Ažūras gali bendradarbiauti su Interpolu.

— Interpolu? Spąstais? Tai kažkokia beprotybė! Niekas nesupranta, apie ką jūs šnekate!

— Lavjė žino. Tuojau pat su ja susisiekite. — Jie priartėjo prie kvartalo galo. Džeisonas palietė jos ranką. — Paliksiu jus čia, prie kampo. Grįžkite į viešbutį ir paskambinkite Žaklinai. Pasakykite, kad viskas daug rimčiau nei mes galvojome. Viskas griūva. Blogiausia, kažkas išvertė kailį. Ne Dolber, ne vienas pardavėjų, kažkas, užimantis aukštesnes pareigas. Kažkas, kas viską žino.

— Išvertė kailį? Ką tai reiškia?

— Les Classiques yra išdavikas. Pasakykite jai, kad saugotųsi. Visų. Jei nesisaugos, gali mus visus pražudyti. — Bornas paleido jos ranką, paėjo šaligatviu ir žengė per gatvę. Kitoje pusėje jis pastebėjo laiptinę ir įėjo vidun.

Pravėręs duris žvilgtelėjo laukan, stebėdamas kampą. Monika Briel jau nukeliavo pusę kvartalo, skubėjo prie viešbučio įėjimo. Pirmoji antrosios bangos panika prasidėjo. Buvo laikas paskambinti Mari.

— Aš susirūpinusi, Džeisonai. Tai plėšo jį į gabalus. Jis vos nesusmuko prie telefono. Kas atsitiks, kai ją išvys? Ką jis jaučia, galvoja?

— Jis susitvardys, — iš visos širdies linkėdamas Andrė Viljė stiprybės ir stebėdamas eismą iš stiklinės telefono būdelės Eliziejaus laukuose tarė Bornas. — Jei ne, tai būsiu jį nužudęs. Nenoriu už tai būti atsakingas, bet kaip tik tai ir būsiu padaręs. Turėjau užsičiaupti ir pats ją sučiupti.

— Negalėjai to padaryti. Ant laiptų matei d’Anžu. Negalėjai eiti vidun.

— Būčiau ką nors sugalvojęs. Kaip sutarėme, aš išradingas — labiau nei norėčiau apie tai pagalvoti.

— Bet tu darai! Kuri paniką, verti pasirodyti tuos, kurie vykdo Karloso įsakymus. Kažkas turi sustabdyti paniką, pats sakei, kad net Žaklina Lavjė nėra pakankamai aukštai hierarchijoje. Džeisonai, kažką pamatysi ir žinosi. Sugausi jį! Tikrai!

— Tikiuosi. Dieve, kaip to tikiuosi! Žinau, ką darau, bet retkarčiais... — Bornas pritilo. Nemėgo to sakyti, bet ji privalėjo išgirsti. — Nesusigaudau. Atrodo, kad aš suskaldytas į dvi dalis, viena pusė sako „gelbėkis“, kita... Dieve padėk... sako „sustabdyk Karlosą“.

— Tą darei nuo pat pradžių, tiesa? — tyliai tarė Mari.

— Man Karlosas nerūpi! — braukdamas nuo kaktos prakaitą ir jausdamas apimantį šaltį tarė Džeisonas. — Tai varo mane iš proto, — pridūrė nejausdamas, ar ištarė tai garsiai.

— Mielasis, grįžk.

— Ką? — Bornas vėl nežinodamas, ar tikrai išgirdo tuos žodžius, ar tik norėjo juos išgirsti, pažvelgė į telefoną. Tai vėl vyko. Kažkas ir buvo, ir nebuvo. Lauke, už Eliziejaus laukų telefono būdelės, juodavo dangus. Kažkada jis buvo šviesus, toks šviesus, kad net akino. Ir karštas, o ne šaltas. Pilnas čirškiančių paukščių ir žviegiančių metalo gabalų...

— Džeisonai!

— Ką?

— Grįžk. Mielasis, prašau, grįžk pas mane.

— Kodėl?

— Tu pavargęs. Turi pailsėti.

— Turiu susisiekti su Trinjonu. Pjeru Trinjonu. Jis — sąskaitininkas.

— Rytoj. Gali palaukti rytojaus.

— Ne. Rytojus skirtas kapitonams. — Ką jis sakė? Kapitonams. Kariai. Panikuojančios figūros. Bet toks buvo kelias, vienintelis kelias. Chameleonas buvo... provokatorius.

— Paklausyk, — Mari mėgino įtikinti Džeisoną. — Su tavimi kažkas vyksta. Taip buvo ir anksčiau, abu tai žinome, mielasis.

Kai tai nutinka, mudu žinome, kad turi sustoti. Grįžk į viešbutį. Prašau.

Bornas užsimerkė, prakaitas džiūvo, triukšmą ausyse pakeitė eismo gaudesys. Jis šaltame nakties danguje matė žvaigždes – jokios akinančios saulės, nepakeliamo karščio. Kad ir kas jam buvo nutikę, jau praėjo.

— Viskas gerai. Tikrai, viskas gerai. Tik kelios sunkios akimirkos, ir viskas.

— Džeisonai, — versdama išklausyti tyliai tarė Mari. — Kas jas sukėlė?

— Nežinau.

— Tik ką mateisi su ta moterimi, Briel. Ką ji tau pasakė? Kažką, kas privertė pasukti mintis kita linkme?

— Nesu tikras. Per daug susitelkiau, kad sugalvočiau, ką reikia pasakyti jai.

— Galvok, mielasis!

Bornas užsimerkė, bandė prisiminti. Ar ten kas nors buvo? Kažkas, ištarta taip ramiai arba greitai, kad jis nepastebėjo?

— Ji pavadino mane provokatoriumi, — nesuprasdamas, kodėl ta mintis toptelėjo galvon, tarė Džeisonas. — Bet juk aš toks ir esu, tiesa? Taip aš ir darau.

— Taip, — sutiko Mari.

— Turiu eiti, — tęsė Bornas. — Trinjono namai už kelių kvartalų nuo čia. Noriu su juo baigti iki dešimtos.

— Būk atsargus, — mąstydama apie kažką kitą paprašė Mari.

— Būsiu. Myliu tave.

— Aš tavimi tikiu, — tarė Mari Sen Žak.

Gatvė buvo rami, kvartale, kaip ir visame Paryžiaus centre, buvo ir mažų parduotuvėlių, ir vietos butams. Dar vienas požymis — toje miesto dalyje dieną buvo pilna žmonių, o naktį tuščia.

Džeisonas priėjo mažą namą — kaip nurodė Paryžiaus telefonų knyga, jis priklausė Pjerui Trinjonui. Užlipo laiptais ir įėjo į tvarkingą, blankiai apšviestą fojė. Dešinėje buvo eilė žalvarinių pašto dėžučių, virš kiekvienos po mažą grotuotą garsiakalbį, per kurį lankytojai galėjo prisistatyti. Džeisonas perbraukė pirštu išspausdintas pavardes. M. Pierre Trignon, App. 42. Jis du kartus paspaudė mažutį juodą mygtuką. Po dešimties sekundžių pasigirdo balsas:

— Oui?83

— Monsieur Trignon, s‘il vous plait?84

— Ici.85

— Telegramme, monsieur. Je ne laisse pas ma bicyclete 86

— Telegramme? Pour moi?87

Pjeras Trinjonas telegramas gaudavo labai retai. Tai galėjai lengvai suprasti iš nustebusio jo balso. Kitus žodžius buvo sunku suvokti, bet fone buvo girdėti išsigandęs moteriškas balsas — telegrama jai reiškė visokias siaubingas nelaimes.

Bornas laukė už nepermatomo stiklo durų, kurios vedė į apartamentų komplekso vidų. Po kelių sekundžių pasigirdo vis garsėjantys greiti žingsniai, kažkas leidosi žemyn, be abejo, laiptais lipo Trinjonas. Durys atsivėrė, Džeisoną užstojo plinkantis stambus vyras, ant marškinių užsitempęs ne itin derančias petnešas. Priėjęs prie pašto dėžučių, sustojo prie 42 numerio.

— Mesjė Trinjonas?

Stambus vyras apsisuko, jo įraudusiame veide atsispindėjo neviltis.

— Telegrama! Man atsiuntė telegramą, — sušuko jis. — Ar atnešėte mano telegramą?

— Atsiprašau už apgaulę, mesje Trinjonai, bet tai jūsų paties labui. Nemaniau, kad norėsite būti apklaustas šeimos ir vaikų akivaizdoje.

— Apklaustas? — paklausė sąskaitinkas išsigandusiomis akimis. — Aš? Apie ką? Kas tai? Kodėl jūs mano namuose? Aš įstatymus gerbiantis pilietis!

— Dirbate Sent Onorė? Kompanijai Les Classiques?

— Taip. Kas jūs toks?

— Jei norite, galime eiti į mano biurą, — pasiūlė Bornas.

— Kas jūs toks?

— Specialus Mokesčių departamento Apgavysčių ir konspiracijos skyriaus tyrėjas. Eime, mano automobilis stovi lauke.

— Lauke? Eime?.. Neturiu švarko, palto! Mano žmona viršuje laukia, kol parnešiu telegramą!

— Jei norite, galite jai vieną nusiųsti. Eime. Visą dieną esu užsiėmęs šiuo reikalu, noriu pailsėti.

— Prašau, mesjė, — protestavo Trinjonas. — Nemanau, kad reikia kur nors eiti! Sakėte, kad turite klausimų. Užduokite juos ir leiskite lipti viršun. Neturiu jokio noro eiti į jūsų biurą.

— Gali kelias minutes užtrukti, — perspėjo Džeisonas.

— Paskambinsiu žmonai ir pasakysiu, kad įvyko klaida. Telegrama skirta senajam Gravė, jis gyvena pirmame aukšte ir vos paskaito. Ji supras.

Madam Trinjon nesuprato, bet jos garsius prieštaravimus nutraukė dar garsesni mesjė Trinjono žodžiai.

— Štai, matote, — keli likę plaukai žibėjo nuo prakaito, nuo pašto dėžučių sąskaitininkas artėjo link Borno. — Nėra reikalo kur nors eiti. Ką vyro gyvenime reiškia kelios minutės? Laidas po mėnesio ar dviejų pakartos... Dabar, dėl Dievo meilės, apie ką šnekate? Mano dokumentai nepriekaištingi, tikrai nepriekaištingi! Žinoma, negaliu laiduoti už buhalterį. Tai kita kompanija, jis — kitas reikalas. Nuoširdžiai šnekant, jis man niekada nepatiko. Labai daug keikiasi, suprantate, ką noriu pasakyti? — Trinjonas rankas laikė delnais į viršų, veide švietė pataikaujanti šypsena.

— Pirmiausia, — nekreipdamas dėmesio į prieštaravimus tarė Bornas, — neišvažiuokite iš Paryžiaus. Jei dėl kokios nors priežasties, nesvarbu — profesinės ar asmeninės — būsite priverstas tai padaryti, praneškite mums. Nuoširdžiai šnekant, neleisime išvykti.

— Juk juokaujate, ar ne, mesjė?

— Tikrai ne.

— Neturiu jokios priežasties išvykti iš Paryžiaus, neturiu ir pinigų, kad galėčiau tai padaryti, bet išgirsti tokį dalyką nemalonu. Ką aš padariau?

— Departamentas rytoj konfiskuos jūsų knygas. Būkite pasirengę.

— Konfiskuos... Kodėl? Pasirengti kam?

— Dėl mokėjimų vadinamiems tiekėjams pagal melagingas sąskaitas. Prekių niekada negavo ir niekada neturėjo gauti. Mokesčius pervedė į Ciuricho banką.

— Ciuricho? Nesuprantu, apie ką kalbate! Nesu išrašęs nė vieno čekio Ciurichui.

— Žinome, kad netiesiogiai. Bet juk jums buvo labai lengva juos paruošti neegzistuojančioms kompanijoms, sumokėti pinigus, kuriuos vėliau pervedė į Ciurichą.

— Kiekvieną sąskaitą patikrina madam Lavjė! Pats nieko nemoku!

Džeisonas susiraukęs stabtelėjo.

— Dabar jūs juokaujate, — tarė jis.

— Duodu žodį! Tai firmos politika. Klauskite bet ko! Les Classiques be madam Lavjė leidimo nemoka nė su.

— Sakote, atsiskaitote tiesiogiai jai?

— Žinoma!

— Kam atsiskaito ji?

Trinjonas išsišiepė.

— Sakoma, kad Dievui, išskyrus tuos atvejus, kai būna atvirkščiai. Suprantama, tai pokštas, mesjė.

— Tikiu, kad galite būti rimtesnis. Kas tikrieji Les Classiques savininkai?

— Tai kooperatyvas, mesjė. Madam Lavjė turi daug turtingų draugų. Jie investavo į jos sugebėjimus. Ir, žinoma, į Renė Beržerono talentą.

— Ar tie investuotojai dažnai susitinka? Siūlo firmos politiką? Gal advokatų kontoras, su kuriomis bendradarbiauti?

— Negaliu to žinoti, mesjė. Natūralu, kad visi turi draugų.

— Gali būti, kad sutelkėme dėmesį ne į tuos žmones, — pertraukė Bornas. — Gali būti, kad jumis naudojasi madam Lavjė, kaip ir kitais dviem, tiesiogiai besirūpinančiais firmos finansais.

— Naudojasi kam?

— Persiųsti pinigus į Ciurichą. Į vieno žiauriausių Europos žudikų sąskaitą.

Trinjonas nusipurtė, didelis pilvas sudrebėjo kaip želė.

— Dėl Dievo meilės, ką norite pasakyti?

— Pasiruoškite. Ypač jūs. Čekius paruošėte jūs, ne kas kitas.

— Tik gavęs leidimą!

— Kada nors patikrinote sąskaitas ir prekes?

— Tai ne mano darbas!

— Taigi iš esmės sumokėjote už prekes, kurių niekada nesate matę.

— Niekada nieko nematau.

— Jūs ir madam Lavjė turėtumėte surasti visus leidimus, kokius tik pajėgsite. Jums abiem, ypač jums, bus pateikti kaltinimai.

— Kaltinimai? Kokie kaltinimai?

— Nenaudojant specialios terminologijos — bendrininkavimas keliose žmogžudystėse.

— Keliose?..

— Samdomose žmogžudystėse. Sąskaita Ciuriche priklauso žudikui, žinomam Karloso vardu. Jūs, Pjerai Trinjonai ir jūsų dabartinė darbdavė madam Žaklina Lavjė, esate tiesiogiai įsivėlę apmokant ieškomiausio žudiko Europoje darbą. Iljičiaus Ramireso Sančeso. Dar vadinamo Karlosu.

— Och... — Trinjonas nuslydo žemyn fojė siena, akys išsiplėtė, išpurtusį veidą perkreipė siaubas.

— Visą dieną... — šnabždėjo jis. — Žmonės lakstė aplink, isteriški pasitarimai koridoriuose, keistai į mane žiūrėjo, praeidami mano kabinetą nusukdavo žvilgsnius. O Dieve...

— Jūsų vietoje nešvaistyčiau nė akimirkos. Greit prašvis rytas, o su juo ir galimybė, kad išgyvensite pačią sunkiausią dieną savo gyvenime. — Džeisonas priėjo prie laukujų durų ir sustojo, ranka sugriebė rankeną. — Ne mano pareiga jums patarinėti, bet jūsų vietoje kuo greičiau susisiekčiau su madam Lavjė. Pradėkite ruošti bendrą gynybą, nes tai gali būti viskas, kas jus saugo nuo kalėjimo. Negalima atmesti ir viešos egzekucijos galimybės.

Chameleonas atidarė duris ir išėjo lauk. Šaltas nakties oras be gailesčio čaižė jo veidą.

Sučiupk Karlosą. Užspeisk Karlosą. Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino.

Melas!

Rask numerį Niujorke. Rask Treadstone. Surask žinutės reikšmę. Rask siuntėją.

Rask Džeisoną Borną.

Saulė veržėsi pro vitražais puoštą stiklą, kai švariai nusiskutęs senas vyras senamadišku kostiumu skubėjo Paryžiaus priemiesčio Neji prie Senos bažnyčios taku. Aukštas kunigas, kažkada jį matęs anksčiau, stovėjo šalia žvakių stovo. Akimirką dvasininkas pamanė, kad tą žmogų buvo sutikęs anksčiau, bet negalėjo prisiminti kur. Vakar buvo apspuręs valkata, maždaug tokio paties ūgio, tokio paties... Ne, šio senio batai blizgėjo, žili plaukai buvo tvarkingai sušukuoti, drabužiai, nors ir seniai išėję iš mados, tvarkingi ir švarūs.

— Angelus Domini, — praskleisdamas klausyklos užuolaidėlę tarė senis.

— Gana! — pasigirdo už pertvaros sėdinčios figūros balsas. — Ką sužinojai, Sent Onorė?

— Nieko įdomaus, bet daug labiau gerbiu jo metodus.

— Koks jo planas?

— Atrodo, renkasi atsitiktinai. Pasirenka žmones, kurie nieko nežino, ir per juos kelia chaosą. Siūlau daugiau per Les Classiques nieko nedaryti.

— Savaime suprantama, — sutiko siluetas. — Koks jo tikslas?

— Išskyrus chaosą? — paklausė senasis vyras. — Sakyčiau, skleisti nepasitikėjimą tarp tų, kurie vis dėlto kažką žino. Briel sakė, kad amerikietis jai teigęs, jog Lavjė — išdavikė, tai netiesa. Kas iš jų išdrįstų? Praėjusi naktis buvo beprotiška, kaip ir pats žinai. Buhalteris, Trinjonas, paklaiko. Iki antros nakties laukė prie Lavjė namų, kai ji grįžo iš Briel viešbučio, tiesiogine to žodžio prasme ją užpuolė, rėkė ir verkė gatvėje.

— Pati Lavjė elgėsi ne ką geriau. Paskambinusi Monso parkui vos valdėsi: jai liepė daugiau neskambinti. Niekas ten daugiau neskambinkite... Daugiau niekada. Niekada.

— Gavom žinią. Keli iš mūsų, kurie žinojome numerį, jį jau pamiršome.

— Pasirūpink, kad taip ir būtų. — Siluetas greit sujudėjo: užuolaida suplevėsavo. — Žinoma, skleisti nepasitikėjimą! Tai kelia chaosą. Nėra abejonės. Jis suras kontaktus, bandys iš jų išpešti informaciją ir kai pavyks, numes jį amerikiečiams ir eis prie kito. Bet prieis vienas. Tai jo ego dalis. Jis yra beprotis. Ir apsėstas.

— Labai gali būti, — atkirto senis. — Bet jis ir profesionalas. Tuo atveju, jei nepavyktų, jis pasirūpins, kad jo vadams paklius visi vardai. Taigi nesvarbu, ar tu jį sugausi, ar ne, juos sugaus.

— Jie mirs, — tarė žudikas. — Bet ne Beržeronas. Jis itin vertingas. Liepk jam keliauti į Atėnus. Žinos, kur.

— Reikia suprasti, kad užimu Monso parko vietą?

— Tai būtų neįmanoma. Kurį laiką perduosi mano sprendimus tiems, kurie turi juos sužinoti.

— Ir pirmas žmogus, su kuriuo turiu susisiekti, yra Beržeronas. Į Atėnus.

— Taip.

— Taigi Lavjė ir kolonistas d’Anžu pasmerkti, tiesa?

— Jie pasmerkti. Masalas retai išgyvena, neišgyvens ir jie. Gali perduoti dar vieną žinutę komandoms, saugančioms Lavjė ir d’Anžu. Pasakyk, kad juos stebėsiu visą laiką. Negali būti jokių klaidų.

Atėjo seno vyro eilė stabtelėti, tyliai paprašyti dėmesio.

— Geriausia pasilikau pabaigai, Karlosai. Prieš pusantros valandos Renault rado garaže, Monmartre. Pastatė vakar vakare.

Tyloje girdėjosi, kaip susikaupusi lėtai kvėpuoja figūra už pertvaros.

— Darau prielaidą, jog ėmeisi priemonių, kad tą automobilį stebėtų, netgi dabar — šią akimirką — sektų?

Kažkada elgetavęs vyras tyliai nusijuokė.

— Pagal tavo senuosius nurodymus pasinaudojau galimybe ir pasamdžiau draugą, draugą su geru automobiliu. Jis savo ruožtu įdarbino tris pažįstamus ir kartu keturiomis pamainomis po šešias valandas laukia gatvėje, už garažo. Nieko nežino, išskyrus tai, kad visą parą privalo sekti Renault.

— Tu manęs nenuvili.

— Negaliu sau to leisti... O kadangi Monso parkas nebenaudojamas, neturėjau jokio telefono numerio išskyrus savąjį, kuris, kaip žinai, priklauso nuvargusiai kavinei Ketvirtyje. Senais gerais laikais savininkas ir aš buvome draugai. Galėčiau kas penkias minutes su juo susisiekti, paklausti apie žinutes, jis neprieštarautų. Žinau, iš ko jis gavo pinigų sumokėti už verslą, žinau, ir ką už tuos pinigus nužudė.

— Gerai elgeisi, esi vertingas.

— Taip pat turiu ir problemą, Karlosai. Jei niekas negali skambinti į Monso parką, tai kaip man su tavimi susisiekti? Tuo atveju, jei nebus kitos išeities. Tarkime, dėl Renault.

— Taip, žinau, kad tai problema. Ar supranti, kokios naštos prašaisi?

— Mieliau jos neneščiau. Vienintelė mano viltis yra ta, kad kai viskas baigsis ir Kainas gulės negyvas, tu atsiminsi mano pagalbą ir užuot mane nužudęs, tiesiog pakeisi numerį.

— Tu tikrai žiūri į priekį.

— Senais gerais laikais tai buvo vienintelis būdas išgyventi.

Žudikas sušnabždėjo septynis skaičius.

— Tu vienintelis žmogus žemėje, turintis šį numerį. Savaime suprantama, jis neatsekamas.

— Žinoma. Kas tikėtųsi, kad jį turės senas valkata?

— Kiekviena valanda tave priveda prie geresnių gyvenimo sąlygų. Tinklas veržiasi. Kiekviena valanda veda jį vis arčiau prie vieno iš mūsų paspęstų spąstų. Kainas bus pagautas, apgaviko lavonas grąžintas strategams, kurie jį sukūrė. Jie dėjo visas viltis į monstrišką ego, jis kaip tik tą ir suteikė. Galų gale jis tik marionetė, bevertė marionetė. Tą žinojo visi, išskyrus jį.

Bornas pakėlė ragelį.

— Taip?

— Kambarys keturi dvidešimt?

— Pirmyn, generole.

— Skambučiai baigėsi. Su ja nebesusisiekia, bent jau ne telefonu.

— Ką norite pasakyti?

— Buvome kartu, du kartus suskambo telefonas. Abu kartus paprašė, kad aš atsiliepčiau. Tikrai nebuvo nusiteikusi kalbėti.

— Kas skambino?

— Vaistininkas dėl užsakymo ir interviu prašantis žurnalistas. Ji negalėjo pažinoti nė vieno jų.

— Susidarė įspūdis, kad ji bando jus atbaidyti prašydama atsiliepti?

Viljė stabtelėjo, atsakymas buvo kupinas pykčio.

— Jautėsi, tą parodė visai nesubtiliai. Minėjo, kad gali nutikti taip, jog pietaus mieste. Sakė, kad Georges Cinq turi užsakiusi staliuką ir jei nuspręs eiti, galėsiu ten su ja susisiekti.

— Jei nuspręs, noriu ten nusigauti pirmas.

— Pranešiu.

— Sakėte, kad telefonu su ja nebesusisiekia. „Bent jau ne telefonu“ — atrodo, sakėte taip. Tai ką nors reiškia?

— Taip. Prieš trisdešimt minučių į namus atėjo moteris. Žmona nelabai norėjo su ja matytis, bet vis dėlto, susitiko. Veidą svetainėje mačiau tik akimirką, tačiau to užteko. Ji panikavo.

— Apibūdinkite.

Viljė taip ir padarė.

— Žaklina Lavjė, — tarė Džeisonas.

— Taip ir spėjau. Sprendžiant iš jos išvaizdos, vilkų gaujai tikrai pavyko. Buvo akivaizdu, kad naktį ji nemiegojo. Prieš pakviesdama į biblioteką, žmona pasakė, kad ji sena draugė, išgyvenanti santuokos krizę. Kvailas pasiteisinimas, nes tokiame amžiuje nebegali būti jokių krizių, tik susitaikymas ir pinigų siurbimas.

— Nesuprantu, kodėl ji pasirodė namuose. Tai per daug rizikinga. Nelogiška... Nebent ji taip pasielgė žinodama, kad daugiau negalima skambinti.

— Man tai irgi toptelėjo, — tarė karininkas. — Taigi pajutau, kad trūksta oro, nusprendžiau pasivaikščioti aplink kvartalą. Lydėjo padėjėjas — nukvakęs senis, žinantis, kad sveikata nebe tokia, kaip anksčiau, pasiima prižiūrėtoją. Bet mano akys buvo pastabios. Lavjė sekė. Už keturių namų automobilyje sėdėjo du vyrai. Mašinoje buvo įtaisytas radijas. Jie gatvėje išsiskyrė kaip baltos varnos. Matėsi iš veidų, iš to, kaip stebėjo mano namą.

— Iš kur žinai, kad ji atvyko ne su jais?

— Mes gyvename ramioje gatvėje. Kai atvyko Lavjė, buvau svetainėje, gėriau kavą. Išgirdau, kaip ji bėga laiptais. Priėjęs prie lango pamačiau nuvažiuojantį taksi. Taigi ji atvažiavo taksi. Ją sekė.

— Kada išėjo?

— Neišėjo. Vyrai vis dar lauke.

— Kokiame jie automobilyje?

— Citroen. Pilkame. Pirmos trys numerių raidės — NYR.

— Danguje kontaktą sekantys paukšteliai. Iš kur paukšteliai atsirado?

— Atleiskite? Ką pasakėte?

Džeisonas papurtė galvą.

— Nesu tikras. Nekreipkite dėmesio... Pasistengsiu nusigauti iki jūsų namų, kol Lavjė dar ten. Darykite ką galite, kad padėtumėte man spėti. Pertraukite žmoną, sakykite, kad turite su ja kelias minutes pasišnekėti. Reikalaukite, kad jos „sena draugė“ liktų ilgiau, sakykite bet ką, kad tik ji kuo ilgiau užsibūtų.

— Darysiu, ką galiu.

Bornas padėjo ragelį ir pažvelgė į kitame kambario gale stovinčią Mari.

— Veikia. Pradeda vieni kitais nebepasitikėti. Lavjė nuvažiavo į Monso parką, ją sekė. Pradeda įtarinėti vieną saviškių.

— Danguje paukšteliai, — tarė Mari. — Ką norėjai pasakyti?

— Nežinau, tai nesvarbu. Nėra laiko.

— Manau, tai svarbu, Džeisonai.

— Ne dabar. — Bornas priėjo prie kėdės, ant kurios buvo numestas paltas ir kepurė. Greit apsirengė, žengė prie baro. Atidarė dureles ir išsitraukė ginklą. Akimirką pažiūrėjo į jį, prisiminė. Vaizdai slinko prieš akis, buvęs gyvenimas, kuris vis dėlto buvo visai nėjo. Ciurichas. Banhofstrasė ir Carillon du Lac, Drei Alpenhauser ir Liovenštrasė, purvinas pensionas Štepdekštrasėje ir galiausiai Gizono krantinėje. Ginklas simbolizavo visa tai, nes kadaise įvykiai Ciuriche vos jam nekainavo gyvybės.

Bet čia buvo Paryžius. Viskas, kas prasidėjo Ciuriche, artėjo prie finišo linijos.

Pagauk Karlosą. Užspeisk Karlosą. Cain vietoj Charlie ir Delta vietoj Cain.

Melas! Po velnių, melas!

Rask Treadstone! Rask žinią! Rask žmogų!

29 SKYRIUS

Taksi įvažiuojant į Monso parko kvartalą, kur gyveno Viljė, Džeisonas kiūtojo tolimiausiame automobilio kampe, ant galinės sėdynės. Peržvelgė visus automobilius, stovinčius prie šaligatvio. Nebuvo pilko Citroen, nebuvo ir numerio, prasidedančio NYR.

Bet stovėjo Viljė. Senasis karys stypsojo vienas ant šaligatvio prie namo, esančio už keturių durų nuo jo.

Du vyrai automobilyje už keturių namų.

Viljė stovėjo ten, kur anksčiau buvo automobilis. Tai buvo signalas.

— Arretezs 11 vous plait, — tarė Bornas vairuotojui. — Le vieta homme. Je demande d‘lui. — Atidarė langą ir pasilenkė į priekį. — Monsieur?88

— Angliškai, — lyg nepažįstamojo užkalbintas senis eidamas link taksi burbtelėjo Viljė.

— Kas atsitiko? — paklausė Džeisonas.

— Nepavyko jų sulaikyti.

— Jų?

— Žmona išėjo kartu su Lavjė. Buvau kategoriškas, liepiau laukti skambučio Georges Cinq. Tai buvo labai svarbu, man reikėjo jos patarimo.

— Ką ji pasakė?

— Kad nėra tikra, ar tikrai ateis į Georges Cinq. Kad jos draugė būtinai ketino pasimatyti su kunigu Neji prie Senos, Palaimintojo Sakramento bažnyčioje. Sakė, kad privalo ją palydėti.

— Prieštaravote?

— Labai. Pirmą kartą per visą mūsų bendrą gyvenimo laiką ji pasakė tai, ką galvojau aš. Pasakė: „Jei nori mane patikrinti, kodėl nepaskambinus į parapiją? Esu tikra, kad mane kas nors pažins ir paduos telefoną.“ Ji mane tikrino?

Bornas bandė galvoti.

— Gali būti. Kažkas ją ten pamatys, ji tuo pasirūpins. Bet pakviesti ją prie telefono — tai jau kitas reikalas. Kada jos išvyko?

— Mažiau nei prieš penkias minutes. Du vyrai Citroen jas sekė.

— Važiavo jūsų automobiliu?

— Ne. Žmona iškvietė taksi.

— Einu ten, — tarė Džeisonas.

— Taip ir maniau, kad ketinsi tai daryti, — tarė Viljė. — Suradau bažnyčios adresą.

Bornas per priekinę sėdynę vairuotojui davė penkiasdešimt frankų. Tas banknotą tuoj pat pačiupo.

— Man labai svarbu kuo greičiau pasiekti Neji prie Senos, — tarė Džeisonas. — Palaimintojo Sakramento bažnyčią. Žinote, kur ji yra?

— Žinoma, mesjė. Tai gražiausia rajono bažnyčia.

— Greitai ten nuvažiuokite ir gausite dar penkiasdešimt frankų.

— Skrisime kaip ant palaimintų angelų sparnų, mesjė!

Jie skrido, jų skrydis kėlė pavojų visiems kitiems eismo dalyviams.

— Štai trys Palaimintojo Sakramento bokštai, mesjė, — po dvylikos minučių tarė laimingas vairuotojas, rodydamas į tris akmeninius bokštus priekyje. — Dar minutė, gal dvi, jei leis tie idiotai, kurių niekas neturėtų prileisti prie vairo...

— Sulėtinkite, — pastebėjęs ne bažnyčios bokštus, o automobilį priekyje pertraukė Bornas. Jie pasuko, sukant jis pastebėjo pilkąjį Citroen ir du priekyje sėdinčius vyrus.

Privažiavo šviesoforą, automobiliai sustojo. Džeisonas numetė ant priekinės sėdynės dar vieną penkiasdešimties frankų banknotą ir atidarė duris.

— Tuoj grįšiu. Jei užsidegs žalia, lėtai važiuokite pirmyn, aš pasivysiu.

Bornas išlipo ir pasilenkęs nubėgo tarp automobilių, kol pamatė Citroen raides. NYR, šalia numeris 768 buvo jau visiškai nesvarbus. Taksi vairuotojas užsitarnavo atlygį.

Šviesa pasikeitė, ir automobilių kolona kaip ilgas šimtakojis traukė kūną paskui. Privažiavo taksi. Džeisonas greitai įšoko vidun.

— Gerai dirbate, — tarė jis vairuotojui.

— Nesu tikras, kad tiksliau žinau, ką darau.

— Meilės reikalai. Išdaviką reikia pagauti nusikaltimo vietoje.

— Bažnyčioje, mesjė? Man pasaulis juda per greitai.

— Tik ne kelyje, — tarė Bornas. Pasiekė paskutinę sankryžą, likusią iki Palaimintojo Sakramento bažnyčios. Citroen pasuko, tarp jo ir taksi buvo tik vienas automobilis, bet keleivių negalėjai įžiūrėti. Kažkas Džeisoną nervino: dviejų moterų stebėtojai buvo itin atviri ir pastebimi. Tikriausiai Karloso pakalikai norėjo, kad kažkas taksi žinotų, jog juos seka.

Žinoma! Madam Viljė sėdėjo tame taksi. Su Žaklina Lavjė. Du vyrai Citroen norėjo, kad Viljė žmona žinotų, jog jie šalia.

— Štai ir Palaimintasis Sakramentas, — tarė vairuotojas. Jis įsuko į gatvę, kur tvarkingame statulomis papuoštame parkelyje su daugybe akmenimis grįstų takelių stovėjo nuostabi viduramžių bažnyčia. — Ką daryti, mesjė?

— Sustok ten, — rodydamas tarpą tarp automobilių įsakė Džeisonas. Taksi su Viljė žmona ir Lavjė sustojo prie takelio, saugomo betoninio šventojo. Nuostabioji Viljė žmona išlipo pirmoji, padavė ranką Žaklinai Lavjė, kuri ant šaligatvio išlipo stipriai sukrėsta. Slėpėsi už didelių akinių nuo saulės oranžiniu rėmu, turėjo baltą rankinę, bet nebespindėjo elegancija. Žilstelėjusių plaukų karūna kiek padrikai krito ant lavono kaukę primenančio veido, kojinės buvo suplyšusios. Ji tik už trijų šimtų pėdų, bet Bornas jautė, kad gali išgirsti jos padriką kvėpavimą, lydimą dvejonės kupinų judesių, kurie kažkada saulėkaitoje atrodė tokie karališki.

Pilkasis Citroen pravažiavo pro taksi ir kaip tik stojo prie šaligatvio. Nė vienas vyras neišlipo, tik plonas metalinis vamzdelis, atspindintis saulės šviesą, pradėjo kilti iš bagažinės. Įjungė radijo anteną, per saugų dažnį siuntė kodus. Džeisonas buvo sužavėtas. Ne to, kas buvo daroma, bet to, kaip viskas vyko. Jis prisiminė žodžius, bet nežinojo, iš kur jie atsirado.

Delta Almanakui, Delta Almanakui. Mes neklausysim. Pakartoju, atsakymas neigiamas, broli.

Almanakas Deltai. Darysit, kaip buvo liepta. Apleisti, apleisti. Tai nediskutuotina.

Delta Almanakui. Baigta, broli. Apsišikit aukštielninki. Delta baigia, įranga sugadinta.

Staiga jį apgaubė tamsa, saulės šviesa dingo. Nebuvo jokių dangų siekiančių bažnyčios bokštų. Vietoj jų matė po debesimis šlamančius lapus. Viskas judėjo, viskas judėjo, jis turėjo judėti kartu su judesiu. Nejudėti, vadinasi, mirti! Judėk! Dėl Dievo meilės, judėk!

Ir juos pašalink. Vieną po kito. Šliaužk arčiau, nugalėk baimę — siaubingą baimę — ir panaikink kiekybės pranašumą. Tik to ir reikėjo! Panaikink kiekybės pranašumą! Vienuolis tai leido aiškiai suprasti. Peilis, laidas, kelis, nykštys. Žinai žalos taškus. Mirties taškus.

Mirtis — tik kompiuterių statistika. O tau tai išgyvenimas.

Vienuolis.

Vienuolis?

Vėl pasirodė saulė, akimirką jį apakino, kojos įaugo į šaligatvį, akys įsmigo į pilką Citroen už šimto jardų. Bet buvo sunku suvokti, kodėl buvo taip sunku? Migla, rūkas... Ne tamsa, bet neįžvelgiama migla. Jis kaito, ne, šalo. Šalta! Pakėlė galvą, staiga prisiminė, kur buvo ir ką darė. Veidas buvo prispaustas prie lango, aprasojusio nuo jo kvapo.

— Po kelių minučių išlipu, — tarė Bornas. — Palaukite čia.

— Jei norite, nors ir visą dieną, mesjė.

Džeisonas pakėlė palto atlapus, užsimaukšlino skrybėlę ir užsidėjo akinius vėžlio kiauto rėmais. Ėjo šaligatviu šalia religingos poros iki religinių prekių kioskelio, atsistojo prie prekystalio už moters su vaiku. Aiškiai matė pilkąjį Citroen. Taksi, iškviestą Monso parke, Viljė žmona paleido ir jis jau nuvažiavo. Tai buvo keistas sprendimas, galvojo Bornas. Taksi rasti nebuvo taip lengva.

Po trijų minučių priežastis buvo aiški ir kelianti nerimą: Viljė žmona išėjo iš bažnyčios. Ji skubėjo, puiki figūra traukė žavesio pilnus aplinkinių praeivių žvilgsnius. Ji nuėjo tiesiai prie Citroen, kažką pasakė automobilyje sėdintiems vyrams ir atidarė galines duris.

Krepšys. Baltas krepšys! Viljė žmona ant parankės nešėsi krepšį, kurį prieš kelias minutes turėjo Lavjė. Atsisėdo ant galinės Citroen sėdynės ir uždarė duris. Automobilio variklis jau buvo užvestas, vairuotojas pasirengęs greit dingti nuo bažnyčios. Mašinai nuvažiuojant, metalinis vamzdis, veikęs kaip antena, vis trumpėjo, trumpėjo, kol visai dingo iš akiračio.

Kur Žaklina Lavjė? Kodėl ji savo rankinę atidavė Viljė žmonai? Bornas pajudėjo, tada sustojo, perspėtas instinkto. Spąstai? Jei Lavjė sekė, galėjo sekti ir tuos, kurie sekė moterį — ir ne tik jį.

Peržvelgė gatvę ir įdėmiai apžiūrėjo visus pėsčiuosius, tada kiekvieną automobilį, kiekvieną vairuotoją ir keleivį, ieškojo veido, kurio neturėtų čia būti, kaip, pasak Viljė, du vyrai Citroen neturėjo būti Monso parke.

Aplinkui nebuvo jokių baltų varnų, lakstančių akių ar didelėse kišenėse paslėptų rankų. Jis saugojosi per daug. Neji prie Senos niekas jam spąstų nerengė. Atsitraukė nuo kiosko ir žengė link bažnyčios.

Sustojo, staiga negalėjo pajudėti. Iš bažnyčios ėjo kunigas, kunigas juoda sutana, balta apykakle ir juoda skrybėle, uždengiančia pusę veido. Jį jau buvo matęs anksčiau. Ne seniai, ne užmirštoje praeityje, bet neseniai. Labai neseniai. Prieš kelias savaites, dienas... gal net valandas. Kur tai buvo? Kur? Jį pažinojo! Pažino iš eisenos, iš to, kaip laikė galvą, iš plačių pečių laikysenos. Tai buvo žmogus su ginklu! Kur jį matė?

Ciuriche? Carillon du Lac? Du vyrai, prasiskverbiantys pro minią, artėjantys ir nešantys mirtį. Vienas nešiojo akinius auksiniais rėmais — tai ne jis. Tas vyras buvo miręs. Ar tai buvo tas kitas vyras iš Carillon du Lac? O gal tas, iš Gizono krantinės? Žvėriškai vaitojantis prievartautojas. Ar tai jis? Arba kažkas kitas. Vyras Auberge du Coin koridoriuje tamsiu paltu, kur užgeso šviesos, o blanki laiptinės šviesa nušvietė spąstus? Tuose spąstuose, kur vyras tamsoje šaudė į tamsias formas, nes galvojo, jog tai žmonės. Ar tai tas vyras?

Bornas nežinojo, tik suvokė, kad tą kunigą buvo matęs anksčiau, bet ne kaip dvasininką. Kaip vyrą su ginklu rankoje.

Žudikas dvasininko apdaru priėjo akmenimis grįsto tako galą, prie betoninio šventojo pjedestalo pasuko dešinėn, saulė apšvietė jo veidą. Džeisonas sustingo. Oda. Žudiko oda buvo tamsi, ne nuo įdegio, bet iš prigimties. Lotyniška oda, atspalvis, išsaugotas per šimtmečius, kai protėviai gyveno prie Viduržemio jūros. Protėvių, kurie migravo į kitą pasaulio kraštą per jūras.

Bornas, ištiktas šoko, stovėjo nejudėdamas. Jis buvo visiškai tikras, kad jam toptelėjusi mintis yra teisinga. Jis žiūrėjo į Iljičių Ramiresą Sančesą.

Sugauk Karlosą. Užspeisk Karlosą. Cain vietoj Charlie ir Delta vietoj Cain.

Nedelsdamas Džeisonas įkišo ranką už palto, sugriebė už diržo užkištą ginklą. Bėgdamas šaligatviu, susidūrė su praeivių nugaromis ir kūtinėmis, pečiu nustūmė pardavėją, šiukšlėse besiknisantį valkatą... Valkata! Elgetos ranka pajudėjo link kišenės. Bornas pasisuko pačiu laiku — jis pastebėjo iš aptriušusio palto pasirodantį ginklo vamzdį, ant kurio blykstelėjo saulės spinduliai. Elgeta turėjo ginklą! Liauna ranka jį pakėlė, nesudrebėjo, akys žvelgė tvirtai. Džeisonas nėrė į gatvę, persivertė per mažo automobilio kapotą. Girdėjo, kaip ginklas iškošti kulkas virš jo ir aplink jį, skrodžia orą. Spigūs, skausmingi riksmai pasigirdo iš nematomų žmonių ant šaligatvio. Bornas pasilenkė tarp dviejų automobilių, per eismą perbėgo į kitą gatvės pusę. Valkata bandė pabėgti: senasis vyras plieninėmis akimis lėkė į minią, kur galėjo išnykti.

Sugauk Karlosą. Užspeisk Karlosą. Cain vietoj!..

Džeisonas vėl pasisuko, pasileido į priekį, viską, kas trukdė, stūmė šalin, skubėjo paskui žudiką. Praradęs kvapą sustojo, krūtinėje degė sąmyšis ir pyktis, į smilkinius grįžo skausmas. Kur jis? Kur Karlosas? Tada jį pamatė. Žudikas atsisėdo prie didelio juodo automobilio vairo. Bornas vėl išbėgo į eismą, beprotiškai vydamasis žudiką vartėsi per kapotus ir bagažines. Staiga jam kelią užstojo dviejų automobilių susidūrimas. Išskleidė rankas ir peršoko per susidūrusius kapotus. Vėl sustojo, akis rėžė skausmas, žinojo, kad toliau vytis beprasmiška. Per vėlu. Didelis juodas automobilis rado tarpą eisme, Iljičius Ramiresas Sančesas pabėgo.

Tolumoje spiegiant policijos automobilių signalams Džeisonas grįžo prie tolimojo šaligatvio. Buvo sužeistų ar nužudytų pėsčiųjų: į juos šaudė ginkluotasis valkata.

Lavjė! Bornas vėl pasileido bėgti, dabar atgal prie Palaimintojo Sakramento bažnyčios. Pasiekė akmeninį taką, stebimą betoninio šventojo, pasuko kairėn, prilėkė prie įmantrių durų ir marmurinių laiptų. Užbėgo į viršų ir įėjo į gotikinę bažnyčią, nužvelgė žvakių stovus, susimaišiusių spalvų šviesas, besiskverbiančias pro vitražais išmargintus langus aukštose tamsiose sienose. Nuėjo centriniu taku, stebėjo maldininkus, ieškojo sidabrinių plaukų ir baltos veidą primenančios kaukės.

Lavjė niekur nesimatė, bet ji ir neišėjo, turėjo būti kažkur viduje. Džeisonas pasisuko, nužvelgė taką. Tarp žvakių pastebėjo aukštą kunigą. Bornas apėjo dešiniąją klauptų eilę ir jį sustabdė.

— Atleiskite, tėve, — tarė jis. — Bijau, kad nerandu vieno žmogaus.

— Dievo namuose niekas nepasiklysta, pone, — nusišypsojo dvasininkas.

— Dvasia gal ir ne, bet jei nerasiu kitos jos dalies, ji labai nusimins. Jos verslo įstaigoje atsirado svarbus reikalas. Ar seniai čia esate, tėve?

— Sveikinu tas aveles, kurioms reikia pagalbos, taip. Čia esu jau daugiau nei valandą.

— Prieš kelias minutes įėjo dvi moterys. Viena buvo labai aukšta, įsimintina, dėvėjo šviesų paltą ir tamsią skarą ant galvos. Kita buvo vyresnė, ne tokia aukšta, aiškiai negaluojanti. Gal netyčia jas matėte?

Kunigas linktelėjo.

— Taip. Vyresniosios moters akyse matėsi kančia. Ji buvo išblyškusi, gedėjo.

— Gal žinote, kur ji nuėjo? Kiek suprantu, jaunesnioji draugė išėjo.

— Atsidavusi draugė, jei galiu pasakyti. Palydėjo vargšę moterį išpažinties, padėjo įeiti į klausyklą. Sunkiu metu sielos apvalymas suteikia stiprybės.

— Išpažinties?

