Лури Ричард

Stalino autobiografija

Iš lenkų kalbos vertė

Violeta Karpavičienė

Turinys

I dalis

1

2

3

4

5

6

7

II dalis

8

9

10

11

12

13

14

15

III dalis

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

IV dalis

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Išnašos

„Pikta valia yra blogo veiksmo priežastis, bet niekas nėra blogos valios priežastis. Nes kai valia nusigręžia nuo to, kas yra virš jos, ir atsisuka į tai, kas žemiau už ją, ji tampa bloga, — ne todėl, kad ji atsigręžia į blogį, bet todėl, kad pats atsigręžimas yra ydingas.“

Šventasis Augustinas

Dievo valstybė

Stalino mirtis, aprašyta jo dukters Svetlanos

„Agonija buvo siaubinga. Jis duso visų akyse. Paskutinę akimirką, — nežinau, ar taip buvo iš tikrųjų, ar man tik pasirodė, — jau paskutinę minutę jis atsimerkė ir lėtai apžvelgė visus, stovėjusius aplinkui. Žvilgsnis buvo klaikus — lyg nesąmoningas, lyg įniršęs ir pilnas mirties baimės... Ir staiga — tai buvo nesuprantama ir baisu, aš iki šiol to negaliu išsiaiškinti, bet negaliu ir užmiršti, — staiga iškėlė kairiąją ranką... ir lyg parodė į viršų, lyg mums visiems pagrasino. Gestas buvo nesuprantamas ir gąsdinantis...“

Svetlana Alilujeva

Dvidešimt laiškų bičiuliui

„Taigi po perestroikos ir po visko išleidžia Svetlanos knygą Dvidešimt laiškų bičiuliui. Kadangi vadovavau Stalino vilos apsaugai ir gerai pažinojau patį Šeimininką, pamaniau, perskaitysiu knygą ir pažiūrėsiu, ką ten kalba apie tėtušį. Kai perskaičiau apie Stalino mirtį, pagalvojau — gal jis tiesiog parodė į lubas. Tada, pasinaudojęs senomis pažintimis, patekau į vilą ir užlipau į viršų, į ankštą palėpę. Ir ką gi — ten radau Stalino ranka parašytą autobiografiją. Iš pradžių pamaniau, kad tai klastotė, bet perskaitęs tariau: ne, tik Šeimininkas galėjo tai parašyti.“

Interviu su Ivanu N.,

buvusiu KGB apsaugos darbuotoju

I DALIS 1

Levas Trockis stengiasi mane nužudyti.

Turi tam ir priežasčių, ir teisę. Po Lenino mirties, dvidešimt ketvirtaisiais, griebdamasis bet kokių priemonių nugalėjau jį kovoje dėl valdžios. Išmečiau jį iš partijos. Išvijau iš Maskvos. Išgujau iš Rusijos. Gainiojau jį po visą Europą ir šiais metais priverčiau ieškotis prieglobsčio Meksikoje.

Naikinu jo organizaciją, pribaigiu jam prijaučiančius. Jo manymu, „išdaviau“ revoliuciją ir nuplėšiau jai šlovę neįsivaizduojamomis skerdynėmis.

Trockis mano, jog kaip komunistas turi išgelbėti nuo manęs Sovietų Rusiją. Žino esąs vienintelis žmogus pasaulyje, galintis tai padaryti. Hitleris galėtų užpulti Rusiją ir iki pamatų sudeginti Maskvą, bet jis niekada negalėtų užimti mano vietos Kremliuje. O Trockis galėtų. Ir tiki, kad privalo tai padaryti.

Praeitis trokšta, kad jis mane nužudytų. Ateitis trokšta, kad jis mane nužudytų. Žodžiu, istorija trokšta, kad jis mane nužudytų.

Bet kaip Trockis bandys mane nužudyti? Štai koks klausimas. Būtų kvailys, jeigu viltųsi tai padaryti vieninteliu būdu. Kaip buvęs Raudonosios armijos karys, Trockis žino, kad pergalė mūšyje pasiekiama tik tam tikru laiku ir tam tikra tvarka panaudojus visas įmanomas priemones — artileriją, kavaleriją, pėstininkus. Taigi norėdamas prie manęs prisibrauti jis išbandys viską — infiltruos agentus į slaptąją tarnybą, sukels armijoje maištą, sukiršins darbininkų klasę, papirks mano apsaugą, mano virėjus ir maisto ragautojus, užverbuos mano gydytojus ir stomatologus.