— Taip, antrojoje klausykloje iš dešinės. Pateko pas labai užjaučiantį kunigą, jei galėčiau pridurti. Svečias iš Barselonos arkivyskupijos. Taip pat nuostabus žmogus, gaila, tai buvo jo paskutinė diena. Jis grįžta į Ispaniją... — Aukštasis kunigas susiraukė. — Artai nekeista? Atrodo, prieš kelias akimirkas mačiau, kaip tėvas Manuelis išeina. Įtariu, kad jį kuriam laikui pakeičia. Nesvarbu, mieloji ponia yra gerose rankose.

— Esu tuo tikras, — tarė Bornas. — Dėkoju, tėve. Palauksiu jos. — Džeisonas nuėjo taku tarp klausyklų eilės, akys buvo nukreiptos į antrąją, kur maža baltos medžiagos juostelė rodė, kad ji užimta: ten valė sielą. Atsisėdo priekinėje eilėje, tada atsiklaupė, lėtai pasuko galvą, kad galėtų matyti bažnyčios galą. Aukštasis kunigas stovėjo prie įėjimo. Lauke tolumoje girdėjosi vis artėjančios sirenos.

Bornas atsistojo ir priėjo prie antrosios klausyklos. Atitraukė užuolaidėlę ir, pažvelgęs vidun, pamatė tai, ką ir tikėjosi pamatyti. Liko išsiaiškinti metodą.

Žaklina Lavjė buvo mirusi: kūnas susmukęs, nuverstas į šoną, atremtas į maldos stalelį, kaukėtas veidas pakeltas į viršų, akys išplėstos, tokias akis turi tik mirusieji, jos žvelgė į viršų. Švarkas buvo atsegtas, suknelės medžiaga permirkusi krauju. Ginklas buvo ilgas, plonas laiškų peilis, suvarytas virš kairiosios moters krūties. Pirštai gniaužė rankeną, lakuoti nagai buvo tokios pačios spalvos, kaip ir kraujas.

Prie kojų gulėjo didelė rankinė — ne balta, kurią laikė rankose prieš dešimt minučių, bet madinga Yves St. Laurent, su haute couture prekės ženklu medžiagoje. Džeisonui priežastis buvo visiškai aiški: viduje buvo dokumentai, nurodantys, kad tai savižudybė, kad ši sielvartaujanti moteris buvo taip kankinama gedulo, jog atėmė sau gyvybę Dievo akyse. Karlosas nuoseklus, nuostabiai nuoseklus.

Bornas užtraukė užuolaidą ir atsitraukė nuo klausyklos. Kažkur aukštai bokšte nuostabiai skambėjo rytinio Angelus akordai.

Taksi vis važinėjo Neji prie Senos, o Džeisonas susimąstęs sėdėjo ant galinės sėdynės. Nebuvo tikslo laukti, gal net mirtinai pavojinga. Strategija keitėsi kartu su sąlygomis, o jos staiga pasuko link mirtino jo spektro. Žakliną Lavjė sekė, mirtis buvo neišvengiama, bet įvyko ne tuo laiku. Per anksti, ji vis dar buvo vertinga. Tada Bornas suprato: ją nužudė ne dėl to, kad buvo neištikima Karlosui, bet todėl, kad jam nepakluso. Ji pasirodė Monso parke, ko jai negalėjo atleisti.

Les Classiques buvo dar vienas žinomas pasiuntinys, žilaplaukis telefono operatorius Filipo d’Anžu vardu, kurio veidas jam sukėlė smurto ir tamsos vaizdus, blyksinčias šviesas ir triukšmą. Jis buvo Borno praeityje, tuo Džeisonas buvo tikras ir dėl to turėjo būti atsargus. Negalėjo žinoti, ką tas žmogus jam reiškė. Bet jis buvo pasiuntinys ir jį taip pat stebės, kaip stebėjo Lavjė. Jis bus masalas kitiems spąstams, kuriems užsidarius jį pašalins, kaip ir Lavjė.

Ar jie buvo vieninteliai? Ar buvo ir daugiau? Gal nepastebimas beveidis klerkas, kuris iš tikrųjų buvo ne klerkas, o kas nors kitas? Tiekėjas, Sent Onorė tikslingai praleidžiantis ilgas valandas haute couture tobulumo paieškoms, bet kitu, daug svarbesniu tikslu. Arba ji. Arba raumeningasis dizaineris Renė Beržeronas, kurio judesiai buvo tokie greiti ir... grakštūs.

Bornas staiga sustingo, kaklą prispaudė prie sėdynės, sustingo nuo prisiminimų. Beržeronas. Tamsi oda, platūs pečiai, išryškinti atraitytų rankovių. Pečiai, atrodo, kabantys virš liemens, po kuriuo greit judėjo stiprios kojos, primenančios žvėrį, katę.

Ar tai įmanoma? Ar kitos konjunktūros — tik fantomai, pažįstamų vaizdų rinkinys, kuris, jis įtikino save, yra Karlosas? Ar žudikas, nežinant pasiuntiniams, buvo pačioje organizacijoje, viską kontroliavo, derino kiekvieną judesį? Ar tai buvo Beržeronas?

Turėjo tuoj pat rasti telefoną. Tuoj pat! Kiekviena prarasta minutė jį atitolino nuo atsakymo, per daug sugaišto laiko, viskas galėjo baigtis tuo, kad jis iš viso neras atsakymo. Bet negalėjo skambinti pats. Veiksmų seka buvo per greita, reikėjo susilaikyti, saugoti savo informaciją.

— Kai tik pamatysite taksofoną, sustokite, — paprašė jis vairuotojo, kuris buvo sukrėstas Palaimintojo Sakramento bažnyčios įvykių.

— Kaip norite, mesjė. Bet jei mesjė pabandytų suprasti, kad aš turėjau pasirodyti pamainos garaže... Seniai turėjau pasirodyti!

— Suprantu.

— Štai ten telefonas!

— Gerai. Sustokite.

Raudona telefono dėžutė, blyškiai blizganti saulėje, atrodė kaip didelis lėlių namelis, o išorėje ir viduje dvokė šlapimu. Bornas surinko Terrasse numerį, įmetė monetas ir paprašė sujungti su keturi šimtai dvidešimtuoju kambariu. Mari atsiliepė.

— Kas nutiko?

— Neturiu laiko aiškinti. Noriu, kad paskambintum į Les Classiques ir paprašytum pakviesti Renė Beržeroną. Atsilieps tikriausiai d’Anžu. Sugalvok vardą ir pasakyk, kad jau valandą bandei susisiekti su Beržeronu per privačią Lavjė liniją. Sakyk, kad tai skubu, privalai su juo pasikalbėti.

— Ką sakyti, kai prieis?

— Nemanau, kad prieis, bet jei taip nutiks, padėk ragelį. Jei vėl atsilieps d’Anžu, paklausk, kada galima tikėtis, jog Beržeronas pasirodys. Paskambinsiu po trijų minučių.

— Mielasis, ar viskas gerai?

— Ką tik patyriau giliai religinį nuotykį. Papasakosiu vėliau.

Džeisonas iš akių nepaleido laikrodžio, lėta rodyklės kelionė truko kankinamai ilgai. Savo asmeninį skaičiavimą pradėjo prieš trisdešimt sekundžių, suskaičiavo, kad kas sekundę širdis spėdavo suplakti maždaug du su puse karto. Pradėjo skambinti likus dešimčiai sekundžių, likus keturioms įdėjo monetas ir po devynių jau šnekėjosi su Terrasse operatore. Mari atsiliepė vos suskambus telefonui.

— Kas nutiko? — paklausė jis. — Maniau, kad vis dar šnekiesi.

— Labai trumpas pokalbis. Manau, d’Anžu kažką įtarė. Gali būti, kad turi sąrašą tų, kuriems duotas privatus numeris. Nežinau. Bet buvo nedrąsus, dvejojantis.

— Ką sakė?

— Mesjė Beržeronas prie Viduržemio jūros ieško medžiagos. Išvyko šį rytą, nesitikima, kad grįš kelias savaites.

— Gali būti, kad jį mačiau už aštuonių šimtų mylių nuo Viduržemio jūros.

— Kur?

— Bažnyčioje. Jei tai buvo Beržeronas, tai labai smailiu instrumentu ką tik suteikė išrišimą.

— Apie ką čia kalbi?

— Lavjė mirusi.

— O Dieve! Ką darysi?

— Pasišnekėsiu su vyru, kurį, manau, kažkada pažinojau. Jei jis turi galvoje nors kiek smegenų, klausysis. Jis pasmerktas mirčiai.

30 SKYRIUS

— D’Anžu?

— Delta? Svarsčiau, kada... Manau, bet kada ir bet kur pažinčiau tavo balsą.

Jis tai pasakė! Vardas buvo ištartas! Vardas, kuris jam nereiškė nieko, bet kartu viską. D’Anžu žinojo. Filipas d’Anžu buvo neatmenamos praeities dalis! Delta. Cain vietoj Charite ir Delta vietoj Cain! Delta. Delta. Delta! Jis pažinojo šį žmogų, jis turėjo atsakymą! Alpha, Bravo, Cain, Delta, Echo, Foxtrot...

Medūza!

— Medūza, — tyliai sušnabždėjo jis kartodamas pavadinimą, kuris spengė ausyse.

— Paryžius — ne Tamkvanas, Delta. Tarp mūsų nebėra jokių skolų. Neieškok atlyginimo. Dabar dirbame skirtingiems darbdaviams.

— Žaklina Lavjė negyva. Karlosas ją nužudė Neji prie Senos mažiau nei prieš pusvalandį.

— Nė nebandyk. Prieš dvi valandas Žaklina buvo pakeliui iš Prancūzijos. Man skambino iš Orli oro uosto, kad prisideda prie mesjė Beržerono...

— Ieškoti medžiagos Viduržemio jūros regione? — pertraukė Džeisonas.

D’Anžu nutilo.

— Ta skambinusi moteris, klausianti apie Renė... Taip ir maniau. Tai nieko nekeičia. Kalbėjau su ja. Ji skambino iš Orli.

— Jai liepta tau taip sakyti. Ar ji valdėsi?

— Ji buvo išsigandusi, niekas už tave to geriau nežino. Čia padarei neįtikėtiną darbą, Delta. Ar Kainai. Ar kaip ten šiais laikais vadiniesi. Žinoma, ji buvo nesava. Dėl to kuriam laikui ir išvyksta.

— Todėl ir negyva. Tu kitas.

— Paskutinės dvidešimt keturios valandos buvo vertos tavęs. Šitas triukas — ne.

— Ją sekė, seka ir tave. Kiekvieną akimirką.

— Jei taip yra, tai mano paties saugumui.

— Tai kodėl Lavjė mirusi?

— Netikiu, kad ji mirė.

— Ji nusižudytų?

— Niekada.

— Paskambink į Palaimintojo Sakramento bažnyčią Neji prie Senos. Paklausk apie moterį, kuri nusižudė eidama išpažinties. Ką turi prarasti? Perskambinsiu.

Bornas padėjo ragelį ir išėjo iš būdelės. Nuėjo nuo šaligatvio ir apsižvalgė, ar šalia nėra taksi. Kitas skambutis Filipui d’Anžu bus iš už dešimties kvartalų. Vyro iš Medūzos lengvai neįtikinsi, o kol nepavyks, Džeisonas nerizikuos, kad elektroninis žvalgytuvas nustatytų apytikslę jo buvimo vietą.

Delta? Pažinčiau tavo balsą... Paryžius — ne Tamkvanas. Tamkvanas... Tamkvanas, Tamkvanas! Cain vietoj Charlie ir Delta vietoj Cain, Medūza!

Baik! Negalvok apie tokius dalykus... Negali apie tai galvoti. Susikaupk ties tuo, kas yra. Dabar. Tu. Ne tas, kas esi pasak kitų — net ne tas, kas manai esąs. Tik dabar. Dabar svarbiausia — žmogus, kuris tau gali duoti atsakymą.

Dirbame skirtingiems darbdaviams...

Tai svarbiausia.

Sakyk! Dėl Dievo meilės, sakyk! Kas tai? Kas mano darbdavys, d’Anžu?

Taksi sustojo pavojingai arti jo kelių girnelių. Džeisonas atidarė duris ir įlipo vidun.

— Vandomo aikštė, — tarė jis žinodamas, kad aikštė yra netoli Sent Onorė. Norėdamas panaudoti strategiją, kuri po truputį ryškėjo galvoje, jis turėjo atsirasti kuo arčiau tos vietos.

Jo pranašumą reikėjo panaudoti dvigubam tikslui. Privalėjo d’Anžu įtikinti, kad tie, kurie jį sekė, buvo budeliai. Žmonės negalėjo žinoti, kad vienas žmogus sekė juos.

Vandomo aikštėje buvo sausakimša, kaip ir įprastai, o eismas — chaotiškas, irgi kaip įprastai. Bornas prie kampo pamatė taksofoną, išlipo iš taksi. Įėjo į būdelę ir surinko Les Classiques numerį. Iš Neji prie Senos skambino prieš keturiolika minučių.

— D’Anžu?

— Moteris nusižudė eidama išpažinties, daugiau nieko nežinau.

— Na jau, tuo nepasitenkintum... Medūza tuo nepasitenkintų.

— Duok laiko išjungti įrangai. Keturias sekundes telefonas bus užimtas.

D’Anžu grįžo.

— Vidutinio amžiaus moteris sidabriniais ir baltais plaukais, brangiais drabužiais ir St. Laurent rankine. Ką tik apibūdinau dešimt tūkstančių Paryžius moterų. Kaip žinoti, kad neradai moters, jos nenužudei, kad suteiktum skambučiui pretekstą?

— O, taip, kaip pietą nunešiau jos iš stigmos kraujuojantį kūną į bažnyčią. Mąstyk, d’Anžu. Pradėk nuo to, kas akivaizdu. Krepšys buvo ne jos, ji nešėsi baltą rankinę. Niekada nereklamuotų varžovų mados namų.

— Tai įrodymai mano versijai. Tai buvo ne Žaklina Lavjė.

— Daugiau duotų už manąją. Popieriai krepšyje rodė kitą tapatybę. Greit pasiims kūną, niekas neliečia Les Classiques.

— Nes tu taip sakai?

— Ne. Nes šį metodą Karlosas naudojo penkiose žmogžudystėse, apie kurias galėčiau papasakoti. — Baisiausia, kad tikrai galėjo. — Žmogų nužudo, policija tiki, kad jis kažkas kitas, mirtis — mįslė, žudikai nežinomi. Tada sužino jo tapatybę, tačiau Karlosas jau už valstybės ribų, kontraktas įvykdytas. Lavjė — tik metodo variantas. Tik tiek.

— Žodžiai, Delta. Niekada daug nešnekėjai, bet kai jau pradedi...

— O jei tu po trijų ar keturių savaičių dar būsi Sent Onorė, nors tikrai nebūsi, pamatysi, kaip viskas baigsis. Lėktuvo katastrofa arba Viduržemio jūroje dingusi jachta. Neatpažįstamai sudegusiais kūnais arba paprasčiausiai dingusiais. Be abejonės, mirusiųjų tapatybės bus patvirtintos. Lavjė ir Beržeronas. Tik vienas jų bus tikrai miręs, madam Lavjė. Mesjė Beržeronas turi privilegijų, net daugiau nei tu kada nors žinojai. Beržeronas grįžo į verslą. O tu, tu tik Paryžiaus morgo statistikos dalis.

— Otų?

— Pagal planą aš irgi mirsiu. Tikisi mane pasiekti per tave.

— Logiška. Mes abu iš Medūzos, jie tai žino, Karlosas tai žino. Reikia daryti prielaidą, kad mane pažinai.

— O tu mane?

D’Anžu stabtelėjo.

— Taip, — tarė jis. — Kaip sakiau, mes dabar dirbame skirtingiems darbdaviams.

— Apie tai ir noriu pasikalbėti.

— Jokių kalbų, Delta. Dėl senų laikų — dėl to, ką tu dėl mūsų padarei Tamkvane — paklausyk medūziečio patarimo. Dink iš Paryžiaus arba būsi tas lavonas, apie kurį kalbėjai.

— Negaliu to padaryti.

— Turėtum. Jei atsiras galimybė, pats paspausiu gaiduką ir man už tai bus gerai atlyginta.

— Tada suteiksiu tau galimybę.

— Atleisk, jei manau, kad meluoji.

— Nežinai, ko aš noriu, nežinai, kaip rizikuočiau, kad tai gaučiau.

— Kad ir ko norėtum, rizikuosi. Tikrasis pavojus kils tik tavo priešui. Pažįstu tave, Delta. Turiu grįžti prie darbo. Palinkėčiau sėkmingos medžioklės, bet...

Atėjo laikas panaudoti efektyviausią turimą ginklą, vienintelį grasinimą, kuris dar galėjo atvesti d’Anžu į protą.

— Kam skambini dabar, kai nebegalima susisiekti su Monso parku?

Įtampą sustiprino d’Anžu tyla. Kai atsakė, kalbėjo tyliai.

— Ką sakei?

— Žinai, ją dėl to ir nužudė. Dėl to nužudys ir tave. Ji nuėjo į Monso parką ir už tai mirė. Tu buvai Monso parke ir todėl mirsi. Karlosas nebegali palikti tavęs gyvo, tu tiesiog per daug žinai. Kodėl jie turėtų kelti viskam grėsmę? Jis tave panaudos, kad sugautų mane, tada nužudys ir įkurs kitą Les Classiques. Kaip vienas medūzietis kitam, ar gali tuo abejoti?

Tyla truko ilgiau, buvo įtemptesnė nei anksčiau. Akivaizdu, kad vyresnis medūzietis sau uždavė kelis sunkius klausimus.

— Ko tu iš manęs nori? Išskyrus mane. Turėtum žinoti, kad įkaitai beverčiai. Vis dėlto mane provokuoji, stebini tuo, ką sužinojai. Iš manęs — ar gyvo, ar mirusio — tau jokios naudos. Ko nori?

— Informacijos. Jei jos turi, šią naktį dingsiu iš Paryžiaus ir nei Karlosas, nei tu daugiau iš manęs nieko neišgirsite.

— Kokios informacijos?

— Jei paklausiu dabar — meluosi. Aš meluočiau. Bet kai susitiksim, sakysi tiesą.

— Su laidu, pakabintu ant kaklo?

— Minios viduryje?

— Minios? Dieną?

— Po valandos. Priešais Luvrą. Prie laiptų. Prie taksi aikštelės.

— Luvro? Minios? Aš turiu informacijos, kuri tave gali nuvyti šalin?.. Juk nemanai, kad galiu aptarinėti savo darbdavį.

— Ne tavąjį. Manąjį.

— Treadstone?

Jis žino! Filipas d’Anžu turi atsakymą! Išlik ramus. Neleisk susijaudinimui virpinti balso.

— Septyniasdešimt vienas, — pabaigė Džeisonas. — Tik paprastas klausimas, ir aš dingsiu. Kai gausiu atsakymą — tiesą — tau kai ką duosiu mainais.

— Ko iš tavęs norėčiau? Išskyrus tave patį?

— Informacijos, kuri tau leistų gyventi. Negarantuota, bet patikėk, kai sakau, kad be jos neišgyvensi. Monso parkas, d’Anžu.

Vėl tyla. Bornas galėjo įsivaizduoti, kaip žilaplaukis medūzietis spokso į telefoną, pasiturinčio Paryžiaus rajono pavadinimas vis garsiau aidi galvoje. Monso parke slypėjo mirtis, d’Anžu žinojo tai taip pat užtikrintai, kaip ir tai, kad Neji prie Senos buvo Žaklina Lavjė.

— Kokia ta informacija? — paklausė d’Anžu.

— Tavo darbdavio tapatybė. Vardas ir pakankami įrodymai, kad galėtum užklijuoti voke, duoti advokatui, kad saugotų visą tavo natūralų gyvenimą. Bet jei mirtum nenatūraliai, net per nelaimingą atsitikimą, jam būtų įsakyta atplėšti voką ir paviešinti turinį. Tai apsauga, d’Anžu.

— Suprantu, — tyliai tarė medūzietis. — Bet sakei, kad mane stebi, seka.

— Prisidenk, — tarė Džeisonas. — Sakyk tiesą. Turi kur paskambinti, tiesa?

— Taip, yra telefonas, vyro. — Vyresniojo vyriškio balsas pakilo iš nuostabos.

— Susisiek su juo, pasakyk tiksliai tai, ką sakiau aš... Žinoma, išskyrus mūsų susitarimą. Sakyk, kad aš su tavimi susisiekiau, noriu susitikti. Luvre, po valandos. Tiesą.

— Tu beprotis.

— Žinau, ką darau.

— Paprastai žinodavai... Sukuri savo paties spąstus, pradedi savąją egzekuciją.

— Tokiu atveju tau dosniai atsilygins.

— Arba taip pat nužudys, jei sakai tiesą.

— Sužinokim, kaip yra iš tikrųjų. Su tavimi susisieksiu vienaip ar kitaip, tikėk mano žodžiu. Jie turi mano nuotraukas, kai tai nutiks, jie žinos. Geriau valdoma situacija nei tokia, kur negali būti jokios kontrolės.

— Dabar girdžiu Deltą, — tarė d’Anžu. — Jis nekuria spąstų pats sau. Jis neina prieš egzekucijos būrį ir neprašo maišo ant galvos.

— Ne, jis taip nesielgia, — sutiko Bornas. — Neturi pasirinkimo, d’Anžu. Viena valanda. Prie Luvro.

Bet kokių spąstų sėkmė priklauso nuo jų esminio paprastumo. Atgaliniai spąstai turi būti staigūs ir dar paprastesni.

Šiuos žodžius prisiminė laukdamas taksi automobilyje Sent Onorė, kiek toliau nuo Les Classiques. Paprašė vairuotojo du kartus apvažiuoti aplink kvartalą. Jį palaikys amerikiečiu turistu, kurio žmona apsipirkinėja haute couture rajone. Anksčiau ar vėliau ji baigs ir jis ją susiras.

Tai, ką rado, buvo Karloso pakalikai. Guminiu galu antena ant juodo automobilio buvo įrodymas ir pavojaus signalas. Jis jaustųsi saugiau, jei tas įrenginys sugestų, bet nebuvo kaip tai padaryti. Vienintelė alternatyva — skleisti dezinformaciją. Per kitas keturiasdešimt penkias minutes Džeisonas iš visų jėgų pasistengs, kad per radiją perduotų klaidingą informaciją. Sėdėdamas šešėlyje ant užpakalinės sėdynės jis apžiūrėjo du vyrus automobilyje kitoje gatvės pusėje. Jei jie kaip nors išsiskyrė iš šimtų kitų vyrų Sent Onorė, tai nebent tuo, kad nesikalbėjo.

Ant šaligatvio išėjo Filipas d’Anžu pridengęs žilus plaukus pilka skrybėle. Gatvėje apsidairė, perdavė Bornui, kad buvęs medūzietis apsisaugojo. Paskambino telefonu, perdavė stebinančią informaciją, žinojo, kad vyrai automobilyje pasiruošę sekti.

Taksi, iškviestas telefonu, sustojo prie šaligatvio. D’Anžu kažką pasakė vairuotojui ir įlipo vidun. Kitoje pusėje grėsmingai pakilo antena, prasidėjo medžioklė.

Automobilis pradėjo sekti d’Anžu taksi, tai buvo vienintelis patvirtinimas, kurio reikėjo Džeisonui. Jis pasilenkė į priekį.

— Pamiršau, — susinervinęs tarė jis vairuotojui. — Ji sakė, kad šįryt keliauja į Luvrą, į parduotuves eis po pietų. Dieve, vėluoju visą pusvalandį. Gal galite kuo greičiau nuvežti į Luvrą?

— Mais oui, monsieur, le Louvre.89

Kelionės metu iki paminklinio fasado, žvelgiančio į Seną, Džeisoną vežęs taksi dukart pralenkė juodąjį automobilį, kuris juos greit pasivijo. Nedidelis atstumas leido Bornui įsižiūrėti ir sužinoti viską, ką reikėjo. Keleivis greit kažką šnekėjo į radiją. Karlosas bandė užtikrinti, kad spąstuose neliktų skylių, kiti taip pat artėjo prie egzekucijos vietos.

Privažiavo prie milžiniško Luvro įėjimo.

— Sustokite prie taksi, — tarė Džeisonas.

— Bet jie laukia keleivių, mesjė. O aš jau turiu keleivį. Jūs — mano keleivis. Nuvešiu jus prie...

— Darykit, kaip sakau, — per sėdynę numesdamas penkiasdešimt frankų paragino Bornas.

Vairuotojas sustojo prie eilės. Juodasis automobilis buvo dešinėje, už dvidešimties jardų. Vyras prie radijo apsisuko sėdynėje ir žiūrėjo pro kairįjį galinį šoninį langą. Džeisonas pasekė jo žvilgsnį, pamatė tai, ko ir tikėjosi — už kelių šimtų pėdų vakaruose, milžiniškoje aikštėje, buvo pilkas automobilis, automobilis, sekęs Žakliną Lavjė ir Viljė žmoną iki Palaimintojo Sakramento bažnyčios, o vėliau, jai palydėjus Lavjė, nuskubėjęs iš Neji prie Senos. Buvo matyti, kaip antena leidžiasi į savo slėptuvę. Karloso karys dešinėje jau nebelaikė mikrofono. Juodojo automobilio antena taip pat leidosi žemyn, užmezgė kontaktą, vieni kitus matė. Keturi vyrai. Tai buvo Karloso budeliai.

Bornas sutelkė dėmesį į minią prie muziejaus įėjimo, kaipmat pastebėjo elegantiškai apsirengusį d’Anžu. Jis lėtai suko ratus, atsargiai kulniavo ant didelio balto granito bloko prie marmurinių laiptų.

Dabar. Atėjo laikas skleisti dezinformaciją.

— Išvažiuok, — įsakė Džeisonas.

— Ką, mesjė?

— Du šimtai frankų, jei darysi tiksliai tai, ką liepsiu. Išvažiuok iš eilės, nuvažiuok į jos priekį, tada du kartus pasuk kairėn, važiuok link kitos eilės.

— Nesuprantu, mesjė!

— Ir nereikia suprasti. Trys šimtai frankų.

Vairuotojas pasuko dešinėn ir pajudėjo į eilės priekį, kur pasuko vairą, nukreipė mašiną prie pastatytų automobilių. Bornas išsitraukė ginklą iš už diržo, pasidėjo ant kelių, patikrino duslintuvą, tvirtai jį prisuko.

— Kur norėtumėte eiti, mesjė? — paklausė sumišęs vairuotojas jiems važiuojant atgal prie įėjimo į Luvrą.

— Lėčiau! — sušuko Džeisonas. — Tas didelis pilkas automobilis priekyje, atsuktas į Seną. Matote jį?

— Žinoma.

— Lėtai jį apvažiuokite dešine puse. — Bornas atsisėdo kairėje pusėje, atidarė langą, saugojosi, kad nesimatytų nei ginklo, nei jo veido. Po kelių sekundžių parodys abu.

Taksi priartėjo prie automobilio bagažinės, vairuotojas vėl pasuko vairą. Jie stovėjo šalia vienas kito. Džeisonas iškišo į ginklą. Nusitaikė į pilkojo automobilio dešinį langą galinėse durelėse ir šovė, paskui vienas kitą sekė penki kostelėjimai, sudaužė stiklą, mirtinai išgąsdino du vyrus, kurie vienas ant kito riktelėjo, pasilenkė žemiau langų. Bet jį matė. Tai ir buvo dezinformacija.

— Dinkit iš čia! — persigandusiam vairuotojui sušuko Bornas, numesdamas tris šimtus frankų ant sėdynės ir įgrūsdamas skrybėlę į tarpą tarp lango ir rėmo. Taksi šovė į priekį link Luvro vartų.

Dabar.

Džeisonas pasitraukė į kitą sėdynės pusę, atidarė duris ir išslydo ant akmenimis grįsto šaligatvio, vairuotojui davęs paskutinį įsakymą:

— Jei nori išgyventi, kuo greičiau dink iš čia.

Taksi šovė pirmyn, variklis suriaumojo, vairuotojas rėkė iš siaubo. Bornas nėrė tarp dviejų stovinčių automobilių, pasislėpė nuo pilkame automobilyje sėdinčių vyrų, lėtai pakilo nuo žemės, pažvelgė pro automobilių langus. Vyras prie vairo įjungė pavarą ir jo kompanionui laikant mikrofoną, antenai kylant viršun šovė pirmyn. Kitam sedanui, stovinčiam arčiau laiptų, buvo duodami nurodymai. Lekiantis taksi nėrė į eismą prie Senos, didelė pilka mašina sekė iš paskos. Kai pravažiavo per kelias pėdas nuo Džeisono, dviejų vyrų veido išraiška bylojo tai, ką reikia. Jie išvydo Kainą savo akimis, spąstai užsivėrė, po kelių minučių jie gaus užmokestį.

Atgaliniai spąstai turi būti staigūs ir dar paprastesni...

Kelių minučių. Jei viskas, kuo jis tikėjo, buvo tiesa, turėjo tik kelias akimirkas. Kontaktas suvaidino savo vaidmenį, nesvarbų vaidmenį, ir buvo nebenaudingas, kaip nebenaudinga buvo ir Žaklina Lavjė.

Bornas išbėgo iš dviejų automobilių tarpo link juodojo automobilio, kuris buvo ne toliau nei už penkiasdešimties pėdų. Matė du vyrus, artėjančius prie Filipo d’Anžu, kuris vis dar žingsniavo ant marmurinių laiptų. Vienas taiklus bet kurio vyro šūvis, ir d’Anžu kristų negyvas, Treadstone 71 mirtų su juo. Džeisonas skubėjo kiek galėdamas, ranką laikė palte ir gniaužė sunkų ginklą.

Karloso kariai buvo vos už kelių jardų, skubėjo kaip galėdami, ekzekucija turėjo būti greita, pasmerktasis užmuštas greičiau nei suprastų, kas vyksta.

— Medūza! — suriaumojo Bornas nežinodamas, kodėl tą pavadinimą sušuko vietoj d’Anžu vardo. — Medūza, Medūza!

D’Anžu pakėlė galvą, veide atsispindėjo sumaištis. Juodojo automobilio vairuotojas apsisuko, pakėlė ginklą į Džeisoną, kol kompanionas bėgo link d’Anžu, taip pat nukreipęs ginklą į buvusį medūzietį. Bornas metėsi dešinėn, ištiesė ginklą, prilaikė kaire ranka. Šovė skrisdamas oru, pataikė. Prie d’Anžu artėjantis vyras nukrito, kojos buvo paralyžiuotos, jis sukniubo ant žemės. Virš Džeisono galvos pasigirdo du kostelėjimai, kulkos įsmigo į metalą virš jo. Nuriedėjo kairėn, ginklą laikė tvirtai, nukreipė jį į antrąjį žmogų. Du kartus paspaudė gaiduką, vairuotojas suriko, jam krentant tekėjo kraujas.

Minią apėmė isterija. Apsaugai mėginant prasibrauti į lauką, rėkė ir vyrai, ir moterys. Tėvai kūnais dengė vaikus, kiti bėgo laiptais į Luvrą. Bornas atsistojo, stengėsi pamatyti d’Anžu. Vyresnysis vyras pasislėpė už granito bloko. Persigandusi stambi figūra ropojo iš slėptuvės. Džeisonas veržėsi per panikuojančią minią, užsikišo ginklą už diržo, atskyrė isterikuojančius žmones, stovinčius tarp jo ir atsakymus žinančio žmogaus. Treadstone! Treadstone!

Pasiekė žilaplaukį medūzietį.

— Stokis, — įsakė jis. — Dingstam iš čia!

— Delta!.. Tai buvo Karloso žmogus! Pažįstu jį, naudojausi juo! Jis būtų mane užmušęs!

— Žinau. Eime! Greitai! Grįš kiti, mūsų ieškos. Eime!

Akių kampučiu Bornas pamatė kažką juodą. Apsisuko, instinktyviai uždengė d’Anžu, kai tamsi figūra, stovinti prie taksi eilės, paleido keturis greitus šūvius. Visur aplink juos lakstė marmuro ir granito nuolaužos. Tai buvo jis! Platūs, stambūs pečiai, atrodė, kybantys ore, lieknas liemuo, paryškintas prigludusio kostiumo... Tamsiaodis veidas, apsuptas balto šilkinio šaliko po juoda skrybėle. Karlosas!

Sugauk Karlosą! Užspeisk Karlosą! Cain vietoj Charlie ir Delta vietoj Cain!

Melas!

Rask Treadstone! Rask žinutę, rask žmogų! Rask Džeisoną Borną!

Jis baigė išprotėti! Susilieję praeities vaizdai susimaišė su siaubingais dabarties įvykiais ir varė jį iš proto. Minčių durys atsidarė ir užsidarė, griausmingai atsidarė, vėl užsitrenkė. Kurtinantis griaustinis persmelkė galvą skausmu. Pasileido link vyro juodu kostiumu ir baltu šaliku, apvyniotu aplink veidą.

Tada pamatė akis ir ginklo vamzdį, trys tamsūs rutuliai susikoncentravo į jį kaip juodi lazeriai. Beržeronas? Ar tai buvo Beržeronas? Buvo? Arba Ciurichas... Arba... Nėra laiko!

Padarė apgaulingą judesį kairėn, tada nėrė dešinėn, pasitraukė iš ugnies linijos. Kulkos trenkėsi į akmenis, rikošetas sekė kiekvieną smūgį. Džeisonas nusirito po stovinčiu automobiliu, matė, kaip tarp ratų bėga juoda figūra. Skausmas liko, bet griaustinis liovėsi. Išropojo ant žemės, atsistojo ir nubėgo atgal prie Luvro laiptų.

Ką padarė? D’Anžu dingo! Kaip tai nutiko? Atgaliniai spąstai visai nebuvo spąstai! Jo paties strategija buvo panaudota prieš jį patį, leido pabėgti vieninteliam žmogui, kuris galėjo padėti. Jis sekė Karloso kareivius, bet Karlosas sekė jį! Nuo pat Sent Onorė. Viskas buvo perniek, jo širdyje skleidėsi tuštuma.

Tada išgirdo žodžius, ištartus iš šalia stovinčio automobilio. Prieš akis stovėjo atsargusis Filipas d’Anžu.

— Atrodo, Tamkvanas niekada toli nedingsta. Kur eisim, Delta? Čia likti negalime.

Sėdėjo nuošalioje, bet sausakimšoje kavinėje Veido gatvėje, visai šalia Monmartro. D’Anžu susimąstęs gurkšnojo brendį, jo balsas buvo žemas, mąslus.

— Grįšiu į Aziją, — tarė jis. — Į Singapūrą, Honkongą, o gal net ir į Seišelius. Prancūzijoje niekada neturėjau nieko gera, dabar čia likti netgi pavojinga gyvybei.

— Gal nereikės, — nurydamas viskį tarė Bornas. Šiltas gėrimas nuramino jo mintis. — Kalbėjau rimtai. Pasakyk tai, ką noriu žinoti. Duosiu tau... — Nutilo, abejonės vėl jį užplūdo. Ne, reikia pasakyti. — Duosiu tau Karloso asmens tapatybę.

— Visiškai neįdomu, — įdėmiai stebėdamas Borną tarė buvęs medūzietis. — Pasakysiu viską, ką galiu. Kodėl turėčiau ką nors nutylėti? Akivaizdu, kad į policiją neisiu, bet jei turiu informacijos, kuri tau galėtų padėti pasirūpinti Karlosu, pasaulis taps man daug saugesnis, tiesa? Bet nenoriu jokio asmeninio indėlio.

— Net nesmalsauji?

— Gal akademiškai, nes tavo veido išraiška sako, kad būsiu šokiruotas. Taigi užduok klausimus ir mane nustebink.

— Tikrai būsi šokiruotas.

Neįspėjęs d’Anžu ištarė vardą:

— Beržeronas.

Džeisonas nejudėjo, negalėjo ištarti nė žodžio, tik spoksojo į vyresnį vyrą. D’Anžu tęsė:

— Apie tai daug kartų galvojau. Kai tik mes kalbėdavomės, aš į jį žiūrėjau ir svarsčiau. Vis dėlto kiekvieną kartą tą idėją atmesdavau.

— Kodėl? — Bornas pertraukė nenorėdamas pripažinti, kad medūzietis teisus.

— Atkreipk dėmesį, aš nesu tikras, tik manau, kad tai netiesa. Gal dėl to, kad iš Renė Beržerono apie Karlosą sužinojau daugiau nei iš ko nors kito. Jis apsėstas Karloso, dirbo jam ilgus metus, labai didžiavosi jam teikiamu pasitikėjimu. Problema ta, kad jis apie Karlosą pasakoja per daug.

— Pasididžiavimas, išreiškiamas alter ego?

— Gali būti, bet nesutampa su neįtikėtinu atsargumu, kurio jis laikosi, nesutampa su nepereinama slaptumo siena, kurią jis pastatė aplink save. Nesu tikras, bet abejoju, kad tai Beržeronas.

— Pasakei vardą. Aš tylėjau.

D’Anžu nusišypsojo.

— Neturi kuo rūpintis, Delta. Užduok klausimus.

— Maniau, kad tai tikrai Beržeronas. Atleisk.

— Nereikia, nes tai įmanoma. Sakiau, man tai nesvarbu. Po kelių dienų vėl būsiu Azijoje, seksiu franką, dolerį arba jeną. Mes, medūziečiai, visada buvome išradingi, tai tiesa.

Džeisonas nesuprato kodėl, bet prieš akis stojo senas Andrė Viljė veidas. Prižadėjo sau, kad surinks kuo daugiau informacijos, kad padėtų senajam kareiviui. Kitos progos galėjo ir nebūti.

— Kur figūruoja Andrė Viljė žmona?

D’Anžu pakėlė antakius.

— Andželika? — paklausė jis. — Na, žinoma, sekei Monso parke, tiesa? Kaip?..

— Dabar detalės nesvarbios.

— Tikrai ne man, — sutiko medūzietis.

— O kaip ji? — spaudė Bornas.

— Ar kada nors į ją atidžiau žiūrėjai? — paklausė d’Anžu. — Į jos odą?

— Buvau gana arti. Ji įdegusi. Labai aukšta ir labai įdegusi.

— Ji prisižiūri, kad oda liktų to paties atspalvio. Rivjera, graikų salos, Kosta dėl Sol, Gštadas, ji visada įdegusi.

— Jai tinka.

— Tai ir sėkminga maskuotė. Paslepia tai, kas ji yra. Ji nebūna rudenį ar žiemą išblyškusi, nėra baltumo veide, ant rankų ir kojų. Visada turi bronzinį atspalvį, kuris toks būtų bet kuriuo metų laiku. Su San Tropezu, Kosta Brava, Alpėmis ar be jų.

— Apie ką čia šneki?

— Nors manoma, kad nuostabioji Andželika Viljė yra paryžietė, iš tiesų taip nėra. Ji ispanė. Tiksliau, venesuelietė.

— Sančesas, — sušnabždėjo Bornas. — Iljičius Ramiresas Sančesas.

— Taip. Tarp tų kelių, kurie apie tokius dalykus kalba, sklando gandas, kad ji Karloso pusseserė, meilužė nuo keturiolikos metų. Tarp tų drąsiųjų sakoma, kad, išskyrus jį patį, ji pasaulyje vienintelis žmogus, kuris jam rūpi.

— O Viljė — kvaila marionetė?

— Žodžiai iš Medūzos, Delta? — D’Anžu linktelėjo. — Taip, Viljė yra marionetė. Karloso genialiai sukurtas ryšys su didžiąja dalimi svarbiausių Prancūzijos valdžios struktūrų, kuriuo galėtų pasiekti ir bylas apie save patį.

— Genialiai sukurtas, — atsimindamas tarė Džeisonas. — Apie tai negaliu net pagalvoti.

— Absoliučiai.

Bornas pasilenkė į priekį ir greitai ištarė:

— Treadstone, — tarė jis, abiem rankomis laikydamas stiklinę. — Papasakok apie Treadstone 71.

— Ką aš galiu tau pasakyti?

— Viską, ką jie žino. Viską, ką žino Karlosas.

— Nemanau, kad galėčiau tai padaryti. Girdžiu įvairių dalykų, sudedu viską iš nuotrupų, bet apie viską, išskyrus Medūzos reikalus, aš nelabai tinku konsultuoti.

Džeisonas vos susivaldė, vos susilaikė nuo klausimų apie Medūzą, apie Deltą ir Tamkvaną, naktinį vėją ir tamsą, sprogimus, akinančias šviesas, kurtinantį triukšmą. Negalėjo, reikėjo daryti tam tikras prielaidas, susilaikyti. Prioritetai. Treadstone. Treadstone 71!

— Ką girdėjai? Ką suklijavai iš nuotrupų?

— Tai, ką girdėjau, ir tai, ką suklijavau iš nuotrupų, ne visada sutampa. Bet yra akivaizdžių faktų.

— Pavyzdžiui?

— Kai tave, Delta, pamačiau Les Classiques, žinojau, kad Delta pelningai susitarė su amerikiečiais, gal kiek kitaip nei anksčiau.

— Paaiškink, prašau.

— Prieš dešimtį metų iš Saigono sklido gandai, kad šaltas kaip ledas Delta buvo geriausiai apmokamas medūzietis iš visų. Tu, be abejonės, buvai labiausiai įgudęs iš visų, kuriuos tik pažinojau, taigi maniau, kad su tavimi sunku tartis. Kad darytum tai, ką dabar darai, tikriausiai derėjaisi labai griežtai.

— Tai yra? Ką girdėjai?

— Tai, ką žinom. Tai patvirtino Niujorke. Vienuolis tai patvirtino prieš mirtį, bent man taip aiškino. Tai atitiko modelį.

Bornas laikė stiklinę, vengė d’Anžu akių. Vienuolis. Vienuolis. Neklausk. Vienuolis negyvas, kad ir kas jis toks buvo. Dabar jis nesvarbus.

— Nenukrypkim, — tarė Džeisonas. — Ką jie mano, kad daro?

— Baik, Delta, čia aš išvykstu. Nėra tikslo...

— Prašau, — pertraukė Bornas.

— Gerai. Sutikai tapti šiuo Kainu. Šiuo mitiniu žudiku su begaliniu kontraktų sąrašu, kuris niekada neegzistavo, sukurtas tikromis medžiagomis, patikimų šaltinių patvirtintas. Tikslas — mesti iššūkį Karlosui, kaip sakė Beržeronas, „visą laiką trypti jo reputaciją“, siūlyti mažesnes kainas, skleisti žinias apie jo trūkumus, aukštinti savo sugebėjimus. Iš esmės — išvilioti Karlosą ir jį sučiupti. Tai buvo tavo sutartis su amerikiečiais.

Jo asmeninės saulės spinduliai persmelkė tamsiausius Džeisono minčių kampučius. Tolumoje atsidarė durys, bet buvo per toli, kad pro jas įeitum, nes dar ne iki galo atidarytos. Svarbiausia, kad ten, kur anksčiau tvyrojo aklina tamsa, dabar buvo šviesu.

— Tada amerikiečiai yra... — Bornas nebaigė sakinio, tikėjosi, kad jį užbaigs d’Anžu.

— Taip, — tarė medūzietis. — Treadstone 71. Labiausiai kontroliuojamas Amerikos žvalgybos būrys iš Valstybės departamento Konsulų operacijų, sukurtas to paties žmogaus, kuris sugalvojo Medūzą. Deivido Eboto.

— Vienuolis, — tyliai tarė Džeisonas, instinktyviai tolumoje prasivėrė kitos durys.

— Žinoma. Kas kitas sutiktų vaidinti Kaino vaidmenį, išskyrus Medūzos vyrą, vadinamą Delta? Kaip sakiau, vos tave pamatęs tai žinojau.

— Vaidmenį... — Bornas sustojo, saulė nušvito, vis šviesėjo, buvo šilta, bet neakino.

D’Anžu palinko į priekį.

— Tačiau supratau, kad tai, ką išgirdau, ir tai, ką suklijavau iš nuotrupų, nesutampa. Buvo sakoma, kad Džeisonas Bornas sutiko atlikti užduotį dėl neteisingų priežasčių. Buvau ten, o jie — ne. Jie negalėjo žinoti to, ką žinau aš.

— Ką jie sakė? Ką girdėjai?

— Kad tu — Amerikos žvalgybos pareigūnas, galbūt karininkas. Gali įsivaizduoti? Tu, Delta! Vyras, nepakenčiantis daugelio amerikietiškų dalykų! Beržeronui pasakiau, kad tai neįmanoma, bet nemanau, kad jis patikėjo.

— Ką jam pasakei?

— Tai, kuo tikėjau. Tai, kuo vis dar tikiu. Tai nebuvo pinigai, nes jokia pinigų suma nepriverstų tavęs to daryti, tai turėjo būti kažkas kita. Manau, tai padarei dėl tos pačios priežasties, dėl kurios dauguma mūsų prieš dešimtį metų prisidėjo prie Medūzos. Pradėti viską iš naujo, pasilikti galimybę grįžti kur nors, kur nebegali grįžti dabar. Žinoma, aš nežinau, nesitikiu, kad tai patvirtinsi, bet taip galvoju.

— Gali būti, kad esi teisus, — sulaikęs kvapą tarė Džeisonas. Žvarbus vėjas sklaidė miglą. Tai buvo logiška. Išsiuntė žinutę. Tai gali būti tai. Surask žinutę! Rask siuntėją! Treadstoną!

— Tai veda mus atgal, — tęsė d’Anžu. — Prie istorijų apie Deltą. Kas jis toks? Kas jis buvo? Tas išsilavinęs tylus vyras, galėjęs džiunglėse virsti mirtinu ginklu? Kuris be jokios priežasties vertė save ir kitus peržengti ištvermės ribas. Niekada nesupratome.

— To niekada nereikėjo. Ar yra dar kažkas, ką gali man papasakoti?.. Ar jie žino, kur yra Treadstone 71?

— Be abejonės. Sužinojau iš Beržerono. Rezidencija Niujorke, Rytų septyniasdešimt pirmojoje gatvėje. Numeris vienas keturi. Teisingai?

— Gali būti... Dar kas nors?

— Tik tai, ką neabejotinai žinai. Strategija man vis dar lieka nesuprantama.

— Tai yra?

— Amerikiečiai mano, kad juos išdavei. Pasakysiu aiškiau: jie nori, jog Karlosas galvotų, kad jie mano, jog tu juos išdavei.

— Kodėl? — Priartėjo. Atsakymas slypi čia!

— Dėl to kaltas ilgas tylos periodas, trukęs šešis mėnesius. Sutapęs su Kaino neaktyvumu. Be to, pavogti pinigai, bet labiausiai dėl tylos.

Kaip tik tai. Žinutė. Tyla. Mėnesiai, praleisti Por Nuarė. Beprotybė Ciuriche, beprotnamis Paryžiuje. Niekas niekada negalėtų sužinoti, kas iš tikrųjų atsitiko. Jam liepė prisistatyti. Pasirodyti. Tu buvai teisi, Mari, mieloji, mano mieloji meile. Buvai teisi iš pat pradžių!

— Ir daugiau nieko? — bandydamas suvaldyti susijaudinimą balse ir nekantraudamas kuo greičiau grįžti pas Mari paklausė Džeisonas.

— Daugiau nieko nežinau, bet, prašau, suprask, man niekada tiek daug nesakė. Mane surado dėl žinių apie Medūzą, nes buvo išsiaiškinta, kad Kainas kilęs iš Medūzos. Tačiau niekada nesu buvęs artimas Kaino patikėtinis.

— Žinojai pakankamai. Labai ačiū. — Džeisonas ant stalo padėjo kelis banknotus ir jau ėjo iš kabinos.

— Yra dar vienas dalykas, — tarė d’Anžu. — Nežinau, ar tai svarbu, bet jie žino, kad tu ne Džeisonas Bornas.

— Ką?

— Kovo dvidešimt penkta diena. Neatsimeni, Delta? Liko tik dvi dienos, o ši data Karlosui labai svarbi. Pasklido gandas. Jis kovo dvidešimt penktą nori tavo lavono. Jis nori tą dieną pristatyti tavo lavoną.

— Ką bandai pasakyti?

— 1968 metų kovo dvidešimt penktą Tamkvane įvykdyta Džeisono Borno egzekucija. Vykdytojas buvai tu.

31 SKYRIUS

Ji atidarė duris, jis, akimirką nejudėdamas, spoksojo į ją, žvelgė į jos rudas akis, tyrinėjančias jo veidą, akis, kurios buvo kupinos baimės, bet vis dėlto smalsios. Ji žinojo. Ne atsakymą, bet tai, kad atsakymas buvo ir kad jis grįžo jo perduoti. Įėjo į kambarį, ji uždarė duris.

— Tai nutiko, — tarė ji.

— Tai nutiko, — Bornas pasisuko ir ištiesė į ją rankas. Ji atėjo, jie apsikabino. Tas gestas pasakė daugiau nei bet kokie žodžiai. — Buvai teisi, — galiausiai sušnabždėjo jis bučiuodamas jos švelnius plaukus. — Dar daug ko nežinau, o gal niekada nežinosiu, bet tu buvai teisi. Aš ne Kainas, nes nėra jokio Kaino, niekada ir nebuvo. Bent jau Kaino, apie kurį jie šneka. Jis niekada neegzistavo. Jis tik mitas, sukurtas Karlosui išvilioti. Aš ir esu tas kūrinys. Vyras iš Medūzos, vadinamas Delta, sutiko tapti melu, vadinamu Kainu. Aš tas vyras.

Jie buvo vis dar apsikabinę, po šių žodžių ji atsitraukė.

— Kainas vietoj Čarlio, — tyliai žodžius ištarė ji.

— Ir Delta vietoj Kaino, — pabaigė Džeisonas. — Girdėjai, kaip tai sakiau?

Mari linktelėjo.

— Taip. Vieną naktį kambaryje Šveicarijoje sušukai miegodamas. Niekada neminėjai Karloso, tik Kainą... Deltą. Rytą tau apie tai pasakiau, bet tu neatsakei, tik pažvelgei pro langą.

— Nes nesupratau. Vis dar nesuprantu, tačiau susitaikiau. Tai paaiškina daugelį dalykų.

Ji vėl linktelėjo.

— Provokatorius. Kodiniai žodžiai, kuriuos vartoji, keistos frazės, pastabumas. Bet kodėl? Kodėl tu?

— Pradėti naują gyvenimą. Bent jis taip sakė.

— Kas?

— D’Anžu.

— Tas vyras ant Monso parko laiptų? Operatorius?

— Vyras iš Medūzos. Aš jį pažinojau Medūzoje.

— Ką jis sakė?

Bornas jai papasakojo. Šnekėdamas jis pastebėjo, jog mergina, kaip ir jis pats, atsipalaiduoja. Akys spindėjo, buvo matyti, kaip tvinksi kaklas, iš gerklės veržiasi džiaugsmas. Buvo panašu, jog ji negalėjo sulaukti, kol jis baigs, kad galėtų jį vėl apkabinti.

— Džeisonai! — sušuko ji, glausdama rankas jam prie veido. — Mielasis, mano mielasis! Mano draugas sugrįžo pas mane! Tai viskas, ką žinojome, viskas, ką jautėme!

— Ne visai viskas, — jis palietė Mari petį. — Tau aš Džeisonas, sau Bornas, nes man tą vardą davė ir privalau jį turėti, nes kito neturiu. Bet jis ne mano.

— Sukurtas?

— Ne, jis buvo tikras. Sakoma, kad jį nužudė vietovėje, vadinamoje Tamkvanu.

Ji patraukė rankas nuo jo veido, padėjo ant pečių, nepaleido.

— Tam turėjo būti priežastis.

— Tikiuosi. Nežinau. Gal tai naujas gyvenimas, kurį bandau pradėti.

— Tai nesvarbu, — paleisdama jį tarė mergina. — Tai praeitis, prieš dešimtį metų. Svarbu tik tai, kad tu susisiektum su vyrais iš Treadstone, nes ir jie bando susisiekti su tavimi.

— D’Anžu sako, kad pasklido gandas ir amerikiečiai mano, jog juos išdaviau. Jokių žinių ištisus šešis mėnesius, iš Ciuricho paimti milijonai. Jie tikriausiai galvoja, kad aš jų brangiausia visų laikų klaida.

— Gali paaiškinti, kas atsitiko. Sąmoningai susitarimo nesulaužei, kita vertus, negali to tęsti. Tai neįmanoma. Visi mokymai tau nieko nereiškia. Tai tik fragmentai — vaizdai ir frazės, kurių negali su niekuo susieti. Turėtum pažinoti žmones, bet nepažįsti. Jie tik bevardžiai veidai, be priežasties esantys ten, kur yra.

Bornas nusivilko paltą ir iš už diržo išsitraukė ginklą. Apžiūrėjo cilindrą — bjaurų perforuotą vamzdžio pratęsimą, kuris garantavo, kad šūvio sprogimas bus nutildytas iki kostelėjimo. Ginklas jį nervino. Priėjo prie baro, padėjo ginklą vidun ir uždarė stalčių. Akimirką laikėsi rankenos, spoksojo į veidrodį, į neturintį vardo veidą stikle.

— Ką jiems pasakysiu? — paklausė jis. — Čia skambina Džeisonas Bornas. Žinoma, jūs žinote, kad tai ne mano vardas, nes aš nužudžiau vyrą, vardu Džeisonas Bornas, bet tokį jį man suteikėte... Atleiskit, džentelmenai, bet pakeliui į Marselį man kai kas nutiko. Kai ką pamečiau, nieko, ką galėtumėte įvertinti, tik savo atmintį. Dabar, kaip supratau, esame susitarę, bet neatsimenu nieko išskyrus keistas frazes: „Sugauk Karlosą!“, „Užspeisk Karlosą!“ ir dar kažką apie Deltą, kuris yra Kainas, ir kad Kainas turėtų turėtų pakeisti Čarlį, o Čarlis iš tikrųjų yra Karlosas. Tokius dalykus, iš kurių galite padaryti išvadą, jog aš prisimenu. Gal net sau tarsite: „Va, čia tai tikras niekšas. Paslėpkim jį keliems dešimtmečiams kokioje nors skylėje. Jis ne tik mus apgavo, bet dar blogiau — jis gali pasirodyti labai gėdingas“. — Bornas nusisuko nuo veidrodžio ir pažvelgė į Mari. — Nejuokauju. Ką tokioje situacijoje sakyti?

— Tiesą, — atsakė ji. — Jie ją priims. Atsiuntė tau žinią, bando su tavimi susisiekti. O dėl tų šešių mėnesių, nusiųsk telegramą Vošbumui į Por Nuarą. Jis turi įrašus — išsamius, su tiksliomis detalėmis.

— Jis gali neatsakyti. Mes susitarėme. Už tai, kad mane vėl sulipdė, turėjau slaptai jam pervesti trečdalį visų Ciuricho pinigų. Nusiunčiau daugiau nei milijoną JAV dolerių.

— Manai, tai jį sustabdytų nuo pagalbos tau?

Džeisonas stabtelėjo.

— Gali būti, kad jis nebegali padėti pats sau. Jis turi problemą — yra visiškas girtuoklis. Ne šiaip girtuoklis, o alkoholikas. Pats sunkiausias atvejis. Tai žino ir tuo mėgaujasi. Kaip ilgai jis išgyvens su milijonu dolerių? Eikime prie esmės. Kaip manai, kiek ilgai jam gyventi leis uosto piratai, kai sužinos apie pinigus?

— Vis tiek gali įrodyti, kad ten buvai. Šešis mėnesius sirgai, buvai izoliuotas. Nebendravai su niekuo.

— Kaip tie Treadstone vyrai gali būti tuo tikri? Jų akimis aš esu vaikščiojančių oficialių paslapčių enciklopedija. Privalėjau ja būti, kad galėčiau atlikti savo užduotį. Kaip jie gali būti tikri, kad nekalbėjau su ne tais žmonėmis?

— Liepk jiems nusiųsti komandą į Por Nuarą.

— Ją pasveikins nesuprantančiomis akimis ir tyla. Tą salą palikau vidury nakties, pusė uosto ieškojo manęs. Jei ten kas nors užsidirbo iš Vošbumo, pamatys ryšį ir pereis į kitą pusę.

— Džeisonai, nesuprantu, kur tu suki! Turi atsakymą, atsakymą, kurio ieškojai nuo to ryto, kai atsibudai Por Nuarė. Ko dar nori?

— Noriu būti atsargus, štai ko! — šiurkščiai tarė Bornas. — Noriu pažiūrėti prieš šokdamas ir visiškai įsitikinti, kad daržinės durys uždarytos ir kad neperšokęs griovio nepasakyčiau „op“. Kaip tau tai? — Jis šaukė, paskui nutilo.

Mari perėjo kambarį ir atsistojo priešais.

— Labai gerai. Bet esmė ne ta, ar ne? Turiu galvoje, būti atsargiam.

Džeisonas papurtė galvą.

— Ne, ne tai, — sutiko jis. — Kiekviename žingsnyje bijojau to, ką sužinojau. Dabar, viskam baigiantis, aš bijau labiau nei kada nors anksčiau. Jei esu ne Džeisonas Bornas, tai tada kas? Ką ten palikau? Ar apie tai pagalvojai?

— Su visomis pasekmėmis, mielasis. Tam tikra prasme bijau labiau nei tu. Bet nemanau, kad tai gali mane sulaikyti. Meldžiu Dievo, kad galėtų, bet žinau, kad negali.

Atašė Gabrielio aveniu, Amerikos ambasadoje, įėjo į pirmojo sekretoriaus kabinetą ir uždarė duris. Vyras už stalo pakėlė galvą.

— Esate tikras, kad tai jis?

— Tik esu tikras, kad jis pavartojo kodinius žodžius, — laikydamas raudoną kortelę ir eidamas link stalo tarė atašė.

— Štai perspėjimas, — jis padavė kortelę pirmajam sekretoriui. — Patikrinau jo vartotus žodžius, jei tas perspėjimas neklaidingas, sakyčiau, tai tikrai jis.

Vyras už stalo apžiūrėjo kortelę.

— Kada pavartojo žodį Treadstone?

— Tik tada, kai įtikinau, kad negaus pasikalbėti su JAV žvalgybininkais, kol nepateiks man ypač rimtos priežasties. Atrodo, tikėjosi, jog susprogsiu, kai pasakys, kad jo vardas Džeisonas Bornas. Tiesiog paklausiau, kuo galėčiau padėti, abejojo, atrodė, kad tuoj padės ragelį.

— Nesakė, kad dėl jo yra perspėjimas?

— Laukiau, bet niekada to neištarė. Pagal tą aštuonių žodžių portretą — „Patyręs lauko pareigūnas. Galima išdavystė arba priešo nelaisvė“ — galėjo tiesiog pasakyti žodį „perspėjimas“ ir viskas būtų buvę gerai. Nepasakė.

— Tai tada gal jis apsimetėlis?

— Bet visa kita tinka. Jis pasakė, kad pastaruosius šešis mėnesius jo ieškojo Vašingtonas. Tada pasakė Treadstone. Jis buvo iš Treadstone, tai turėjo padaryti įspūdį. Taip pat prašė perduoti kodinius žodžius Delta, Kainas ir Medūza. Pirmi du buvo ant perspėjimo, patikrinau... Nežinau, ką reiškia Medūza.

— Nežinau, ką reiškia nė vienas jų, — tarė pirmasis sekretorius. — Išskyrus tai, kad man įsakyta perduoti tai komunikacijoms, visus radijo ryšius perduoti Lengliui ir susisiekti su kažkokiu tipu, Konklinu. Apie tą esu girdėjęs: pašėlęs kalės vaikas, kuriam prieš dvylika metų Vietname nurovė koją. Jis kompanijoje spaudinėja labai keistus mygtukus. Jis taip pat išgyveno personalo valymus, kas leidžia manyti, jog yra vienas iš tų kelių, kurių niekas nenori matyti ieškant kito darbo. Arba leidėjo.

— Kaip manai, kas tas Bornas? — paklausė atašė. — Niekada per visus aštuonerius darbo užsienyje metus nemačiau tokios koncentruotos, bet beformės medžioklės.

— Kažkas, ko jie labai nori. — Pirmasis sekretorius atsistojo. — Ačiū už informaciją. Pasakysiu Vašingtonui, kad gerai susitvarkei. Koks tvarkaraštis? Tikriausiai telefono numerio nedavė?

— Jokiu būdu. Norėjo paskambinti po penkiolikos minučių, bet suvaidinau užimtą biurokratą. Liepiau paskambinti maždaug po valandos. Tai būtų truputį po penktos valandos, taigi dar porą laimėtume, jei išeitume vakarieniauti.

— Nežinau. Negalime rizikuoti jį prarasti. Leisiu Konklinui nuspręsti, kaip elgtis. Jis čia vadas. Niekas nepriima jokio su Bornu susijusio sprendimo be Konklino pritarimo.

Aleksanderis Konklinas sėdėjo už stalo savo baltai dažytame biure Lenglyje, Virdžinijoje, ir klausėsi Paryžiaus ambasados darbuotojo. Jis buvo įsitikinęs, kad tai buvo Delta. Užuomina apie Medūzą buvo įrodymas, nes to pavadinimo niekas, išskyrus Deltą, negalėjo žinoti. Tas niekšas! Vaidino pasimetusį agentą, kurio viršininkai prie Treadstone telefono neatsiliepė į teisingus kodinius vardus — kad ir kokie jie buvo — nes mirusieji nekalba. Jis naudojosi tuo, kad išsisuktų iš situacijos. To niekšo drąsa buvo neįtikėtina. Niekšas, niekšas!

Nužudyk vadus ir mirtimi sustabdyk medžioklę. Bet kokią medžioklę. Keli taip darė anksčiau, svarstė Aleksanderis Konklinas. Jis darė. Huong Khe kalnuose buvo kontroliuojami šaltiniai, maniakas davė maniakiškus įrodymus, garantuojančius užtikrintą mirtį tuzinui Medūzos komandų beprotiškoje medžioklėje. Jaunas žvalgybininkas Konklinas įsėlino į Kilo stovyklą su šiaurės vietnamiečių, rusų kalibro, ginklu ir paleido dvi kulkas į maniako galvą. Gedėjo, sugriežtino apsaugą, bet medžioklę atšaukė.

Vis dėlto Kilo stovykloje ant stiklo šukių rado pirštų atspaudų. Šukės su atspaudais neabejotinai įrodė, kad snaiperis buvo Medūzos rekrutas. Tokius fragmentus rado ir Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje, bet žudikas to nežinojo, Delta to nežinojo.

— Vienu metu mes rimtai svarstėme, gal jis buvo apsimetėlis, — tarė pirmasis ambasados sekretorius, norėdamas nutraukti staiga stojusią tylą. — Patyręs pareigūnas būtų liepęs atašė patikrinti, ar yra perspėjimas jo vardu, bet jis to nepadarė.

— Pamiršo, — vėl sutelkdamas protą prie žiauriosios Deltos-Kaino mįslės atsakė Konklinas. — Koks planas?

— Iš pradžių Bornas norėjo paskambinti po penkiolikos minučių, bet įsakiau pavaldiniams tempti laiką. Pavyzdžiui, galėtume pasakyti, kad vakarieniaujame... — Ambasados darbuotojas stengėsi užtikrinti, kad kompanijos vadovas Vašingtone greit suprastų, kas buvo daroma. Tai tęsis didžiąją minutės dalį, Konklinas anksčiau buvo girdėjęs daug metodo variacijų.

Delta. Kodėl jis išdavė? Tikriausiai jo protą sunaikino beprotybė, paliko tik instinktus ir valią išgyventi. Per ilgai sukosi įvykių sūkuryje, žinojo, kad anksčiau ar vėliau jie suras jį ir nužudys. Niekada nebuvo kitos alternatyvos, tą suprato nuo tos akimirkos, kai išdavė arba palūžo, nesvarbu, kada tai buvo. Daugiau nebuvo kur slėptis, jis visame pasaulyje buvo taikinys. Niekada negalėjo žinoti, kas išeis iš šešėlio ir atims jo gyvybę. Jie visi su tuo susigyveno, tai buvo geriausias argumentas siekiant atkalbėti nuo išdavystės. Taigi reikėjo rasti kitą būdą išgyventi. Biblinis Kainas (gal reikia Kainą visur pakeisti į tą biblinį Kainą?) buvo pirmasis brolžudys. Ar mitinis vardas davė pradžią neįtikėtinam sprendimui, pačiai strategijai? Ar tai buvo taip paprasta? Dievas žino, tai buvo paprastas sprendimas. Nužudyti juos visus, nužudyti savo brolį!

Vebas miręs, Vienuolis miręs, Jachtininkas ir jo žmona... Kas paneigs instrukcijas, kurias gavo Delta, nes tik jie keturiese, vieninteliai, davė instrukcijas jam? Jis paėmė milijonus ir išdalijo kaip įsakytas. Akliems gavėjams, kurie buvo akli Vienuolio strategijos pėstininkai. Kas yra Delta, kad abejotų Vienuoliu? Medūzos įkūrėju, genijumi, užverbavusiu ir sukūrusiu jį, Kainą!

Tobulas sprendimas. Tereikėjo tik brolio mirties, o paskui tinkamai gedėti. Tada paskelbs oficialų nuosprendį. Karlosas infiltravo ir sužlugdė Treadstone. Žudikas laimėjo, Treadstone pamirštas. Niekšas!

— ...taigi pamaniau, kad nuspręsti turėtumėte jūs, — pabaigė pirmasis Paryžiaus ambasados sekretorius. Jis buvo šiknius, bet Konklinui reikalingas šiknius. Reikėjo, kad būtų girdėti viena melodija, o grotų visai kitą.

— Pasielgėte teisingai, — pagarbiai tarė Lenglio atstovas. — Pranešiu jūsų žmonėms, kad šauniai susitvarkėte. Buvote visiškai teisus, mums reikia laiko, bet Bornas nesupranta. Negalime jam to pasakyti, todėl tai viską apsunkina... Linija saugi, galiu kalbėti atvirai?

— Žinoma.

— Bornas patiria spaudimą. Jį... sulaikė... ilgam. Suprantate?

— Sovietai?

— Iki pat Lubiankos. Pabėgo apsimetęs, kad bus dvigubas agentas. Žinote, ką tas terminas reiškia?

— Taip, žinau. Maskva mano, kad jis dabar dirba jiems.

— Taip, jie taip mano. — Konklinas nutilo. — Mes nesame visiškai tikri. Lubiankoje atsitinka keistų dalykų.

Pirmasis sekretorius švilptelėjo.

— Sunki situacija. Ir ką nuspręsite?

— Reikia jūsų pagalbos. Tačiau slaptumas toks didelis, kad netinka ambasadai, netgi ambasadoriui. Jūs įvykio vietoje, su jumis susisiekė. Galite su sąlyga sutikti arba ne, jums rinktis. Jei sutiksite, manau, iš Ovaliojo kabineto ateis rekomendacija.

Konklinas girdėjo, kaip kalbantysis Paryžiuje sulaikė kvapą.

— Darysiu viską, ką galiu. Sakykite.

— Jau viską pasakėte jūs. Norime, kad jį užlaikytumėte. Kai paskambins, kalbėkitės asmeniškai...

— Būtinai, — nutraukė ambasados darbuotojas.

— Pasakykite, kad perdavėte kodus. Pasakykite, kad iš Vašingtono kariniu transportu atskrenda Treadstone atstovas. Informuokite, kad valdžia nori, jog jis nesirodytų akyse, neitų prie ambasados: visus kelius stebi. Tada paklauskite, ar jis nori apsaugos, jei nori, išsiaiškinkite, kur nori su jais susitikti. Tik nieko nesiųskite. Kai mes vėl susisieksime, aš jau būsiu susisiekęs su vienu vietiniu. Suteiksiu vardą ir apibūdinimą.

— Apibūdinimą?

— Apibūdinsiu, kad galėtumėte atpažinti. Ką nors ar kažką, ką jis atpažintų.

— Vieną jūsų vyrų?

— Taip, manome, kad taip geriausia. Išskyrus jus, nėra reikalo velti ambasados. Tiesą sakant, gyvybiškai svarbu, kad neįveltume. Netgi būtų labai gerai, jei neįrašinėtumėte pokalbių.

— Galiu tuo pasirūpinti, — tarė pirmasis sekretorius. — Tačiau kaip mano pokalbis su juo padės jums išsiaiškinti, ar jis dvigubas agentas?

— Nes tai nebus vienas pokalbis. Manau, apie dešimt.

— Dešimt?

— Taip. Jūsų nurodymai Bornui, nuo mūsų per jus, yra tokie, kad jis turi kas valandą jums paskambinti ir patvirtinti, kad yra saugus. Iki paskutinio karto, kai pasakysite, kad į Paryžių atvyko Treadstone pareigūnas, su kuriuo turi susitikti.

— Ką tai duos? — paklausė ambasados darbuotojas.

— Jis judės... jei nėra ištikimas. Paryžiuje gilioje priedangoje yra pustuzinis žinomų sovietų agentų, visų jų telefonų klausomasi. Jei jis dirba Maskvai, yra didelė tikimybė, kad iš kažkurio paskambins. Mes stebėsime. Jei viskas taip ir vyks, manau, visą likusį gyvenimą prisiminsite ambasadoje praleistą naktį. Prezidento pagyrimai karjerą pakelia kaip ant mielių. Žinoma, jums ne taip daug ir liko iki viršaus...

— Yra aukštesnių vietelių, pone Konklinai, — pertraukė pirmasis sekretorius.

Pokalbis baigėsi, ambasados sekretorius paskambins, kai tik su juo susisieks Bornas. Konklinas atsistojo ir nušlubavo iki pilkos spintelės. Atrakino viršutinį stalčių. Viduje buvo susegta byla su žmonių, kuriuos skubiu atveju galima pakviesti, pavardėmis. Kažkada jie buvo geri žmonės, ištikimi žmonės, kurie dėl įvairių priežasčių nebegalėjo gauti iš Vašingtono atlyginimo. Visais atvejais buvo būtina juos pašalinti iš oficialių pareigų, sukurti jiems naujas tapatybes, perkelti juos kitur. Tiems, kurie laisvai kalbėjo užsienio kalbomis, dažnai už bendradarbiavimą su valdžia suteikdavo pilietybę. Jie tiesiog dingo.

Tie vyrai buvo atstumtieji, tarnaudami savo šaliai ir nusižengę įstatymams dažnai žudė dėl savo tautos interesų. Tačiau valstybė negalėjo pripažinti, kad jie egzistuoja. Surado jų priedangą, kažkas išsiaiškino, ką jie padarė. Nepaisant to, galėjai paprašyti jų pagalbos. Oficialiai nestebimos sąskaitos buvo pastoviai maitinamos pinigais, nes atstumtieji suprato užuominą.

Konklinas nusinešė voką su byla prie stalo ir nuplėšė antspaudą: jį iš naujo užklijuos, užplombuos. Paryžiuje buvo vienas atsidavęs vyras, kuris vos sulaukęs trisdešimt penkerių jau buvo pulkininkas leitenantas. Juo buvo galima pasitikėti, jis suprato nacionalinius prioritetus. Maždaug prieš dvylika metų kaimelyje prie Hju jis nužudė kairiųjų operatorių.

Po trijų minučių jau kalbėjosi su žmogumi, skambučio neužregistravo, neįrašinėjo. Buvusiam karininkui davė vardą, trumpai papasakojo apie išdavystę, taip pat greitą kelionę į Jungtines Valstijas, kur minėtasis išdavikas nužudė tuos, kurie vadovavo operacijai.

— Dvigubas agentas? — paklausė vyras iš Paryžiaus. — Maskvos?

— Ne, ne sovietų, — suprasdamas, kad jei Delta paprašys apsaugos, jie kalbėsis, atsakė Konklinas. — Tai buvo ilgalaikė priedanga užspeisti Karlosą.

— Žudiką?

— Teisingai.

— Gali sakyti, kad tai ne Maskva, bet manęs neįtikinsi. Karlosą treniravo Novgorode ir, jei paklaustum manęs, jis — KGB pakalikas.

— Gali būti. Detalių negaliu aptarinėti, bet užteks pasakyti, kad mūsų žmogų papirko. Jis uždirbo kelis milijonus ir dabar nori švaraus paso.

— Taigi jis užmušė vadus. Pirštas rodo į Karlosą, kas nieko nereiškia, nes tai tik dar vienas jo darbelis.

— Kaip tik tai. Norime pažiūrėti, kaip viskas klostysis, leisti jam manyti, kad viskas gerai. Geriausia būtų prisipažinimas, bet kokia informacija, kokią tik sugebėsime gauti, todėl aš jau pakeliui pas jus. Bet tai mažiau svarbu nei būtinybė jį pašalinti. Tam, kad jis būtų ten, kur yra, sukompromituota per daug žmonių. Gali padėti? Bus priedas.

— Mielai. Pasilikit priedą, nekenčiu tokių krušlių kaip jis. Sunaikina visus tinklus.

— Viskas privalo būti nepriekaištinga, jis vienas geriausių. Siūlyčiau pastiprinimą, bent vieną žmogų.

— Turiu žmogų iš Sent Gervais, kuris vertas penkių. Laisvai samdomas.

— Pasamdyk. Štai detalės. Paryžiuje veiksmą kontroliuoja aklas ambasados darbuotojas. Nieko nežino, bet jis — vienintelis ryšys su Bornu, ir iš jo išdavikas gali prašyti apsaugos.

— Susitvarkysiu, — tarė buvęs žvalgybos karininkas. — Tęskite.

— Šią akimirką viskas. Atskrisiu iš Endriuso. Numanomas atvykimo laikas į Paryžių yra tarp dešimtos ir pirmos jūsų laiku. Po valandos noriu pamatyti Borną ir iki rytojaus grįžti į Vašingtoną. Sudėtinga, bet taip reikia.

— Tada taip ir bus.

— Ambasados kontaktas yra pirmasis sekretorius. Jo vardas...

Konklinas nurodė paskutines detales ir sugalvojo šifrus su Paryžiaus kontaktu. Kodiniai žodžiai vyrui iš Centrinės žvalgybos valdybos praneš, ar yra problemų. Konklinas padėjo ragelį. Viskas vyks tiksliai taip, kaip tikėjosi Delta. Treadstone įpėdiniai veiks, kaip nurodo taisyklės, o taisyklės žlugusių operacijų atveju buvo kategoriškos. Jos turėjo būti nutrauktos, nuo dalyvių atsiribota, neleidžiamas joks oficialus pripažinimas ar ryšys. Nepavykusios operacijos ar nevykę operatyvininkai darė gėdą Vašingtonui. Nuo pat savo manipuliatyvios pradžios Treadstone 71 naudojo, išnaudojo ir manevravo kiekviena didesne Jungtinių Valstijų žvalgybos bendruomenės dalimi ir netgi keliomis užsienio valdžios struktūromis.

Delta visa tai žinojo, nes pats sunaikino Treadstone, jis gerbs atsargumo priemones, jas numatys, nerimaus, jei jų nebus. Kai lieps pasiaiškinti, jis vaidins įsiūtį, dirbtinę kančią dėl žiaurumų, kurie vyko Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje. Aleksanderis Konklinas įdėmiai išklausys, pabandys pastebėti nors vieną nuoširdumo gaidelę ar kokį nors logiško paaiškinimo siūlą, bet žinojo, kad nė vieno neišgirs. Stiklo šukės su jo pirštų atspaudais niekaip negalėjo atsidurti kitoje Atlanto vandenyno pusėje ir būti paslėptos po Manhatano namo užuolaida. Atspaudai, be abejonės, realiau įrodė, kad jis lankėsi name, nei bet kokia fotografija. Nebuvo jokio būdo jiems padirbti.

Konklinas Deltai duos dvi minutes pasakyti viską, kas atsidurs ant melagingo liežuvio galo. Jis išklausys, tada paspaus gaiduką.

32 SKYRIUS

— Kodėl jie taip daro? — sausakimšoje kavinėje sėsdamasis šalia Mari tarė Džeisonas. Praėjo penkios valandos po to, kai susisiekė su ambasada, jis ką tik paskambino penktą kartą. — Jie nori, kad toliau bėgčiau. Verčia mane bėgti, o aš nežinau kodėl.

— Tu pats save verti, — tarė Mari. — Galėjai skambinti iš kambario.

— Ne, negalėjau. Dėl kažkokios priežasties jie nori, kad tai žinočiau. Kiekvieną kartą, kai paskambinu, tas kalės vaikas paklausia, kur dabar esu, ar esu „saugioje teritorijoje“? Visiškai keista frazė ta „saugi teritorija“. Bet jis sako ir dar kai ką. Sako, kad kiekvieną kartą turiu susisiekti iš kitos vietos, kad niekas išorėje ar viduje negalėtų manęs susekti vienoje vietoje ar su vienu telefono numeriu. Jie nenori manęs sulaikyti, bet nori laikyti ant virvelės. Jie manęs nori, bet bijo. Nieko nesuprantu!

— O gal tu tik prisigalvoji? Niekas nieko panašaus nesakė.

— Nereikėjo. Svarbu tai, ko nepasakė. Kodėl tiesiog neliepė ateiti į ambasadą? Įsakė man. Niekas manęs negalėtų ten paliesti, tai JAV teritorija. Jie to nepadarė.

— Gatvės stebimos, juk sakė.

— Žinai, su tuo taikiausi aklai, kol prieš trisdešimt sekundžių man toptelėjo. Kas? Kas stebi gatves?

— Akivaizdu, kad Karlosas. Jo žmonės.

— Tu tą žinai, aš tą žinau, bent jau galime daryti tokią prielaidą, bet jie nežino. Gal aš net nenutuokiu, kas toks esu ir iš kur atsiradau, bet žinau, kas man atsitiko per pastarąsias dvidešimt keturias valandas. Jie nežino.

— Gali daryti prielaidas, tiesa? Galėjo pastebėti keistus vyrus automobiliuose ar tiesiog per ilgai ir akivaizdžiai stoviniuojančius.

— Karlosas gudresnis. Yra daug būdų, kaip vienas automobilis galėtų patekti už ambasados durų. Visi jūrų pėstininkai apmokomi susidoroti su tokiomis situacijomis.

— Tikiu tavimi.

— Bet jie to nepadarė. Net nepasiūlė. Vietoj to jie tempia laiką, žaidžia slėpynes, po velnių, kodėl?

— Pats sakei, Džeisonai. Nieko iš tavęs negirdėjo ištisus šešis mėnesius. Jie tiesiog labai atsargūs.

— Kodėl kaip tik taip? Praveda mane pro tuos vartus ir gali daryti, ką tik nori. Jie gali mane kontroliuoti. Gali man surengti vakarėlį arba įmesti į kamerą. Vietoj to jie nenori prie manęs liestis, bet ir nenori, kad dingčiau.

— Laukia, kol atskris žmogus iš Vašingtono.

— Ar yra geresnė vieta laukimui už ambasadą? — Bornas nustūmė kėdę šalin. — Kažkas ne taip. Dingstam iš čia.

Aleksanderis Konklinas, Treadstone vairo įpėdinis, Atlantą perkeliavo tiksliai per šešias valandas ir dvylika minučių. Kad grįžtų, turės spėti į pirmą rytinį „Konkordo“ skrydį iš Paryžiaus, iki pusės aštuonių Vašingtono laiku pasiekti Diulio oro uostą ir iki devintos nusigauti iki Lenglio. Jei kas nors paskambins ir bandys klausti, kur jis praleido naktį, paslaugus majoras iš Pentagono suteiks melagingą alibi. Pirmajam sekretoriui Paryžiaus ambasadoje bus pasakyta, kad jei jis kada nors paminės, kad kalbėjosi su žmogumi iš Lenglio, jį kaipmat pažemins iki nusususio atašė ir išsiųs į naują postą Tierra dėl Fuego. Tai buvo garantuota.

Konklinas iš karto nuėjo prie taksofonų eilės ir paskambino į ambasadą. Pirmasis sekretorius jautė padaręs gerą darbą.

— Viskas vyksta pagal tvarkaraštį, Konklinai, — manydamas, kad jie lygūs, pamiršęs pridėti „pone“ prie Konklino pavardės, tarė ambasados darbuotojas. Dabar Paryžiuje buvo kompanijos darbuotojas, namų aikštė buvo namų aikštė. — Bornas baikštus. Per paskutinį pokalbį vis klausinėjo, kodėl neliepėme pasirodyti.

— Tikrai? — Pirmiausia Konklinas buvo nustebęs, bet vėliau suprato. Delta vaidino žmogų, kuris nieko nežinojo, kas nutiko Treadstone 71. Jei jam lieptų ateiti į ambasadą, jis dingtų iš akių. Žinojo gerai, kad negalėjo būti jokio oficialaus ryšio. Treadstone buvo kaip votis, diskredituota strategija, didelė gėda. — Paaiškinote, kad stebėjo gatves?

— Žinoma. Tada paklausė, kas jas stebi. Galite įsivaizduoti?

— Galiu. Ką pasakėte?

— Kadangi jis žinojo ne blogiau už mane, maniau, kad apie tokius dalykus diskutuoti telefonu yra neprotinga.

— Labai gerai.

— Ir man taip pasirodė.

— Ką atsakė į tai? Nusiramino?

— Keistoka, bet taip. Tarė „suprantu“, ir viskas.

— Apsigalvojo ir paprašė apsaugos?

— Atsisakė. Net kai primygtinai siūliau. — Pirmasis sekretorius trumpam nutilo. — Nenori, kad jį stebėtų, tiesa? — paslaptingai tarė jis.

— Ne, nenori. Kada galima tikėtis kito skambučio?

— Maždaug po penkiolikos minučių.

— Pasakyk, kad atvyko Treadstone atstovas, — Konklinas iš kišenės išsitraukė žemėlapį, sulankstytą taip, kad matytųsi vietovė, mėlynu rašalu pažymėtas kelias. — Pasakyk, kad susitiksime pirmą trisdešimt kelyje tarp Ševriozo ir Rambujė, už septynių mylių į pietus nuo Versalio, Cimetiere de Noblese.

— Pirmą trisdešimt kelyje tarp Ševriozo ir Rambujė... kapinėse. Žinos, kaip ten nusigauti?

— Yra ten buvęs anksčiau. Jei sakys, kad važiuoja taksi, pasakyk, kad imtųsi standartinių saugumo priemonių.

— Nejaugi tai nepasirodys keista? Turiu galvoje, vairuotojui. Keistas laikas gedėti.

— Liepiau pasakyti tai. Neabejoju, kad jis nevažiuos taksi.

— Aišku, — atsigaudamas ir sakydamas tai, kas ir taip aišku, tarė pirmasis sekretorius. — Kadangi jūsų žmogui dar neskambinau, paskambinsiu dabar ir pasakysiu, kad atvykote, gerai?

— Pats tuo pasirūpinsiu. Vis dar turite jo numerį?

— Taip, žinoma.

— Sudegink, — įsakė Konklinas. — Kol nesudegino tavęs. Paskambinsiu po dvidešimties minučių.

Metro dundėjo traukinys, vibracija buvo juntama visoje platformoje. Bornas padėjo taksofono ragelį prie betoninės sienos ir akimirką spoksojo į jį. Kažkur mintyse prasivėrė dar vienerios durys, šviesa buvo per toli, per daug blanki. Nepaisant to, jis matė vaizdus. Kelyje į Rambujė... pro geležinių ornamentų arką... kalnelis su baltu marmuru. Kryžiai — dideli, didesni mauzoliejai... ir visur pilna statulų. La Cimetiere de Noblesse. Kapinės, bet kartu ir daug daugiau. Perdavimų taškas, bet ne tik. Vieta, kur vyko pokalbiai... tarp laidotuvių ir nuleidžiamų karstų. Du niūriai apsirengę vyrai, niūriai apsirengusios žmonių minios, judančios tarp gedėtojų. Du vyrai susitiko žmonių sūkuryje ir apsikeitė žodžiais, kuriuos turėjo vieni kitiems pasakyti.

Iškilo veidas, bet susiliejęs, neryškus. Matė tik akis. Tas išblukęs veidas ir tos akys turėjo vardą. Deividas... Ebotas. Vienuolis. Žmogus, kurį jis pažinojo, bet kartu ir ne. Medūzos ir Kaino kūrėjas. Dabar jau negyvas, tapęs kažkurių kapinių dalimi.

Džeisonas sumirksėjo lyg norėdamas išsklaidyti miglą, papurtė galvą. Pažvelgė į Mari, kuri už penkiolikos pėdų stovėjo prie sienos, tariamai stebėjo minią ant platformos, bandė pastebėti ką nors, kas stebėjo jį. Bet to nedarė, pati žvelgė į jį, veidas buvo susirūpinęs. Mėgindamas suteikti jai stiprybės, jis linktelėjo galva. Ta akimirka buvo nebloga. Prisiminė naujus vaizdus. Jis jau buvo tose kapinėse, kaip nors jose susigaudys. Priėjo prie Mari. Einant link išėjimo ji pasisuko ir nusekė paskui jį.

— Jis čia, — tarė Bornas. — Treadstone atvyko. Turiu su juo susitikti šalia Rambujė. Kapinėse.

— Kiek šiurpoka. Kodėl kapinėse?

— Tai turėtų mane nuraminti.

— Gerasis Dieve, kodėl?

— Esu ten buvęs anksčiau. Esu ten susitikęs su žmonėmis... Su vienu vyru. Paskirdamas tą vietą susitikimui, neįprastam susitikimui, Treadstone man sako, kad yra tikras.

Lipant laiptais link gatvės, ji paėmė jį už rankos.

— Noriu eiti su tavimi.

— Atsiprašau?

— Negali manęs palikti!

— Turiu, nes nežinau, ką ten rasiu. Jei tai ne tai, ko tikiuosi, reikės ko nors, kas būtų mano pusėje.

— Mielasis, tai nesąmonė! Mane medžioja policija. Jei ras, artimiausiu reisu išsiųs į Ciurichą. Pats taip sakei. Kokia iš manęs tau bus nauda Ciuriche?

— Ne tu. Viljė. Jis mumis pasitiki, pasitiki tavimi. Jei iki aušros negrįšiu arba nepaskambinsiu ir nepapasakosiu, kas nutiko, gali su juo susisiekti. Jis gali pakelti didelį triukšmą, Dievas mato, jis nekantrauja. Jis vienintelis mūsų koziris, vienas vienintelis. Tiksliau, per jį — jo žmona mūsų koziris.

Mari, pritardama jo logikai, linktelėjo.

— Jis pasiruošęs, — sutiko ji. — Kaip nusigausi iki Rambujė?

— Turime automobilį, atsimeni? Nuvešiu tave į viešbutį, tada pasuksiu į garažą.

Jis įėjo į garažų komplekso Monmartre liftą ir paspaudė trečio aukšto mygtuką. Mintyse jis buvo kapinėse, kažkur tarp Ševriozo ir Rambujė, kelyje, kuriuo jau kažkada važiavo, bet nė neįsivaizdavo, kada ar kodėl.

Todėl ir norėjo ten važiuoti dabar, nelaukti paskirto susitikimo laiko. Jei vaizdai, toptelėję galvon, nebuvo visiškai iškraipyti, tai ten buvo kapinės. Kurioje tiksliai vietoje toje kapų ir statulų žemėje buvo paskirta susitikimo vieta? Iki ten nusigaus iki pirmos valandos nakties, pasiliks pusvalandį vaikščioti takais, dairantis automobilio šviesų ar signalo. Atsimins ir ką nors kita.

Lifto durys girgždėdamos atsidarė. Trys ketvirtadaliai aikštelės buvo pilnos automobilių, kitur tuščia. Džeisonas pabandė prisiminti, kur pastatė Renault. Automobilis turėjo būti tolimajame kampe, tiek atsiminė, bet nežinojo, kairėje ar dešinėje... Neryžtingai pasuko kairėn, nes prieš kelias dienas čia atvažiuojant liftas buvo kairėje. Sustojo, logika praskleidė atminties šydą. Kairėje liftas buvo įvažiuojant, ne tada, kai pastatė automobilį. Tada jis buvo įstrižai dešinėje. Staigiai pasisuko, mintys vėl nukrypo prie kelio tarp Ševriozo ir Rambujė.

Gal buvo netikėtas staigus krypties pakeitimas, o gal sekliai tiesiog nepatyrę. Ta akimirka išgelbėjo jo gyvybę, dėl to buvo galima neabejoti. Už kapoto antros eilės dešinėje pasislėpė žmogaus galva. Tas vyras jį stebėjo. Patyręs seklys atsistotų laikydamas raktų pakabuką, kurį atseit ką tik pakėlė nuo grindų, arba patikrintų valytuvą ir nueitų šalin. Vienas dalykas, kurio nedarytų, buvo tiksliai tai, ką padarė jis. Nerizikuotų būti pastebėtas slepiantis.

Džeisonas išlaikė tempą, mintyse įdėmiai mąstė apie situaciją. Kas tas vyras? Kaip jį rado? Abu atsakymai buvo akivaizdūs, tokie aiškūs, kad jis jautėsi kaip kvailys. Auberge du Coin klerkas!

Karlosas, kaip visada, buvo nuoseklus, kiekvienas nesėkmės aspektas išnagrinėtas. Vienas aspektas — nesėkmės metu vietoje dirbęs klerkas. Tokį žmogų apklausti nesunku. Užtektų tik parodyti peilį ar šaunamąjį ginklą. Informacija tiesiog lietųsi drebančiomis naktinio klerko lūpomis. Karloso armijai buvo įsakyta išsisklaidyti po miestą, rajonai buvo suskirstyti į sektorius, visi ieškojo vieno juodo Renault. Alinanti paieška, bet ją palengvino vairuotojas, kuris net nesivargino pakeisti numerių. Kelias valandas tą garažą stebėjo? Kiek čia buvo žmonių? Viduje? Lauke? Ar greitai atvyks pastiprinimas? Ar atvyks ir Karlosas?

Klausimai buvo ne itin svarbūs. Turėjo dingti. Gal susitvarkys be automobilio, bet priklausomybė nuo nevaldomų aplinkybių galėjo jį potencialiai suluošinti. Reikėjo transporto. Tučtuojau. Joks taksi neveš nepažįstamo pirmą nakties į Ramouillet pakraštyje įkurtas kapines, laikas netiko ir visas viltis teko telkti į gatvėje pavogtą automobilį.

Sustojo, iš kišenės išsitraukė cigarečių pakelį ir degtukus. Pasilenkė ir rankomis uždengė ugnį nuo vėjo. Akies kampučiu matė šešėlį — kvadratinį, stambų. Vyras vėl pasilenkė, dabar už artimesnio automobilio bagažinės.

Džeisonas staigiai pritūpė, pasisuko ir nėrė kairėn iš tako tarp dviejų šalimais stovinčių automobilių, rankomis pristabdė kritimą. Tą darydamas nesukėlė nė menkiausio garso. Apšliaužė aplink mašinos dešinėje ratus, skubiai dirbdamas kojomis ir rankomis kaip žvitrus voras tinkle, pajudėjo siauru taku tarp mašinų. Dabar buvo už vyro, prisėlino link tako, kiek pakilo. Prispaudė veidą prie glotnaus metalo ir pažiūrėjo už lempos. Stambų vyrą aiškiai matė prieš akis, stovėjo įsitempęs. Atrodo, jis buvo nustebęs, nes dvejodamas priėjo prie Renault, pasilenkė žemiau, prisimerkė, norėdamas pamatyti, kas vyksta už lango. Tai, ką pamatė, jį dar labiau išgąsdino. Automobilis buvo tuščias. Ruošdamasis bėgti, giliai įkvėpė. Jį apgavo, tą žinojo ir nė nesiruošė lūkuriuoti pasekmių, o tai Bornui kai ką sakė. Vyras buvo parodytas Renault vairuotojas, paaiškinta apie pavojų. Pasileido link išėjimo.