Tačiau Trockis surado dar vieną būdą mane sunaikinti, ir galbūt dar nė pats gerai nesuvokia, kad šis būdas patikimiausias. Trockis rašo mano biografiją.

Taip, rusai literatūrai skiria daug dėmesio, rašytojus net tremia ir baudžia mirtimi, bet ar ne perdėta manyti, jog didysis Stalinas bijo knygelės? Ne, jokiu būdu tai nėra perdėta.

Nors jis tik pradėjo rašyti, jau aišku — Trockio knyga mane ne tik diskredituos, bet ir kaltins. Aš greitai įnirštu, bet jo atakas galiu atremti. Pagaliau beveik visi nusikaltimai, kuriais mane kaltins, visuomenei jau žinomi — to nebijau. Iš tikrųjų, kai kurie nusikaltimai turi išaiškėti, kad sukeltų tam tikrų padarinių, nors aš visada rūpestingai slėpiau savo atsakomybę nežinomybės rūke. Tai ne Stalino kaltė, tai slaptoji tarnyba pernelyg stengėsi, štai taip.

Tačiau yra dalykų, kurie turi likti neatskleisti. Vieno mano nusikaltimo niekas niekada neturi sužinoti. Rašydamas mano biografiją Trockis instinktyviai turi ieškoti jo, to vienintelio nusikaltimo, kurį atskleidus galima būtų sunaikinti mistinį mano autoritetą, padedantį man valdyti. Pagaliau autoritetas yra ne vien mėgavimasis paklusnumu. Valdžia priklauso ne nuo fizinės galios. Mane taip pat lengva nužudyti kaip ir bet ką kitą. Ūgis — mažiau kaip metras šešiasdešimt du, tad gal ir lengviau už kitus. Vienas stiprus vyras gali naktį mane pasmaugti. Viena virėja gali įberti į mėsą tiek nuodų, kad nustos plakti mano širdis. Kodėl tai dar neįvyko? Nes dar neištarti žodžiai, kurie sunaikintų apžavus.

Kadangi pati jo egzistavimo ir situacijos logika verčia Trockį mane nužudyti, kiekvieną kartą plunksna, paliesdama popierių, ieško žodžių, kurie išsklaidytų kerus ir mane nuverstų.

Taigi nepaisant to, kad 1937 metai atnešė didžiulių rūpesčių — teroro reguliavimo, šalies valdymo, Adolfo Hitlerio grėsmės — nieko pasaulyje man nėra svarbiau už tai, ką apie mane rašo Levas Trockis.

Patikimų draugų dėka reguliariai skaitau ištraukas iš Trockio rašomos mano biografijos, paprastu pavadinimu — STALINAS.

Regis, viena iš Trockio valytojų Meksikoje, miesto aplinkos urbanizuota, proletarizuota ir radikalizuota valstietė, taip pat gerai daro mikrofilmus kaip ir valo dulkes. Matau, kaip Trockis pakelia akis nuo rašomojo stalo, kai ji įeina ištuštinti šiukšlių krepšių. Iš tikrųjų jis jos nemato. Ji nėra nei graži, nei patraukli. Gal jis nusišypso, gal linkteli galvą, bet tuojau vėl grįžta prie darbo. Trockis vėl daro tą pačią klaidą kaip ir prieš trisdešimt vienerius metus Londone, mūsų pirmojo susitikimo metu, kai baigęs kalbėtis su Leninu praėjo pro pat mane, lyg būčiau tuščia vieta.

Ir vėl taip pat elgiasi. Nes aš galiu tos moters akimis pažvelgti į jo kambarį Meksike. Vis dar esu tame kambaryje, o jis ir toliau manęs nepastebi.

Mano įtarimai, kad jis turi priešiškų užmačių, greitai pasitvirtino. Trockis teigia, kad bus „objektyvus“ ir neaplenks nė vieno knygos herojui „labai naudingo“ fakto. Ir čia pat pradeda tą herojų atakuoti. Didieji karvedžiai yra „gyvojo žodžio“ meistrai, mano Trockis, prie jų priskirdamas Leniną ir Hitlerį. O Stalinas?