Dabar. Bornas atsistojo ir pasileido tiesiai taku, tarp automobilių į antrąjį praėjimą, pasivijo bėgantį vyrą, pastūmė jį, tas suklupo. Užlaužė storą vyro kaklą, akivaizdžiai per didelę kaukolę trenkė į asfaltą, kairės rankos pirštus suvarė jam į akiduobes.

— Turi lygiai penkias sekundes pasakyti, kas laukia lauke, — prisimindamas kito prancūzo veidą, iškreiptą grimasos Ciuricho lifte, prancūziškai tarė jis. Tada, Banhofštrasėje, lauke buvo žmonių. — Sakyk! Dabar!

— Vyras. Vienas vyras. Tik tiek.

Bornas stipriau sučiupo kaklą, įspaudė akis giliau.

— Kur?

— Mašinoje, — iškošė vyras. — Pastatytoje kitoje gatvės pusėje. Dieve, smaugi! Apakinsi.

— Dar ne. Jei kada abu tuos dalykus ir padarysiu, tu sužinosi pirmas. Kokia mašina?

— Užsienietiška. Nežinau. Atrodo, itališka. Ar amerikietiška. Nežinau. Prašau! Akys!

— Spalva?

— Tamsi! Žalia, mėlyna, labai tamsi. O Dieve!

— Tu Karloso pakalikas, tiesa?

— Kieno?

Džeisonas stipriau truktelėjo ranką prie kaklo, stipriau paspaudė akis.

— Girdėjai! Tu dirbi Karlosui?

— Nepažįstu jokio Karloso. Mes paskambinome žmogui, yra telefono numeris. Darėm tik tiek.

— Jam jau paskambinta? — Vyras neatsakė. Bornas giliau paspaudė pirštus. — Sakyk, ką noriu žinoti!

— Taip. Turėjau paskambinti.

— Kada?

— Prieš kelias minutes. Taksofonu ant antrosios rampos. Dieve! Nieko nematau.

— Ne, dar matai. Kelkis! — Džeisonas paleido vyrą, pakėlė jį ant kojų. — Nueik prie automobilio. Greitai! — Bornas nustūmė vyrą tarp stovinčių automobilių link Renault. Vyras, negalėdamas nieko padaryti, pasisuko, bet protestavo. — Girdėjai. Skubiau! — sušuko Džeisonas.

— Gaunu tik kelis frankus.

— Dabar gali už juos atidirbti vairuodamas. — Bornas jį dar kartą pastūmė link Renault.

Po kelių akimirkų mažas juodas automobilis pajudėjo link stiklinės kabinos prie išvažiavimo, kur sėdėjo kasininkas. Džeisonas sėdėjo ant galinės sėdynės, prispaudęs ginklą prie vyro nubrozdinto kaklo. Bornas iškišo banknotą ir pasenusį stovėjimo leidimą pro langą. Darbuotojas paėmė abu.

— Važiuok! — tarė Bornas. — Daryk tiksliai tai, ką liepsiu!

Vyras paspaudė akceleratorių, ir automobilis nėrė iš garažo. Gatvėje padarė staigų U formos posūkį ir staigiai sustojo tiesiai prieš tamsiai žalią amerikietišką Chevrolet Atsidarė durys, pasigirdo skubūs žingsniai.

— Jules! Qu’est ce que c‘est que ca? Vous conduisez?90 — Pro atvirą langą buvo matyti figūra.

Bornas pakėlė ginklą, nutaikė vamzdį žmogui į veidą.

— Ženk du žingsnius atgal, — prancūziškai tarė jis. — Ne daugiau, tik du. Tada stovėk ramiai. — Patapšnojo vyro, vardu Žiulis, galvą. — Lėtai išlipk.

— Mes tik turėjome tave sekti! — išlipdamas iš automobilio prieštaravo Žiulis. — Tave sekti ir pranešti apie buvimo vietą!

— Padarysit geriau, — išlipdamas iš automobilio Bornas pasiėmė Paryžiaus žemėlapį. — Jūs vairuosit. Kurį laiką. Abu lipkit į automobilį!

Už penkių mylių nuo Paryžiaus, kelyje į Ševriozą, vyrams buvo liepta išlipti iš automobilio. Jie buvo tamsiame, menkai apšviestame trečiarūšiame greitkelyje. Trijų mylių atstumu nuo jų nebuvo jokių parduotuvių, pastatų ar telefonų.

— Kokiu numeriu liepė paskambinti? — pareikalavo Džeisonas. — Nemeluokit. Tik pakliūsit į didesnę bėdą.

Žiulis pasakė. Bornas linktelėjo ir atsisėdo už Chevrolet vairo.

Senis apspurusiu paltu susigūžęs sėdėjo tuščioje kabinoje prie telefono. Mažasis restoranas buvo uždarytas, jam pasilikti leido tik dėl senų gerų dienų. Vis žiūrėjo į aparatą ant sienos, svarstė, kada jis suskambės. Tai buvo tik laiko klausimas. Kai suskambės, jam beliks paskambinti ir pagaliau grįš lengvesni laikai. Jis bus vienintelis žmogus Paryžiuje, tiesiogiai dirbantis Karlosui. Tą šnabždės visi kiti seniai, jį vėl gerbs.

Telefonas čaižiai suskambo, garsas nuaidėjo tuščio restorano sienomis. Valkata išėjo iš kabinos ir nuskubėjo prie telefono, širdis nekantriai daužėsi krūtinėje. Tai buvo signalas. Kainas įspraustas į spąstus! Kantraus laukimo dienos tebuvo gero gyvenimo įžanga. Pakėlė ragelį.

— Taip?

— Tai Žiulis! — sušuko uždusęs balsas.

Senio veidas išbalo, širdis krūtinėje pradėjo daužytis taip garsiai, kad vos girdėjo siaubingus dalykus, kuriuos jam sakė. Bet girdėjo užtektinai.

Jis buvo vaikščiojantis lavonas.

Prie drebėjimo, kuris apėmė jo kūną, prisijungė karščio bangos. Trūko oro, tik balta šviesa ir kurtinančios bangos, iš krūtinės keliaujančios į galvą.

Valkata susmuko ant grindų, telefono laidas išsitempė, ragelį vis dar laikė rankoje. Spoksojo į baisųjį aparatą, perdavusį siaubinguosius žodžius. Ką galėjo padaryti? Dėl Dievo meilės, ką jis galėjo padaryti?

Bornas ėjo taku tarp paminklų, prisivertė išlaisvinti mintis, kaip kad, atrodė, kitame gyvenime, jam liepė daryti Vošbumas. Jei jis kada nors turėjo būti kaip kempinė, tai dabar. Žmogus iš Treadstone turėjo suprasti. Jis iš visų jėgų stengėsi suvokti, ką reiškia tai, ko neatsiminė, rasti vaizdų, be perspėjimo užplūstančių jo galvą, reikšmę. Jis nesulaužė jokio susitarimo, kokį su jais galėjo turėti. Neišdavė, nepabėgo... Jis buvo suluošintas, ir tiek.

Turėjo rasti Treadstone atstovą. Kurioje vietoje už tvoros apsuptas tylos jis bus? Kur jis tikėjosi, kad jis bus? Džeisonas kapinių sieną pasiekė prieš pirmą valandą, Chevrolet buvo greitesnis nei baigiantis subyrėti Renault. Pravažiavo vartus, nuvažiavo kelis šimtus jardų keliu, išsuko iš jo ir pastatė automobilį ten, kur sunkiai galėjai jį įžiūrėti. Pakeliui prie vartų pradėjo lyti. Lietus buvo šaltas, kovo lietus, bet tylus, beveik nedrumsčiantis tylos.

Praėjo kapų eilę žemės plotelyje, apjuostame geležinės tvoros su viduryje stovinčiu akmeniniu aštuonių pėdų aukščio kryžiumi. Akimirką stovėjo priešais jį. Ar anksčiau čia jau lankėsi? Ar tolumoje prieš akis atsivėrė kitos durys? O gal per daug stengėsi jas pastebėti? Tada suprato. Tai buvo ne kapai, ne akmeninis kryžius, ne žema geležinė tvora. Tai buvo lietus! Staigus lietus. Gedinčių žmonių, apsirengusių juodai, minia susibūrė aplink kapą, beveik visi išsiskleidė skėčius. Du vyrai susitiko, skėčiai susilietė, greit atsiprašė vienas kito, ilgas rudas vokas pakeitė savininkus, nepastebėtas gedinčiųjų atsidūrė kito vyro kišenėje.

Buvo kažkas daugiau. Vaizdas, sukeltas kito vaizdo, matyto vos prieš kelias minutes. Lietus, krintantis ant balto marmuro, ne šaltas, lengvas lietus, bet pilantis kaip iš kibiro į žvilgantį baltą paviršių... ir stulpus... eiles stulpų, abiejose pusėse, į miniatiūrinę senovinio lobio kopiją.

Kitoje kalno pusėje! Šalia vartų! Baltas mauzoliejus, sumažinta Partenono versija. Praėjo pro jį vos prieš penkias minutes, pastebėjo, bet nepamatė. Tai buvo vieta, kur prasidėjo jo atsiminta staigi liūtis, kur susitiko du skėčiai, kur buvo perduotas vokas. Keturiolika minučių po pirmos. Pasileido bėgti atgal link tako. Dar turėjo laiko iki susitikimo, galėjo pažiūrėti, gal pavyks pastebėti automobilio šviesas arba uždegamą degtuką, arba...

Žibintuvėlį. Jis buvo ten, kalno apačioje, judėjo aukštyn ir žemyn, o tada link vartų, lyg savininkas bijotų, kad pro juos kas nors pasirodys. Bornas vos susivaldė nenubėgęs tarp kapų ir statulų iš visos gerklės rėkdamas: Aš čia! Tai aš. Supratau jūsų žinią. Grįžau! Turiu jums tiek daug papasakoti... ir jūs turite tiek daug papasakoti man!

Bet jis nerėkė ir nebėgo. Svarbiausia, turėjo demonstruoti savikontrolę, nes tai, kuo jis sirgo, buvo nekontroliuojama. Turėjo atrodyti visiškai ramus, sveiko proto ir atminties. Lyjant šaltam nakties lietui pradėjo leistis nuo kalno, keikėsi, kad per skubėjimą nepasiėmė žibintuvėlio.

Žibintuvėlis. Žibintuvėlio šviesa žemiau, už penkių šimtų jardų, buvo kažkokia keista. Ji judėjo trumpais vertikaliais judesiais, pabrėžtinai... lyg jį laikantis vyras su kažkuo šnekėtųsi.

Taip ir buvo. Džeisonas pritūpė, per lietų žvilgtelėjęs pastebėjo atsispindinčią šviesą, kiekvieną kartą žibintuvėliui atsimušus į prieš jį stovintį objektą. Nuslinko į priekį, laikėsi arti žemės, per kelias sekundes nukeliavo daugiau nei šimtą pėdų, akys vis dar nukreiptos į šviesą ir keistą atspindį. Buvo du vyrai, vienas laikė žibintuvėlį, o kitas trumpavamzdį šautuvą, stambus metalas Bornui buvo labai pažįstamas. Ne didesniu nei trisdešimties pėdų atstumu galėjo žmogų nublokšti šešias pėdas į orą. Tai buvo labai keistas ginklas pareigūnui, siųstam iš Vašingtono.

Šviesa nusuko už baltojo mauzoliejaus krašto. Figūra, laikanti galingąjį trumpavamzdį ginklą, atsitraukė, pasislėpė už kolonos, ne toliau nei už dvidešimties pėdų nuo vyro su žibintuvėliu.

Džeisonui nereikėjo galvoti, žinojo, ką daryti. Jei mirtiną ginklą buvo galima paaiškinti — tebūnie. Niekas jo prieš jį nenaudos. Priklaupęs jis pabandė nuspėti atstumą iki saugių vietų, tinkamų ir slėptis, ir apsisaugoti. Pajudėjo, nusibraukė nuo veido lietų, jautė už diržo ginklą, kurio negalėjo naudoti.

Ėjo nuo kapo iki kapo, nuo statulos iki statulos, tada kairėn, kol baigė pusratį. Buvo penkiolika pėdų nuo mauzoliejaus, vyras su mirtinu ginklu stovėjo prie kairiosios kampinės kolonos ir po trumpu portiku slėpėsi nuo lietaus. Jis lyg įsimylėjėlis glostė ginklą, traškino dėtuvę, negalėjo atsilaikyti nepažvelgęs vidun. Palietė įdėtus šovinius.

Dabar. Bornas išsliūkino iš už paminklo, greit atsidūrė už šešių pėdų nuo žmogaus. Pašoko ant kojų kaip tyli, lėta pantera, šokanti iš purvo, viena ranka griebė ginklo vamzdį, kita — vyro galvą. Pasiekė abu, sugriebė abu, vamzdį kairiąja ranka, vyro plaukus — dešiniąja. Galva atsilošė atgal, gerklė išsitempė, riksmo nesigirdėjo. Taip stipriai, kad, be abejonės, sutrenkė smegenis, vožė galvą į baltą marmurą. Vyras sukniubo, Džeisonas prilaikė jį prie sienos, leido kūnui atgulti tarp dviejų kolonų. Apieškojo, paėmė 357 Magnum revolverį iš odinio įdėklo, prisiūto prie švarko, skustuvo aštrumo peilį iš įdėklo prie diržo ir mažą 22 kalibro revolverį iš dėklo prie kulkšnies. Nė vienas ginklas nebuvo išduotas valdžios. Tai buvo samdytas žudikas, vaikščiojantis ginklas.

Sulaužyk pirštus. Bornas prisiminė šiuos žodžius, ištartus vyro auksiniais akinių rėmais dideliame automobilyje, lekiančiame iš Štepdekštrasės. Smurtas turėjo priežastį. Džeisonas sugriebė dešinę vyro ranką ir lenkė pirštus, kol išgirdo trakštelėjimą. Tą patį padarė su kairiąja, vyro burna buvo užkišta Borno alkūne. Nesigirdėjo jokio garso, išskyrus lietų, nė viena ranka negalėjo būti panaudota ginklui valdyti ar kaip ginklas, patys ginklai paslėpti šešėlyje, ten, kur negalėjo pasiekti.

Džeisonas atsistojo ir pažiūrėjo už kolonos. Treadstone pareigūnas nusuko šviesą tiesiai prieš save. Tai buvo signalas, šviesa, į kurią turėjo atskristi pasiklydęs paukštis, tai galėjo būti ir kai kas kita, paaiškės jau per kelias minutes. Vyras pasisuko link vartų ir lyg būtų kažką išgirdęs atsargiai žengė į priekį. Bornas pirmą kartą pamatė lazdą, pastebėjo šlubčiojimą. Treadstone pasiųstas pareigūnas buvo luošys... Kaip ir jis pats.

Džeisonas nėrė link pirmojo paminklo, pasislėpė už jo ir pažvelgė per kraštą. Treadstone vyras vis dar stebėjo vartus. Bornas pažiūrėjo į laikrodį — buvo be trijų minučių pusė dviejų. Dar turėjo laiko. Atsitūpė prie vartų laikydamasis žemės, pajudėjo tolyn, kol dingo iš akių, tada atsistojo ir nubėgo tuo pačiu keliu ant kalno. Akimirką stovėjo, leido nurimti kvėpavimui, tada išsitraukė degtukų dėžutę. Saugodamas ją nuo lietaus, uždegė vieną degtuką.

— Treadstone? — tarė jis pakankamai garsiai, kad girdėtų apačioje.

— Delta!

Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino. Kodėl žmogus iš Treadstone ištarė Deltos vardą vietoje Kaino? Delta nebuvo Treadstone dalis, jis dingo kartu su Medūza. Džeisonas spoksojo apačion, šaltas lietus plakė jo veidą, ranka instinktyviai nuslydo po paltu ir sugriebė ginklą už diržo.

Nuėjo ant vejos prie mauzoliejaus. Vyras iš Treadstone prišlubavo prie jo, pakėlė žibintuvėlį, negailestinga šviesa privertė prisimerkti ir nusukti galvą šalin.

— Praėjo daug laiko, — nuleisdamas šviesą tarė luošas pareigūnas. — Vardas Konklinas, jei neprisimeni.

— Ačiū. Pamiršau. Tai tik vienas dalykų.

— Vienas kokių dalykų?

— Kuriuos pamiršau.

— Vis dėlto atsiminei šią vietą. Spėjau, kad prisiminsi. Skaičiau Eboto ataskaitas. Čia jūs paskutinį kartą susitikote, padarėte paskutinį pristatymą. Per kažkurio ministro ar kito asmens laidotuves, tiesa?

— Nežinau. Apie tai turime pasikalbėti pirmiausia. Nieko iš manęs negirdėjote šešis mėnesius. Yra paaiškinimas.

— Tikrai? Išgirskim.

— Paprasčiausia būtų pasakyti, kad mane sužeidė, peršovė, o žaizdos pasekmė buvo sunki... dislokacija. Gal labiau tiktų disorientacija.

— Skamba neblogai. Ką tai reiškia?

— Patyriau atminties praradimą. Visišką. Daugiau nei penkis mėnesius praleidau Viduržemio saloje, į pietus nuo Marselio, nežinodamas kas buvau ar iš kur atsiradau. Yra gydytojas, anglas, vardu Vošbumas, viską nuodugniai registravęs. Jis gali patvirtinti tai, ką jums sakiau.

— Esu tikras, kad gali, — linktelėdamas galva tarė Konklinas. — Galėčiau galvą dėti, kad tie įrašai neįtikėtinai detalūs. Dieve, pakankamai sumokėjau.

— Ką norite pasakyti?

— Mes taip pat turime įrašą. Banko tarnautojas Ciuriche, kuris manė, kad yra tikrinamas Treadstone, į Marselį nenustatomu pavedimu pervedė tris milijonus Šveicarijos frankų. Ačiū už vardą.

— Tai dalis to, ką turite suprasti. Nežinojau. Jis išgelbėjo man gyvybę, pastatė ant kojų. Kai pas jį pakliuvau, buvau vos geresnės būklės už lavoną.

— Taigi nusprendei, kad maždaug milijono dolerių suma — tinkama suma, tiesa? Iš Treadstone biudžeto.

— Juk sakiau, kad nežinojau. Treadstone man neegzistavo, daugeliu atvejų vis dar neegzistuoja.

— Pamiršau. Tu praradai atmintį. Koks tas žodis? Disorientacija?

— Taip, bet jis nepakankamai stiprus. Tinkamiausias yra amnezija.

— Laikykimės disorientacijos. Nes atrodo, kad orientavaisi tiesiai į Ciurichą, tiesiai į Gemeinschaft.

— Šalia klubo buvo chirurgiškai įdėtas negatyvas.

— Tikrai buvo, tu to reikalavai. Tik keli mūsų suprato, kodėl. Tai geriausias draudimas, kokį tik gali turėti.

— Nesuprantu, apie ką šnekate. Nejau negalite to suprasti?

— Žinoma. Radai negatyvą su numeriu ir iš karto pradėjai prisistatyti Džeisono Borno vardu.

— Buvo ne taip! Atrodė, kad kiekvieną dieną kažką sužinodavau, žingsnis po žingsnio, informacijos žiupsnelis po žiupsnelio. Viešbučio darbuotojas pavadino mane Bornu, Džeisono vardo nesužinojau iki nuėjau į banką.

— Iš kur tiksliai žinojai, ką daryti? — pertraukė Konklinas. — Visiškai nedvejojai. Vidun ir lauk, nebėra keturių milijonų dolerių.

— Vošbumas man pasakė, ką daryti!

— Tada pasitaikė moteris, kuri tik netyčia pasirodė finansų stebukladarė, papasakojusi, kaip gauti likusius! Prieš tai pašalinai Černaką Liovenštrasėje ir tris vyrus, mums nežinomus vyrus, kurie tikrai pažinojo tave. Ir čia, Paryžiuje, dar vienas šūvis šarvuotame banko furgone. Dar vienas pažįstamas? Paslėpei visus pėdsakus, kiekvieną prakeiktą pėdsaką. Kol liko tik vienas dalykas. O tu — prakeiktas kalės vaikas — tai padarei.

— Ar pagaliau klausysite? Tie vyrai bandė mane nužudyti. Medžiojo nuo pat Marselio. Nuoširdžiai sakau, kad nežinau, apie ką kalbate!.. Kartais kai ką prisimenu. Veidus, gatves, pastatus. Kartais tik vaizdus, nežinau, ką jie rodo, bet žinau, kad kažką reiškia, tik negaliu susieti jų su savo praeitimi. Vardai — yra ir vardų, bet jokių veidų. Po velnių! Man amnezija/ Tokia tiesa!

— Ar vienas tų vardų nėra Karlosas?

— Taip, ir jūs tai žinote! Čia yra esmė. Apie tai žinote kur kas daugiau nei aš! Galiu pasakyti tūkstančius faktų apie Karlosą, bet aš nežinau, kodėl! Vyras, kuris dabar jau pakeliui į Aziją ir dirbo Karlosui, man pasakė, kad buvau dėl kažko susitaręs su Treadstone. Sakė, kad Karlosas žino. Kad Karlosas artėja prie manęs, kad paskleidėte gandą, jog aš jus išdaviau. Negalėjo suprasti strategijos, aš negalėjau jam pasakyti. Manėt, kad jus išdaviau, nes su jumis nesusisiekiau, o aš negalėjau jūsų pasiekti, nes nežinojau, kas jūs tokie. Vis dar nežinau, kas jūs esate!

— Spėju, nežinai ir Vienuolio.

— Taip, taip... Vienuolis. Jo vardas yra Ebotas.

— Labai gerai. Ir Jachtininkas? Atsimeni Jachtininką, tiesa? Ir jo žmoną?

— Vardai. Jie ten yra, taip. Jokių veidų.

— Eliotas Stivensas?

— Nieko.

— Arba... Gordonas Vebas, — tyliai ištarė Konklinas.

— Ką? — Bornas krūtinėje pajautė dūrį, tada skausmą, siekiantį smilkinius, akis. Akys degė! Ugnis! Sprogimai ir tamsa, stiprus vėjas ir skausmas... Almanakas Deltai! Nutraukit, nutraukit! Atsakysite, kaip liepti. Nutraukite! — Gordonas... — Džeisonas išgirdo savo paties balsą, jis buvo toli, įnirtingame vėjyje. Užmerkė degančias akis ir pabandė išvaikyti miglą. Tada atsimerkė ir visai nenustebo pamatęs į galvą nutaikytą Konklino ginklą.

— Nežinau, kaip tai padarei, bet pavyko. Vienintelis likęs dalykas, ir tu jį padarei! Grįžai į Niujorką ir visus juos ištaškei. Išskerdei juos visus, tu, kalės vaike! Iš visos širdies trokštu pargabenti tave atgal ir pasodinti į elektros kėdę, bet negaliu, taigi padarysiu kitą geriausią dalyką. Nudėsiu pats.

— Paskutiniuosius šešis mėnesius nebuvau Niujorke. Anksčiau — nežinau, bet tikrai ne paskutinius pusę metų.

— Melagis! Kodėl to nepadarei tvarkingai? Kodėl nesuplanavai visko taip, kad suspėtum į laidotuves? Ką tik buvo Vienuolio, būtum pamatęs daug senų draugų! Ir tavo brolio! Jėzau, Dieve Visagali! Būtum palydėjęs jo žmoną bažnyčioje, gal net pasakęs atsisveikinimo kalbą, tai būtų neįtikėtina! Bent jau būtum gerai pakalbėjęs apie brolį, kurį pats ir nužudei!

— Brolį?.. Baikite! Dėl Dievo meilės, liaukitės!

— Kodėl turėčiau? Kainas gyvas! Mes jį sukūrėme, ir jis atgijo!

— Aš ne Kainas! Jo niekada nebuvo! Manęs niekada nebuvo!

— Taigi, tu tikrai žinai! Melagis! Niekšas!

— Patraukite ginklą. Šneku rimtai, patraukite.

— Nieku gyvu. Prisiekiau sau, kad duosiu dvi minutes, nes norėjau sužinoti, ką sugalvosi. Išgirdau, ir tai smirdi. Kas tau davė teisę? Mes visi kažką prarandame, toks darbas, jei jis tau nepatinka, paprasčiausiai išeini! Jei tai neįmanoma, dingsti, maniau, taip ir padarei, buvau pasirengęs palikti tave ramybėje, įtikinti kitus, kad leistų tau išnykti! Bet ne, grįžai ir atsukai savo ginklus prieš mus!

— Nesukau savo ginklų prieš jus!

— Pasakyk tai laboratorijos žiurkėms, kurios turi aštuonias taurės šukes su dviem pirštų atspaudais. Trečio ir smiliaus dešinės rankos. Tu ten buvai ir išskerdei penkis žmones! Tu — vienas jų išsitraukei ginklus — daugiskaita — ir juos visus išžudei! Tobulas planas. Diskredituota strategija. Skirtingos gilzės, daug kulkų, infiltracija. Treadstone nutraukiamas, tu lieki laisvas!

— Ne, jūs klystate! Tai buvo Karlosas! Ne aš, Karlosas! Jeigu tai, ką jūs sakote, vyko Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje, tai kaltas jis! Jis žino! Jie žino! Namas Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje. Šimtas keturiasdešimtas numeris. Jie apie jį žino!

Konklinas linktelėjo, akys apsiblausė, neapykanta švietė netgi tamsoje per lietų.

— Taip tobula, — lėtai tarė jis. — Pagrindinis strategijos ramstis visus kitus išduoda susitardamas su taikiniu. Ką gausi be tų keturių milijonų? Karlosas tau suteikė imunitetą nuo savo unikalių persekiojimo metodų? Jūs labai miela pora!

— Tai beprotybė!

— Bet tai tiesa, — pabaigė vyras iš Treadstone. — Tik aštuoni žmonės iki ano penktadienio žinojo tą adresą. Tris jų nužudė, mes du iš likusių penkių. Jei Karlosas jį rado, yra tik vienas žmogus, galėjęs jam pasakyti. Tu!

— Kaip galėjau? Pats nežinojau! Ir dabar nežinau!

— Ką tik pasakei. — Kairė Konklino ranka sugriebė lazdą. Paremdamas suluošintą koją, ruošėsi šauti.

— Nedaryk to, — žinodamas, kad prašymas betikslis, sušuko Bornas, sukdamasis kairėn, dešine koja spirdamas ginklą laikančią ranką. Che-sah! Nežinomas žodis, aidintis galvoje. Konklinas krisdamas šovė į orą, užkliuvo už lazdos. Džeisonas apsisuko ir pasilenkė, kaire koja paspyrė ginklą, išmušė jį iš laikančios rankos.

Konklinas nusirideno ant žemės, akys įsmeigtos į mauzoliejaus kolonas, besitikinčios šūvio, išmesiančio užpuoliką į orą. Ne! Vyras iš Treadstone vėl apsivertė! Dabar dešinėn, veide atsispindėjo šokas, akys įsmeigtos į... Buvo dar kažkas!

Bornas pritūpė, įstrižai nėrė atgal, kai keturi vienas kitą sekantys šūviai nuaidėjo kapinėse, trys rikošetai nukreipė kulkas įvairiausiomis kryptimis. Džeisonas vis vertėsi, iš už diržo išsitraukė ginklą. Pamatė vyrą lietuje. Siluetą, kylantį iš už paminklo. Du kartus šovė, vyras susmuko.

Už dešimties pėdų Konklinas muistėsi ant šlapios žolės, beviltiškai bandė užčiuopti ginklą. Bornas pašoko ir pribėgęs priklaupė prie Treadstone žmogaus, viena ranka sugriebė šlapius plaukus, kita laikė prie Konklino galvos prispaustą ginklą. Nuo tolimiausios mauzoliejaus kolonos pasigirdo ilga, sukrečianti dejonė. Vis garsėjo, tada liovėsi.

— Tai tavo „samdytas ginklas“, — timptelėdamas Konklino galvą į šoną tarė Džeisonas. — Treadstone priėmė keistų darbuotojų. Kas tas kitas vyras? Iš kurios mirtininkų kameros ištraukei jį?

— Jis buvo geresnis vyras nei tu kada nors buvai, — atsakė Konklinas. Balsas buvo pavargęs, lietus žibėjo ant veido, kurį apšvietė nukritęs prožektorius. — Jie visi geresni. Prarado ne mažiau už tave, bet niekada neišdavė. Galime jais pasitikėti.

— Nesvarbu ką sakau, tu manimi netiki. Nenori manimi tikėti!

— Nes žinau, kas esi, ką padarei! Ką tik viską patvirtinai! Gali mane užmušti, bet jie tave ras. Tu — didžiausias išgama. Manai, esąs ypatingas! Visada manei! Mačiau tave po Pnompenio — visi kažką prarado, bet tau buvo nesvarbu! Buvai tik tu, tu vienas! Tada, Medūzoje! Deltai negalioja jokios taisyklės! Žvėris tik norėjo žudyti. Kaip tik tokie ir tampa išdavikais! Aš irgi daug praradau, bet niekada neišdaviau. Nagi! Nužudyk mane! Tada galėsi grįžti pas Karlosą. Bet kai aš negrįšiu, jie žinos! Pradės tave persekioti ir nesustos, kol pagaus. Nagi! Šauk!

Konklinas šaukė, bet Bornas beveik negirdėjo. Jo smilkinius raižė skausmas. Pnompenis! Pnompenis. Mirtis danguje, iš dangaus. Jaunųjų ir ypač jaunų mirtis. Čirpiantys paukščiai, burzgiantys automobiliai, mirtimi dvokiančios džiunglės... ir upė. Jis vėl buvo apakintas, vėl degė.

Vyras iš Treadstone atsitraukė nuo jo. Suluošinta figūra apimta panikos šliaužė per šlapią žolę. Džeisonas sumirksėjo, iš visų jėgų stengėsi suvaldyti protą. Tada suprato, kad reikia nusitaikyti ir šauti. Konklinas rado ginklą, nusitaikė į jį. Bet Bornas negalėjo nuspausti gaiduko.

Nėrė į dešinę, pasislėpė už marmurinių mauzoliejaus kolonų. Konklino šūviai buvo netaiklūs, luošys negalėjo tvirtai atsistoti ar nusitaikyti. Paskui šūviai liovėsi ir Džeisonas atsistojo, priglaudė veidą prie glotnaus akmens. Apsidairė aplink, ginklas dar buvo iškeltas, turėjo šį žmogų nužudyti, nes jis padarytų tą patį, tada nužudytų Mari, susietų juos abu su Karlosu.

Konklinas pasigailėtinai šlubčiojo link vartų, pakėlęs ginklą nuolat sukiojosi, judėjo prie automobilio, stovinčio už vartų. Bornas pakėlė ginklą, nusitaikė į luošį. Sekundės dalis ir viskas būtų baigta, priešas iš Treadstone gulėtų negyvas, buvo galima tikėtis, mirtyje buvo kruopelė vilties. Galbūt Vašingtone dar liko protingų žmonių.

Negalėjo to padaryti. Negalėjo paspausti gaiduko. Nuleido ginklą. Konklinui lipant į automobilį, nieko negalėdamas padaryti jis stovėjo prie marmurinės kolonos.

Automobilis. Turėjo grįžti į Paryžių. Buvo būdas. Visą tą laiką buvo. Ji ten buvo!

Įnirtingai svarstydamas, analizuodamas faktus, juos suvokdamas, nereikalingus atmesdamas taip pat greit, kaip apie juos pagalvodavo, po truputį kurdamas planą, jis pabeldė į duris.

— Mielas Dieve, pažvelk į save! Kas nutiko?

— Nėra laiko, — tarė jis skubėdamas prie telefono kitame kambario gale. — Tai buvo spąstai. Jie įsitikinę, kad aš juos išdaviau, parsidaviau Karlosui.

— Ką?

— Sako, kad aną savaitę, penktadienį, nuskridau į Niujorką. Kad nužudžiau penkis žmones... Tarp jų ir savo brolį. — Džeisonas trumpam užsimerkė. — Buvo brolis – yra brolis. Nežinau, negaliu apie tai galvoti.

— Niekada neišvykai iš Paryžiaus! Gali tai įrodyti!

— Kaip? Tereikia aštuonių, dešimties valandų. Jiems tereikia nuo aštuonių iki dešimties valandų, kad niekas nežinotų, kur buvau. Kas liudys už mane?

— Aš liudysiu. Tu buvai su manimi!

— Jie mano, kad tu to dalis, — pakeldamas telefono ragelį ir rinkdamas numerį tarė Bornas. — Vagystė, išdavystė, Por Nuaras, visas tas reikalas. Pririšo tave prie manęs. Karlosas viską suregistravo iki menkiausio piršto atspaudo. Dieve! Kaip viską sutvarkė!

— Ką darai? Kam skambini?

— Užnugariui, pameni? Vieninteliam, kurį turime. Viljė. Viljė žmona. Tai ji. Paimsim ją, jei reikės, palaušim. Bet nereikės, nekovos, nes žino, kad negali laimėti... Po velnių. Kodėl jis neatsiliepia?

— Privatus telefonas yra jo kabinete. Dabar trečia ryto. Jis tikriausiai...

— Atsiliepė! Generole? Tai jūs? — Džeisonas turėjo paklausti, balsas kitame laido gale buvo keistai tylus.

— Taip, čia aš, mano jaunasis drauge. Atsiprašau už gaišatį. Buvau viršuje, su žmona.

— Dėl to jums ir skambinu. Reikia judėti. Dabar. Perspėkite prancūzų žvalgybą, Interpolą ir Amerikos ambasadą, bet liepkite nesikišti, iki su ja pasimatysiu, pasikalbėsiu. Mes turime pasikalbėti.

— Nemanau, kad pavyks, pone Bornai... Taip, žinau jūsų pavardę, mano drauge. O dėl jūsų pokalbio su mano žmona, bijau, kad tai neįmanoma. Matote, aš ją nužudžiau.

33 SKYRIUS

Džeisonas spoksojo į viešbučio kambario sieną ir į tapetą išblukusiu raštu.

— Kodėl? — į ragelį tyliai tarė jis. — Maniau, kad supratote.

— Stengiausi, mano drauge, — nebesugebėdamas nei pykti, nei gedėti tarė Viljė. — Dievas mato, bandžiau, bet negalėjau susilaikyti. Vis į ją žiūrėjau... Mačiau sūnų, kurio ji nepagimdė, nužudytą žvėries, kuris buvo jos bosas. Mano kalė buvo kažkieno kito kalė... Žvėries kalė. Kitaip būti negalėjo ir, kaip sužinojau, nebuvo. Manau, ji pastebėjo pasipiktinimą mano akyse, Dievas mano liudininkas, tikrai buvau įsiutęs. — Generolas nutilo. — Ji pamatė ne tik įniršį, bet ir tiesą. Suprato, kad žinau. Kas ji buvo, kas ji buvo visus tuos metus, kai mes gyvenome kartu. Galų gale suteikiau jai šansą, kurį suteikti pažadėjau jums.

— Jus nužudyti?

— Taip. Nebuvo sudėtinga. Tarp mūsų lovų yra naktinis stalelis su ginklu stalčiuje. Ji gulėjo ant lovos kaip Gojos Macha, švytėjo arogancija, nekreipė į mane dėmesio, kaip ir aš, užvaldyta savo minčių. Atidariau stalčių pasiimti degtukų, tada grįždamas prie kėdės ir savo pypkės, palikau atidarą stalčių. Buvo matyti ginklo rankena.

Tai slypėjo mano tyloje. Įsivaizduoju, kad tas faktas, jog neatitraukiau nuo jos akių, pagaliau atkreipė dėmesį, tada pamiršti visa kita. Įtampa išaugo taip, kad norint perpildyti kantrybės taurę, daug nereikėjo ir, Dieve atleisk, aš tai pasakiau. Girdėjau, kaip klausiu: „Kodėl tai padarei?“. Tada kaltinimas tapo aiškus. Pavadinau ją savo kale, kale, kuri nužudė mano sūnų.

Ji kelias akimirkas į mane spoksojo, nusuko akis į atvirą stalčių, į ginklo rankeną... ir telefoną. Atsistojau, pypkėje pelenai dar buvo raudoni, birūs... chauffe au rouge91. Ji nuleido kojas nuo lovos, abi rankas įkišo į stalčių ir ištraukė ginklą. Nesustabdžiau, norėjau žodžius išgirsti iš jos pačios lūpų, išgirsti kaltinimą... Tai, ką išgirdau, nusinešiu į kapus, nes niekas nešmeiš mano ar sūnaus garbės ir asmenybės. Mūsų nesmerks tie, kurie atsisakė mažiau nei mes. Niekada.

— Generole... — Bornas papurtė galvą, nesugebėjo aiškiai mąstyti, žinojo, kad turėjo rasti kelias sekundes viskam apgalvoti. — Generole, kas atsitiko? Ji davė jums mano vardą. Kaip? Turite man tai pasakyti. Prašau.

— Savanoriškai. Sakė, kad tu menkas šaulys, norintis apsiauti meistro batus. Kad esi vagis iš Ciuricho, žmogus, kurį atstūmė net tavo šalininkai.

— Ar sakė, kokie tai žmonės?

— Jei ir sakė, negirdėjau. Buvau aklas, kurčias, nevaldomai įsiutęs. Bet neturite dėl ko manęs bijoti. Šis skyrius užbaigtas, mano gyvenimas pasibaigs vienu telefono skambučiu.

— Ne! — sušuko Džeisonas. — Nedarykite to! Ne dabar.

— Privalau.

— Prašau! Nenurimkite tik gavęs Karloso kalę. Sugaukite Karlosą! Užspeiskite jį!

— Teršti savo pavardę tos kalės melu? Prisipažinti, kad manimi manipuliavo žvėries kekšė?

— Po velnių, kaip jūsų sūnus? Penkios dinamito lazdelės prie Bako gatvės!

— Palikite jį ramybėje. Palikite mane ramybėje. Viskas baigta.

— Tai dar nebaigta! Klausykit! Duokit akimirką, daugiau neprašau. — Vaizdai Džeisono mintyse lėkė siaubingu greičiu, susidūrė, keitė vienas kitą. Bet tie vaizdai turėjo reikšmę. Tikslą. Jautė į jo ranką įsikibusią Mari, stipriai spaudžiančią, kažkaip sulaikančią jo mintis ties realybe. — Ar kas nors girdėjo šūvį?

— Nebuvo jokio šūvio. Coup de grace92 šiais laikais yra klaidingai suprantamas. Jo originalus tikslas man labiau prie širdies. Sustabdyti ginklo brolio arba gerbiamo priešo kančias. Tai nenaudojama kalei.

— Ką norite pasakyti? Sakėte, kad ją nužudėte.

— Pasmaugiau, priverčiau žiūrėti man į akis, kai gyvybė paliko jos kūną.

— Ji turėjo jūsų ginklą...

— Neefektyvu, kai akys dega nuo pelenų. Tai nebesvarbu, gali būti, kad ji laimėjo.

— Ji tikrai laimės, jei dabar sustosite! Nejau to nematote? Karlosas laimi! Ji jus palaužė! O jums neužteko smegenų padaryti nieko kita, tik ją pasmaugti! Kalbate apie panieką? Viskuo tikite, nieko, išskyrus panieką daugiau neliko!

— Kodėl neatlyžtate, mesjė Bornai? — silpnu balsu paklausė Viljė. — Nesitikiu iš jūsų labdaros. Tik palikite mane ramybėje. Priimu viską taip, kaip yra. Nieko nepasiekėte.

— Pasieksiu, jei pavyks priversti klausyti, ką sakau! Sugaukite Karlosą, užspeiskite Karlosą! Kiek dar teks tai kartoti? Jums reikia jo! Jis viską išlygins! Jo reikia ir man! Be jo aš lavonas. Mes lavonai. Dėl Dievo meilės, klausykite, ką sakau!

— Norėčiau jums padėti, bet neturiu galimybės. Ar neturėsiu, jei jums taip labiau patiktų.

— Yra. — Vaizdai išryškėjo! Žinojo kur yra, kurlink ėjo! Reikšmė ir tikslas susiliejo į vieną. — Apsukite spąstus atgal! Nueikite nepaliestas, išlaikydamas padėtį.

— Nesuprantu. Kaip tai įmanoma?

— Jūs savo žmonos nenužudėte, tai padariau aš!

— Džeisonai, — sučiupusi stipriau ranką sušuko Mari.

— Žinau, ką darau, — tarė Bornas. — Pirmą kartą tikrai žinau, ką darau. Juokinga, bet manau, kad žinojau nuo pat pradžių.

Monso parke buvo tylu, gatvė tuščia, šaltame rūką primenančiame lietuje švietė keli žibintai, visi langai tvarkingose namų eilėse buvo tamsūs, išskyrus Andrė Fransua Viljė, Sen Siro ir Normandijos lengendos, Prancūzijos Nacionalinės Asamblėjos nario, žmogžudžio, namų langus. Priekiniai langai blankiai švietė. Tai buvo miegamasis, kur namo šeimininkas nužudė šeimininkę, kur, atsiminimų kankinamas, senas karininkas pasmaugė žudiko kalę.

Viljė nieko nežadėjo, buvo per daug priblokštas, kad kažką atsakytų. Bet Džeisonas sėkmingai išsakė savo nuomonę, per telefoną jo žodžiai vis aidėjo, aidėjo. Sugauk Karlosą! Nesusitaikyk gavęs žudiko kekšę! Sugauk vyrą, kuris nužudė tavo sūnų. Kuris Bako gatvėje į automobilį įtaisė penkias dinamito lazdeles ir užmušė Viljė giminės įpėdinį. Tai jo tau reikia! Sugauk jį!

Sugauk Karlosą. Užspeisk Karlosą. Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino. Tai jam buvo akivaizdu. Nebuvo kito būdo. Galų gale tai buvo pradžia, kurią jam atskleidė. Norėdamas išgyventi, turėjo sugauti žudiką, jei nepavyks — jis tik vaikščiojantis lavonas. Ir tada Mari Sen Žak neturėtų šansų išgyventi. Ją sunaikintų, įkalintų, gal net užmuštų dėl tikėjimo, kuris vėliau virto meile. Ant jos buvo Kaino pėdsakas, ją sunaikinus būtų išvengta gėdos. Ji buvo nitroglicerino buteliukas, balansuojantis ant aukštai pakabinto lyno ginklų ir amunicijos sandėlyje. Naudok tinklą. Sunaikink ją. Kulka į galvą sunaikintų bet kokius sprogmenis galvoje. Jos negalėjo išgirsti!

Viljė turėjo tiek daug suprasti, bet paaiškinimams buvo labai mažai laiko, juos ribojo tiek neegzistuojantys prisiminimai, tiek nestabili senojo karininko proto būklė. Pasakojant reikėjo rasti trapų balansą, parametrus nustatyti tinkamam laikui, kad generolas galėtų padėti. Džeisonas suprato: jis meluoti pasauliui prašė žmogaus, kuris garbę vertino labiau už viską. Kad Viljė tą padarytų, tikslas turėjo būti garbingesnis už viską.

Sugauk Karlosą!

Į generolo namus vedė antras įėjimas, į dešinę nuo laiptų, už vartų, kur į virtuvę pristatė produktus. Viljė sutiko vartus ir duris palikti atrakintus. Bornas nesivargino senajam karininkui pasakyti, kad tai buvo nesvarbu, kad vidun jis pateks bet kuriuo atveju, žala buvo būtina plano sėkmei. Pirmiausia reikėjo atkreipti dėmesį į pavojų, kad Viljė namus stebėjo, nes Karlosas turėjo daug gerų priežasčių tą daryti ir kelias pakankamai geras, kad to nedarytų. Apgalvojus viską, žudikas galėjo nuspręsti likti kiek įmanoma atokiau nuo Andželikos Viljė, nerizikuoti, kad ką nors iš jo pakalikų pastebės ir taip įrodyti ryšį, ryšį su Monso parku. Kita vertus, mirusioji Andželika Viljė buvo jo pusseserė ir meilužė... Vienintelis žmogus Žemėje, kuris jam rūpi. Filipas d’Anžu.

D’Anžu! Žinoma, kažkas stebės, o gal ne vienas, bet du ar dešimt! Jei d’Anžu dingo iš Prancūzijos, Karlosas galėjo manyti blogiausia. Kolonistą palauš, sužinos viską, apie ką jie su Kainu kalbėjosi. Kur? Kur buvo Karloso žmonės? Keista, galvojo Džeisonas, jei Monso parke šią naktį nieko nebuvo, visa jo strategija buvo bevertė.

Ne, jie ten buvo. Didelis automobilis, tas pats automobilis, prieš dvylika valandų išlėkęs pro Luvro vartus, tie patys du vyrai žudikai, prižiūrėję kitų žudikų užnugarį. Automobilis buvo už penkiasdešimties pėdų kairėje gatvės pusėje, aiškiai buvo matyti Viljė namas. Bet ar tie du, atmerktomis ir budriomis akimis susmukę automobilyje, buvo vieninteliai? Bornas negalėjo pasakyti. Automobilių buvo abejose gatvės pusėse. Pritūpė vieno namo šešėlyje, įstrižai nuo vyrų automobilyje. Žinojo, ką reikia padaryti, bet nebuvo tikras, kaip. Reikėjo diversijos, pakankamai ryškios, kad atkreiptų Karloso kareivių dėmesį, pakankamai matomos, kad iš slėptuvių išviliotų visus kitus, pasislėpusius ant stogo ar už tamsintų stiklų.

Ugnis. Iš niekur nieko. Staigi, toli nuo Viljė namų, bet pakankamai stebinanti ir artima, kad paskleistų vibracijas po ramią, tuščią medžių apsuptą gatvę. Vibracijos... sirenos, sprogstantys... sprogimai. Tai buvo įmanoma padaryti. Tiesiog reikėjo tam tikrų reikmenų.

Bornas nurepečkojo už kampo į kitą gatvę ir tyliai nubėgo prie artimiausių durų, kur sustojo, nusivilko paltą ir švarką. Tada nusivilko marškinius, nuplėšė medžiagą nuo apykaklės iki apačios, apsivilko viršutinius drabužius, pakėlė atlapus, užsisegė paltą, marškinius laikė rankoje. Naktiniame lietuje peržiūrėjo gatvėje stovinčius automobilius. Reikėjo benzino, bet tai buvo Paryžius, dauguma degalų talpyklų užrakintos. Dauguma, bet ne visos. Tarp automobilių turėjo būti vienas neužrakinamas dangtelis.

Tada tiesiai prieš save pamatė tai, ko reikėjo, prirakintą prie geležinių vartelių. Tai buvo motociklas, benzino bakas — metalinis burbulas tarp vairo ir sėdynės. Dangtelis turės grandinėlę, tačiau nelabai tikėtina, kad bus ir spyna. Devyni kuro litrai buvo ne keturiasdešimt, vagystės riziką reikėjo palyginti su galimu pelnu, o du kuro galonai nebuvo verti net penkių frankų.

Džeisonas priėjo motociklą, apsižvalgė. Nieko nebuvo, nesigirdėjo nieko, išskyrus tylų lietų. Padėjo ranką ant bako ir pasuko dangtelį. Atsisuko lengvai. Dar nuostabiau: skylė buvo gana plati, bakas beveik pilnas. Dangtelį užsuko atgal. Dar nebuvo pasirengęs permerkti marškinius. Reikėjo kito daikto.

Jį rado kitame kampe, prie nuotėkų vamzdžio. Akmuo prie kelio, išjudintas iš vietos ilgus metus važinėjusių automobilių ir neatsargių vairuotojų, kliudžiusių šaligatvį. Paspardęs viršų ištraukė kulnu. Pakėlė kartu su mažesniu akmenuku ir pasuko atgal prie motociklo, akmenį laikė kišenėje, didžiąją plytą — rankoje. Patikrino svorį, patikrino rankos stiprumą. Tiks, tiks abu.

Po trijų minučių lėtai ištraukė permirkusius marškinius iš kuro bako, garai maišėsi su lietumi, susidariusi alyva permerkė rankas. Apvyniojo medžiagą aplink akmenį, užrišo rankoves, laikė „ginklą“ rankoje. Buvo pasirengęs.

Nuslinko prie pastato kampo Viljė gatvėje. Du vyrai automobilyje vis dar buvo pasilenkę ir stebėjo generolo namą. Už to automobilio buvo dar trys — mažas mersedesas, tamsus rudas limuzinas ir Bentley. Tiesiai prieš Džeisoną, už Bentley, buvo baltų akmenų namas, langai išsiskyrė juodu emaliu. Prieangio šviesa kiek apšvietė vidų. Kairėje buvo svetainė, matė kėdes ir ilgą stalą, papildomai apšviestą rokoko stiliaus veidrodyje atsispindinčios šviesos. Tos svetainės langai, pro kuriuos buvo matyti rami ir turtinga Paryžiaus gatvė, tiks.

Bornas įkišo ranką kišenėn ir ištraukė akmenį. Šis buvo vos ketvirčio benzinu permerktos plytos dydžio, bet tiko tam, ką jis buvo sumanęs. Apėjo namo kampą ir kiek galėdamas toliau metė akmenį į viršų, už automobilio.

Triukšmas nuaidėjo tylia gatve, jį sekė dunksėjimų eilė, kai akmuo riedėjo asfaltu. Du vyrai automobilyje sukluso. Keleivis atidarė duris, laikydamas ginklą išlipo. Vairuotojas nuleido langą, įjungė žibintus. Spindulys šovė į priekį, atsispindėjo nuo metalo ir chromo ant priekyje stovinčio automobilio buferio. Tai buvo visiškai kvailas poelgis, parodęs, kokie išsigandę buvo Monso parke tykantys vyrai.

Dabar. Džeisonas perbėgo gatvę, visas dėmesys buvo nukreiptas į du vyrus, kurie užsidengę akis bandė apsisaugoti nuo atsispindinčios šviesos. Pasiekė Bentley bagažinę, prie krūtinės glaudė benzine sumirkytą akmenį, kairėje — degtukų dėžutę, o dešinėje — šūsnį degtukų. Pritūpė, uždegė degtukus, padėjo plytą ant žemės ir pakėlė paėmęs už rankovės. Pakišo degančius degtukus po benzinu permerkta medžiaga. Ši kaipmat užsiliepsnojo.

Greit atsistojo, užsimojo laikydamas už rankovės ir nėrė ant šaligatvio, iš visų jėgų metė įrankį į namo langą ir šiam pasiekus tikslą, pasileido slėptis už kampo.

Dūžtančio stiklo garsas staiga pertraukė tylios gatvės ramybę. Bornas nuskubėjo, nulėkė kairėn pro siaurą praėjimą, tada link Viljė kvartalo, kur vėl susirado šešėlį, kuriame galėjo pasislėpti. Ugnis plito, ją didino pro skylę lange pučiantis vėjas, po kurio laiko persimetė ant užuolaidų. Per trisdešimt sekundžių kambarys buvo kaip krosnis, ugnį optiškai padidino milžiniškas veidrodis. Pasigirdo šūksniai, užsidegė šviesos šalia, paskui ir toliau gatvėje. Praėjo minutė, chaosas didėjo. Atsidarė degančio namo durys, išbėgo žmonės — senstelėjęs vyras su chalatu, moteris su naktiniais ir viena šlepete — abu buvo apimti panikos.

Atsivėrė kitos durys, pasirodė žmonės, keli nubėgo prie ugnies apimtos rezidencijos — kaimynai pateko į bėdą. Džeisonas nuskuodė skersai per sankryžą ir tapo dar vienu žiūrovų susijaudinusioje minioje. Sustojo ten, kur prieš kelias minutes pradėjo šią sumaištį — šalia kampinio namo — ir nejudėdamas stovėjo, bandė pastebėti Karloso karius.

Buvo teisus. Tiedu buvo ne vieninteliai Monso parke. Dabar buvo keturi vyrai, susibūrę prie automobilio, tyliai ir skubiai besitariantys. Ne, penki. Greit priėjo dar vienas, prisidėjo prie keturių.

Išgirdo sirenas. Vis garsiau, arčiau. Penki vyrai buvo susirūpinę. Reikia nuspręsti, negalėjo visi likti vienoje vietoje. Gal reikėjo pagalvoti ir apie policijos įrašus.

Susitarė. Vienas vyras pasiliks, penktasis. Jis linktelėjo ir greit perėjo gatvę prie Viljė namo. Kiti sėdo į automobilį ir, pasirodžius ugniagesiams, išvažiavo iš stovėjimo vietos, prasilenkdami su raudonuoju begemotu, skubančiu į priešingą pusę.

Liko viena kliūtis — penktasis vyras. Džeisonas ratu apsuko pastatą, jį pastebėjo viduryje, tarp Viljė namo ir sankryžos. Reikėjo tinkamu laiku sukelti dar vieną sąmyšį. Bornas pasileido bėgti, judėjo panašiai, kaip į gaisrą skubantys žmonės, pasukęs galvą, judėdamas pusiau atbulas — kaip figūra, susiliejanti su fonu, tik judanti į priešingą pusę. Praskubėjo pro vyrą, šis jo nepastebėjo, pastebės, jei taip bėgs iki Viljė vartelių ir juos atidarys. Vyras žvalgėsi aplink, buvo susirūpinęs ir nustebęs, gal net išgąsdintas to, kad dabar buvo vienintelis, likęs gatvėje, nebeturįs pastiprinimo. Stovėjo prieš žemą tvorą, prieš dar vienerius vartus, vedančius prie kito pasiturinčio Monso parko gyventojo namo tarnų įėjimo.

Džeisonas sustojo, žengė du staigius žingsnius prie vyro, tada apsisuko, atsirėmęs į kairę koją dešine suktuku spyrė vyrui į pilvą, nubloškė jį per geležinę tvorą. Krisdamas į siaurą koridorių žemyn, jis suriko. Bornas šoko per tvorą suspaudęs kairį kumštį ir suglaudęs kulnus. Nusileido ant vyro krūtinės, susidūrimas sulaužė šonkaulius, krumpliai susmigo į gerklę. Karloso karys prarado sąmonę. Atsigaus, kai pateks į ligoninę. Džeisonas vyrą apieškojo, ant krūtinės dėkle rado ginklą. Bornas jį ištraukė ir įsidėjo į palto kišenę. Galės jį paduoti Viljė.

Viljė. Kelias laisvas.

Laiptais užlipo į antrą aukštą. Pasiekęs laiptų vidurį, pamatė po miegamojo durimis šviesą. Už tų durų buvo senis — jo vienintelė viltis. Jei kada nors gyvenime — tame, kurį atsimena, ar pamirštame — jis turėjo kalbėti įtikinamai, dabar buvo ta akimirka. Jis buvo nuoširdus, chameleono paslaugų visai nereikėjo. Viskas, kuo jis tikėjo, buvo paremta faktais. Karlosas jį persekiojo. Tai buvo tiesa. Tai buvo spąstai.

Jis pasiekė viršų ir pasuko kairėn, link miegamojo durų. Akimirką sustojo bandydamas atsikratyti aido krūtinėje. Jis garsėjo, širdis plakė vis greičiau. Dalis tiesos, bet ne visa. Jokių išradinėjimų, tik keli nutylėti dalykai.

Susitarimas... Kontraktas su grupe vyrų, garbingų vyrų, kurie persekiojo Karlosą. Tai buvo viskas, ką Viljė turėjo žinoti, viskas, su kuo turėjo susitaikyti. Jam nebus pasakyta, kad turi reikalų su žmogumi, sergančiu amnezija, nes tame atminties praradime galėjo slypėti kokios nors negarbingos aplinkybės. Sen Siro, Normandijos ir Alžyro legenda to netoleruotų. Tik ne dabar, gyvenimo saulėlydyje.

O Dieve, pusiausvyra tokia trapi! Linija tarp tikėjimo ir netikėjimo tokia plona... Tokia pat plona, kaip buvo ir vaikštančio lavono, vardu Džeisonas Bornas, gyvenimo linija.

Atidarė duris ir įžengė vidun, į privatųjį senio pragarą. Lauke, už užuolaidomis užtrauktų langų, kaukė sirenos, šaukė žmonės. Stebėtojai nematomoje arenoje erzino nežinomybę, net nenumanė nesuprantamos jos priežasties.

Džeisonas uždarė duris ir nedrįso pajudėti. Didelis kambarys buvo apgaubtas šešėlių, vienintelė šviesa sklido nuo lempos ant stalelio prie lovos. Pirmiausia pamatė vaizdą, kurio visai nenorėjo matyti. Viljė atsitempė per kambarį kėdę aukšta atkalte, pasistatė prie lovos kojūgalio ir sėdėdamas spoksojo į moters lavoną ant antklodės. Bronzinė Andželikos Viljė galva gulėjo ant pagalvės, akys išsiplėtusios, iššokusios iš akiduobių. Gerklė ištinusi, oda raudonai violetinė, milžiniškas nubrozdinimas išplito po visą kaklą. Kūnas buvo keistoje padėtyje: galva tiesiai ant pagalvės, bet poza tokia, lyg būtų įnirtingai priešinusis, ilgos plikos kojos ištiestos, klubai pasukti, naktiniai suplėšyti, iš jų veržėsi krūtys, net mirus — gundančios. Net nebandė kekšės uždengti.

Senasis kareivis sėdėjo kaip sumišęs vaikas, nubaustas už nereikšmingą išdaigą, išsisukęs nuo bausmės už didelį nusikaltimą, kurio nepastebėjo ne tik jis, bet ir kankintojas. Nusuko akis nuo mirusiosios ir pažvelgė į Borną.

— Kas atsitiko lauke? — monotonišku balsu paklausė jis.

— Jūsų namus stebėjo Karloso pakalikai, iš viso penki. Gatvėje sukėliau gaisrą, niekas nesužeistas. Visi, išskyrus vieną, dingo. Tą vienintelį sutvarkiau.

— Jūs išradingas, mesjė Bornai.

— Aš išradingas, — sutiko Džeisonas. — Bet jie grįš. Užgesins gaisrą ir grįš. Jei Karlosas viską supras — dar iki to, o aš manau, kad jis tikrai supras. Jei grįš, kažką čia atsiųs. Žinoma, pats nesirodys, bet ateis vienas jo parankinių. Kai tas vyras jus ras... Ir ją... Nužudys. Karlosas praras ją, bet vis tiek laimės.

Laimės antrą kartą. Jis jumis pasinaudos ir galų gale nužudys. Nueis laisvas, o jūs negyvas. Žmonės gali galvoti ką nori, bet nemanau, kad galvos ką nors gera.

— Jūs labai tikslus. Esate įsitikinęs savo teisumu.

— Žinau, ką kalbu. Mieliau tai, ką ketinu pasakyti, nutylėčiau, bet jūsų jausmams išsaugoti nėra laiko.

— Tokių jau nebeturiu. Sakykite, ko norite.

— Žmona jums sakė, kad yra prancūzė, tiesa?

— Taip. Iš pietų. Jos šeima kilusi iš Lur Baruzo, šalia Ispanijos sienos. Seniai atvyko į Paryžių. Gyveno su teta. O ką?

— Kada nors buvote susitikę su jos šeima?

— Ne.

— Jų nebuvo vestuvėse?

— Apie viską pagalvoję nusprendėme, kad bus geriau jų nekviesti. Amžių skirtumas būtų juos nustebinęs.

— O kaip teta Paryžiuje?

— Mirė prieš man sutinkant Andželiką. Kur lenkiate?

— Jūsų žmona nėra prancūzė. Abejoju, ar tikrai buvo teta Paryžiuje, jos šeima kilusi ne iš Lur Baruzo, nors apie Ispanijos sieną yra kažkiek tiesios. Tai daug ką paslepia, paaiškina.

— Ką norite pasakyti?

— Ji buvo venesuelietė. Karloso pusseserė, meilužė nuo keturiolikos metų. Jie ilgus metus buvo komanda. Buvo sakoma, kad ji — vienintelis žmogus Žemėje, kuris jam rūpi.

— Kekšė.

— Žudiko instrumentas. Svarstau, kiek taikinių ji nuvedė į mirties vietą. Kiek gerų vyrų dėl jos negyvi.

— Negaliu jos antrą kartą užmušti.

— Galite ja pasinaudoti. Naudotis jos mirtimi.

— Čia kalbate apie tą pačią nesąmonę?

— Vienintelė nesąmonė yra išmesti savo gyvybę į šiukšlyną. Karlosas laimi viską. Toliau naudoja savo ginklą ir dinamito lazdeles, o jūs tik skaičius statistikoje. Dar vienas lavonas, pridėtas prie ilgo žymių aukų sąrašo. Tai beprotybė.

— O jūs visiškai blaiviai mąstote? Prisiimate kaltę už žmogžudystę, kurios neįvykdėte? Už kalės mirtį? Būsite medžiojamas už nužudymą, kurio nepadarėte?

— Tai plano dalis. Tiesą sakant, esminė dalis.

— Nepasakok man apie beprotybę, jaunuoli. Maldauju, išeik. Tai, ką man pasakei, suteikia stiprybės sutikti Visagalį. Jei mirtis kada nors buvo pateisinta, tai buvo jos mirtis nuo mano rankos. Pažvelgsiu Kristui į akis ir prisieksiu.

— Tada pats save nurašėte, — pirmą kartą pastebėjęs atsikišusį ginklą vyro švarke, tarė Džeisonas.

— Aš nebūsiu teisiamas, jei norite tą pasakyti.

— O, tiesiog nuostabu, generole! Pats Karlosas nebūtų geriau sugalvojęs! Jam nė nereikėjo ko nors daryti. Bet tie, kurie svarbūs, žinos, kad jis tai padarė, jis tai sukėlė.

— Tie, kurie yra svarbūs, nieko nežinos. Raisons du coeur. Maladie93. Man nerūpi, ką sakys žudikai ir vagys.

— O jei aš pasakysiu tiesą? Pasakysiu, kodėl ją nužudėte!

— Kas klausysis? Net jei ir prabilsite. Aš ne kvailys, mesjė Bornai. Bėgate ne tik nuo Karloso. Jus medžioja ne vienas, o daug. Beveik pats man tai pasakėte. Nesutikote pasakyti savo pavardės dėl mano paties saugumo. Bent taip tvirtinote. Kai visas šis reikalas baigsis, sakėte jūs, tai aš nenorėsiu būti pastebėtas su jumis. Tai ne žmogaus, kuriuo daug kas pasitiki, žodžiai.

— Jūs manimi pasitikėjote.

— Jau pasakiau, kodėl, — Viljė nusuko akis į mirusią žmoną. — Tai slypėjo jūsų akyse.

— Tiesa?

— Tiesa.

— Tada pažvelkite į mane dabar! Tiesa vis dar jose. Tame kelyje į Nanterą sakėte, kad klausysite, ką turiu pasakyti, nes jums grąžinau gyvenimą. Bandau jį jums vėl grąžinti! Galite išsaugoti laisvę, likti nepaliestas, toliau atstovauti dalykams, kurie jums svarbūs, kurie buvo svarbūs jūsų sūnui. Jūs galite laimėti!.. Nedarykite klaidos, aš nesu kilnus. Išgyvenau, o tai, ko prašau — mano vienintelis šansas likti gyvam, vienintelis kelias, kuriuo turiu žengti, jei kada nors noriu būti laisvas.

Senasis kareivis pakėlė akis.

— Kodėl?

— Sakiau, kad reikia Karloso, nes kai kas buvo atimta iš manęs, tai, kas yra svarbu išgyvenimui, sveikam protui, o jis — to priežastis. Tai tiesa, bent aš tuo tikiu, bet kai ką nutyliu. Įsivėlę ir kiti žmonės, kai kurie dori, kiti — ne, mano susitarimas su jais buvo sugauti Karlosą, užspeisti jį į kampą. Jie nori to paties, ko trokštate ir jūs. Bet atsitiko kažkas, ko negaliu paaiškinti, net nebandysiu to daryti, ir tie žmonės galvoja, kad juos išdaviau. Mano, kad susitariau su Karlosu, kad iš jų pavogiau milijonus ir nužudžiau ryšininkus. Jie visur turi agentų, duotas įsakymas mane užmušti vos pamačius. Jūs buvote teisus. Aš bėgu ne tik nuo Karloso. Mane medžioja žmonės, kurių nepažįstu, nematau. Dėl visų klaidingų priežasčių... Aš nepadariau to, kuo jie mane kaltina, bet niekas nenori girdėti. Aš dėl nieko su Karlosu nesitariau. Jūs žinote, kad nesitariau!

— Aš jumis tikiu. Nėra jokios priežasties, kodėl negalėčiau paskambinti ir jus užtarti. Tiek esu jums skolingas.

— Kaip? Ką sakysite? „Vyras, kurį jūs pažįstate kaip Džeisoną Borną, su Karlosu nesudarė jokios sutarties. Tai žinau, nes jis parodė man Karloso meilužę, ta moteris yra mano žmona, žmona, kurią mirtinai pasmaugiau, kad neatneštų mano pavardei negarbės! Ruošiuosi paskambinti Surete ir prisipažinti dėl nusikaltimo, nors, žinoma, nesakysiu jiems, kodėl ją užmušiau. Ar kodėl ruošiuosi nusižudyti?.. Teisingai pasakiau, generole? Sakysite tai?

Senis tyliai spoksojo į Borną ir suvokė, kad šis teisus.

— Tada negaliu jums padėti.

— Gerai. Puiku! Karlosas viską laimi! Jis laimi! Jūs pralaimit. Jūsų sūnus pralaimi. Pirmyn! Paskambinkite policijai, tada įsikiškite ginklo vamzdį į prakeiktą burną ir išsitaškykit bukas smegenis! Nagi! Juk to norite! Pašalinkite pats save, atsigulkite ir mirkite! Daugiau niekam nebetinkate! Jūs savigailos apimtas senas... senis! Dievas mato, jūs Karlosui nė iš tolo neprilygstate! Neprilygstate vyrui, kuris Bako gatvėje padėjo penkias dinamito lazdeles ir užmušė jūsų sūnų!

Viljė rankos drebėjo, drebulys persimetė ir į veidą.

— Liaukitės. Sakau, liaukitės!

— „Sakote“? Norite pasakyti, kad drįstate man įsakinėti? Mažasis senis žalvarinėmis sagomis duoda nurodymą? Pamirškite tai! Aš neklausau nurodymų iš tokių vyrų, kaip jūs! Jūs visi tik apsimetėliai! Prastesni už visus, kuriuos atakuojate, nes jie bent jau turi drąsos padaryti tai, ką ketina daryti! Jūs neturite. Tiesiog tuščiai šnekate. Turite žodžius, ir nieko daugiau. Atsigulk ir mirk, seni! Bet man neįsakinėk!

Viljė drebėdamas pašoko nuo kėdės.

— Jau sakiau. Daugiau nepakęsiu!

— Man neįdomu, ką man sakot. Buvau teisus, kai pirmąkart jus pamačiau. Jūs priklausote Karlosui. Gyvas buvote jo šuva, juo liksite ir miręs.

Senojo kario veidą iškreipė skausminga grimasa. Išsitraukė ginklą. Pats veiksmas buvo apgailėtinas, bet keliamas pavojus — tikras.

— Gyvenime nužudžiau daug vyrų. Mano profesijoje tai buvo neišvengiama, dažnai siaubinga. Nenoriu dabar žudyti, bet jei nekreipsite dėmesio į mano norus, teks. Išeikite. Išeikite iš mano namų.

— Nuostabu. Tikriausiai skaitote Karloso mintis. Nužudote mane, ir jis laimi žaidimą! — Džeisonas žengė į priekį ir atsiminė, kad tai pirmas jo judesys nuo tada, kai įėjo į kambarį. Jis matė, kaip Viljė išpūtė akis, o ginklas, metantis šešėlį ant sienos, drebėjo. Pusė uncijos spaudimo, ir kūjis trenks į priekalą, kulka ras taikinį. Nepaisant dabartinės beprotybės, ginklą laikanti ranka visą gyvenimą spaudė plieną, atėjus laikui nesudrebės. Atėjo laikas. Bornas buvo pasiruošęs rizikuoti. Be Viljė nebuvo vilties. Senasis vyras turėjo suprasti.

Džeisonas staiga sušuko:

— Nagi! Šauk! Nužudyk mane. Klausyk Karloso nurodymų! Tu karys! Gavai įsakymą. Vykdyk!

Viljė ranka pradėjo dar labiau drebėti, ginklui kylant aukščiau pabalo krumpliai, vamzdis dabar buvo prikištas Bornui prie galvos. Tada Džeisonas išgirdo iš senio gerklės sklindantį šnabždesį:

— Vous etes soldat... arretez... Arretez!

— Ką?

— Aš esu karys. Neseniai man taip pasakė jums labai mielas asmuo, — tyliai šnekėjo Viljė. — Ji sugėdino seną kvailį ir privertė prisiminti, kas jis toks... Kas jis buvo. On dit que vous etes un geant. Je le crois. Ji buvo pakankamai maloni, kad man pasakytų šiuos žodžius. Jai buvo pasakyta, kad aš milžinas, ir ji tuo tikėjo. Ji buvo neteisi — Dievas mato, ji klydo — bet aš pabandysiu. — Andrė Viljė nuleido ginklą, ir tai padarė solidžiai, keldamas pagarbą kaip savigarbą atgavęs karys. Milžinas. — Ką turėčiau daryti?

Džeisonas vėl pradėjo kvėpuoti.

— Priverskite Karlosą mane gaudyti. Bet ne čia, ne Paryžiuje. Net ne Prancūzijoje.

— Tai tada kur?

Džeisonas stovėjo kur stovėjęs.

— Galite mane išgabenti iš šalies? Turiu pasakyti, kad manęs ieško. Mano pavardė ir aprašymas dabar yra ant kiekvieno Europos migracijos darbuotojo stalo, jį turi kiekvienas muitininkas.

— Dėl netinkamų priežasčių?

— Dėl netinkamų priežasčių.

— Tikiu jumis. Yra būdų. Brevet turi galimybių, paprašysiu.

— Su netikrais dokumentais? Nepasakius priežasties?

— Mano žodžio pakaks. Nusipelniau.

— Dar vienas klausimas. Tas jūsų padėjėjas, apie kurį kalbėjome. Ar pasitikite, tikrai juo pasitikite?

— Laiduoju savo gyvybe. Labiau nei bet kuo kitu.

— O kieno nors kito gyvybe? Tos, kuri, kaip pats pasakėte, man labai miela?

— Žinoma. Kodėl? Keliausite vienas?

— Privalau. Ji niekada manęs nepaleis.

— Turėsite ką nors pasakyti.

— Pasakysiu, kad slepiuosi Paryžiuje, Briuselyje arba Amsterdame. Miestuose, kur dirba Karlosas. Kad ji turi bėgti, kad Monmartre rado mūsų automobilį. Karloso vyrai šukuoja gatves, visus butus, visus viešbučius. Dabar jūs dirbate su manimi, jūsų padėjėjas nugabens ją į kaimą, kur ji bus saugi. Jai tai pasakysiu.

— Dabar turiu klausinėti aš. Kas nutiks, jei negrįšite?

Bornas bandė neleisti emocijoms prasiskverbti į balsą.

— Lėktuve turėsiu laiko. Užrašysiu viską, kas nutiko, viską, ką... atsimenu. Atsiųsiu tą popierių jums, turėsite nuspręsti, ką su juo daryti. Ką daryti su ja. Ji pavadino jus milžinu. Padarykite teisingus sprendimus. Apsaugokite ją.

— Vous etes soldat... Arretez! Duodu žodį. Jos nenuskriaus.

— Daugiau nieko negaliu prašyti.

Viljė numetė ginklą ant lovos. Šis nukrito tarp plikų susisukusių mirusios moters kojų. Senasis karininkas staiga kostelėjo, nepakančiai atsitiesė.

— Prie praktinių reikalų, mano vilke, — tarė jis vėl grįžtant stiprybei. — Kokia ta tavo strategija?

— Pirmiausia jūs este sukrėstas, šokiruotas, puolęs į neviltį. Kaip robotas vaikštote tamsoje, sekate nurodymus, kurių nesuprantate, bet kuriems turite paklusti.

— Ne taip ir skiriasi nuo realybės, tiesa? — pertraukė Viljė. — Prieš tai, kai jaunuolis spindinčiomis akimis parodė man tiesą. Bet kaip ši būsena prasidėjo? Ir kodėl?

— Jūs tik žinote ir prisimenate, kad tas vyras įsilaužė į jūsų namus per gaisrą ir ginklu trenkė jums į galvą. Praradote sąmonę. Kai atsibudote, radote negyvą pasmaugtą žmoną, šalia kūno buvo raštelis. Tai, kas ten buvo parašyta, jus išvedė iš proto.

— O tai bus? — atsargiai paklausė senasis karininkas.

— Tiesa, — tarė Džeisonas. — Tiesa, kurios niekam negalite leisti sužinoti. Apie tai, ką ji reiškė Karlosui, ką jis reiškėjai. Žudikas, parašęs raštelį, paliko telefono numerį, pasakė, kad galėsite patikrinti tai, kas parašyta. Kai liksite patenkintas, galėsite sunaikinti raštelį ir pranešti apie žmogžudystę. Bet už tai, kad pasakė tiesą ir kad nužudė kalę, kuri prisidėjo prie jūsų sūnaus mirties, nori, kad pristatytumėte raštelį.

— Karlosui?

— Ne. Jis atsiųs pasiuntinį.

— Dėkui Dievui. Nežinau, ar pajėgčiau ištverti žinodamas, kad tai jis.

— Žinutė jį pasieks.

— Kokia ji?

— Užrašysiu. Galėsite atiduoti vyrui, kurį atsiųs. Turi būti tiksli tuo, kas parašyta, ir tuo, kas nutylima. — Bornas pažvelgė į mirusiąją, įdėmiai įsižiūrėjo į patinusią gerklę. — Turite alkoholio?

— Gėrimui?

— Ne. Išorinio. Tiks ir kvepalai.

— Esu tikras, kad vaistinėlėje turėtų būti medicininio spirito.

— Gal galėtumėte atnešti? Taip pat ir rankšluostį, jei galima.

— Ką darysite?

— Padėsiu savo rankas ten, kur buvo jūsų. Dėl atsargumo, nors nemanau, kad jus apklaus. Kol tai padarysiu, paskambinkite kur priklauso, kad mane išgabentų iš valstybės. Turiu būti pakeliui prieš jums skambinant Karloso pasiuntiniui, prieš iškviečiant policiją. Jie stebėtų oro uostus.

— Tikriausiai galėsiu atidėti iki aušros. Kaip sakėte, aš tik šokiruotas senis. Ne daugiau. Kur keliausite?

— Į Niujorką. Galite ten nugabenti? Turiu pasą, kuris sako, kad esu Džordžas Vošbumas. Geros kokybės.

— Mano darbas nuo to daug lengvesnis. Turėsite diplomato statusą. Nereikės eiti per muitinę.

— Kaip anglas? Pasas britiškas.

— NATO reikalais. Brevet kanalais, jūs anglų ir amerikiečių komandos, dirbančios karinėse derybose, narys. Mes norime, kad jūs kuo greičiau grįžtumėte į JAV ir gautumėte tolesnius nurodymus. Tai ne taip ir neįprasta, užteks, kad ramiai praeitumėte pro migracijos tarnybas abiejose pusėse.

— Gerai. Pasitikrinau tvarkaraščius. Septintą ryto yra skrydis. Air France į Kenedžio oro uostą.

— Sėdėsite jame. — Senis stabtelėjo, dar nebaigė. Žengė žingsnį link Džeisono. — Kodėl Niujorkas? Kodėl esate toks tikras, kad Karlosas jus seks į Niujorką?

— Du klausimai, du skirtingi atsakymai, — tarė Bornas. — Turiu jį atvilioti ten, kur jis mane pakišo dėl keturių vyrų ir moters, kurios nepažinojau, nužudymo... Vienas vyrų man buvo labai brangus, manau, netgi nemaža mano dalis.

— Nesuprantu, ką norite pasakyti.

— Aš taip pat nelabai suvokiu. Nėra laiko. Viskas bus tame popieriuje, kurį jums užrašysiu lėktuve. Turiu įrodyti, kad Karlosas žinojo. Pastatas Niujorke. Tas, kur viskas įvyko. Jie turi suprasti. Jis žinojo apie jį. Patikėkite manimi.

— Tikiu. Tada antras klausimas. Kodėl jis jus ten seks?

Džeisonas vėl pažvelgė į moterį ant lovos.

— Gal instinktas. Nužudžiau vienintelį žmogų šioje Žemėje, kuris jam rūpi. Jei ji būtų kas nors kitas ir Karlosas nužudytų ją, aš sekčiau iki pasaulio krašto, kol rasčiau.

— Gali būti, kad jis praktiškesnis. Atrodo, jūs kaip tik tai man ir bandėte pasakyti.

— Yra ir dar kai kas, — Džeisonas nusukę akis nuo Andželikos Viljė. — Jis neturi ko prarasti, bet gali viską laimėti. Niekas nežino, kaip jis atrodo, bet mane pažintų vos žvilgtelėjęs. Vis dėlto jis nežino, kokia mano protinė būklė. Jis mane atkirto, izoliavo, pavertė kažkuo, kuo aš niekada neturėjau būti. Gal jam netgi per daug pasisekė, gal aš beprotis. Dievas žino, žudyti ją buvo beprotybė. Mano grasinimai neracionalūs. Ar aš labai neracionalus? Neracionalus, išprotėjęs vyras yra vyras, apimtas panikos. Jį galima lengvai pašalinti.

— O jūsų grasinimas neracionalus? Ar jus galima pašalinti?

— Nesu tikras. Tik žinau, kad neturiu kito pasirinkimo.

Neturėjo. Galų gale buvo taip pat, kaip ir pradžioje. Sugauk Karlosą. Užspeisk Karlosą. Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino. Vyras ir mitas pagaliau buvo vienas ir tas pats, vaizdai ir realybė susiliejo. Nebuvo kito būdo.

Nuo to laiko, kai paskambino Mari, praėjo dešimt minučių. Jos balse išgirdo tylų susitaikymą, žinojo, ką tai reiškė — jai reikia laiko pagalvoti. Ji nepatikėjo jo žodžiais, bet tikėjo juo. Ji neturėjo kito pasirinkimo. Jis negalėjo palengvinti jai skausmo, nebuvo laiko. Veiksmas vyko, apačioje Viljė skambino skubiuoju Prancūzijos Brevet Militaire numeriu, kad susitartų dėl vyro išvykimo iš Paryžiaus diplomato teisėmis su netikru pasu. Po mažiau nei trijų valandų, artėjant jo egzekucijos metinėms, jis bus virš Atlanto. Tai buvo raktas, tai buvo spąstai. Paskutinis iracionalus veiksmas, beprotybė — dienos tema.

Bornas stovėjo prie stalo, padėjo parkerį ir dar kartą perskaitė žodžius, parašytus ant mirusiosios rašomojo stalo. Tai buvo žodžiai, kuriuos palaužtas, sumišęs senis turėjo pakartoti telefonu nepažįstamam pasiuntiniui, kuris pareikalaus popieriaus ir perduos jį Iljičiui Ramiresui Sančesui.

Nužudžiau tavo kalę ir grįšiu tavęs. Džiunglėse yra septyniasdešimt viena gatvė. Džiunglės tokios pat tankios, kaip Tamkvane, bet pražiopsojai vieną kelią, saugyklą rūsyje, apie kurią nieko nežinojai — kaip ir apie mane nieko nežinojai tą dieną prieš dešimt metų, kai buvo įvykdyta mano egzekucija. Žinojo tik vienas žmogus, tu jį nužudei Tai nesvarbu. Toje saugykloje yra dokumentai, kurie mane išlaisvins. Nejaugi manei, kad aš tapsiu Kainu be apsaugos? Vašingtonas nedrįs prie manęs prisiliesti! Atrodo teisinga, kad Borno mirties dieną Kainas pasiims dokumentus, kurie jam garantuoja labai ilgą gyvenimą. Tu nusitaikei į Kainą. Dabar aš taikausi į tave. Aš grįšiu ir galėsi prisijungti prie savo kekšės.

Delta

Džeisonas numetė raštelį ant stalo ir priėjo prie mirusiosios. Alkoholis išdžiūvo, ištinusi gerklė — paruošta. Pasilenkė ir išskleidė pirštus, padėjo rankas ten, kur anksčiau buvo generolo rankos.

Beprotybė.

34 SKYRIUS

Ankstyva šviesa skverbėsi pro Levallois Perret bažnyčios, esančios šiaurės vakarinėje Paryžiaus dalyje, bokštus. Kovo rytas buvo šaltas, naktinį lietų pakeitė migla. Kelios pagyvenusios moterys skubėjo į namus iš naktinių darbų — jos valė įvairius pastatus miesto centre. Laikėsi turėklų, nešėsi maldaknyges ir vaikščiojo pro bronzines duris, ruošėsi arba ėjo iš pamaldų. Paskui pamiegos ir toliau apdujusios stengsis išgyventi dieną. Kartu su moterimis buvo ir apšepusių vyrų — dauguma taip pat seni, kiti apgailėtinai jauni — laikantys palto atlapus, ieškantys bažnyčios šilumos. Dažnai kišenėse galėjai rasti alkoholio butelių, svaigi būsena buvo pratęsta, reikėjo išgyventi dar vieną dieną.

Vis dėlto vienas senis nejudėjo tais pačiais transiškais judesiais kaip kiti. Jis akivaizdžiai skubėjo. Raukšlių išvagotame blyškiame veide matėsi dvejonė, gal netgi baimė, bet užtikrintai užlipo laiptais, įėjo pro duris ir pro mirgančias žvakes pasuko kairiuoju bažnyčios taku. Tai buvo keistas laikas maldininkui eiti išpažinties. Nepaisant to, valkata nedvejodamas priėjo prie pirmosios klausyklos, praskleidė užuolaidą ir įėjo vidun.

— Angelus Domini...

— Ar atnešei? — įsakmiai paklausė balsas, siluetas už užuolaidos drebėjo iš įsiūčio.

— Taip. Padavė lyg nesuvokdamas, kas darosi, ir ašarodamas liepė dingti. Sudegino Kaino jam skirtą raštelį ir prisiekė, kad jei apie tai bus užsiminta, viską neigs. — Senis įkišo popierių po užuolaida.

— Naudojosi jos rašomuoju stalu... — Žudikas nutilo, silueto rankos suėmė galvą, už užuolaidos galėjai girdėti tylią kančios dejonę.

— Maldauju atsiminti, Karlosai, — maldavo valkata. — Pasiuntinys nekaltas dėl žinių, kurias atneša. Galėjau atsisakyti jų klausytis, atsisakyti tau pristatyti tą raštelį.

— Kaip? Kodėl?..

— Lavjė. Jis pasekėją iki Monso parko, tada abi iki bažnyčios. Kai saugojau tavo užnugarį, mačiau jį Neji prie Senos. Jau tai sakiau.

— Žinau. Bet kodėl? Galėjo ja pasinaudoti šimtu skirtingų būdų! Prieš mane! Kodėl šitaip?

— Viskas yra raštelyje. Jis išprotėjo. Per toli pastumtas, Karlosai. Taip nutinka, mačiau tai anksčiau. Dvigubas agentas, vadai pašalinami. Neturi su kuo pasikonsultuoti dėl pradinio tikslo. Abi pusės nori jo lavono. Pasiekia tokią ribą, kai net nežino, kas jis iš tikrųjų.

— Jis žino. — Šnabždesys buvo ištęstas, pilnas įsiūčio. — Pasirašydamas Delta man sako, kad žino. Abu žinome, iš kur tas vardas atsirado, iš kur atsirado jis!

Valkata stabtelėjo.

— Jei tai tiesa, tada jis dar pavojingas jums. Jis teisus. Vašingtonas jo nelies. Gal nenorės jo pripažinti, bet atšauks smogikus. Už tai, kad pažadės tylėti, gal netgi gaus kelias privilegijas.

— Dokumentus, apie kuriuos pasakojai? — paklausė žudikas.

— Taip. Senais laikais Berlyne, Prahoje, Vienoje juos vadino „paskutiniu užmokesčiu“, čia tik menka variacija. Tai buvo dokumentas, sudarytas tarp vadų ir infiltruotojo tam atvejui, jei strategija patirtų fiasko, pagrindinį vadą nužudytų, agentui nebeliktų jokių galimybių atlikti užduotį. Apie tai Novgorode nebūtum išmokęs, nes sovietai tokiais dalykais nesinaudojo. Tačiau sovietų išdavikai to dalyko reikalavo.

— Tada jie buvo inkriminuojantys?

— Turėjo būti. Apskritai toje srityje, kur kalbama apie tai, kas kuo manipuliavo. Gėdos visada reikėjo vengti. Ji sugadino ne vieną karjerą. Abu žinome, kad tau visai nereikia to pasakoti. Genialiai pasinaudojai šia technika.

— „Džiunglėse yra septyniasdešimt viena gatvė...“ — lediniu balsu skaitydamas popierių tarė Karlosas. — „Džiunglės tokios tankios, kaip Tamkvane.“ Šį kartą egzekucija įvyks kaip planuota. Šito Tamkvano Džeisonas Bornas nepaliks gyvas. Bet kuriuo kitu vardu Kainas mirs, Delta padvės už tai, ką padarė. Andželika! Duodu tau žodį! — Davęs priesaiką, žudikas grįžo prie praktinių reikalų. — Ar Viljė bent numanė, kada Bornas išėjo iš jo namų?

— Nežinojo. Sakiau, jis vos suprato, kas dedasi aplink. Nuo to laiko, kai paskambino, šokas dar nebuvo praėjęs.

— Nesvarbu. Pirmas skrydis į Jungtines Valstijas, išvyko per šią valandą. Jis bus ten. Kartu su juo būsiu Niujorke ir šįkart pataikysiu... Mano peilis lauks, ašmenys bus aštrūs kaip skustuvas. Nulupsiu jo veidą. Amerikiečiai turės savo beveidį Kainą! Gali šiam Kainui, šitam Deltai, duoti kokį tik nori vardą.

Ant Aleksanderio Konklino darbo stalo suskambo mėlynas telefonas. Skambutis buvo tylus, bet svarbus. Šis telefonas buvo tiesioginė Konklino linija su kompiuterių centru ir duomenų bankais. Atsiliepti kabinete nebuvo kam.

Vienas Centrinės žvalgybos vadų staiga šlubčiodamas įėjo pro duris. Buvo nepratęs prie lazdos, kurią gavo iš G-2, SHA-PE, Briuselyje praėjusią naktį, kai įsėdo į karinį transportą, skrendantį į Endrius fildą Virdžinijoje. Piktai numetė lazdą į kitą kambario galą ir nuklibinkščiavo prie telefono. Akys buvo paraudusios nuo miego stokos, uždusęs. Vyras, atsakingas už Treadstone panaikinimą, buvo išsekęs. Jis radiju tarėsi su tuzinu slaptųjų operacijų vadaviečių Vašingtone ir už Valstijų ribų, bandydamas sutvarkyti pastarųjų dvidešimt keturių valandų chaosą. Sudėliojo kiekvieną informacijos gabalėlį, kurį tik pavyko gauti iš visų Europos postų, perspėjo visus Paryžiaus-Londono-Amsterdamo ašies darbuotojus. Bornas buvo gyvas ir pavojingas, bandė nužudyti savo Vašingtono vadą. Gali būti bet kur už dešimties valandų skrydžio nuo Paryžiaus. Reikėjo stebėti visus oro uostus ir traukinių stotis, aktyvuoti visus rezervus. Rasti jį! Nužudyti jį!

— Taip? — Konklinas atsirėmė į stalą ir pakėlė ragelį.

— Čia dvyliktas kompiuterių dokas, — aiškiai tarė vyriškas balsas. — Gali būti, kad kai ką turime. Bent jau valstybė neturi jokio įrašo apie tai.

— Ką, dėl Dievo meilės?

— Pavardę, kurią mums davėte prieš keturias dienas. Vošbumas.

— O kas apie jį?

— Šį rytą Džordžas P. Vošbumas buvo praleistas iš Paryžiaus į Niujorką A ir France skrydžiui. Vošbumas yra gana dažna pavardė, todėl gali būti gerus ryšius turintis verslininkas, bet jis buvo pažymėtas ataskaitoje, o kadangi statusas buvo NATO diplomatinis, pasitikrinome su valstybe. Nėra jokio vyro, pavarde Vošbumas, kuris dalyvautų NATO derybose su Prancūzija iš bet kurios valstybės narės.

— Tai kaip tada jį praleido iš anksto? Kas jam suteikė diplomatinį statusą?

— Patikrinome per Paryžių, nebuvo lengva. Pasirodo, tai Brevet Militaire darbas. Jie — tyli grupė.

— Brevet? Kaip jie praleidžia mūsų žmones?

— Tai nebūtinai turi būti „mūsų“ ar, jų“ žmonės: gali būti bet kas. Tik paslauga iš šeimininkų valstybės, o tai buvo Prancūzų oro linijos. Tai vienas būdų gauti gerą vietą pilname lėktuve. Įdomu tai, kad Vošbumo pasas net ne amerikietiškas, o britiškas.

Yra gydytojas, anglas, pavarde Vošbumas... Tai buvo jis! Tai buvo Delta, prancūzų Brevet su juo bendradarbiavo! Bet kodėl Niujorkas? Ko jis norėjo Niujorke? Kas, užimantis tokią aukštą padėtį Paryžiuje, padėtų Deltai? Ką jis jiems pasakė? O Dieve! Kaip daug jis jiems pasakė?

— Kada atvyko? — paklausė Konklinas.

— Šį rytą, dešimtą trisdešimt septynios. Maždaug prieš valandą.

— Gerai, — tarė vyras, kuriam Medūzoje nurovė koją, skausmingai sėsdamasis prie stalo. — Atlikote pareigą, dabar noriu, kad viską ištrintumėte. Trinkit lauk. Viską, ką man davėte. Supratote?

— Supratau, sere. Ištryniau, sere.

Konklinas padėjo ragelį. Niujorkas. Niujorkas? Ne Vašingtonas, bet Niujorkas! Niujorke daugiau nieko nebebuvo. Delta tai žino. Jei jis persekiojo kažką iš Treadstone, persekiojo jį, tai būtų skridęs tiesiai į Diulį. Ko jam reikėjo Niujorke?