„Šiuo požiūriu Stalinas yra išimtis. Jis nei mąstytojas, nei rašytojas, nei oratorius.“

Teigdamas, jog Stalinas nėra mąstytojas, Trockis iš tikrųjų nori pasakyti, kad jis pats yra daug pranašesnis. Egocentrikai, kad ir ką sakytų, visada kalba apie save.

Jeigu mąstymas yra vieno vokiečių filosofo minčių lyginimas su kito vokiečių filosofo mintimis apie pirmąjį, tada pripažįstu — Trockis yra geresnis mąstytojas. Tačiau jeigu mąstymas yra proto galių panaudojimas siekiant norimo tikslo, tada Stalinas yra geresnis mąstytojas už Trockį. Abu troškome to paties — vieno vienintelio dalyko, kurio verta geisti Rusijoje — Kremliaus. Aš jį turiu, o Trockis Meksike augina triušius.

Kai jis tvirtina, jog Stalinas nėra oratorius, lieka tik stebėtis, kad jis pats, didis oratorius, yra taip toli nuo Rusijos, kad jo balso visiškai nesigirdi.

Vis dėlto Trockis nebuvo toks jau žymus oratorius. Pripažįstu, kad revoliucijos ir pilietinio karo metais jis sugebėjo sukurstyti darbininkus maištauti, o kareivius sukilti. Bet daugelis žmonių buvo apdovanoti tokiais pačiais sugebėjimais, be to, darbininkai ir kareiviai buvo pasirengę sukilti ir kovoti. Kitaip nebūtų įvykusi revoliucija. Kaip marksistas, Trockis puikiai tai žino.

Tačiau nors darbininkai ir kareiviai buvo pasirengę sukilti, revoliucija nebūtų nugalėjusi, jei komunistų partija nebūtų pasiruošusi jai vadovauti, — tą įrodo ankstesnių maištų ir revoliucijų nesėkmės. Taigi pagrindas buvo komunistų partija, o tikroji kiekvieno oratoriaus vertė priklausė nuo jo sugebėjimo tą pagrindą paveikti.

Trockis neturėjo didelio pasisekimo tarp draugų.

Kas būdinga žydams, rusiškai kalbėjo pernelyg taisyklingai, ištisas valandas pagautas įkvėpimo taškėsi seilėmis, pamokomai mosuodamas rodomuoju pirštu. O ką Trockis darydavo baigęs puikią keturių valandų kalbą? Nulipdavo nuo scenos ir pranykdavo. Kaip angelas, kuris atneša žinią ir dingsta be pėdsakų. Angelai nepasilieka pabūti su žmonėmis, nepaklausia apie tėvų sveikatą, nesurūko kartu papiroso.

Draugams tai nepatiko. Draugai netiki angelais.

Trockis turi intelektualo humoro jausmą ir ironiją, bet nemoka juokauti. O vaikinai visada mėgsta pajuokauti.

Dar tada, kai įgyti mano palankumą nebuvo taip būtina, daugelis draugų sakydavo, jog jiems daug labiau patinka mano gebėjimas apibendrinti reikalus keliais suprantamais ir gerai įsimenamais žodžiais. Trockis sakė kalbas, o aš ieškojau šalininkų.

Tad kas turėjo „gyvojo žodžio“ valdžią?

Ją turėjo Stalinas.

Ir Trockis visiškai klysta, manydamas, jog yra geresnis rašytojas už mane.

Būdamas komunistas, Trockis žino, kad literatūros vertę lemia tik tai, kaip ji padeda reikalui. Jo darbai tikrai neturi jokios išliekamosios vertės, nes jo reikalas, bent iki šiol, praloštas. Vis dėlto nors Trockis yra ištremtas ir vienišas, apsuptas tik saujelės atsidavusių šalininkų, manęs tai nė kiek neramina. Leninas taip pat buvo ištremtas, taip pat turėjo tik saujelę atsidavusių šalininkų, bet įvykdė Rusijoje perversmą.