Ir kodėl Delta pasinaudojo Vošbumo pavarde? Tai buvo tas pats, kaip nusiųsti priešui telegramą apie savo strategiją. Jis žinojo, kad anksčiau ar vėliau tą pavardę pastebės... Vėliau... Po to, kai jis paklius vidun! Delta visiems, kurie liko iš Treadstone, bandė pasakyti, kad yra stiprus. Jis buvo tinkamoje pozicijoje, kad atskleistų ne tik visą Treadstone operaciją, bet pasiektų daug daugiau. Paviešintų visus kaip Kaino naudotus tinklus, pasiklausymo postus, netikrus konsulatus, kurie tebuvo mažos špionažo stotys... Net kruvinąją Medūzos istoriją. Jo sąsajos su Brevet rodė Treadstone, kokie glaudūs jo ryšiai. Jei pasiekė tokią strategų grupę, gali pasiekti bet ką. Po velnių, reikia sustabdyti, bet nuo ko? Koks jo tikslas? Turėjo milijonus, galėjo išnykti!

Konklinas atsimindamas papurtė galvą. Kažkada jis Deltai būtų leidęs išnykti, netgi taip pasakė prieš dvylika valandų, kapinėse už Paryžiaus. Žmogaus kantrybė nebuvo begalinė, to geriau niekas nežinojo už Konkliną, kuris kažkada buvo vienas geriausių žvalgybos slaptųjų operacijų agentų. Viskas priklausė nuo to, kuo tu buvai anksčiau, kuo tapai išdavęs viską, kas tau anksčiau buvo svarbu. Tik tiek... Bet Delta nedingo! Jis grįžo darydamas beprotiškus pareiškimus, teikdamas beprotiškus reikalavimus... Naudodamas pašėlusias taktikas, kurių nesvarstytų joks patyręs žvalgybos pareigūnas, nes nesvarbu, kokie platūs jo ryšiai, nesvarbu, kiek kompromituojančios informacijos jis valdė, joks sveiko proto žmogus savo noru negrįš į priešų apsuptą minų lauką. Tavęs negrąžins joks šantažas... Joks sveiko proto žmogus. Sveiko proto. Konklinas lėtai pasilenkė virš stalo.

Aš ne Kainas. Jo niekada nebuvo. Aš juo niekada nebuvau. Nebuvau Niujorke... Ten buvo Karlosas! Ne aš, Karlosas! Jei tai, ką tu sakai, įvyko Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje, tai buvo jis! Jis žino!

Bet Delta buvo name Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje. Atspaudai — trečio piršto ir smiliaus, dešinės rankos. Dabar išaiškėjo ir transporto metodas. Air France, Brevet priedanga... Faktas: Karlosas negalėjo žinoti.

Prisimenu gatves, veidus, pastatus. Vaizdai, kurių nesuprantu... Žinau tūkstančius faktų apie Karlosą, bet nežinau, kodėl!

Konklinas užsimerkė. Treadstone iš pradžių buvo naudojama frazė, paprastas kodas. Kokia ji? Kilo iš Medūzos... Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino. Taip, kaip tik ta. Kainas vietoj Karloso. Delta-Bornas tapo Kainu, kuris buvo masalas Karlosui.

Konklinas atsimerkė. Džeisonas Bornas turėjo pakeisti Iljičių Ramiresą Sančesą. Tai buvo visa Treadstone 71 strategija. Kertinis visos apgaulės akmuo, žiburys, turėjęs atvilioti Karlosą iš jo pozicijos į jų akiratį.

Bornas. Džeisonas Bornas. Visiškai nežinomas vyras, dešimtmetį pamirštas, lyg džiunglėse prieš dešimt metų palikta nuolauža. Bet jis tikrai egzistavo, taip, buvo strategijos dalis.

Konklinas vertė aplankus, sukrautus ant stalo, kol rado tą, kurio ieškojo. Jis neturėjo jokio pavadinimo, tik inicialą ir du numerius, kuriuos sekė juodas X, rodantis, kad tai yra vienintelis aplankas, turintis Treadstone šaknis.

T-71 X. Treadstone 71 gimimas.

Atvertė bijodamas pamatyti, kas viduje.

Egzekucijos data. Tamkvano sektorius. Kovo 25...

Konklino akys nenoromis nukrypo į kalendorių ant stalo.

Kovo 24.

— O Dieve, — tiesdamas ranką prie telefono sušnabždėjo jis.

Daktaras Morisas Panovas praėjo pro dvigubas psichiatrijos palatos duris Betesdos jūrų aneksijos ligoninės trečiajame aukšte ir žengė prie slaugių posto. Nusišypsojo uniformuotai padėjėjai, dėliojančiai korteles, šalia stovėjo vyriausioji aukšto slaugytoja. Paaiškėjo, kad jauna mokinė ne ten padėjo paciento ligos istoriją ir vos nepametė paciento, jos viršininkė bandė užtikrinti, kad taip daugiau nenutiktų.

— Neleisk, kad Anės botagas tave apgautų, — išsigandusiai moteriai tarė Panovas. — Po tomis šaltomis, nežmoniškomis akimis slypi gryno granito širdis. Tiesą sakant, prieš dvi savaites ji pabėgo iš penktojo aukšto, bet mes nenorime kam nors prasitarti.

Padėjėja sukikeno. Vyriausioji tik papurtė galvą. Ant stalo suskambėjo telefonas.

— Gal galėtum atsiliepti, mieloji, — jaunajai merginai tarė vyriausioji slaugytoja. Padėjėja linktelėjo ir nuėjo prie stalo. Slaugytoja pasisuko į Panovą.

— Daktare Mo, kaip aš čia įvesiu tvarką, jei aplink nuolat sukiojatės jūs?

— Su meile, mieloji Ane. Su meile. Bet nepameskite dviračio grandinės.

— Jūs nepataisomas. Sakykite, kaip laikosi pacientas iš 5A palatos? Žinau, juo rūpinatės.

— Vis dar rūpinuosi.

— Girdėjau, kad visą naktį nemiegojote.

— Norėjau per televiziją pažiūrėti filmą. Jį rodė nuo trečios ryto, taigi...

— Nedarykite to, — tarė vyriausioji. — Esate per jaunas, kad ten užsibūtumėte.

— O gal per senas, kad to išvengčiau, Ane. Bet ačiū...

Staiga Panovas ir slaugytoja pastebėjo, kad jam atėjo žinutė, didžiaakė mokinė kalbėjo į mikrofoną.

— Daktare Panovai, prašau. Telefonas daktarui...

— Aš daktaras Panovas, — sotto voce94 pašnabždėjo merginai psichiatras. — Nenorime, kad kas nors sužinotų. Va, šita Anė Donovan iš tikrųjų yra mano motina iš Lenkijos. Kas skambina?

Mokinė spoksojo į gydytojo kortelę, pakabintą ant chalato kišenės, ir atsakė:

— Ponas Aleksanderis Konklinas, sere.

— O? — Panovas nustebo. Aleksas Konklinas jau penkerius metus retkarčiais būdavo jo pacientas, kol abu sutarė, kad labiau prisitaikyti nebepavyks. Buvo galima tokiems žmonėms padėti daug ir kartu labai mažai. Kad ir ko Konklinas norėjo, reikalas turėjo būti pakankamai rimtas, kad vyras skambintų į Betesdą, bet ne į kabinetą. — Kur galiu atsiliepti, Ane?

— Pirmame kambaryje, — rodydama į kitą koridoriaus galą tarė slaugytoja. — Jis tuščias. Perjungsiu skambutį.

Panovas nerimaudamas įžengė į patalpą.

— Man reikia kelių labai greitų atsakymų, Mo, — pavargusiu balsu tarė Konklinas.

— Aš nelabai tinku duoti greitus atsakymus, Aleksai. Kodėl tau po pietų neatvažiavus čia?

— Tai ne aš. Kai kas kitas. Galbūt.

— Prašau, jokių žaidimų. Maniau, kad tai jau baigėme.

— Jokių žaidimų. Tai skubus 4-0 atvejis, man reikia pagalbos.

— 4-0? Pasikviesk vieną savo pavaldinių. Tokio priėjimo niekada neprašiau.

— Negaliu. Tai labai svarbu.

— Tai tada geriau šnabždėk Dievui.

— Mo, prašau! Man tik reikia patvirtinti galimybes, visa kita galiu sudėlioti ir pats. Negaliu švaistyti nė sekundės. Gali būti, kad aplink laksto žmogus, pasiruošęs šaudyti vaiduoklius, bet ką, ką jis laiko vaiduokliu. Jis jau nužudė tikrus, labai svarbius žmones ir nesu tikras, kad pats tai žino. Padėk man, padėk jam!

— Jei galėsiu. Pirmyn.

— Žmogus yra nusiųstas į labai pavojingą, maksimaliai stresinę ilgalaikę situaciją gilioje priedangoje. Pati priedanga skirta dėmesiui nukreipti. Ji matoma, neigiama, visą laiką daromas spaudimas ją išlaikyti. Tikslas — išvilioti taikinį, kuris yra labai panašus į masalą. Įtikinėjant, kad masalas kelia pavojų taikiniui ir priverčiant taikinį pasirodyti viešumoje... Kol kas supranti?

— Atrodo, — tarė Panovas. — Sakai, kad masalas jautė nuolatinį spaudimą išlaikyti neigiamą, ryškiai matomą profilį. Kokia buvo jo aplinka?

— Brutuali, kokią tik gali įsivaizduoti.

— Kiek laiko tai tęsėsi?

— Trejus metus.

— Dieve, — tarė psichiatras. — Be pertraukų?

— Be jokių. Dvidešimt keturias valandas per dieną, tris šimtus šešiasdešimt penkias dienas per metus. Trejus metus. Būnant ne savimi.

— Kada jūs, prakeikti kvailiai, pagaliau pasimokysit? Net kaliniai pačiose baisiausiose stovyklose gali išlikti savimi, kalbėtis su kitais, kurie taip pat išliko savimi. — Panovas stabtelėjo. — Link to ir suki, tiesa?

— Nesu tikras, — atsakė žvalgybininkas. — Tai miglota, sunkiai suprantama, netgi prieštaringa. Noriu paklausti štai ko. Ar žmogus tokiomis aplinkybėmis gali pradėti tikėti, kad jis yra masalas, perimti bruožus, susiurbti sugalvotą dosjė ir pradėti tikėti, kad tai tikrai jis?

— Atsakymas į tavo klausimą toks akivaizdus, kad net abejoju, jog paklausei. Žinoma, gali. Netgi tikėtina, kad taip nutiktų. Tai nepakeliamai ilgas vaidinimas, kurio neįmanoma sėkmingai ilgą laiką tęsti neleidžiant tam tapti kasdieninės rutinos dalimi. Aktorius, nenulipantis nuo scenos, pjesėje, kuri niekada nesibaigia. Kas dieną, kas naktį. — Daktaras vėl sustojo, tada atsargiai tęsė: — Bet iš tikrųjų norėjai paklausti ne to, tiesa?

— Ne, — atsakė Konklinas. — Žengiu vienu žingsniu toliau. Toliau masalo. Privalau. Tik tai skamba logiškai.

— Palauk minutėlę, — griežtai tarė Panovas. — Geriau čia sustok, nes aš nesirengiu tvirtinti jokių aklų diagnozių. Tik ne tam, kur tu suki. Jokiu būdu, Čarli. Tai prilygsta leidimo suteikimui, už kurį aš nesirengiu būti atsakingas, su ar be atlygio už konsultaciją.

— „Jokiu būdu, Čarli“ Kodėl tai pasakei, Mo?

— Kaip tai kodėl tai pasakiau? Tai frazė. Visą laiką ją girdžiu. Vaikėzai purvinais džinsais ant gatvės kampo, prostitutės mano mėgstamiausiuose salonuose.

— Iš kur žinai, kur suku? — paklausė CŽV darbuotojas.

— Nes turėjau perskaityti knygas, o tu nelabai subtilus. Tuoj pateiksi klasikinį paranojinės šizofrenijos atvejį su keliomis asmenybėmis. Tai ne tik tavo žmogus, priimantis masalo asmenybę, bet pats masalas, užprogramuojantis savo asmenybę, kad ši sutaptų su tuo, kurį gaudo. Taikiniu. Štai kur tu suki, Aleksai. Sakai, kad tavo žmogus turi susitrejinusią asmenybę: save, masalą ir taikinį. Kartoju. Jokiu būdu, Čarli. Įdėmiai neapžiūrėjęs paciento, nepatvirtinsiu nieko panašaus. Jei taip būtų, lyg suteikčiau tau teises, kurių tu negali turėti: tris priežastis sunaikinimui. Jokiu būdu!

— Aš neprašau nieko patvirtinti! Aš tik noriu žinoti, ar tai įmanoma. Dėl Dievo meilės, Mo, su ginklu rankoje laksto patyręs vyras ir žudo žmones, kurių, tvirtina, nepažįstąs, bet su kuriais dirbo trejus metus! Neigia, kad buvo tam tikroje vietoje, tam tikru laiku, tačiau ten yra jo pirštų atspaudai! Sako, kad prisimena vaizdus, veidus, kurių nepažįsta, vardus, kuriuos girdėjo, bet nežino, iš kur. Tikina, kad niekada nebuvo masalas, kad tai niekada nebuvo jis! Bet tai buvo jis! Yra ir dabar! Ar tai įmanoma? Tik tiek ir tenoriu žinoti! Ar stresas, laikas ir kasdieninis spaudimas gali jį taip palaužti? Į tris dalis?

Panovas akimirką sulaikė kvapą.

— Įmanoma, — tyliai tarė jis. — Jei tavo faktai teisingi, įmanoma. Pasakysiu tik tiek, nes yra daug kitokių variantų.

— Ačiū. — Konklinas stabtelėjo. — Paskutinis klausimas. Sakykime, yra data — mėnuo ir diena, kuri buvo svarbi sukurtam dosjė, masalo dosjė.

— Turi kalbėti aiškiau.

— Kalbėsiu. Tai buvo diena, kada vyras, kurio tapatybę pasisavino masalas, buvo nužudytas.

— Akivaizdu, kad ta data ne masalo dosjė dalis, bet žinoma tam vyrui. Nieko nemaišau?

— Taip, jis tą datą žinojo. Sakykim, jis ten buvo. Ar atsimintų?

— Ne kaip masalas.

— O kaip kiti du?

— Darant prielaidą, kad taikinys apie tai žinojo arba kad apie tai buvo kalbama, taip.

— Taip pat yra vieta, kur strategiją sukūrė, kur sukūrė masalą. Jei mūsų žmogus būtų šalia tos vietos, o mirties data artėtų, ar jį prie tos vietos trauktų? Ar ji pasirodytų ir taptų jam svarbi?

— Jei tai susiję su originalia mirties vieta, nes masalas ten gimė, tai įmanoma. Priklausytų nuo to, kuri asmenybė tuo metu dominuos.

— O jei jis tuo metu buvo taikinys?

— Ir žinojo vietą?

— Taip, nes žinojo jo kita dalis.

— Tada jį prie jos trauktų. Tai būtų pasąmoninė trauka.

— Kodėl?

— Nužudyti masalą. Žudytų viską, ką mato, bet pagrindinis taikinys būtų masalas. Jis pats.

Aleksanderis Konklinas padėjo ragelį, skaudėjo neegzistuojančią koją, mintys tokios painios, kad norėdamas surasti visą giją turėjo užsimerkti. Jis buvo neteisus Paryžiuje, kapinėse už Paryžiaus. Norėjo vyrą užmušti dėl netinkamų priežasčių, teisingosios jam tuo metu buvo nesuprantamos. Jis tikrai turėjo reikalų su bepročiu. Žmogumi, kurio negalavimų negalėjo paaiškinti po dvidešimties metų darbo, bet kurie buvo suprantami, jei pagalvoji apie skausmą ir praradimus, nesibaigiančias smurto bangas, išnykstančias nepasiekus tikslo. Niekas galutinai nežinojo. Niekas neskambėjo logiškai. Karlosas buvo užspeistas, šiandien nužudytas, bet kitas užims jo vietą. Kodėl mes tai padarėme... Deividai?

Deividas. Pagaliau pasakiau tavo vardą. Kažkada mes buvome draugai, Deividai... Delta. Pažinojau tavo žmoną ir vaikus. Kartu gėrėme, kelis kartus vakarieniavome tolimuose Azijos postuose. Tu buvai geriausias Užsienio reikalų ministerijos pareigūnas visuose Tolimuosiuose Rytuose ir visi tai žinojo. Tu turėjai būti naujos politikos vinis, tos, kuri laukė už kampo. Tada tai nutiko. Mirtis iš dangaus Mekonge... Tu pasikeitei, Deividai. Mes visi kažką praradome, bet tik vienas mūsų tapo Delta. Medūzoje. Niekada tavęs gerai nepažinojau, prie taurelės ir po kelių vakarienių geriausiais draugais netapsi, bet tik keli mūsų tapo žvėrimis. Tu tapai, Delta.

O dabar privalai mirti. Niekas negali sau leisti, kad tu liktum gyvas. Nė vienas mūsų.

— Prašau mus palikti, — tarė generolas Viljė savo padėjėjui, Monmartro kavinėje jiems atsisėdus prieš Mari Sen Žak. Padėjėjas linktelėjo ir nuėjo prie stalelio už dešimties pėdų nuo jų kabinos. Paliks, bet vis tiek stebės aplinką. Pavargęs karys pažvelgė į Mari.

— Kodėl reikalavote, kad čia ateičiau? Jis norėjo, kad dingtumėte iš Paryžiaus. Daviau jam žodį.

— Iš Paryžiaus, iš lenktynių, — sujaudinta senojo vyro veido išraiškos tarė Mari. — Atsiprašau. Nenoriu jūsų dar labiau varginti. Girdėjau pranešimą per radiją.

— Beprotybė, — paimdamas brendžio taurę, kurią užsakė padėjėjas, tarė jis. — Tris valandas su policija išgyvenau siaubingą melą, kaltinau žmogų nusikaltimu, kurį įvykdžiau pats.

— Apibūdinimas buvo tikslus, neįtikėtinai tikslus. Niekas negalėtų jo pražiopsoti.

— Pats jį man davė. Sėdėjo prieš žmonos veidrodį ir diktavo, ką sakyti, įdėmiai žvelgdamas į savo paties veidą. Suprato, kad tai vienintelis būdas. Karlosą įtikins tik tada, jei aš nueisiu į policiją, sukursiu žmogaus medžioklę. Žinoma, jis buvo teisus.

— Jis buvo teisus, — sutiko Mari. — Bet jis ne Paryžiuje, Briuselyje arba Amsterdame.

— Atleiskite?

— Noriu, kad pasakytumėte, kur jis išvyko.

— Jis jums pats pasakė.

— Jis man melavo.

— Kaip galite būti tikra?

— Nes žinau, kai jis man sako tiesą. Matote, mes jos abu klausomės.

— Jūs abu?.. Bijau, kad nesuprantu.

— Nemaniau, kad suprasite. Buvau tikra, kad jis jums nepasakė. Kai telefonu man melavo, kalbėjo abejodamas ir žinodamas, kad suprantu, jog meluoja. Negalėjau suvokti. Visko nesudėliojau, kol neišgirdau radijo pranešimų. Jūsų ir to kito. Tas apibūdinimas... Jis toks tikslus, toks neabejotinas, netgi užsiminta apie randą ant kairiojo smilkinio. Tada žinojau. Jis neketino likti Paryžiuje ar penkių šimtų mylių atstumu nuo Paryžiaus. Jis keliavo toli, kur tas apibūdinimas nieko nereikš, kur nuvilios Karlosą, pristatys jį žmonėms, su kuriais buvo susitaręs. Esu teisi?

Viljė padėjo taurę.

— Daviau žodį. Jus reikia saugiai nugabenti į kaimą. Nesuprantu, apie ką kalbate.

— Tada pabandysiu šnekėti aiškiau, — pasilenkdama į priekį tarė Mari. — Per radiją buvo paskelbtas ir kitas pranešimas, kurio aiškiai negirdėjote, nes buvote užsiėmęs su policija arba atsiskyręs nuo žmonių. Kapinėse prie Rambujė šį rytą buvo rasti du nušauti vyrai. Vienas — žinomas žudikas iš St. Gervais. Kitas buvo atpažintas kaip buvęs Amerikos žvalgybininkas, gyvenantis Paryžiuje, labai kontroversiškas žmogus, turėjęs arba atsistatydinti iš armijos, arba būti nuteistas karo lauko teismo.

— Sakote, šie įvykiai susiję? — paklausė senis.

— Praėjusią naktį Amerikos ambasada Džeisonui liepė tose kapinėse susitikti su žmogumi, atvykstančiu iš Vašingtono.

— Vašingtono?

— Taip. Buvo susitarta su maža Amerikos žvalgybininkų grupe. Praėjusią naktį jie bandė jį nužudyti, nes mano, kad turi jį nužudyti.

— Dieve, kodėl?

— Nes juo nepasitiki. Nežino, ką jis veikė ir kur buvo ilgą laiką, o jis negali pasakyti. — Mari stabtelėjo, akimirką užsimerkė. — Nežino, kas jis toks yra. Nežino, kas jie tokie, o žmogus iš Vašingtono vakar pasamdė du vyrus jį nužudyti. Tas vyras nesiklausė, manė, kad juos išdavė, iš jų pavogė milijonus, nužudė žmones, apie kuriuos net nėra girdėjęs. To nedarė, bet neturi ir aiškių atsakymų. Tai žmogus, turintis tik atminties fragmentus, kiekvienas fragmentas vis labiau smerkia. Jam beveik visiška amnezija.

Viljė veide švietė nuostaba, prisiminus akys žibėjo skausmu.

— „Dėl visų neteisingų priežasčių...“ Jis man taip sakė. „Jie visur turi žmonių... Įsakyta mane nužudyti vos pamačius.

Mane medžioja žmonės, kurių aš nepažįstu ir nematau. Dėl visai neteisingų priežasčių.“

— Dėl visai neteisingų priežasčių, — pabrėžė Mari, ištiesdama ranką ant stalo ir paimdama senojo vyro ranką. — Ir jie tikrai visur turi vyrų, kuriems įsakyta vos jį pamačius nužudyti. Kur tik jis eis, jie lauks.

— Kaip žinos, kur jis nuėjo?

— Jis pats jiems pasakys. Tai jo strategijos dalis. Kai suras, jį nužudys. Jis eina į savo paties spąstus.

Kelias sekundes Viljė tylėjo, kaltė graužė sielą. Galiausiai sušnabždėjo:

— Dieve Visagali, ką aš padariau?

— Tai, ką manėte esant teisinga. Tai, ką jis jus įtikino esant teisinga. Negalite savęs kaltinti. Arba jo.

— Jis sakė, kad užrašys viską, kas jam nutiko, viską, ką prisiminė... Kaip sunku jam buvo tai pasakyti! Negaliu laukti to laiško, madmuazele. Mes negalime laukti. Turiu žinoti viską, ką galite man papasakoti. Dabar.

— Ką galite padaryti?

— Eiti į Amerikos ambasadą. Pas ambasadorių. Tučtuojau. Viską.

Atsilošdama Mari Sen Žak atitraukė ranką, tamsūs raudoni plaukai plaikstėsi ant minkštasuolio atkaltės. Akys žvelgė kažkur toli, buvo apsiblaususios nuo ašarų.

— Jis sakė, kad jo gyvenimas prasidėjo mažoje Viduržemio jūros saloje, vadinamoje Por Nuaru...

Įniršęs valstybės sekretorius įėjo į Konsulų operacijų skyriaus direktoriaus kabinetą, tą poskyrį, kur ir dirbo su slaptosiomis operacijomis. Žengė per kambarį prie nustebusio direktoriaus stalo, šis pamatęs įtakingąjį žmogų atsistojo sutrikęs ir nustebęs.

— Pone sekretoriau?.. Sere, negavau jokio pranešimo iš jūsų biuro. Būčiau iš karto užlipęs į viršų.

Valstybės sekretorius trenkė ant stalo geltoną bloknotą. Pirmajame puslapyje buvo šeši stulpeliu surašyti vardai ir pavadinimai.

Bornas

Delta

Medūza

Kainas

Karlosas

Treadstone

— Kas čia? — paklausė sekretorius. — Po velnių, kas čia yra?

Operacijų direktorius pasilenkė per stalą.

— Nežinau, sere. Aišku, kad tai vardai. Abėcėlės kodas, raidė D ir užuomina apie Medūzą. Tai dar įslaptinta, bet esu apie tai girdėjęs. Spėju, kad Karlosas — tai žudikas. Norėčiau apie jį žinoti daugiau. Bet nesu girdėjęs apie Borną, Kainą arba Treadstone.

— Tai ateik į mano kabinetą ir išklausyk vieną pokalbio įrašą, kurį ką tik baigiau su Paryžiumi, ir sužinosi viską! — pasiuto valstybės sekretorius. — Toje juostoje kalbama apie neįtikėtinus dalykus, tarp jų ir nužudymus Otavoje bei Paryžiuje, šis tas apie labai keistus reikalus, kuriais mūsų pirmasis sekretorius Montenio aveniu užsiėmė su vyru iš CŽV. Taip pat minimas ir akiplėšiškas melas užsienio teisėsaugai, mūsų pačių žvalgybos struktūroms ir Europos laikraščiams, apie kuriuos nieko nežinojo ir kurių nepatvirtino Valstybės departamentas! Vyksta pasaulinė konspiracija, kuri paskleidė dezinformaciją daugelyje valstybių, apie tai aš nenoriu net pagalvoti. Mus kontroliuoja kanadietė diplomatė, Otavos ekonomistė, kurios Ciuriche ieško už nužudymą. Mus verčia suteikti prieglobstį ieškomai nusikaltėlei, pažeisti įstatymus, nes jei ji sako tiesą, tai turi mūsų subines savo rankose! Noriu žinoti, kas vyksta. Atšauk viską savo kalendoriuje. Kai sakau viską, turiu galvoje viską. Likusią dieną ir, jei reikės, naktį praleisi su manimi kasdamas visą šitą šūdą iš žemės. Vaikšto žmogus, kuris nežino, kas jis toks, bet galvoje turi daugiau slaptos informacijos nei dešimt kompiuterių!

Kai nuvargęs Konsulų operacijų skyriaus direktorius rado ryšį, jau buvo po vidurnakčio. Beveik pražiopsojo. Pirmajam sekretoriui Paryžiaus ambasadoje pagrasinus atleidimu iš darbo, davė Aleksanderio Konklino vardą. Bet Konklino niekaip nepavyko rasti. Rytą kariniu lėktuvu iš Briuselio grįžo į Vašingtoną, bet pusę antros po pietų išėjo iš Lenglio, nepaliko telefono numerio netgi skubiems atvejams, kuriuo galėtų pasiekti. Tai, kad Konklinas nepaliko būdo susisiekti, buvo neįtikėtina. CŽV darbuotoją dažnai vadino ryklių skerdiku, jis visame pasaulyje vadovavo individualioms strategijoms, susijusiomis su išdavystėmis ir dezertyravimu. Daugumai žmonių įvairiose stotyse galėjo bet kurią akimirką prireikti jo pritarimo ar prieštaravimo. Todėl buvo nelogiška dvylika valandų būti nepasiekiamam. Buvo neįtikėtina, kad ištrynė jo telefono skambučių įrašus. Pastarąsias dvi dienas nebuvo nė vieno, o Centrinės žvalgybos valdyba turėjo labai tikslias taisykles, reglamentuojančias šią sritį. Sekamos ataskaitos buvo naujoji naujojo režimo politika. Tačiau Konsulų operacijų skyriaus direktorius sužinojo vieną faktą: Konklinas turėjo ryšį su Medūza.

Naudodamas Valstybės departamento atsako grėsmę, direktorius paprašė Konklino pokalbių įrašų. Dvejodama Valdyba juos atsiuntė, o direktorius liepė sukti juostą, kol lieps sustabdyti — taip jie prieš ekraną išsėdėjo dvi valandas.

Paskambinta aštuoniasdešimt šešiems abonentams, ištartas žodis Treadstone. Nė vienas neatsakė. Tada grįžo prie likusių. Buvo armijos karininkas, kurio anksčiau nesvarstė, nes buvo žinoma apie jo neapykantą CŽV. Bet prieš savaitę Konklinas per dvylika minučių jam paskambino du kartus. Direktorius susisiekė su draugais Pentagone ir rado tai, ko ieškojo: Medūzą.

Brigados generolas Irvinas Arturas Krofordas tuo metu ėjo armijos žvalgybos duomenų bankų prižiūrėtojo pareigas. Jis — buvęs Saigono komandoras, dirbęs slaptųjų operacijų srityje, o kur tiksliai — vis dar buvo įslaptinta. Medūza.

Direktorius pakėlė konferencijų salės telefoną — jis nebuvo sujungtas su operatore. Surinko brigados generolo namų telefono numerį Ferfakse. Ketvirtą kartą pasigirdus iškvietimo signalui, Krofordas atsiliepė. Valstybės departamento darbuotojas prisistatė ir paklausė generolo, gal jis norėtų paskambinti į Valstybės departamentą ir pereiti patvirtinimo procedūras.

— Kodėl turėčiau tai daryti?

— Tai dėl reikalo, susijusio su Treadstone.

— Paskambinsiu.

Paskambino po aštuoniolikos sekundžių, per kitas dvi minutes direktorius trumpai apibendrino viską, ką valstybė apie tai žinojo.

— Čia nėra nieko, apie ką mes nežinotume, — tarė generolas. — Nuo pat pradžių veikė kontrolės komitetas. Praėjus savaitei po inauguracijos, Ovalusis kabinetas gavo preliminarią santrauką. Mūsų užduotis reikalavo priemonių, būkite tuo tikras.

— Esu pasirengęs leisti jums mane įtikinti, — atsakė Valstybės departamento darbuotojas. — Ar tai susiję su tuo reikalu Niujorke prieš savaitę? Eliotas Stivensas, tas majoras Vebas ir Deividas Ebotas? Kur aplinkybės, jei galima taip pasakyti, buvo žymiai pakeistos?

— Jūs žinojote apie pakeitimus?

— Aš — Konsulų operacijų skyriaus vadas, generole.

— Taip, žinotumėt... Stivensas nebuvo vedęs, kiti suprato. Apiplėšimo ir nužudymo versija tiko labiau. Atsakymas teigiamas. Nieko nesuprantu.

— Suprantu... Jūsų žmogus Bornas vakar rytą atskrido į Niujorką.

— Žinau. Mes žinome, tai yra Konklinas ir aš. Mes paveldėtojai.

— Buvote susisiekę su Konklinu?

— Paskutinį kartą kalbėjomės pirmą po pietų. Be įrašų. Tiesą sakant, jis to reikalavo.

— Jis išėjo iš Lenglio. Nėra jokio telefono, kuriuo galėtume su juo susisiekti.

— Tą taip pat žinau. Nebandykite... Su visa derama pagarba, pasakykite sekretoriui nesikišti. Jūs atsitraukite. Nesivelkite.

— Mes esame įsivėlę, generole. Diplomatiniu transportu skraidiname kanadietę.

— Dėl Dievo meilės, kodėl?

— Buvome priversti, ji privertė.

— Tada laikykite ją izoliuotą. Privalote! Ji — mūsų sprendimas, mes būsime atsakingi.

— Geriau jau paaiškinkite.

— Mes turime reikalų su bepročiu žmogumi, šizofreniku. Jis kaip vaikštantis šaulių būrys vienu protrūkiu galėtų nužudyti tuziną nekaltų žmonių ir nežinotų, kodėl.

— Iš kur žinote?

— Nes jau žudė. Tos skerdynės Niujorke praėjusią savaitę buvo jo darbas. Jis nužudė Stivensą, Vienuolį ir Vebą, du kitus, apie kuriuos nesate girdėję... Dabar jau suprantame. Jis nebuvo atsakingas, bet tai negali nieko pakeisti. Palikite jį mums. Konklinui.

— Praėjusią savaitę? Bornas?

— Taip. Turime įrodymų. Atspaudus. Juos patvirtino biuras. Tai buvo jis.

— Jūsų žmogus paliktų atspaudus?

— Jis paliko.

— Negalėjo, — tarė vyras iš Valstybės departamento.

— Ką?

— Sakykite, iš kur nusprendėte, kad jis beprotis? Ta šizofrenija su keliomis asmenybėmis, ar kaip ją vadina.

— Konklinas pasikalbėjo su psichiatru, vienu geriausių ir žinomiausių streso krizių srityje. Aleksas papasakojo istoriją, o ji buvo brutali. Gydytojas patvirtino mūsų ir Konklino įtarimus.

— Jis juos patvirtino? — priblokštas tarė direktorius.

— Taip.

— Remdamasis tuo, ką sakė Konklinas? Tuo, ką jis manė žinąs?

— Nėra kito paaiškinimo. Palikite jį mums. Jis yra mūsų problema.

— Jūs esate prakeiktas kvailys, generole. Reikėjo likti prie savo duomenų saugyklų ir gal prie primityvesnių artilerijos pabūklų.

— Galiu įsižeisti.

— Įsižeiskite, jei tik norite. Jei padarėte tai, kuo aš tikiu, tai daugiau nieko, išskyrus įžeistus jausmus, nebeturėsite.

— Paaiškinkite, — šiurkščiai tarė Krofordas.

— Jūs susidūrėte ne su pamišėliu, ne su beprotybe, ne su kažkokia prakeikta šizofrenija su keliomis asmenybėmis, apie kurią, abejoju, ar žinote daugiau už mane. Turite reikalų su amnezija vyro, kuris jau šešis mėnesius bando išsiaiškinti, kas jis toks ir iš kur atsirado. Ir sprendžiant iš telefono pokalbio įrašo, kurį čia turime, darome išvadą, kad jis bandė jums pasakyti, bandė pasakyti Konklinui, bet Konklinas nesiklausė. Nė vienas jūsų nesiklausėte... Išsiuntėte vyrą į gilią priedangą trejiems metams. Trejiems metams išvilioti Karlosą, o kai strategija žlugo, pagalvojote blogiausia.

— Amnezija?.. Ne, jūs klystate! Šnekėjau su Konklinu, jis tikrai klausėsi. Nesuprantate, mes abu pažinojome...

— Nenoriu girdėti tos pavardės! — pertraukė Konsulų operacijų direktorius.

Generolas stabtelėjo.

— Mudu pažinojome... Borną... prieš daugelį metų. Manau, žinote, iš kur man perskaitėte pavadinimą. Jis buvo keisčiausias mano kada nors sutiktas vyras, paranojiškesni nei kas kitas, dėvintis tą aprangą. Jis ėmėsi misijų, rizikų, kurių atsisakytų bet kas kitas. Tačiau niekada nieko neprašė. Buvo kupinas neapykantos.

— Ir dėl to po dešimties metų tapo kandidatu į psichiatrijos palatą?

— Septynerių metų, — pataisė Krofordas. — Bandžiau užkirsti kelią jo pasirinkimui į Treadstone. Bet Vienuolis sakė, kad jis geriausias. Su tuo negalėjau ginčytis, tik ne įgūdžių srityje. Bet aiškiai išdėsčiau savo prieštaravimus. Jis buvo psichologiškai pavojingas pasirinkimas. Žinojome, kodėl. Pasirodžiau teisus. Laikausi savo nuomonės.

— Generole, jūs nieko neišlaikysite. Krisite tiesiai ant savo geležinės subinės. Nes Vienuolis buvo teisus. Jūsų žmogus geriausias su ar be atminties. Jis veda Karlosą, pristato jį tiesiai prie jūsų prakeiktų paradinių durų. Nebent jūs Borną užmušite anksčiau. — Kaip tik tokios Krofordo reakcijos — aiktelėjimo — direktorius bijojo labiausiai. Tęsė: — Negalite susisiekti su Konklinu?

— Ne.

— Jis pasislėpė, tiesa? Pats viską sutvarkė, mokėjimus persiuntė per tris ar keturis vienas kito nepažįstančius žmones, šaltiniai neatsekami, visi ryšiai su Valdyba ar Treadstone sunaikinti. Dabar vyrų, kurių Konklinas nepažįsta, kurių nepažintų net sutikęs akis į akį, rankose yra nuotraukos. Nekalbėkite man apie egzekucijos būrius. Jūsiškis vietoje, bet jo nematote ir nežinote, kur jis yra. Bet jis paruoštas, pustuzinis šautuvų, parengtų šauti, vos tik pasmerktasis pasirodys akyse. Teisingai skaitau scenarijų?

— Juk nesitikite, kad atsakysiu, — tarė Krofordas.

— Ir nereikia atsakyti. Čia Konsulų operacijų skyrius. Tokių situacijų yra buvę ir anksčiau. Bet neklydote dėl vieno dalyko. Tai yra jūsų problema. Jūs mūsų nepaliesite. Tai mano rekomendacija sekretoriui. Valstybės departamentas negali žinoti, kas jūs tokie. Laikykite šį pokalbį neįrašinėjamu.

— Supratau.

— Atleiskite, — girdėdamas beprasmybę generolo balse ir nuoširdžiai tikėdamas savo žodžiais tarė direktorius. — Kartais viskas tiesiog nueina velniop.

— Taip. Tą pamoką išmokome Medūzoje. Ką darysite su mergina?

— Net nežinome, ką darysime su jumis.

— Tai lengva. Eizenhaueris susirinkime. Kokie U-2? Eisime pagal tėkmę. Jokių išankstinių santraukų. Nieko... Galime sutvarkyti merginos problemas su Ciurichu.

— Pasakysime jai. Gal padės. Atsiprašinėsime iki paraudonavimo, bandysime su ja sudaryti labai rimtą sandorį.

— Esate tikras? — pertraukė Krofordas.

— Dėl sandėrio?

— Ne. Dėl amnezijos. Ar esate visiškai tikras?

— Tą įrašą perklausiau gal dvidešimt kartų, įsiklausiau į jos balsą. Dar niekuo gyvenime nebuvau toks tikras. Sutapimas, bet ji prieš kelias valandas atvyko. Saugoma Pierre viešbutyje. Rytą, nusprendę, ką darysime, atgabensime ją į Vašingtoną.

— Palaukite minutėlę. — Generolo balso tonas pakilo. — Ne rytoj! Ji čia?.. Galite man suveikti leidimą su ja susitikti?

— Nekaskite savo kapo duobės dar giliau, generole. Kuo mažiau pavardžių žinos, tuo geriau. Ji buvo su Bornu, kai skambino į ambasadą. Žino apie pirmąjį sekretorių, gal ir Konkliną. Gali būti, kad jam pačiam teks prisiimti kaltę. Nesikiškite.

— Ką tik man liepėte viską baigti.

— Ne taip. Jūs geras žmogus, aš taip pat. Mes profesionalai.

— Nesuprantate! Taip, mes turime nuotraukas, tačiau jos gali būti bevertės. Jos trejų metų senumo, Bornas pasikeitė, pasikeitė stipriai. Todėl įvykių sūkuryje sukasi Konklinas, nežinau kur, bet jis ten. Jis vienintelis, kuris jį matė, bet buvo naktis, lijo. Ji gali būti mūsų vienintelė viltis. Ji buvo su juo, savaičių savaites gyveno kartu, ji pažįsta jį. Įmanoma, kad atpažins anksčiau už bet ką kitą.

— Nesuprantu.

— Pasakysiu aiškiau. Tarp daugelio Borno talentų yra ir sugebėjimas keisti išvaizdą, ištirpti minioje, lauke ar tarp medžių, būti ten, kur jo negali pamatyti. Jei tai, ką sakote, yra tiesa, jis neprisimintų, bet Medūzoje mes jį vadindavome vienu žodžiu. Jo vyrai jį vadindavo chameleonu.

— Tai jūsų Kainas, generole.

— Tai buvo mūsų Delta. Nebuvo tokio kito, kaip jis... Todėl moteris gali padėti. Dabar. Duokite leidimą! Leiskite su ja susitikti, pasikalbėti.

— Duodamas leidimą, jums pritarčiau. Nemanau, kad galime tai sau leisti.

— Dėl Dievo meilės, ką tik sakėte, kad mes geri žmonės! Galbūt. Jei ji sutiks su manimi ir mes jį rasime, galėsime jį iš ten išgabenti!

— Ten? Norite pasakyti, kad tiksliai žinote, kur jis bus?

— Taip.

— Kaip?

— Nes jis neitų niekur kitur.

— O kaip laikas? — paklausė nustebęs Konsulų operacijų skyriaus direktorius. — Žinote, kada jis ten bus?

— Taip. Šiandien. Tai jo paties egzekucijos diena.

35 SKYRIUS

Iš radijo geltoname taksi trenkė rokas, ilgaplaukis vairuotojas į vairą ranka mušė ritmą ir žiopčiojo. Taksi pravažiavo pro Septyniasdešimt pirmąją gatvę, prisijungė prie automobilių eilės, prasidedančios ant Rytų upės kelio kampo. Automobiliams stovint, o varikliams riaumojant emocijos liejosi laisvai. Automobiliai imdavo riedėti, tada vėl staiga sustodavo už kelių colių nuo priekyje stovinčios mašinos buferio. Buvo be penkiolikos minučių devinta ryto, Niujorko piko valandos eismas.

Bornas įsitaisė užpakalinės sėdynės kampe ir pro tamsius akinius iš po skrybėlės spoksojo į medžiais apaugusią gatvę. Jis čia kažkada buvo, to negalėjo paneigti. Jis ėjo tuo šaligatviu, matė tarpdurius ir vitrinas, ant sienų augančias gebenes, taip netinkančias miesto įvaizdžiui, bet tobulas šiai gatvei. Kažkada žvelgė į viršų ir gėrėjosi sodais ant stogų, lygino juos su nuostabiu sodu už kelių kvartalų prie parko, už elegantiškų prancūziškų durų painaus... didelio... kambario gale. Tas kambarys buvo aukštame siaurame name, pastatytame iš rudų akmenų, su eile plačių švininių baltų langų visuose trijuose aukštuose. Langai įstiklinti storais stiklais, kurie šviesos spindulius laužė subtiliais violetinės ir mėlynos spalvos blyksniais. Rezidencija su masyviais laiptais lauke. Tai buvo keisti laiptai, neįprasti, kiekviena pakopa padengta išsiskiriančiais geležiniais ornamentais, saugančiais laiptelį nuo oro negandų. Statomi batai nepaslys ant ledo ar sniego... O pastatomas svoris sudirgins viduje paslėptus elektroninius jutiklius.

Džeisonas tą namą žinojo, puikiai suvokė, kad jie artėja. Įvažiuojant į kvartalą, aidas krūtinėje pagreitėjo ir tapo garsesnis. Jį gali bet kurią akimirką pamatyti. Laikydamas riešą kad nedrebėtų, suprato, kodėl Monso parkas sukėlė jam tokius jausmus. Tas mažas Paryžiaus gabalėlis buvo neįtikėtinai panašus į šią aukštutinio Rytų rajono oazę. Išskyrus kai kuriuos nevalyvumus ar neskoningą baltą tvorą, tai galėtų būti identiškos vietovės.

Pagalvojo apie Andrė Viljė. Orli oro uoste nusipirktoje užrašų knygelėje surašė viską, ką atsiminė nuo to laiko, kai pradėjo iš naujo rinkti atsiminimus. Nuo pirmo judesio, kai kulkų suvarpytas, bet gyvas žmogus atsimerkė tvankiame ir drėgname Por Nuaro salos kambaryje iki siaubingų naujienų Marselyje, Ciuriche ir Paryžiuje, ypač Paryžiuje, kur ant jo pečių nukrito žudiko mantija, kur buvo įrodyta, kad jis turi žudiko įgūdžių. Kad ir kaip žiūrėtum, tai buvo smerkianti išpažintis, nesvarbu, kas paaiškinta, o apie ką neužsiminta. Bet tai buvo tiesa, kokią jis žinojo, po mirties daug lengviau įrodyti nekaltumą nei esant gyvam. Gal Andrė Viljė rankose informacija bus panaudota teisingai, o Mari Sen Žak savo labui priims teisingus sprendimus. Ta mintis jam suteikė taip trokštamos laisvės. Jis užrašų knygelę įdėjo į voką ir iš Kenedžio oro uosto paštu išsiuntė į Monso parką. Iki to laiko, kol ji pasieks Paryžių, jis bus gyvas arba miręs, nužudys Karlosą arba Karlosas nužudys jį. Kažkur toje gatvėje, taip primenančioje gatvę už tūkstančių mylių, jo ieškos vyras plačiais pečiais, kabančiais virš liekno liemens. Tuo jis neabejojo, pats elgtųsi lygiai taip pat. Kažkur toje gatvėje...

Štai ten! Ten ryto saulė atsispindėjo nuo juodų emaliuotų durų ir blizgančio žalvario, prasiskverbė per storus, švinu įrėmintus langus, kurie, paryškindami nuostabius stiklo ornamentus, bet ne atsparumą galingiems snaiperio šautuvams ir automatams, kilo į viršų. Jis buvo čia, o priežasčių ir emocijų negalėjo apibūdinti. Akyse pradėjo tvenktis ašaros, užspaudė gerklę. Jį apėmė nepakartojamas jausmas, kad grįžo į vietą, kuri buvo tokia pati jo dalis, kaip ir kūnas ar tai, kas buvo belikę iš proto. Ne namai, nebuvo jokio komforto, jokios ramybės žiūrint į tą elegantišką namą. Bet buvo kai kas kita, viską nustelbiantis grįžimo jausmas. Jis grįžo prie viso ko pradžios, tos pradžios, išvykimo ir akimirkos sukūrimo, juodos nakties, trykštančios aušros. Su juo kažkas darėsi, stipriau suspaudė riešą, iš visų jėgų mėgino suvaldyti nenugalimą impulsą šokti iš taksi ir bėgti per gatvę prie tos monstriškos tylios akmens ir mėlyno stiklo struktūros. Norėjo užlėkti laiptais ir kumščiais pasibelsti į sunkias juodas duris.

Įleiskite! Aš čia! Privalote mane įleisti! Nejau nesuprantate?

AŠ VIDUJE!

Prieš akis iškilo vaizdas, ausis užgulė rėžiantis garsas. Smilkiniuose vis tvinksėjo aštrus skausmas. Jis buvo tamsiame kambaryje, tame kambaryje, spoksojo į vieną ekraną, į kitą, viduje be perstojo keitėsi vaizdai.

Kas jis toks? Greitai. Vėluoji! Tu lavonas. Kurši gatvė? Ką ji tau reiškia? Ką ten sutikai? Ką? Gerai. Nesileisk į subtilybes, sakyk kiek įmanoma mažiau. Štai sąrašas: aštuoni vardai. Kurie yra kontaktai? Greitai! Štai dar vienas. Sutampantys nužudymų metodai. Kokie yra tavo? Ne, ne, ne! Delta taip gal ir padarytų, bet ne Kainas! Tu ne Delta, tu ne tu! Tu Kainas. Tu esi vyras, vardu Džeisonas Bornas. Džeisonas Bornas! Pamiršai. Dar kartą. Susikaupk! Pamiršk visa kita. Nušluok praeitį. Ji tau neegzistuoja. Tu esi tik tai, kuo tapai čia!

O Dieve. Mari tai sakė.

Gal tiesiog žinai tai, ką tau pasakė... Vis kartojo, kartojo ir kartojo. Kol daugiau nieko neliko... Dalykus, kuriuos tau pasakė... bet negali jų išgyventi... nes jie nėra tu.

Veidu žliaugė prakaitas, graužė akis, jis dar stipriau sugriebė riešą, stengėsi nustumti skausmą, garsus ir šviesos blyksnius iš savo minčių. Jis parašė Karlosui, kad grįžta atgal pasiimti paslėptų dokumentų, kurie jam priklausė... „Galutinės apsaugos“. Tuo metu ta frazė jam pasirodė silpna, vos neišbraukė, norėjo sugalvoti svaresnę priežastį vykti į Niujorką. Vis dėlto instinktai liepė ją palikti, tai kažkaip buvo jo praeities dalis. Dabar jis suprato. Jo tapatybė buvo tame name. Jo asmenybė. Ir nesvarbu, ar Karlosas jį atseks, ar ne, jis turėjo ją rasti. Privalėjo!

Tai buvo tikra beprotybė! Stipriai papurtė galvą, stengėsi susivaldyti, nuraminti riksmus aplink, riksmus, skambančius jo balsu. Pamiršk Karlosą. Pamiršk spąstus. Eik į tą namą! Tai buvo ten, ten buvo pradžia!

Baik!

Ironija buvo gąsdinanti. Tame name nebuvo jokios galutinės apsaugos, tik paskutinis paaiškinimas. Be Karloso jis buvo bevertis. Tie, kurie jį medžiojo, tai žinojo ir nekreipė dėmesio, norėjo jį nudėti. Bet jis buvo taip arti... turėjo rasti. Tai buvo ten.

Bornas pakėlė galvą. Ilgaplaukis vairuotojas galinio vaizdo veidrodėlyje jį įdėmiai stebėjo.

— Migrena, — trumpai paaiškino Džeisonas. — Apvažiuokite aplink kvartalą. Grįžkite čia. Per anksti atvykau į susitikimą. Pasakysiu, kada išleisti.

— Tai jūsų piniginė, pone.

Dabar rudų akmenų namas buvo už jų, staigiame, trumpame eismo judėjime greit dingo iš akių. Bornas apsisuko ant sėdynės ir pažvelgė pro galinį langą. Priepuolis atlėgo, asmeninės panikos garsai ir vaizdai nyko, liko tik skausmas, bet žinojo, kad ir tas greit praeis. Paskutinės kelios minutės buvo neįtikėtinos. Prioritetai susipynė, priežastį pakeitė instinktas, nežinomybės trauka buvo tokia stipri, kad jis kelioms akimirkoms vos neprarado savitvardos. Negalėjo leisti tam dar kartą atsitikti, spąstai buvo svarbiausia. Turėjo vėl pamatyti namą, turėjo vėl apžiūrėti jį. Darbui, nakčiai skirtai strategijai tikslinti turėjo visą dieną, bet reikėjo dar kartą ramiai apžiūrėti. Dieną dar ateis, įdėmiai apžiūrės ir kiti. Jame slypintis chameleonas dirbs kaip niekada anksčiau.

Po šešiolikos minučių tapo aišku, kad visai nesvarbu, kaip jis ketino tyrinėti. Staiga viskas pasikeitė, tapo kitaip. Kvartale eismas judėjo dar lėčiau, nes atsirado dar viena kliūtis. Daiktų pervežimo mikroautobusas stovėjo prieš namą, kombinezonus vilkintys vyrai stovėdami rūkė, gėrė kavą ir bandė atidėti akimirką, kai reikės pradėti dirbti. Sunkios juodos durys buvo atidarytos, vyras su žaliu švarku ir pervežimų kompanijos emblema ant kairės kišenės stovėjo vestibiulyje, rankoje laikė segtuvą. Treadstone rengėsi išardyti! Po kelių valandų jį išskers, paliks tik kiautą! To negalėjo būti. Turėjo liautis!

Džeisonas pasilenkė į priekį, rankoje laikė pinigus, skausmas pagaliau dingo iš galvos, teliko tik veikti. Turėjo susisiekti su Vašingtone sėdinčiu Konklinu. Ne vėliau, kai visos šachmatų figūros bus vietoje, bet dabar! Konklinas privalėjo jiems liepti liautis! Visa jo strategija buvo paremta tamsa... visada tamsa. Žibintuvėlis, šviečiantis iš vienos alėjos, o tada iš kitos, paskui į blankią šviesą ir aptemusius langus. Viskas atliekama tinkamai, greitai, lakstant iš vienos vietos į kitą. Žudikas naktį priartės prie akmeninio pastato. Naktį. Tai vyks naktį! Ne dabar!

— Ei, pone! — per atvirą langą sušuko vairuotojas. Džeisonas pasilenkė.

— Kas yra?

— Tik norėjau padėkoti. Tai man...

Kostelėjimas. Virš peties! Jį sekė aiktelėjimas, paskui riksmas. Bornas spoksojo į vairuotoją, į kraujo srovelę, prasiveržusią iš kairiosios ausies. Vyras buvo negyvas, nužudytas kulkos, skirtos keleiviui, iššautos pro langą kažkuriame name, stovinčiame šioje gatvėje.

Džeisonas krito ant žemės, tada nėrė kairėn, pasisuko prie šaligatvio. Greitai sekė dar du šūviai, pirmoji kulka įsmigo į taksi šoną, kita atšoko nuo asfalto. Tai buvo neįtikėtina! Į jį nusitaikė medžioklei dar neprasidėjus! Karlosas buvo čia. Vietoje! Jis ar vienas jo vyrų turėjo aukščio pranašumą, tykojo prie lango arba ant stogo, iš kur galėjo stebėti visą gatvę. Vis dėlto galimybė, kad mirs nuo žmogaus, stovinčio prie lango ar pasislėpusio ant stogo, buvo beprotiška. Atvyks policija, gatvę užtvers, sutrukdys net atvirkščius spąstus. Karlosas nebuvo beprotis! Kažkokia nesąmonė. Tiesa, Bornas neturėjo laiko apie tai galvoti, turėjo išsisukti iš spąstų... atbulų spąstų. Turėjo nusigauti prie telefono. Karlosas buvo čia! Prie Treadstone durų! Jis atviliojo vyrą atgal. Tikrai pasisekė tai padaryti! Tai buvo jo įrodymas!

Pašoko ant kojų ir pasileido bėgti, nardė tarp pėsčiųjų. Pasiekė sankryžą, pasuko dešinėn. Taksofono kabina buvo už dvidešimties pėdų, bet ji taip pat buvo taikinys. Negalėjo ja naudotis.

Kitoje gatvės pusėje buvo maisto parduotuvė su mažu kvadratiniu ženklu virš durų. Telefonas. Žengė nuo šaligatvio ir vėl ėmė bėgti, išsisuko nuo trūkčiojančių automobilių. Vienas jų galėjo padaryti darbą, kurį Karlosas pasiliko sau. Ironiška ir gąsdinanti galimybė.

— Centrinė žvalgybos valdyba yra duomenų rinkimo organizacija, sere, — lyg šnekėdamas su nevispročiu tarė vyras kitame laido gale. — Veiksmai, kuriuos jūs apibūdinote, mūsų vykdomi labai retai ir, nuoširdžiai šnekant, filmų bei prastai informuotų rašytojų būna smarkiai išpūsti.

— Po velnių, klausykite, ką sakau! — tarė Džeisonas maisto parduotuvėje laikydamas ragelį. — Tik pasakykit, kur yra Konklinas. Tai labai skubu!

— Jo biure jums pranešė, sere. Ponas Konklinas vakar po pietų išėjo iš darbo, tikimasi, kad gale savaitės grįš. Kadangi sakote, kad pažįstate poną Konkliną, tai žinote apie jo tarnybinę traumą. Jis dažnai lankosi atlikti terapijos...

— Ar baigsit pagaliau? Mačiau jį Paryžiuje, už Paryžiaus, prieš dvi naktis. Jis susitikti su manimi atskrido iš Vašingtono.

— O dėl to, — pertraukė vyras iš Lenglio. — Kai jus pervedė į mūsų skyrių, mes patikrinome. Nėra jokio įrašo, kad per pastaruosius metus ponas Konklinas būtų išvykęs iš šalies.

Tada užkasė įrodymus! Jis ten buvo!

— Jūs ieškote kodų, — beviltiškai tarė Bornas. — Jų neturiu. Bet kas nors, dirbantis su Konklinu, pažins šiuos žodžius. Medūza, Delta, Kainas... Treadstone! Kažkas turi!

— Niekas nepažino. Jums jau sakė.

— Kažkas, kas nepažino. Yra tokių, kurie tuos žodžius žino. Tikėkite manimi!

— Atleiskite. Tikrai...

— Nepadėkite ragelio! — Buvo kitas būdas. Nelabai norėjo jį naudoti, bet nebuvo kito kelio. — Prieš penkias ar šešias minutes Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje išlipau iš taksi. Buvau pastebėtas ir kažkas bandė mane pašalinti.

— Jus... pašalinti?

— Taip. Vairuotojas man kažką norėjo pasakyti ir aš pasilenkiau, kad geriau girdėčiau. Tas judesys išgelbėjo man gyvybę, bet vairuotojas negyvas, su kulka makaulėje. Tai tiesa ir žinau, kad galite patikrinti. Įvykio vietoje dabar tikriausiai jau stovi koks pustuzinis policijos ekipažų. Patikrinkite. Tai geriausias patarimas, kokį tik jums galiu duoti.

Iš Vašingtono trumpai sklido tyla.

— Kadangi paprašėte sujungti su ponu Konklinu, bent jau naudojote jo vardą, patikrinsiu. Kaip galiu su jumis susisiekti?

— Nepadėsiu ragelio. Skambinu tarptautine kreditine kortele. Prancūziška, Šamboro vardu.

— Šamboro? Sakėte...

— Prašau.

— Dar grįšiu.

Laukimas buvo nepakeliamas, dar sunkesnis, nes griežtas hasidas spoksojo į jį, vienoje rankoje čiuopė monetas, kitoje ragelį, barzdoje buvo įstrigę keli trupiniai. Po minutės prie telefono vėl priėjo vyras iš Lenglio, kompromisą buvo pakeitęs pyktis.

— Manau, šis pokalbis priėjo galą, pone Bornai, Šamborai ar koks jūsų vardas. Buvo susisiekta su Niujorko policija, Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje nėra jokio incidento, panašaus į jūsų apibūdintąjį. Buvote teisus. Mes galime patikrinti. Turiu priminti, kad yra tam tikri įstatymai, galiojantys tokiems skambučiams, kaip šis. Bausmės griežtos. Geros dienos, sere.

Padėjo ragelį. Bornas, negalėdamas patikėti savo ausimis, spoksojo į ragelį. Vyrai iš Vašingtono jo šešis mėnesius ieškojo, dėl tylos, kurios negalėjo suprasti, norėjo nužudyti. Dabar, kai prisistatė, pristatė vienintelį trejų metų užduoties tikslą, jį nustūmė šalin. Jie nesiklausė!.. Bet tas vyras klausėsi. Grįžęs prie telefono paneigė mirtį, kuri įvyko vos prieš kelias minutes. Negalėjo būti... Tai buvo beprotybė. Juk tai nutiko!

Džeisonas padėjo ragelį ir vos susilaikė neišlėkęs iš pilnos parduotuvės. Apsiraminęs lėtai patraukė prie durų, mandagiai prasiskverbė pro stovinčių prie prekystalio žmonių eilę, akimis stebėjo vitrinos stiklą, stebėjo žmones ant šaligatvio. Lauke nusivilko paltą, persvėrė ant rankos ir saulės akinius pakeitė akiniais vėžlio kiauto rėmais. Maži pokyčiai, bet ten, kur ėjo, neketino užtrukti pakankamai ilgai, kad tai taptų klaida. Nuskubėjo link Septyniasdešimt pirmosios gatvės.

Tolimajame kampe įsimaišė į minią, laukiančią, kol pasikeis šviesoforo signalas. Pasuko galvą kairėn, smakrą prispaudė prie raktikaulio. Eismas judėjo, bet taksi buvo dingęs. Jį su chirurgišku tikslumu patraukė iš įvykio vietos, automobilis buvo lyg bjaurus, ligotas organas, pašalintas iš kūno; gyvybinės funkcijos tęsėsi toliau, kaip ir visada. Demonstravo meistriško žudiko tikslumą, žinojo, kada priartėti su peiliu rankoje.

Bornas greit pasisuko, pakeitė kryptį ir nuėjo į pietus. Reikėjo susirasti parduotuvę ir pakeisti išvaizdą. Chameleonas negalėjo laukti.

Pierre viešbučio kambaryje stovėdama prieš brigados generolą Irviną Artūrą Krofordą Mari pyko.

— Neklausėte! — kaltino ji. — Nė vienas nesiklausėte. Ar bent numanote, ką jam padarėte?

— Geriau nei norėčiau, — sutikdamas, bet ne balsu pripažindamas, jog gailisi, atsakė karininkas. — Galiu tik pakartoti tai, ką jau sakiau. Nežinojome, ko klausytis. Skirtumas tarp to, kaip viskas atrodė, ir realybės buvo mums nesuprantamas, aiškiai nesuprato ir jis pats. Jei nesuprato jis, kaip galėjome suprasti mes?

— Jis bandė suderinti tai, kaip viskas atrodė ir kaip buvo iš tikrųjų, kaip jūs sakote, ištisus pusę metų! O jūs tik pajėgėte išsiųsti žmones, kad jį nužudytų! Jis bandė jums pasakyti. Kas jūs per žmonės?

— Su trūkumais, panele Sen Žak. Su trūkumais, bet, manau, geri. Todėl aš ir čia. Smėlio laikrodis eina, noriu jį išgelbėti, jei tik man pavyks, jei tik mums pavyks.

— Dieve, mane nuo jūsų pykina! — Mari sustojo, papurtė galvą ir toliau tyliai tęsė: — Darysiu, ką tik liepsite, pats žinote. Galite su tuo Konklinu susisiekti?

— Esu tikras, kad galiu. Stovėsiu ant namo laiptų, kol jis neturės kito pasirinkimo, tik susisiekti su manimi. Gali būti, kad jis nekels mums rūpesčių.

— Karlosas?

— Gal ir kiti.

— Ką norite pasakyti?

— Paaiškinsiu pakeliui. Šiuo metu mūsų pagrindinis rūpestis — mūsų vienintelis rūpestis — pasiekti Deltą.

— Džeisoną?

— Taip. Vyrą, kurį jūs vadinate Džeisonu Bornu.

— Jis iš karto buvo vienas jūsų? — paklausė Mari. — Nebuvo jokio naujo gyvenimo, jokių užmokesčių ar nuodėmių atleidimų, dėl kurių būtumėte susitarę?

— Jokių. Vėliau jums viską pasakysime, bet dabar ne laikas. Susitariau, kad jūs būsite nepažymėtame valdžios automobilyje, kitoje gatvės pusėje prieš namą. Jums turime žiūronus, o jį pažįstate geriau už bet ką kitą. Gal jį pastebėsite. Meldžiu Dievo, kad pastebėtumėte.

Mari greit nuėjo prie spintos ir išsitraukė paltą.

— Vieną naktį pasakė, kad yra chameleonas...

— Prisiminė? — pertraukė Krofordas.

— Ką prisiminė?

— Nieko. Jis turėjo talentą įžengti ir išsisukti iš pavojingų situacijų nepastebėtas. Tik tiek.

— Palaukite minutėlę. — Mari priėjo prie armijos atstovo, akys įsmigo į jį. — Sakote, kad turite pasiekti Džeisoną, bet yra ir kitas būdas. Leiskite jam ateiti pas mus! Pas mane. Pastatykite mane ant šio pastato laiptų! Jis pamatys mane ir su manimi susisieks!

— Ir suteiksime ten esantiems du taikinius?

— Nepažįstate savo žmogaus, generole. Sakiau „susisieks“. Jis ką nors atsiųs, sumokės vyrui ar moteriai, kad man perduotų žinutę. Pažįstu jį. Jis tai padarys! Tai patikimiausias būdas!

— Negaliu to leisti!

— Kodėl ne? Visa kita darėte kvailai! Aklai! Bent kažką padarykite protingai!

— Negaliu. Tai gal net išspręstų problemas, apie kurias jūs nieko nežinote, todėl negaliu to leisti.

— Nurodykite priežastį!

— Jei Delta teisus, o Karlosas jį persekioja ir yra toje gatvėje, rizika iš tiesų didelė. Karlosas jus iš karto pažintų. Nužudytų.

— Mielai rizikuosiu.

— Aš ne. Norėčiau galvoti, kad taip sakydamas kalbu valdžios vardu.

— Tiesą sakant, nemanau.

— Palikite tai. Prašau, gal galime eiti?

— Bendrųjų paslaugų administracija, — tarė aiškiai nuobodžiaujantis operatorius.

— Prašau poną Petrocelį, — stovėdamas prie lango su telefonu rankoje, įsitempęs, pirštais nuo kaktos valydamas prakaitą tarė Aleksanderis Konklinas.

— Visi skuba... — Žodžiai nutrūko, juos pakeitė laukimo signalas.

— Petrocelis, Vidaus grąžinimo divizija.

— Ką jūs, žmonės, darote? — sušuko CŽV atstovas, kilusį šoką panaudodamas kaip ginklą.

Pauzė ilgai netruko.

— Šiuo metu klausomės, kaip kažkoks puskvailis uždavinėja kvailus klausimus.

— Ką gi, klausykitės toliau. Pavardė Konklinas, Centrinė žvalgybos valdyba, 4-0 priėjimas. Juk žinote, ką tai reiškia?

— Pastaruosius dešimt metų nesu girdėjęs ir nesupratau nė žodžio, ką jūs sakėte.

— Geriau supraskite vieną dalyką. Užtrukau beveik valandą, bet susisiekiau su perkėlimo kompanijos koordinatoriumi Niujorke. Sakė, kad jūs pasirašėte leidimą perkelti visus baldus iš namo Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje. Tiksliau, šimtas keturiasdešimto.

— Taip, tą prisimenu. Kas negerai?

— Kas davė įsakymą? Tai mūsų teritorija. Praėjusią savaitę išvežėme įrangą, bet neprašėme, kartoju — neprašėme — nieko kito.

— Palaukite, — tarė biurokratas. — Mačiau tą užsakymą. Turiu galvoje, kad perskaičiau prieš pasirašydamas. Vyručiai, jūs sužadinote mano smalsumą. Įsakymas atėjo tiesiai iš Lenglio, ant prioritetinio blanko.

— Iš ko Lenglyje?

— Palaukite minutėlę, tuoj pasakysiu. Turiu kopiją. Čia, ant stalo. — Telefonu girdėjosi popieriaus šiugždėjimas. Nutilo, Petrocelis grįžo. — Štai, Konklinas. Aiškinkitės su saviškiais administracijoje.

— Jie nežinojo, ką daro. Atšaukite įsakymą. Paskambinkite darbų vykdytojams ir liepkite nešdintis! Tučtuojau!

— Papūsk į uodegą, mulki.

— Ką?

— Pasirūpink, kad ant mano stalo iki trečios po pietų atsidurtų prašymas raštu, tuomet gal — tik gal — peržiūrėsiu iki rytojaus. Tada viską grąžinsime.

— Viską grąžinsite?

— Teisingai. Liepiate išvežti, mes išvežame. Liepiate grąžinti, grąžiname. Kaip ir jūs, turime metodus ir procedūras, kurių reikia paisyti.

— Ta įranga — viskas — buvo pasiskolinta! Tai nebuvo, nėra Valdybos operacija.

— Tai kodėl tada skambinate man? Ką jūs su tuo turite bendra?

— Neturiu laiko aiškinti. Pasirūpinkite, kad žmonės iš ten dingtų. Paskambinkite į Niujorką ir liepkite jiems nešdintis! Tai 4-0 įsakymas.

— Nors ir 104, papuskite į uodegą... Žiūrėkite, Konklinai, abu žinome, kad gausite tai, ko norite, jei aš gausiu tai, ko man reikia. Veikit pagal taisykles. Tegul viskas būna tvarkinga.

— Negaliu įvelti Valdybos!

— Taip pat neįvelsite ir manęs.

— Žmonės privalo iš ten išsinešdinti! Sakau jums... — Konklinas nutilo, akys nukrypo į namą apačioje, kitoje gatvės pusėje, mintys staiga sustingo. Aukštas vyras juodu paltu priėjo prie betoninių laiptų. Apsisuko ir nejudėdamas stovėjo priešais atviras duris. Tai buvo Krofordas. Ką jis darė? Ką jis čia veikė? Prarado sveiką protą, pradėjo krėsti kvailystes! Jis buvo stovintis taikinys, rizikavo sugadinti spąstus!

— Konklinai? Konklinai?.. — CŽV vyrui padedant ragelį, balsas tebeskambėjo.

Konklinas pasisuko į stambų vyrą, stovintį už šešių pėdų prie gretimo lango. Didelėje vyro rankoje buvo šautuvas, prie vamzdžio pritaisytas optinis taikiklis. Aleksas nežinojo vyro vardo ir nenorėjo jo žinoti, sumokėjo pakankamai, kad jam netrukdytų.

— Matai tą vyrą apačioje su juodu paltu, stovintį prie durų? — paklausė jis.

— Matau. Jis ne tas, kurio ieškome. Per senas.

— Nusileisk apačion ir pasakyk jam, kad čia yra luošys, kuris nori su juo susitikti.

Bornas išėjo iš naudotų drabužių parduotuvės Trečiojoje aveniu, stabtelėjo prie purvino lango pažiūrėti, kaip atrodo. Juoda vilnonė kepurė dengė galvą iki kaktos vidurio, raukšlėtas, keliais dydžiais per didelis sulopytas uniforminis armijos švarkas, raudoni languoti flaneliniai marškiniai, plačios rusvai žalsvos kelnės ir sunkūs darbiniai batai storais guminiais padais. Reikėjo tik rasti eiseną, kuri atitiktų drabužius. Eiseną, kuri būdinga stipriam kvailokam vyrui, kurio kūne pradėjo ryškėti visą gyvenimą trukusio sunkaus fizinio darbo požymiai, kuris mintyse sutiko su galimybe, kad likusį gyvenimą teks sunkiai dirbti, kuris dienos gale vietoj atlygio išgers bokalą alaus.

Jis suras tinkamą eiseną, naudojosi ja ir anksčiau. Kažkur. Bet prieš perkratant atmintį reikėjo paskambinti. Pamatė taksofoną kvartalo gale, ant metalinės lentynos gulėjo sudraskyta telefonų knyga. Jis ėjo, automatiškai kojos tapo nebe tokios lanksčios, pėdos stipriau mynė šaligatvį, rankos sunkiai kabojo vietoje, pirštai kiek praskėsti, sulenkti nuo ilgus metus dirbamo varginančio darbo. Buka veido išraiška pasirūpins vėliau. Ne dabar.

— Belkinso perkraustymas ir saugojimas, — tarė operatorius iš Bronkso.

— Aš Džonsonas, — nekantriai, bet maloniai tarė Džeisonas. — Manau, turiu problemą ir tikiuosi, kad galėsite man padėti.

— Pasistengsiu, sere. Kas atsitiko?

— Buvau pakeliui į draugo namus Septyniasdešimt pirmojoje gatvėje. Draugas neseniai mirė, norėjau pasiimti tai, ką jam paskolinau. Kai ten nukakau, prieš namą stovėjo jūsų kompanijos autobusiukas. Sunku pripažinti, bet nuogąstauju, kad jūsų žmonės gali paimti mano daiktus. Gal galėčiau su kuo nors pasikalbėti?

— Turėtumėte kreiptis į dispečerį, sere.

— Prašau, gal galėtumėte pasakyti jo pavardę?

— Ką?

— Jo pavardę.

— Žinoma. Murėjus. Murėjus Šumakas. Sujungsiu.

Pasigirdo laukimo signalas.

— Šumakas.

— Ponas Šumakas?

— Teisingai.

Bornas pakartojo savo gėdingąją istoriją.

— Žinoma, galiu paprasčiausiai iš advokato gauti laišką, bet tas daiktas praktiškai vertės neturi...

— Kas tai?

— Meškerė. Nebrangi, bet su senovine rite, kuri nesusipainioja kas penkias minutes.

— Taip, supratau, ką norite pasakyti. Žvejoju prie Šipshedo įlankos. Tokių ričių kaip anksčiau nebegamina. Manau, problema medžiagose.

— Pone Šumakai, tikriausiai jūs teisus. Tiksliai žinau, kurioje spintoje ją laikė.

— Ai, velniai nematė, tai tik meškerė. Nueikite ir susiraskite vyruką, vardu Duganas, jis darbų prižiūrėtojas. Pasakykite, jog aš sakiau, kad galite ją atsiimti, bet reikės pasirašyti, kad ją gavote. Jei nenorės, liepkite išeiti laukan ir paskambinti man, ten atjungtas telefonas.

— Poną Duganą. Labai ačiū, pone Šumakai.

— Dieve, su ta vieta šiandien vienos problemos.

— Atleiskite?

— Nieko, kažkoks priekvaiša jau skambino, liepė iš ten dingti. Darbas patikimas, pinigai garantuoti. Galite patikėti?

Karlosas. Džeisonas galėjo patikėti.

— Tai sudėtinga, pone Šumakai.

— Geros žvejybos, — tarė Belkinso darbuotojas.

Septyniasdešimtąja gatve Bornas ėjo į vakarus link Leksingtono aveniu. Trys kvartalai į pietus ir rado tai, ko ieškojo. Armijos atliekų parduotuvė. Įėjo vidun.

Po aštuonių minučių išėjo nešinas keturiomis rudomis antklodėmis su šešiomis plačiomis drobės juostomis, puoštomis metalinėmis sagtimis. Švarko kišenėse buvo du paprasti kelio signalai. Jie gulėjo ant prekystalio, atrodė kaip kažkas ypatinga, nors iš tikrųjų taip nebuvo, žadino vaizdus iš atminties kertelių, kurie kilo iš to laiko, kai buvo ir gyvenimo prasmė, ir tikslas. Ir pyktis. Permetė įrangą per petį ir pasuko link Septyniasdešimt pirmosios. Chameleonas pasuko į džiungles, džiungles, kurios buvo tokios pat tankios, kaip ir neatmenamas Tamkvanas.

Kai pasiekė gatvės, kurioje slypėjo Tamkvano paslaptys, kampą, buvo be ketvirčio vienuolikta. Jis grįžo į tą patį tašką, pradžios tašką, baimė, kurią jis juto, kilo ne dėl fizinio skausmo baimės. Tam jis buvo pasirengęs, kiekviena sausgyslė įtempta, kiekvienas raumuo pasiruošęs. Keliai, pėdos, rankos, alkūnės — ginklai, akys — kaip signalizacija, kuri tuojau pat nusiųs signalus minėtiems ginklams. Jo baimė buvo daug svarbesnė. Jis tuoj įžengs į savo gimimo vietą, buvo persigandęs dėl to, ką ten gali rasti — atsiminti.

Baik. Spąstai yra svarbiausia. Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino!

Eismas žymiai sumažėjo, piko valanda baigėsi, gatvė buvo gana rami. Vaikščiojo pėstieji, neskubėjo. Automobiliai ramiai aplenkdavo autobusiuką, piktus signalus pakeitė suirzusios grimasos. Sulaukęs šviesoforo signalo, Džeisonas perėjo į Treadstone pusę. Aukštas, siauras, rudo akmens ir mėlynų langų pastatas buvo už penkiasdešimties pėdų. Antklodės ir diržai vietoje. Paskui gerai apsirengusią porą praėjo pro pavargusį buką durininką.

Kai du raumeningi vyrai — vienas baltasis, o kitas juodaodis — nešini arfa išėjo pro duris, jis pasiekė laiptus. Bornas sustojo ir sušuko, žodžiai užsikirtinėjo, akcentas buvo šiurkštus.

— Ei! Kur Duganas?

— O kaip tau atrodo? — pasukęs galvą atsakė baltasis. — Sėdi savo sušiktoj kėdėj.

— Nekels nieko sunkesnio už aplanką, žinai, — pridūrė juodaodis. — Jis vykdytojas, tiesa, Džoji?

— Ištižėlis, va kas jis toks. Ką čia turi?

— Mane atsiuntė Šumakas, — tarė Džeisonas. — Reikėjo dar vieno darbininko, pamanė, kad jums gali prireikti šitų daiktų. Liepė atnešti.

— Murėjus siaubūnas! — nusijuokė juodaodis. — Tu naujas, žmogau? Anksčiau tavęs nemačiau. Ką tik pradėjai dirbti?

— Jo.

— Nunešk tą mėšlą pas vykdytoją, — žengdamas laiptais tarstelėjo Džojis. — Jis gali jį paskirstyti, kaip tau tai, Pitai? Paskirstyti, patinka?

— Nuostabus žodis, Džoji. Tu — vaikštantis žodynas.

Bornas užlipo rausvai rudais laiptais pro tarpduryje zujančius darbininkus. Žengė vidun, dešinėje pamatė spiralinius laiptus, ilgą siaurą koridorių prieš save, kuris vedė prie kitų durų, už trisdešimties pėdų. Tais laiptais lipo gal tūkstantį kartų, dar kelis tūkstančius kartų ėjo tuo koridoriumi. Grįžo, apėmė nenugalimas nerimas. Žengė siauru tamsiu koridoriumi, tolumoje matė, kaip saulė skverbiasi pro prancūziško stiliaus langus. Artėja prie kambario, kur gimė Kainas. To kambario. Sučiupo diržus ir kaip įmanydamas stengėsi sustabdyti drebėjimą.

Mari, sėdėdama ant galinės šarvuoto tarnybinio automobilio sėdynės, pasilenkė į priekį, rankose laikė žiūronus. Kažkas nutiko, gerai nežinojo, kas, bet spėjo. Prieš kelias minutes žemas stambus vyras žingsniavo prie namo, artėdamas prie generolo sulėtino žingsnį, kažką jam pasakė. Tada nuėjo toliau ir po kelių sekundžių Krofordas nusekė paskui.

Konklinas buvo rastas.

Jei tai, ką sakė generolas, buvo tiesa, tai mažas žingsnelis pirmyn. Samdyti šauliai nepažįstami darbdaviui, jis nežinomas jiems. Pasamdyti nužudyti vieną vyrą... dėl visų klaidingų priežasčių! O Dieve, kaip ji jų nekentė! Buki, kvaili žmonės! Žaidžiantys kitų žmonių gyvybėmis, manantys, kad viską žino.

Jie nesiklausė! Nesiklausė, kol tapo per vėlu, o tada kupini griežtos kantrybės ir priminė, kaip galėjo būti, jei viskas būtų klostęsi taip, kaip jie spėjo, deja, klydo. Korupcija atsirado iš aklumo, melas — iš užsispyrimo ir gėdos. Nenoro sugėdinti galingųjų, viską sakė napalmas.

Mari sufokusavo žiūronus. Belkinso darbuotojas artėjo prie laiptų, per petį persimetęs antklodes ir diržus, ėjo už senstelėjusios poros, išėjusios pasivaikščioti, akivaizdžiai gyvenančios šiame rajone. Vyras su armijos švarku ir juoda skrybėle sustojo: kalbėjosi su dviem darbininkais, pro duris nešančiais trikampio formos objektus.

Kas tai buvo? Kažkas... Kažkas keista. Nematė vyro veido, jis buvo paslėptas, bet kaklas, galvos pakreipimas kažką priminė... Kas tai? Vyras pažiūrėjo į laiptų viršų. Bukas žmogus, pavargęs, nors diena dar net neprasidėjo... Apsileidęs. Mari patraukė žiūronus. Ji buvo per daug susinervinusi, matė tai, ko nebuvo.

O Dieve, mano meile, mano Džeisonai. Kur tu? Ateik pas mane. Leisk tave rasti. Nepalik manęs tiems akliems, bepročiams. Neleisk jiems mūsų išskirti.

Kur Krofordas? Pažadėjo ją apie viską informuoti. Apie kiekvieną judesį. Ji buvo tiesmuka. Nepasitikėjo nei juo, nei kuriuo nors kitu, nepasitikėjo jų protiniais sugebėjimais, nieko gera negalėjo pasakyti ir apie žvalgybinius įgūdžius. Jis pažadėjo... Kur jis buvo?

Užkalbino vairuotoją.

— Gal galite nuleisti langą? Čia labai trūksta oro.

— Atleiskite, mis, — atsakė kareivis civilio drabužiais. — Jei norite, įjungsiu oro kondicionierių.

Langai ir durys buvo valdomi mygtukais, kuriuos galėjo pasiekti tik vairuotojas. Ji buvo stiklo ir metalo urve saulės nutviekstoje alėjoje.

— Netikiu nė vienu žodžiu! — tarė Konklinas, piktai nušlubuodamas per kambarį prie lango. Atsirėmęs į jį žvelgė laukan, kairę ranką pakėlė prie veido, dantimis įsikando smiliaus krumplį. — Nė vienu prakeiktu žodžiu!

— Nenori tikėti, Aleksai, — atkirto Krofordas. — Šis sprendimas daug paprastesnis. Jis parengtas, daug lengvesnis.

— Negirdėjai įrašo. Negirdėjai Viljė!

— Girdėjau tą moterį, daugiau nereikia. Sakė, kad mes nesiklausėme... Tu nesiklausei.

— Tada ji meluoja! — Konklinas nerangiai apsisuko. — Dieve, žinoma, ji meluoja! Kodėl turėtų sakyti tiesą? Ji jo moteris. Kad išgelbėtų jo kailį, padarytų bet ką!

— Tu klysti ir pats tai žinai. Tas faktas, kad ji čia, įrodo, jog esi neteisus, įrodo, kad sutikdamas su tuo, ką pasakei, padariau klaidą.

Konklinas sunkiai kvėpavo, dešinė ranka, spaudžianti lazdą, drebėjo.

— Gal... gal mes, gal... — Neužbaigęs beviltiškai pažvelgė į Krofordą.

— ...privalome laikytis sprendimo? — tyliai paklausė karininkas. — Tu pavargęs, Aleksai. Kelias dienas nemiegojai, esi išsekęs. Nemanau, kad tai girdėjau.

— Ne. — Užsimerkęs, sunkiai slėpdamas pasibjaurėjimą CŽV žmogus papurtė galvą. — Ne, tu to negirdėjai, o aš to nesakiau. Tik norėčiau žinoti, kur pradėti.

— Aš žinau, — eidamas prie durų ir jas atidarydamas tarė Krofordas. — Prašau įeiti.

Stambus vyras įėjo, akys nukrypo į šautuvą, atremtą prie sienos. Pažvelgė į du vyrus, iš minos matėsi, kad įvertina padėtį.

— Kas yra?

— Pratimas atšauktas, — tarė Krofordas. — Manau, pats tai supratai.

— Koks pratimas? Mane pasamdė saugoti jį. — Šaulys pažvelgė į Aleksą. — Pone, norite pasakyti, kad jums nebereikia apsaugos?

— Tiksliai žinai, ką norime pasakyti, — pertraukė Konklinas. — Visi signalai nutraukiami, taip pat ir visos išimtys.

— Kokios išimtys? Nežinau jokių išimčių. Mano įdarbinimo sąlygos labai aiškios. Aš saugau jus, sere.

— Gerai, puiku, — tarė Krofordas. — Dabar tik turime sužinoti, kas jį saugo.

— Kas dar, kur?

— Už kambario, šio namo. Kituose kambariuose, gatvėse, gal automobiliuose. Turime žinoti.

Stambusis vyras priėjo prie savo ginklo ir jį pasiėmė.

— Manau, kad jūs, džentelmenai, ne taip supratote. Mane pasamdė individualiai. Jei įdarbino kitus, aš apie juos nieko nežinau.

— Tu juos pažįsti! — sušuko Konklinas. — Kas jie yra? Kur jie?

— Nė nenumanau... sere. — Mandagus šaulys laikė ginklą dešinėje rankoje vamzdį nuleidęs į grindis. Pakėlė gal du colius, ne daugiau šešių, judesį vos galėjai pastebėti.

— Jei mano paslaugų daugiau nereikia, tai eisiu.

— Gali juos pasiekti? — pertraukė brigadininkas. — Dosniai sumokėsime.

— Man jau dosniai sumokėta, sere. Būtų neteisinga priimti pinigus už darbą, kurio negaliu atlikti. Nėra tikslo šito reikalo tęsti.

— Ten žmogaus gyvybė pavojuje! — sušuko Konklinas.

— Kaip ir manoji, — eidamas prie durų ir kiek aukščiau pakėlęs ginklą tarė šaulys. — Viso gero, džentelmenai. — Atsidarė duris.

— Jėzau! — klibinkščiuodamas prie lango ir numesdamas lazdą prie radiatoriaus suriaumojo Aleksas. — Ką dabar darysim?

— Pirmiausia atsikratyk kraustytojų. Nežinau, kokią vietą jie užima tavo strategijoje, bet šiuo metu tai vienintelė komplikacija.

— Negaliu. Bandžiau. Neturiu su tuo nieko bendra. Gavo nurodymus išgabenti visą įrangą. Pamatė, kad uždarome punktą, ir liepė baigti kraustymo darbą.

— Tinkamu greičiu, — linktelėdamas tarė Krofordas. — Vienuolis viską uždengė parašu, jo pareiškimas apsaugo Valdybą. Tai yra jo byloje.

— Būtų nieko tokio, jeigu turėtume dvidešimt keturias valandas. Net nežinome, ar turime dvidešimt keturias minutes.

— Vis tiek reikės. Vyks senato tyrimas. Tikiuosi, uždaras... Atitverk gatvę.

— Ką?

— Girdėjai, atitverk gatvę. Iškviesk policiją, liepk viską atitverti!

— Per Valdybą? Tai vidaus reikalas!

— Tada aš liepsiu. Per Pentagoną, vadovybę, jei reikės. Mes stoviniuojame, galvojame pasiteisinimus, kai mums tai tiesiai prieš akis! Ištuštink gatvę, atitverk, atgabenk sunkvežimį su viešų adresų sistema. Pasodink ją ten, duok mikrofoną! Leisk sakyti bet ką, ką tik nori, rėkti, ką tik sumanys. Ji buvo teisi. Jis ateis pas ją!

— Supranti, ką sakai? — paklausė Konklinas. — Bus klausimų. Laikraščiai, televizija, radijas. Iškabins visus mūsų nešvarius skalbinius. Viešai.

— Žinau, — tarė generolas. — Taip pat žinau, ką ji mums padarys, jei visko nesutvarkysime. Gali tai padaryti nieko nepaisydama, nesvarbu, kas nutiks, bet aš mieliau pasistengčiau išsaugoti žmogų, kurio nemėgstu, kuriam nepritariu. Kažkada jį gerbiau, manau, dabar gerbiu dar labiau.

— O kaip kitas vyras? Jei ten kažkur tikrai yra Karlosas, tu jam atrakinsi vartus. Padedi pabėgimą ant lėkštutės.

— Mes Karloso nesukūrėme. Sukūrėme Kainą, jį išnaudojome. Atėmėme jo protą ir atmintį. Esame jam skolingi. Eik į apačią ir atvesk čia moterį. Pasinaudosiu telefonu.

Bornas įėjo į didelę biblioteką, tolimojoje kambario pusėje pro plačius prancūziško stiliaus langus skverbėsi saulė. Už langų buvo aukštos sodo sienos... Nepakenčiamai skaudėjo žvelgiant į viską aplink. Viską buvo matęs anksčiau, bet neatsiminė. Tai buvo sapnų fragmentai, solidūs, liečiami, jaučiami, skirti naudoti, visai ne trumpalaikiai. Ilgas stalas, kur pylė viskį, odiniai foteliai, kur sėdėjo ir kalbėjosi vyrai, knygų pilnos lentynos ir kiti dalykai, paslėpti dalykai, kurie pasirodydavo paspaudus mygtukus. Tai buvo kambarys, kur gimė mitas, mitas, perskrodęs Pietryčių Aziją ir sprogęs Europoje.

Jis matė ilgą cilindrinį išsikišimą lubose, aptemo, paskui pasirodė šviesos žybsniai ir vaizdai ekrane, triukšmas ausyse.

Kas jis? Greitai. Per daug vėluoji! Tu negyvas! Kur ta gatvė? Ką tai tau reiškia? Su kuo ten susitikai?.. Žudymo metodai. Kurie tavo? Ne!.. Tu nesi Delta, nesi tu!.. Esi tik kas esi, kuo čia tapai!

— Ei! Kas, po šimts velnių, tu toks? — išrėkė stambus raudonveidis vyras, sėdėdamas krėsle prie durų ir ant kelių pasidėjęs segtuvą. Džeisonas jo nepastebėjo.

— Tu Duganas?

— Jo.

— Mane atsiuntė Šumakas. Sakė, kad reikia dar vieno darbininko.

— Kokio velnio? Jau turiu penkis, o šito prakeikto pastato koridoriai tokie siauri, kad vos gali praeiti.

— Žinau tik tiek, kad mane atsiuntė Šumakas. Liepė atnešti šitą šlamštą. — Bornas numetė diržus ir antklodes ant žemės.

— Murėjus siunčia naują šlamštą? Juk jie nauji.

— Nežinau...

— Žinau, žinau. Tave atsiuntė Šumakas. Klausk Šumako...

— Negalit. Liepė jums pasakyti, kad jis varo į Šipshedą. Grįš po pietų.

— O, nuostabu! Eina žvejoti ir palieka mane vieną kuopti mėšlo... Tu naujokas. Dar visai žalias, ar ne?

— Jo.

— Tas Murėjus tiesiog nuostabus. Man tik dar vieno snargliaus ir tetrūko. Du seniai ir jau keturi naujokai.

— Norit, kad pradėčiau čia? Galiu pradėti čia.

— Ne, Šikniau! Naujokai pradeda viršuje, nejau negirdėjai? Tai toliau, capice?95

— Taip, aš capice. — Džeisonas pasilenkė, pasiėmė antklodes ir diržus.

— Palik tą šlamštą čia, nereikės. Lipk į viršų, į paskutinį aukštą, ir pradėk su mediniais daiktais. Tokiais sunkiais, kokius tik pakelsi. Ir pamiršk tuos sąjungos paistalus.

Bornas apėjo laiptus pirmame aukšte ir užlipo į antrąjį lyg viliojamas nesuprantamos magnetinės jėgos. Jį traukė į kitą, aukštai esantį kambarį, kur slypėjo vienatvės paguoda ir jos keliamas nervingumas. Laiptų aikštelė virš jo skendėjo tamsoje — neįjungtos šviesos, nebuvo langų, pro kuriuos skverbtųsi saulė. Pasiekė viršų ir akimirką stovėjo tyloje. Kuris tai buvo kambarys? Buvo trejos durys — dvejos kairėje, vienerios dešinėje koridoriaus pusėje. Lėtai pradėjo eiti prie kairėje esančių antrųjų durų, vos matomų tamsoje. Tai ta vieta, vieta, iš kurios tamsoje ateidavo prisiminimai... Mintys, kurios jį kankino, kėlė skausmą. Saulės šviesa, džiunglių smarvė ir drėgmė... Triukšmingi mechanizmai danguje, smingantys į žemę. O Dieve, skaudėjo!

Suėmė rankeną, pasuko, atidarė duris. Tamsa, bet ne visiška. Tolimajame kambario gale buvo mažas langas, nuleista juoda žaliuzė jį uždengė, tačiau ne visiškai. Matėsi plonytė šviesos linija, tokia siaura, kad vos prasiskverbė, kur žaliuzė lietėsi prie palangės. Nuėjo prie jos, prie plono, mažo saulės spindulėlio.

Drėkstelėjimas! Drėkstelėjimas tamsoje! Išsigandęs triukų, kuriuos jam krečia protas, apsisuko. Bet tai nebuvo triukas! Ore pasirodė blyksnis, šviesa atsispindėjo nuo plieno.

Į jo veidą buvo nutaikytas greitai judantis peilis.

— Mielai stebėčiau, kaip jūs krentate negyvas už tai, ką padarėte, — spoksodama į Konkliną tarė Mari. — Ir tai mane vimdo.

— Tada nieko negaliu jums pasakyti, — šlubuodamas per kambarį prie generolo tarė CŽV atstovas. — Buvo galima priimti kitus sprendimus — jūsų ir jo.

— Tikrai? Kur reikėjo pradėti? Kai jį pasikėsino nužudyti tas vyras Marselyje? Sarasino gatvėje? Kai jį medžiojo Ciuriche? Kai į jį šaudė Paryžiuje? Ir visą tą laiką nežinojo kodėl. Ką jam reikėjo daryti?