Svarbu, kokią darai įtaką. Šiuo požiūriu visi Trockio parašyti tomai nieko neverti, palyginti su ketureiliu, kurį sukūriau jaunystėje:

Žinok, kas krito žemėn pelenais,

Nelaisvės jungą traukė,

Pakils šviesios vilties sparnais

Viršum kalnų aukščiausių.1

Šios eilutės atspindi dvasią gruzinų jaunuolio, pakilsiančio iš skurdo ir dugno valdyti Rusiją. Kokia to jauno žmogaus ambicijų galia! Kas kitas visame pasaulyje galėtų išdrįsti turėti tokią viltį? Nebūtų perdėta, jei mokslininkai Staliną jaunystėje apibūdintų kaip „vilties poetą“.

Jokios kitos eilės — Homero, Šekspyro ar Puškino — neturėjo žmonijos istorijoje tokios reikšmės kaip tas ketureilis. Per vieną iš didžiųjų mano gyvenimo krizių, kai buvau nugrimzdęs į neviltį ir abejones, šie žodžiai suteikė man ryžto padaryti nusikaltimą, kurio Trockiui jokiu būdu negalima leisti atskleisti. 2

Taigi jaunystėje rašiau eilėraščius.

Po to, ieškodamas nuotykių, pasukau nusikaltimų keliu.

Galiausiai tapau revoliucionieriumi, nes tik tai leido sujungti poeziją ir nusikaltimus.

Tokia mano gyvenimo dialektika. Visa kita tik smulkmenos. Bet Trockis naudojasi tomis smulkmenomis kaip kulkomis, norėdamas mane sukompromituoti. Maža to, knaisiojasi tarp jų ieškodamas mano charakterio vingių, vedančių į nusikaltimą. Ir kas žino, koks nežymus vaikystės nutikimas gali jį pagaliau užvesti ant kelio.

Kaip ir kiekvienas detektyvas, Trockis kelia įprastus klausimus. Pavardė? Gimimo metai? Gimimo vieta?

Visiškai nereikia būti detektyvu norint sužinoti, jog gimiau kaip Josifas Džugašvilis 1879 metų gruodžio 21 dieną caro imperijos pakraštyje, vadinamame Gruzija, Gorio mieste, esančiame aukštai Kaukazo kalnuose, kuriuos Trockis vadina „milžinišku turkų, armėnų ir persų kultūrų etnografiniu muziejumi“. Tačiau Trockis, matyt, negirdėjo seno persų prietaro, jog vyriškos lyties kūdikį, gimusį gruodžio 21 dieną, kai naktis ilgiausia, reikia užmušti vos gimusį. Kai būdamas aštuonerių ar devynerių metų apie tai sužinojau, kūnu perbėgo išgąsčio ir malonumo drebulys. Tai ženklas!

Paskui Trockis nuplėšia kaukes, kurias, kaip sako, kažkada užsidėjau: Stalinas vaizduoja esąs rusas, nors iš tikrųjų yra gruzinas. Bet ne, iš tikrųjų jis nėra ir gruzinas.

Nors Trockis teigia per daug nesigilinąs „į tautinę metafiziką“, gruzinų charakteriui atskleisti skiria ištisas pastraipas: tai „pagarbi, jautri, veržli“ tauta, nestokojanti „linksmumo, vaišingumo ir nuoširdumo...“. Taigi negaliu būti gruzinas.

Trockis šaukiasi įvairiausių „autoritetų“ pagalbos, norėdamas įrodyti, kad kuris nors iš mano tėvų yra osetinas, taigi kilę iš „netašytos ir laukinės“ tautos. Ta pati legenda, kurią savo eilėmis platino ir poetas Mandelštamas — dar vienas žydas, neturintis supratimo apie proporciją. Šias eiles jis deklamavo nedideliam patikimų bičiulių būreliui, o tai baigėsi jo areštu.

Kiekviena nauja mirtis laša medumi

ant plačios osetiniškos krūtinės.2

Tačiau iš tikrųjų Trockiui visos tos etninės detalės neturi reikšmės. Jis tiesiog nori įrodyti, kad esu „azijietis“, „Čingischanas“. Aiškiai sako: „Dažni kruvini Čingischano ir Tamerlano antpuoliai Kaukaze (...) paliko pėdsakus (...) Stalino charakteryje.“

Rusijoje net apmūsojusi istorija gali būti pavojinga. Tačiau mums, augusiems Kaukaze, Čingischano istorija nebuvo apmūsojusi. Daugelyje slėnių iki šiol stūkso aukštos gražios akmeninės tvirtovės, kuriose žmonės slėpėsi, gynėsi, ant jų kūreno laužus, perspėdami kitus apie Aukso ordos užpuolimą. Čingischanas gali pasigirti — jam vieninteliam pavyko nugalėti Rusiją. Tai rodo, jog Rusija — nuostabus grobis, kurio nepavyko užvaldyti Napoleonui — gali atitekti ateiviams iš Azijos smėlynų. Nors vietinės religijos atžvilgiu Čingischanas buvo tolerantiškesnis už romėnus, tokiam „europiečiui“ kaip Trockis, su binokliu ir ožio barzdele, Čingischanas pirmiausia yra nežaboto žiaurumo simbolis. Čingischanas buvo visagalis. Stalinas toks pat kaip Čingischanas. Taigi Stalinas gali viską, netgi tai, nors Trockis dar nežino, kas tai galėtų būti.

Trockis tęsia: „Net fiziškai jis nė kiek nepanašus į savo tautos atstovus, garsėjančius Kaukaze grožiu.“ Mano galva, tai blogas skonis. Trockis su liguistu malonumu aprašinėja mano kūną — raupų pėdsakus, iš dalies suparalyžiuotą kairįjį petį, taip pat du suaugusius kairiosios pėdos pirštus. Aprašydamas daugybę mano areštų pastebi: „Caro žandarų ataskaitose apie Stalino ypatybes neminimas peties paralyžius, bet kartą, 1903 metais, pastebėti suaugę pirštai.“

Petį iš dalies suparalyžiavo po baisios ligos, kraujo užkrėtimo. Gulėjau lovoje klausydamasis savo širdies, kuri, pažadinta nuodų, vis stiprino kraujo apytaką. Lėtai kvėpuodamas ir skaičiuodamas stengiausi sulėtinti širdies plakimą, bet niekas nepadėjo. Nuodai net mano paties širdį pavertė priešu.

Gulėdamas prakaitu permirkusioje lovoje jutau kepintų svogūnų dvoką. Norėjau pasakyti motinai, kad nuo to dvoko jaučiuosi dar blogiau, bet negalėjau priversti lūpų pakrutėti net tada, kai ji buvo čia pat, prie lovos. Matydama, kad stengiuosi kažką pasakyti, puolė ant kelių, pabučiavo kryželį, kurį nešiojo ant kaklo, ir pradėjo už mane melstis:

— Prašau Tavęs, Aukščiausiasis Dieve, išsaugok vienintelį mano sūnų Josifą, kurį pavadinau Tavo vienintelio Sūnaus žemiškojo tėvo vardu, ir aš atiduosiu savo sūnų Tavo Bažnyčiai tarnauti popu, kad šlovintų Tavo šventąjį vardą.

Motina ir aš buvome artimi dar ir todėl, kad tėvas retai būdavo namuose. Žaisdavau vienas ir dažnai daug laiko praleisdavau žiūrėdamas į kalnus. Tik peržengęs slenkstį matydavau juos, tamsius ir sunkius, iš visų pusių supančius miestą. Ant vieno jų šlaito stūksojo pilies griuvėsiai. Nekantravau sulaukti, kada gi užaugsiu didelis ir stiprus ir galėsiu užkopti ten, kur kažkada gyveno aukštas didikas. Apie tai, kas nutiks man pasiekus pilį, prigalvojau įvairių istorijų, daugiausia pagrįstų motinos pasakotomis liaudies legendomis, kurių žinojau begales.

Kartais užmiršdavau apie kalnus bei pilį ir gėrėdavausi kalnų ereliais, nepaprastai oriai sklandančiais virš aukščiausių jų viršūnių.

Išeidavau anksti, įsidėjęs gabalėlį duonos paplotėlio ir arbatos. Motina, kvepianti muilu ir garais, nustodavo skalbti — tą darydavo stengdamasi sudurti galą su galu, — išeidavo į priebutį ir uždėdavo rankas man ant pečių. Iš to, kaip ji mane paliesdavo, žinojau, ką tokiomis akimirkomis jautė. Jeigu prisimindavo tris mirusius savo vaikus, kurie gimė prieš mane, jos pirštai suspausdavo mano pečius. O kai didžiuodavosi manimi ir norėdavo, kad mąstyčiau apie Dievą, sukūrusį dangų ir kalnus, stipriai mane priglausdavo.