— Išeiti! Po velnių, pasirodyti!

— Jis taip ir padarė. Kai taip pasielgė, pasikėsinote jį nužudyti.

— Jūs ten buvote! Buvote kartu su juo. Turėjote atmintį.

— Tarkim, žinojau, kur eiti. Ar jūs būtumėte manęs klausę?

Konklinas atrėmė jos žvilgsnį.

— Nežinau, — nusukdamas akis į Krofordą tarė jis. — Kas vyksta?

— Vašingtonas paskambins po dešimties minučių.

— Kas čia vyksta?

— Nesu tikras, kad norite tai girdėti. Federalinis valstybės ir municipalinių teisėsaugos struktūrų statutų naudojimas. Reikia gauti leidimus.

— Jėzau!

— Žiūrėkit! — Armijos karininkas staiga pasilenkė prie lango. — Vežikai išvažiuoja.

— Kažkas sutvarkė, — tarė Konklinas.

— Kas?

— Išsiaiškinsiu. — CŽV darbuotojas nuklibinkščiavo prie telefono. Ant stalo buvo popieriaus skiautelių, ant jų paskubomis užrašyti keli telefono numeriai. Išrinko vieną ir surinko numerį.

— Pakvieskite Šumaką, prašau... Šumakas? Tai Konklinas, Centrinė žvalgyba. Kas davė įsakymą?

Kitame laido gale sėdinčio dispečerio balsas girdėjosi visame kambaryje.

— Kokį įsakymą? Atsikabinkit! Darbą pradėjom, tai ir pabaigsime! Nuoširdžiai, manau, kad jūs puskvailis...

Įpykęs Konklinas nušveitė telefoną nuo stalo.

— Dieve... o Dieve! — Laikant ragelį drebėjo jo ranka. Pakėlė aparatą, vėl surinko numerį iš kito popierėlio. — Petrocelį, — įsakė jis. — Petroceli? Vėl Konklinas.

— Dingai nuo laido. Kas nutiko?

— Nėra laiko. Sakyk tiesą. Kas pasirašė tą leidimą?

— Kaip tai kas pasirašė? Tas pats, kaip ir visada. Makgivernas.

Konklinas išbalo.

— To ir bijojau, — dėdamas ragelį šnabždėjo jis. Pasisukęs į Krofordą drebėdamas tarė:

— Įsakymą pasirašė žmogus, kuris prieš porą savaičių išėjo į pensiją.

— Karlosas...

— O Dieve! — sušuko Mari. — Tas vyras, nešinas antklodėmis ir diržais! Tai, kaip laikė galvą, kaklą... Pasukęs į dešinę. Tai buvo jis! Kai skauda galvą, laikosi dešinės. Tai buvo Džeisonas! Įėjo vidun.

Aleksanderis Konklinas pasisuko atgal prie lango, įsmeigė akis į juodas emaliu puoštas duris kitoje gatvės pusėje. Jos buvo uždarytos.

Ranka! Oda... Tamsios akys ploname šviesos spindulyje.

Karlosas!

Bornas atlošė galvą, kai skustuvo aštrumo peilio ašmenys perrėžė odą po smakru, kraujas prasiveržė ant rankos, laikančios ginklą. Spyrė dešine koja, pataikė nematomam užpuolikui į kelio girnelę, tada apsisuko ir kairu kulnu smogė į tarpukojį. Karlosas pasisuko, vėl iš tamsos pasirodė peilis, artėjo prie jo, į pilvą. Džeisonas pašoko nuo žemės, sukryžiavo riešus, padarė judesį žemyn, užblokavo tamsią ranką, kuri buvo kaip rankenos pratęsimas. Įsuko pirštus vidun, sukabino rankas, sugriebė dilbį ir trūktelėjo ranką aukštyn. Peilis perskrodė jo švarko medžiagą ir kartą virš krūtinės, Bornas nusuko ranką žemyn, pasuko sugriebtą riešą, pečiu susidūrė su žudiko kūnu, vėl timptelėjo, praradęs pusiausvyrą Karlosas išsinarino ranką.

Džeisonas išgirdo, kaip peilis nukrito ant žemės, pajudėjo į garso pusę, kartu siekdamas ginklo iš už diržo. Užkliuvo už medžiagos, nuvirto ant žemės. Deja, ne pakankamai greitai. Sutvirtintas bato priekis susidūrė su smilkiniu, visą kūną sukrėtė skausmas. Vėl persivertė, vis greičiau, greičiau, kol atsitrenkė į sieną, atsiklaupė ant kelio, pabandė įsižiūrėti į beveik aklinoje tamsoje judančius šešėlius. Nuo lango sklindančios šviesos pluoštas apšvietė dalį rankos. Nėrė prie jos, paties pirštai — kaip nagai, o rankos — taranai. Sučiupo ranką, ją užlaužė atgal, lūžo riešas. Kambarį užpildė riksmas.

Riksmas ir tuščias, mirtinas šūvis. Kairiojoje Borno krūtinės dalyje per patį vidurį atsirado stingdanti žaizda, o kažkur prie peties įstrigo kulka. Apimtas agonijos, jis pritūpė ir vėl pašoko, su ginklu rankoje prirėmė žudiką prie sienos virš baldo aštriais kampais. Šaudamas du kartus ir nesitaikydamas, Karlosas išsisuko. Džeisonas nėrė kairėn, išlaisvino savo ginklą, nusitaikė ten, iš kur tamsoje sklido garsai. Šovė, garsas buvo kurtinantis, bet nieko naudinga neįvyko. Išgirdo, kaip trinktelėjo durys, kaip žudikas išbėgo į koridorių.

Stengdamasis įkvėpti, Bornas nušliaužė prie durų. Ten instinktas liepė likti ant žemės ir kumščiu padaryti skylę medyje. Kas vyko paskui, galėjo būti siaubingo košmaro branduolys. Pasigirdo trumpa šūvių lavina, medis lūžo, gabaliukai skraidė kambaryje. Kai nurimo, Džeisonas pakėlė ginklą ir kelis kartus įstrižai šovė į duris. Žudikas atsilygino tuo pačiu. Bornas apsisuko, prispaudė nugarą prie sienos, šūvių pliūpsniai nutilo, tada atėjo eilė šaudyti jam. Vos už kelių colių vienas nuo kito buvo du vyrai, labiau už viską norintys vienas kitą nužudyti. Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino. Sugauk Karlosą. Užspeisk Karlosą. Nužudyk Karlosą!

Kai jie tebuvo už kelių colių vienas nuo kito. Džeisonas išgirdo atskubančius žingsnius, tada garsą, kaip laiptais žemyn šlubčiojanti figūra į juos atsirėmė. Karlosas skubėjo, apačioje kaip sužeistas žvėris ieškojo paramos. Bornas nusivalė kraują nuo veido ir gerklės ir pajudėjo į tą pusę, kur buvo durys. Jas atidarė ir pakėlęs priešais ginklą išėjo į siaurą koridorių. Skausmingai pasiekė laiptus. Staiga apačioje išgirdo šūksnius:

— Ką tu, po velnių, darai, a? Pitai! Pitai!

Du kostelėjimai.

— Džoji! Džoji!

Pasigirdo vienas kostelėjimas, kažkur apačioje ant žemės krito kūnai.

— Jėzau! Jėzau, Dievo Mo!..

Dar du kostelėjimai, palydėti gomurinio mirties riksmo. Nužudytas trečias žmogus.

Ką trečiasis sakė? Du seniai ir keturi naujokai. Mikroautobusiukas — Karloso operacija! Žudikas atsivežė du vyrus — iš viso tris naujokus. Trys ginkluoti vyrai prieš vieną, su vienu pistoletu. Užspeistą viršutiniame aukšte. Vis dėlto Karlosas buvo viduje. Viduje. Jei pavyktų nusigauti į lauką, užspeistuoju taptų Karlosas! Jei sugebėtų nusigauti į lauką. Lauką!

Priekiniame holo gale buvo langas, uždengtas juoda žaliuze. Džeisonas pasuko prie jo, kliūdamas ir kartu laikydamas kaklą, pakreipęs petį, kad krūtinę mažiau skaudėtų. Atvėrė žaliuzę, langas buvo mažas, stiklas — storas. Nesudaužomas, rėmas tvirtai laikėsi vietoje, nebuvo kaip išdaužti. Tada akys nukrypo į Septyniasdešimt pirmąją gatvę. Mirkoautobusiukas buvo dingęs! Tikriausiai kažkas jį nuvairavo šalin... vienas Karloso pakalikų! Liko dar du. Du vyrai, ne trys. Jis buvo aukščiau, aukščio pranašumu visada galėjo pasinaudoti.

Susiraukęs iš skausmo Bornas pasilenkė ir pasuko prie pirmųjų durų kairėje, esančių greta turėkų. Atidarė ir įėjo vidun. Išvydo įprastą miegamąjį, šviestuvus, sunkius baldus, ant sienų kabančius paveikslus. Sugriebė artimiausią lempą, išrovė laidą iš rozetės ir nusinešė prie turėklų. Pakėlė virš galvos ir metė žemyn, krentant metalui ir stiklui, žengė žingsnį atgal. Pasigirdo dar viena šūvių lavina, kulkos susmigo į lubas, perskrodė fanerą. Džeisonas suriko, po truputį riksmą pakeitė verksmas, verksmą — vaitojimas, tada nutilo. Tyliai nusigavo iki krašto. Laukė. Tyla.

Tai nutiko. Girdėjo lėtus, atsargius žingsnius. Žudikas buvo pirmame aukšte. Ant sienos pasirodė vos matomas šešėlis. Dabar. Bornas pašoko iš priedangos ir greit iššovė keturis šūvius į figūrą, esančią ant laiptų. Įstrižai nuo apykaklės atsirado eilė kulkų išvarpytų skylių, pro kurias veržėsi kraujas. Žudikas apsisuko, iš skausmo ir pykčio suriaumojo atlošdamas nugarą ir kaklą, nuvirto laiptais žemyn, kol nurimo ir veidu į viršų gulėjo ant paskutiniųjų trijų laiptelių. Rankose laikė mirtiną automatą su laikikliu.

Dabar. Džeisonas pribėgo prie laiptų ir nulėkė žemyn, laikydamasis turėklo, bandydamas išsaugoti tai, kas liko iš pusiausvyros. Negalėjo užtrukti nė akimirkos, nežinia, kiek jų beliko gyventi. Jei ketino pasiekti antrą aukštą, reikėjo judėti dabar, tuoj po kareivio mirties. Peršokęs lavoną, Bornas žinojo, kad tai kareivis, bet ne Karlosas. Vyras buvo aukštas, oda balta, labai balta, bruožai skandinaviški, gal iš Šiaurės Europos, tikrai ne lotyniški.

Džeisonas įbėgo į pirmo aukšto koridorių, laikėsi šešėlyje, glaudėsi prie sienų. Sustojo, įsiklausė. Tolumoje kažkas krebždėjo, atsklido trumpas krebžtelėjimas iš apačios. Jis žinojo, ką turi padaryti. Žudikas buvo pirmame aukšte. Netyčia sukėlė garsą, kuris buvo pakankamai tylus ir trumpas, bet tikrai negalėjo byloti apie rengiamus spąstus. Karlosas buvo sužeistas — sutraiškyta kelio girnelė ar sulaužytas riešas galėjo trukdyti ir jis susidūrė su kokiu nors baldu ar laikydamas rankoje ginklą brūkštelėjo per sieną trumpam praradęs pusiausvyrą. Tik tą ir reikėjo žinoti.

Džeisonas pritūpė ir nuslinko prie laiptų, ant kurių gulėjo lavonas. Turėjo akimirką stabtelėti, nes jėgos seko, neteko daug kraujo. Pabandė suspausti odą gerklės viršuje ir užspausti žaizdą krūtinėje, kažką daryti, kad sumažintų kraujavimą. Beviltiška, norėdamas išgyventi, privalėjo išeiti iš namo, dingti kuo toliau nuo vietos, kurioje gimė Kainas. Džeisonas Bornas... Šis sutapimas visai nekėlė nuotaikos. Vėl atgavo kvapą, ištiesė ranką ir išplėšė automatą iš lavono rankų. Jis pasirengęs.

Po truputį merdėjo, buvo pasirengęs. Sugauk Karlosą. Užspeisk Karlosą... Nužudyk Karlosą! Puikiai žinojo, kad nepavyks išeiti į lauką. Nukraujuos greičiau. Pabaiga buvo pradžia. Kainas vietoj Karloso ir Delta vietoj Kaino. Liko tik vienas kankinantis klausimas: kas yra Delta? Tai buvo nebesvarbu. Tai buvo už jo, greit jį apims tamsa, be smurto ir rami... Laisvė nuo to kamuojančio klausimo.

Su jo mirtimi Mari taps laisva, jo meilė bus laisva. Tuo pasirūpins geri žmonės, vadovaujami gero žmogaus Paryžiuje, kurio sūnų nužudė Bako gatvėje, kurio gyvenimą sunaikino žudiko kekšė. Artimiausias kelias minutes tyliai tikrindamas automato apkabą Džeisonas galvojo, kaip įvykdys vyrui duotą pažadą, susitarimą su tais, kurių neatsiminė. Tai atlikęs, jis turės įrodymus. Šiandien Džeisonas Bornas jau vieną kartą mirė, mirs ir antrą kartą, bet šį kartą su savimi nusitemps ir Karlosą. Jis buvo pasirengęs.

Nusileido dar žemiau, beveik gulėjo, pasiremdamas alkūnėmis nušliaužė prie laiptų viršaus. Iš apačios sklido kraujo kvapas, užuodė prakaitą. Neišsiskiriantis kvapas persmelkė nosį, informavo apie realybę. Baigėsi laikas. Pasiekė viršutinį laiptelį, atsisėdo, iš kišenės išsitraukė vieną šviesos signalą, kurį nusipirko parduotuvėje Leksingtono aveniu. Dabar suprato, kodėl jautė, kad privalo juos nusipirkti. Grįžo atgal į neatmenamą Tamkvaną — viskas pamiršta, išskyrus ryškius, akinančius šviesos blyksnius. Signalai priminė jam atminties fragmentą, o dabar signalai apšvies džiungles.

Jis ištraukė vaškuotą degiklį, prikišo prie dantų ir nukando nemenką galą, paliko kiek mažiau nei colį. Įkišo ranką kiton kišenėn, išsitraukė plastikinį žiebtuvėlį. Prispaudė jį prie degiklio, abu laikė kairėje rankoje. Tada pakreipė lazdelę ir ginklo rankeną prie dešiniojo peties, įrėmė metalą į iškruvinto švarko medžiagą. Saugu. Ištiesė kojas ir kaip gyvatė pradėjo leistis paskutiniais laiptais — žemyn galva, aukštyn kojomis, nugara atsirėmęs į sieną.

Pasiekė laiptų vidurį. Tyla, tamsa, visos šviesos užgesintos... Šviesos? Šviesos? Kur ta saulės šviesa, kurią vos prieš kelias minutes matė tame koridoriuje? Ji sklido pro porą prancūziškų langų tolimajame kambario — to kambario — gale, už koridoriaus, tačiau dabar jis matė tik tamsą. Duris uždarė, durys po juo, vienintelės tame koridoriuje, taip pat buvo uždarytos, jas apšvietė tik plonytis šviesos spindulėlis. Karlosas vertė jį rinktis. Už kurių durų? O gal žudikas naudojo geresnę strategiją? Gal jis slėpėsi kokiame nors tamsaus koridoriaus užkaboryje?

Petyje Bornas jautė diegiantį skausmą, tekantis kraujas persmelkė flanelinius marškinius po švarku. Dar vienas perspėjimas: laiko buvo labai mažai.

Atsirėmė į sieną, nukreipė ginklą į plonus turėklų stulpelius, nusitaikė į tamsų koridorių apačioje. Dabar! Paspaudė gaiduką. Sprogimų staccato išmušė stulpelius, turėklo šipuliai nulėkė žemyn, kulkos triuškino sienas ir duris po juo. Atleido gaiduką, padėjo ranką po įkaitusiu vamzdžiu, sugriebė plastikinį žiebtuvėlį dešine, signalą — kaire. Pasuko degiklį, knatas užsidegė. Vėl paėmė ginklą ir paspaudė gaiduką, ištaškė apačioje viską. Stiklinis sietynas kažkur nukrito ant grindų, dainingi rikošetai užpildė tamsą. Ir tada — šviesa! Akinanti šviesa, kai užsidegė signalas, uždegė džiungles, apšvietė medžius ir sienas, slaptus takus ir raudonmedžio koridorius. Mirties ir džiunglių tvaikas buvo visur aplink, jis taip pat buvo ten.

Almanakas Deltai. Almanakas Deltai! Baigti, baigti!

Niekada. Ne dabar. Ne pabaigoje. Kainas vietoj Karloso ir Delta vietoj Kaino. Užspeisk Karlosą. Nužudyk Karlosą!

Prisispaudęs nugara prie sienos, Bornas atsistojo, kairėje rankoje laikė signalą, dešinėje — ginklą. Nėrė žemyn, į kilimuotą mišką, spyriu atidarė duris, sudaužė prieš akis esančius sidabrinius rėmus ir trofėjus, kurie nukrito nuo stalų ir lentynų. Į medžius. Jis sustojo — tyliame garsus sugeriančiame elegantiškame kambaryje nebuvo nieko. Džiunglių kelyje tuščia.

Jis apsisuko ir nušlubčiojo į holą, šūviais padarė kelias skyles sienoje. Tuščia.

Durys tamsaus, siauro koridoriaus gale. Už jų buvo kambarys, kur gimė Kainas. Kur mirs Kainas, bet ne vienas.

Laikė ugnį, perėmė signalą į dešinę ranką, po ginklu, įkišo ranką į kišenę, kad pasiimtų antrąjį signalą. Ištraukė, vėl atvyniojo degiklį, prikišo prie dantų, nukando už kelių milimetrų nuo degiklio. Pridėjo pirmąjį signalą, antrasis užsiliepsnojo, šviesa buvo tokia ryški, kad skaudėjo akis. Nerangiai laikė abu signalus kairiojoje rankoje ir prisimerkęs, vos laikydamasis ant kojų priartėjo prie durų.

Jos buvo atviros, spynos vietoje tarp durų ir staktos žiojėjo siauras tarpelis. Žudikas buvo paslaugus. Vos pažvelgęs į duris, Bornas apie jas instinktyviai žinojo tai, apie ką Karlosas net nenutuokė. Tai buvo jo praeities dalis, dalis kambario, kur gimė Kainas. Dešinę ranką ištiesė žemyn, laikė ginklą tarp alkūnės ir klubo, suėmė rankeną.

Dabar. Atvėrė duris dar šešis colius ir įmetė signalinius žiburius vidun. Ilgas ginklo staccato nuaidėjo visame kambaryje, visame name. Kulkos atsimušė į švinines, plienu kaustytas duris, skambėjo tūkstančiai mirtinų garsų.

Šūviai liovėsi, baigėsi paskutinė apkaba. Dabar. Bornas vėl pridėjo pirštą prie gaiduko, pečiu taranavo duris, prieš laikrodžio rodyklę pasuko kojas. Džeisonui ginklu nusitaikius į šūvių šaltinį, prasidėjo dar viena lavina. Iš tamsos kitoje kambario pusėje pasigirdo įsiūčio riksmas, o Bornas suprato, kad kažkas užtraukė užuolaidas, jog pro prancūziškus langus nesiskverbtų saulė. Kodėl kambaryje buvo taip šviesu... Ryškiau nei galėjo apšviesti signalai? Šviesa buvo akinanti, kėlė sprogimus galvoje, aštrius agonijos dygsnius smilkiniuose.

Ekranas! Milžiniškas ekranas buvo nuleistas nuo lubų, ištemptas iki grindų, visas kaip sidabrinis, iki baltumo įkaitęs ledinės ugnies skydas. Nėrė už didelio stalo, už variu apkaustyto baro, atsistojo ir paspaudė gaiduką, pasigirdo dar viena — paskutinė — lavina. Baigėsi paskutinė apkaba. Paėmęs už rankenos, metė ginklą į figūrą baltu kombinezonu ir baltu šilkiniu šaliku, kuris nusmuko nuo veido.

Veidas! Jį žinojo! Buvo matęs anksčiau! Kur... kur? Marselyje? Taip... ne! Ciuriche? Paryžiuje? Taip ir ne! Akinančioje, vibruojančioje šviesoje jam toptelėjo, kad veidą pažįsta ne tik jis, bet ir daugelis kitų. Bet iš kur? Kur? Kaip ir daugelį kitų dalykų, jis jį žinojo, bet ir nepažinojo. Bet kažkada žinojo! Negalėjo prisiminti tik vardo.

Apsisuko, vėl pasislėpė už variu dengto baro. Pasigirdo šūviai, du, trys, antroji kulka įdrėskė kairiąją alkūnę. Iš už diržo išsitraukė ginklą, buvo likusios trys kulkos. Viena jų turėjo rasti taikinį, Karlosą. Paryžiuje laukė nesumokėta skola, reikėjo įvykdyti kontraktą, mirus žudikui jo meilė bus daug saugesnė. Iš kišenės išsitraukė plastikinį žiebtuvėlį, uždegė, pakišo po medžiaga, kabančia ant kablio. Drobė užsidegė, sugriebė ir numetė ją dešinėn, pats nerdamas kairėn. Bornui sukantis ant kelių, Karlosas šovė į liepsnojantį skudurą, Džeisonas pakėlė ginklą, dukart paspaudė gaiduką.

Figūra sujudėjo, bet nenukrito. Vietoj to jis pasilenkė ir, kaip balta pantera, šoko pasisukdamas priekin, ištiesė rankas. Ką jis darė? Tuomet Džeisonas suprato. Žudikas sugriebė milžiniško sidabrinio ekrano kraštą, nuplėšė nuo metalinio laikiklio lubose ir iš visų jėgų nutempė žemyn.

Jis krito virš Borno, uždengė visą akiratį, išblaškė visą dėmesį. Tviskančiam sidabrui leidžiantis žemyn, jis sušuko, jo bijojo labiau nei Karloso ar bet kurio kito žmogaus pasaulyje. Tai jį gąsdino, siutino, skaidė mintis į fragmentus, prieš akis blyksėjo vaizdai, ausyse skambėjo pikti balsai. Nutaikė ginklą ir šovė į siaubingą skraistę. Pasiutusiai bandydamas ją nusimesti, stūmė šiurkščią sidabrinę medžiagą šalin, jis suprato — iššovė paskutinę kulką, paskutinę. Kaip ir legenda, vardu Kainas, Karlosas iš garso ir išvaizdos pažino visus egzistuojančius ginklus, suskaičiavo šūvius.

Žudikas stovėjo virš jo ginklą nutaikęs į Džeisono galvą.

— Tavo egzekucija, Delta. Pagal tvarkaraštį. Už viską, ką padarei.

Bornas išlenkė nugarą, beviltiškai ridenosi kairėn. Bent jau mirs judėdamas! Mirgantį kambarį užpildė šūviai, kaklą raižė karštos adatos, dūrė kojas, pjaustė liemenį. Ridenkis, ridenkis!

Staiga šūviai liovėsi, tolumoje girdėjosi trenksmai — lyg kažkas talžytų medį ir metalą, vis garsiau, ryškiau. Tamsiame koridoriuje už bibliotekos pasigirdo paskutinis trenksmas, kurį sekė bėgančių vyrų riksmas ir kažkur tolumoje, nematomame pasaulyje, įkyrus sirenų klyksmas.

— Čia! Jis čia! — sušuko Karlosas.

Tai buvo beprotiška! Žudikas vedė invaziją tiesiai prie jo, pas jį! Priežastis buvo beprotiška, pasaulyje nebuvo logikos!

Duris atidarė aukštas vyras juodu paltu, kažkas buvo su juo, bet Džeisonas nematė. Migla aptraukė jo akis, formos ir garsai tapo neryškūs, susiliejo. Jis ridenosi erdvėje. Šalin... šalin.

Tada išvydo tai, ko nenorėjo matyti. Stiprius pečius virš liekno liemens, lekiančius iš kambario apsiblaususiu koridoriumi. Karlosas. Jo riksmai atvėrė spąstus! Jis juos apsuko! Chaose jis užspeitė persekiotoją. Jis bėgo!

— Karlosas... — Bornas žinojo, kad jo neišgirs. Tai, kas pasigirdo iš jo kraujuojančios gerklės, buvo tik šnabždesys. Stumdamas garsą iš pilvo, pasistengė dar kartą. — Tai jis. Tai... Karlosas!

Prasidėjo sąmyšis, bereikalingos komandos, liūdnai priimami įsakymai. Išryškėjo figūra. Link jo šlubavo vyras, luošys, kuris bandė jį nužudyti kapinėse už Paryžiaus. Nieko neliko! Džeisonas susvyravo, nušliaužė prie čirškančio šviečiančio signalo. Sugriebė, laikydamas kaip ginklą, nutaikė į žudiką su lazda.

— Nagi! Nagi! Arčiau, tu, niekše! Išdeginsiu tau akis! Manai, kad mane nužudysi? Nepavyks! Aš tave nudėsiu! Išdeginsiu tau akis!

— Nesupranti, — tarė drebantis luošo žudiko balsas. — Tai aš, Delta. Tai Konklinas. Klydau.

Signalas apdegino jo akis, rankas!.. Beprotybė. Sprogimai buvo visur aplink jį, akinantys, kurtinantys, pabrėžti ausų būgnelius draskančių džiunglių klyksmų, sekančių kiekvieną sprogimą.

Džiunglės! Tamkvanas! Šlapia, karšta smarvė buvo visur, bet jie turėjo tai pasiekti! Pagrindinė stovykla buvo jų!

Sprogimas kairėje, galėjo jį matyti! Aukštai, virš žemės, tarp dviejų medžių, bambuko narvas. Figūra viduje judėjo. Jis gyvas! Nusigauk iki jo, pasiek jį!

Iš dešinės pasigirdo riksmas. Kvėpavimas, kosėjimas dūmuose, per tankius krūmynus link jo šlubavo vyras, rankoje laikė ginklą. Tai buvo jis, šviesūs plaukai apšviesti šviesos, kvailys, pasimetęs, iššokęs parašiutu. Niekšas! Mėšlo krūva, kuri treniravosi su jais, su jais studijavo žemėlapius, su jais skrido į Šiaurę... Visą tą laiką ruošė jiems spąstus! Išdavikas su radiju, kuris priešams pranešė, kurioje tiksliai neperžengiamų Tamkvano džiunglių vietoje jų ieškoti.

Tai buvo Bornas. Džeisonas Bornas. Išdavikas, šiukšlė!

Sugauk jį! Neleisk pasiekti kitų! Nužudyk jį! Nužudyk Džeisoną Borną! Jis tavo priešas! Šauk!

Jis nenukrito! Ištaškyta galva vis dar buvo ten. Artėjo prie jo! Kas darėsi? Beprotybė. Tamkvanas...

— Eik su mumis, — išeidamas iš džiunglių į tai, kas liko iš elegantiškojo kambario, tarė luošys. To kambario. — Mes ne tavo priešai. Eik su mumis.

— Traukis nuo manęs! — Bornas vėl puolė pirmyn, dabar prie nukritusio ekrano. Tai buvo jo slėptuvė, mirties šydas, ant gimusio žmogaus užmesta antklodė, karsto paklodė. — Tu esi mano priešas! Visus jus nugalės! Man nerūpi, tai nesvarbu! Nejaugi nesupratai?! Aš Delta! Kainas vietoj Čarlio ir Delta vietoj Kaino! Ko dar iš manęs norite? Aš buvau ir nebuvau! Aš esu ir nesu! Niekšai, niekšai! Nagi! Arčiau!

Pasigirdo kitas balsas, gilesnis, ramesnis, ne toks griežtas.

— Nueikit pas ją. Atveskit moterį.

Kažkur tolumoje sirenos nutilo. Apėmė tamsa, bangos Džeisoną nunešė į nakties dangų tik tam, kad vėl nusviestų žemyn, trenktų į vandeningo smurto prarają. Jis žengė į besvorės atminties amžinybę. Dabar naktinį dangų užpildė sprogimai, ugninė karūna pakilo virš juodų vandenų. Tuomet išgirdo žodžius, ištartus iš debesų ir užpildančius žemę:

— Džeisonai, mano meile. Mano vienintele meile. Imk mano ranką. Laikykis. Tvirtai, Džeisonai. Tvirtai, mielasis.

Su tamsa atėjo ir ramybė.

EPILOGAS

Brigados generolas Krofordas padėjo aplanką ant sofos šalia savęs.

— Man to nereikia, — tarė jis Mari Sen Žak, sėdinčiai priešais jį ant paprastos kėdės. — Skaičiau jį labai daug kartų, bandžiau suprasti, kur suklydome.

— Darėte prielaidas ten, kur nederėjo to daryti, — tarė kitas žmogus viešbučio kambaryje. Tai buvo daktaras Morisas Panovas, psichiatras. Jis stovėjo prie lango, ryto šviesa skverbėsi vidun, slėpė jo veidą šešėlyje. — Leidau daryti prielaidas ir teks su ta kalte gyventi kiekvieną dieną visą likusį gyvenimą.

— Praėjo beveik dvi savaitės, — nekantriai tarė Mari. — Norėčiau detalių. Manau, kad nusipelniau.

— Nusipelnėte. Tai buvo tik beprotybė, vadinama leidimu.

— Beprotybė, — sutiko Panovas.

— Taip pat ir apsauga, — pridūrė Krofordas. — Man tai rūpi. Tai tęsis ilgai.

— Apsauga? — Mari susiraukė.

— Apie tai dar pakalbėsime, — žvilgtelėdamas į Panovą tarė generolas. — Visų kitų akimis, tai gyvybiškai svarbu. Tikiu, kad visi galime su tuo susitaikyti.

— Prašau! Džeisonas. Kas jis toks?

— Tai Deividas Vebas. Jis buvo užsienio reikalų pareigūnas, Tolimųjų Rytų reikalų specialistas, tačiau prieš penkerius metus atsiskyrė nuo valdžios.

— Atsiskyrė?

— Atsistatydino abiejų šalių sutikimu. Jo darbas Medūzoje trukdė tarnybai Valstybės departamente. Delta buvo labai įžymus, daugelis žmonių žinojo, kad jis buvo Vebas. Tokių žmonių niekas nelaukia diplomatinėse konferencijose. Nemanau, kad turėtų laukti, nes jiems pasirodžius labai dažnai atsiveria senos žaizdos.

— Jis buvo viskas. Kuo jį vadino? Medūzoje?

— Taip, aš ten buvau. Jis buvo toks, kaip apie jį pasakoja.

— Sunku patikėti, — tarė Mari.

— Jis prarado kažką labai svarbaus ir nesugebėjo su tuo susitaikyti. Beliko tik smogti.

— Kas tai buvo?

— Jo šeima. Žmona buvo tailandietė, turėjo du vaikus, berniuką ir mergaitę. Dirbo Pnompenyje, namas stovėjo prie Mekongo upės. Vieną sekmadienio popietę, kai vaikai ir žmona buvo prieplaukoje, lėktuvas apsuko ratą, nėrė, numetė dvi bombas ir apšaudė vietovę. Kai pasiekė prieplauką, dokas jau buvo sunaikintas, kulkų suvarpyti žmonos ir vaikų lavonai plūduriavo vandenyje.

— O Dieve, — sušnabždėjo Mari. — Kieno tas lėktuvas?

— Niekas neprisiėmė atsakomybės. Hanojus neigė, Saigone sakė, kad ne mūsiškis. Atminkite, Kambodža buvo neutrali, niekas nenorėjo prisiimti atsakomybės. Vebas turėjo išlieti įniršį. Nukeliavo į Saigoną ir pradėjo Medūzos apmokymus. Į labai brutalią operaciją atnešė specialisto intelektą. Tapo Delta.

— Tada ir susipažino su d’Anžu?

— Taip, kiek vėliau. Tuo metu Delta jau buvo žinomas. Šiaurės Vietnamo žvalgybininkas už jo galvą siūlė didžiulę pinigų sumą, ne paslaptis, kad net pas mus buvo žmonių, kurie norėjo, kad jam pasisektų. Tada Hanojus sužinojo, kad Vebo jaunesnysis brolis yra armijos karininkas Saigone ir, išstudijavę Deltą, be to, žinodami, kad broliai artimi, nusprendė paspęsti spąstus. Neturėjo ko prarasti. Pagrobė leitenantą Gordoną Vebą ir nugabeno jį šiaurėn, atgal nusiuntė Kongo informatorių su žinia, kad jį laiko Tamkvano sektoriuje. Delta sujudo ir kartu su informatoriumi, dvigubu agentu, suformavo medūziečių komandą, žinančią vietovę. Išsirinko naktį, kai joks lėktuvas nekyla nuo žemės ir neskrenda į šiaurę. D’Anžu buvo būryje. Buvo dar vienas vyras, apie kurį Vebas nieko nežinojo. Tai baltaodis, papirktas Hanojaus, komunikacijų ekspertas, gebantis tamsoje surinkti aukštų dažnių radiją. Būtent taip ir padarė, išdavė būrio vietą. Vebas prasibrovė pro spąstus ir išvadavo brolį. Taip pat rado dvigubą agentą su baltuoju. Vietnamietis pabėgo į džiungles, o baltasis — ne. Delta iš karto įvykdė jo egzekuciją.

— O tas vyras? — Mari buvo įsmeigusi akis į Krofordą.

— Džeisonas Bornas. Medūzietis iš Sidnėjaus, Australijos, ginklų, narkotikų ir vergų prekeivis visoje Pietryčių Azijoje. Žiaurus, nemažai metų praleidęs kalėjime, bet, nepaisant to, veikė efektyviai, jei pakankamai sumokėdavai. Paisant Medūzos interesų, įrašus sunaikino, tapo dingusiu be žinios iš specialaus būrio. Po daugelio metų, kai formavome Treadstone ir pakvietėme Vebą, jis pats pasivadino Džeisonu Bornu. Tas vardas atitiko autentiškumo ir susekimo reikalavimus. Jis pasivadino vardu žmogaus, kuris jį išdavė, žmogaus, kurį nužudė Tamkvane.

— Kur jis buvo, kai pakvietėte į Tamkvaną? — paklausė Mari. — Ką jis veikė?

— Dėstė mažame koledže Naujajame Hampšyre. Gyveno uždarą gyvenimą, kai kas sakė, kad destrukcinį. Savidestrukcinį. — Krofordas paėmė aplanką. — Tai esminiai faktai, panele Sen Žak. Kitas sritis apibendrins daktaras Panovas, leidęs aiškiai suprasti, kad šiai daliai aš nebūsiu reikalingas. Vis dėlto liko vienas dalykas, kurį reikia išsiaiškinti. Tai tiesioginis Baltųjų rūmų nurodymas.

— Apsauga, — darydama pareiškimą tarė Mari.

— Taip. Kad ir kur eitų, nesvarbu, kokia naudosis tapatybe ar kokia sėkminga bus jo priedanga, jį visą parą saugos. Tai truks tiek, kiek tik reikės, net jei tai niekada nenutiks.

— Prašau tai paaiškinti.

— Jis — vienintelis gyvas žmogus, matęs Karlosą. Kaip Karlosą. Jis žino asmenybę, bet ji užrakinta kažkur galvoje, neatmenamos praeities dalis. Iš to, ką sako, mes suprantame, jog Karlosas žinomas daugeliui žmonių, tai matoma kažkokios vyriausybės figūra arba dažnai figūruoja spaudoje, tarptautinėje bankininkystėje ir visuomenėje. Tai atitinka populiarią teoriją. Svarbiausia, kad vieną dieną Vebas gali prisiminti tą tapatybę... Suprantame, kad daug kartų apie tai diskutavote su daktaru Panovu. Tikiu, kad jis patvirtins mano žodžius.

Mari pasisuko į psichiatrą.

— Tai tiesa, Mo?

— Įmanoma, — tarė Panovas.

Krofordas išėjo, Mari abiem įpylė kavos. Panovas nuėjo prie sofos, kur anksčiau sėdėjo generolas.

— Ji vis dar šilta, — šypsodamasis tarė jis. — Krofordas prakaitavo, kaito netgi įžymusis užpakalis. Ne be reikalo, jie visi smarkiai prisidirbę.

— Kas bus toliau?

— Nieko. Visiškai nieko, kol nepasakysiu, kad galiu kažką padaryti. Tai gali trukti mėnesius ar porą metų, tiksliai neįmanoma pasakyti. Iki tol, kol jis bus pasirengęs.

— Kam pasirengęs?

— Klausimams. Nuotraukoms, visiems fotografijų albumams. Jie, remdamiesi apytiksliu apibūdinimu, kurį jiems davė, kuria fotografijų enciklopediją. Nesupraskite ne taip, vieną dieną turės pradėti. Jis ir pats norės, mes visi to norėsime. Karlosą reikia sugauti, neketinu priversti jų šantažu nieko nedaryti. Dauguma žmonių daug paaukojo. Jo auka didžiulė. Dabar jo poreikiai svarbiausi. Svarbiausia jo galva.

— Tai ir norėjau pasakyti. Kas atsitiks jam?

Panovas padėjo kavą.

— Nesu tikras. Žmogaus protui jaučiu didelę pagarbą, kad jums dalyčiau paprastuosius psichologijos perliukus. Ne tose rankose jų ir taip per daug. Buvau visose konferencijose, šiuo atžvilgiu esu patyręs, kalbėjausi su kitais specialistais, neurochirurgais. Tiesa, galime paimti peilį ir pasiekti nervų centrus, sumažinti baimes, suteikti jam savotišką ramybę. Gal net sugrąžinti tai, kas jis buvo. Bet jis nori ne tokios ramybės... Bet yra ir pavojingesnė rizika. Nenorėdami galime sunaikinti per daug, atimti tai, ką jis rado, ką toliau ras. Pamažu, laikui bėgant.

— Laikui bėgant?

— Taip, aš tuo tikiu. Nes jau įsišaknijo tendencija. Yra augimas, tai atpažinimo skausmas ir atradimo džiaugsmas. Ar jums tai ką nors sako?

Mari pažvelgė į tamsias, pavargusias Panovo akis.

— Mes visi, — tarė ji.

— Teisingai. Savaip žiūrint, jis veikiantis mūsų visų mikrokosmosas. Noriu pasakyti, kad mes juk visi bandome išsiaiškinti, kas, po velnių, mes tokie esame, tiesa?

Mari nuėjo iki lango. Namas stovėjo prie vandens, už jo buvo tvora apjuostos kopos. Ir apsaugininkai. Kas penkiasdešimt pėdų stovėjo vyrai su ginklais. Ji matė jį už kelių šimtų jardų, paplūdimyje. Jis mėtė vandens paviršiumi kriaukleles, stebėjo, kaip jos šokinėja per bangas. Kūnas buvo randuotas, bet vėl tvirtas, sveikas. Košmarai vis dar kamavo, dieną apimdavo priepuoliai, bet jau buvo ne taip baisu. Jis pradėjo tvarkytis, pradėjo vėl juoktis. Panovas buvo teisus. Jam aiškėjo įvairūs dalykai, vaizdai tapo ryškesni, tuose dalykuose, kurie anksčiau nieko nereiškė, jis staiga įžvelgdavo prasmę.

Kažkas atsitiko dabar! O Dieve, kas tai buvo? Jis šoko į vandenį, siautė pursluose, šaukė. Tada staiga pašokęs ant kojų ir šokinėdamas per bangas pasileido į paplūdimį. Tolumoje prie spygliuotos vielos tvoros apsaugininkas apsisuko, pakėlė ginklą ir radiją.

Jis pasileido per šlapią smėlį link namo, kliuvo, svyravo, kojos įnirtingai kabinosi minkšto paviršiaus, už jo liko vandens ir smėlio šleifas. Kas tai buvo?

Mari sustingo, pasirengė akimirkai, kuri vieną dieną galėjo ateiti, pasirengė ginklo šūviams.

Jis įsiveržė pro duris, sunkiai kvėpavo. Jis spoksojo į ją, akys buvo tokios skaidrios, kaip niekada anksčiau. Jis prakalbo tyliai, taip tyliai, kad ji vos išgirdo. Bet tikrai išgirdo.

— Mano vardas Deividas...

Ji lėtai priėjo priėjo.

— Labas, Deividai, — tarė ji.

Išnašos

Tu pavargęs, mano brolau. Eik miegoti - aš ir pats sugebėsiu (pranc.).

Tebūnie (pranc.).

Šventas Šėtone! (pranc.)

Atsiprašau (pranc.).

Gydytojas! Atsiminkite gydytoją! Švelniau! (pranc.)

Chateaubriand (pranc.) - delikatesinis jautienos išpjovos kepsnys, pavadintas šefo, kuris buvo recepto autorius, vardu.

Dėl Dievo! (pranc.)

Dievo Motina! (pranc.)

Kas tai? (pranc.)

Jūs negalvojate? (pranc.)

Atleiskite. Tai tik sapnas (pranc.).

Ponios ir ponai, mes pradedam nusileidimą Ciuricho oro uoste (pranc.).

Pirmyn! Greičiau! (vok.)

Ar galėčiau jums padėti, pone? (pranc.)

Viskas gerai, Henri? Dabar liftas? (pranc.)

Greičiau! (vok.)

Mari! Čionai! (pranc.)

Ne, mieloji. Aš jau visai netoli (pranc.).

Prašyčiau! (it.)

Kas! Tai neįmanoma! (it.)

Čionai! (it.)

Įžeidimas! Kokia nepagarba! Komunistai, čionai! (it.)

Tai jis! (vok.)

Projektorius! (vok.)

Jus rezervavote vietą, pone? (vok.)

Dėl Dievo meilės! (vok.)

Ei Jus! Panele. Jūsų šviesos! Ir dar signalizuojate. Ne ten važiuojat! (vok.)

Kas čia toks? (vok.)

Johanas? (vok.)

Atsiprašau, kaip? (vok)

Kas vyksta? (vok.)

Nuomotojas (vok.).

Senis yra kuoktelėjęs. Štepdekštrasė. (vok)

Važiuojam! (vok.)

Kas? (vok.)

Ne. Du... (vok.)

Važiuokite! Gizono krantinė, (vok.)

Kas čia? Ar čia kas nors yra? (vok.)

Tegyvuoja Kvebekas, tegyvuoja Prancūzija! (pranc.)

Pusryčiai (pranc.).

Valois bankas, laba diena! (pranc.)

Kalbėjausi su ponu d’Amakuru, kai nutruko ryšys... (pranc.)

Man labai gaila, pone (pranc.).

Žiūrėkite! (pranc.)

Atsiprašau? (pranc.)

Telefonas. Jis neveikia. Laikas yra... (pranc.)

Taip? Dėkoju. Dabar aš pabandysiu. Ačiū! (pranc.)

Laba diena, pone. Aš... manau, kad jus... Ar jus esate ponas d’Amakuras? (pranc.)

Konfidenciali forma (pranc.).

Forma? (pranc.)

Saugumas (pranc.).

Nuo jūros lig jūros. - Kanados šūkis, paimtas iš Psalmyno (Ps 72,8) ir pirmą kartą oficialiai pavartotas 1906 m. (lot.)

Tiesa, pone? (pranc.)

Tikra tiesa, ponia! (pranc.)

Sutinku, ponia! (pranc.)

Ak, jūs kalbate prancūziškai? (pranc.)

Truputį (pranc.).

Suprantate? (pranc.)

Visiškai (pranc.).

Be abejo (pranc.).

Grynaisiais (pranc.)

Pačios geriausios, ponia (pranc.).

Šiuo metu nėra. Aš nežinau atsakymo, paskambinkit vėliau. Kur Žaklina? (pranc.)

Malonėkite faktūrą (pranc.).

Atsiųskite Žaniną su rūbais prie penktosios kasos. Taip pat reikės faktūros (pranc.).

Ačiū jums (pranc.).

Kiek? (pranc.)

Dvidešimt tūkstančių šešiasdešimt frankų, pone (pranc.).

Sutariam, ponia? (pranc.)

Velnio mechanizmas (pranc.).

Turgus (pranc.).

Skandalingas naujienas (pranc.).

Generolo Viljė rezidencija. Klausau? Klausau? (pranc.)

Atsiprašau. Supainiojau numerius (pranc.).

Ateikite, Tėvynės vaikai,

Išaušo šlovės diena, (pranc.)

(Pirmosios Prancūzijos himno eilutės).

Karinė žvalgyba (pranc.).

Šūvis (pranc.).

Nesusipratimas (pranc.).

Atidarykite, dėl Dievo meilės, atidarykite! (pranc.)

Baikit juokus! Jūs juk kareivis, sustokite! (pranc.)

A... mokytoja kalba su atsiliekančiu mokiniu. Jus teisi, (pranc.)

Kalbama, kad jūs milžinas. Aš tuo tikiu, (pranc.)

Taip? (pranc.)

Norėčiau kalbėti su ponu Trinjonu? (pranc.)

Klausau jūsų (pranc.)

Telegrama, pone. Negaliu palikti savo dviračio, (pranc.)

Telegrama? Man? (pranc.)

Prašau sustoti. Paklausiu šio pagyvenusio vyro. Pone? (pranc.)

Be abejo, pone, į Luvrą (pranc.).

Žiuli? Kas tai? Jūs vairuojate? (pranc.)

Žarijos (pranc.).

Kontrolinis šūvis (pranc.).

Širdies reikalai. Liga. (pranc.)

Tyliai (pranc.).

Supratai? (it.)

Content

Ладлэм Роберт Bornas. Sunaikinta tapatybė