Bet jeigu išeidavo vien įkvėpti ryto oro, delnais tik lengvai mane paliesdavo, kaip priebučio turėklus.

Kartais dainuodavo. Negarsiai, tik man, bet išraiškingai.

Jos pirštai visada susigniauždavo, kai išgirsdavo arklių kanopų bildesį. Gyvenome Katedros gatvės devintajame name, Rusiškąja vadinamoje miesto dalyje, mat ten buvo apsistoję caro kariuomenės daliniai. Pasprukdavau nuo motinos norėdamas pamatyti, kaip jie šuoliuoja ant žirgų — neryški batų, durklų ir ūsų juosta.

Jie galėjo užmušti bet ką, ką caras įsakytų užmušti. Caras gyveno dideliuose rūmuose, vadinamuose Kremliumi. Bet rūmai gali virsti griuvėsiais — tai matydavau kiekvieną dieną peržengęs namų slenkstį ir išėjęs į šaltą kalnų orą.

Palydėjęs žvilgsniu paskutinį prajojantį kareivį, bėgdavau atgal į namus. Motina būdavo šalta, įsižeidusi. Plaudavau grindis, kad vėl mane pamiltų.

Vis dėlto dabar tie vaikystės prisiminimai malonūs. Virš kalnų iškyla milžiniškas Trockio veidas, tyrinėjantis mane pro didinamąjį stiklą ir ieškantis būsimą žmogžudį pranašaujančių bruožų.

Džiaugiuosi, kad vienos svarbios detalės Trockis nepastebėjo. Galbūt svarbiausios mano vaikystės ir charakterio detalės, tiesiogiai su tuo susijusios. Kalbėdamas apie mūsų šeimą, kurioje buvau ir paskutinis, ir vienintelis vaikas, jis sako: „Pirmieji trys vaikai mirė ankstyvoje vaikystėje.“ Paskui nukrypsta į kitus dalykus, nė nepagalvodamas, kokią įtaką tai galėjo turėti vaikui. Trockis stokoja nuojautos, kaip ir humoro bei poetiškumo, nes per daug nutolo nuo savo vaikystės, jei apskritai ją kada nors turėjo, o ne gimė iš karto mažu seniu.

Vaikui, girdinčiam, kaip motina sielvartauja dėl trijų mirusių savo vaikų, turi ateiti į galvą kai kurios mintys. Jis pagalvoja — jeigu gyvi būtų visi trys, būčiau ketvirtas vaikas, mažai pastebimas ir apleistas. Jei būtų išgyvenę du, būčiau trečiasis, kuriam kartais pasiseka, bet kuris niekada toli nenueis. Net jei būtų išgyvenęs vienas, visada būčiau mažasis broliukas. Bet visi mirė, tad esu vienas vienintelis. Tai kitas ženklas.

Kartais motina apraudodavo mirusius vaikus tęsiamai užtraukdama giesmę, lyg kalbėtų su savimi. Kitais kartais staiga prisimindavo, apie ką taip dainingai užtraukdavo, ir pradėdavo kūkčioti, o jos veidą iškreipdavo kančios ir liūdesio grimasa. Mane nuo vaikystės juokino liūdesio vaizdas — gal dėl klouniškų jos veido grimasų ar kūkčiojimų, nors po vieno pliaukštelėjimo išmokau tai slėpti.

Tačiau išgyvenau ir sielvartą, kuris niekada nekėlė man juoko. Buvau šešerių, kai tai atsitiko pirmą kartą. Motina mane pamaitino ir peržegnojusi paguldė į lovą. Neturėjau jėgų net prašyti jos ką nors papasakoti, taip buvau pavargęs po ištisos dienos lakstymo kalnų šlaitais ir užtvankų statymo ant krioklių.

Buvau nugrimzdęs į gilesnį už sapną miegą, kai velnio ranka pasiekė mano sielos gelmes ir pažadino mane savo šnopavimu. Pamačiau jo krauju pasruvusias akis ir pajutau vyno ir odos smarvę. Tėvas grįžo namo.

Motina verkdama klūpojo prie durų.

— Na, pažiūrėsim į tavo riebų snukutį, dėl kurio aš turiu vergauti, — prabilo.

Paėmė mane už pažastų ir laikė pakėlęs. Karojau bevališkai, bijodamas, kad sukandžios man veidą. Bet jis tik trenkė mane į sieną kaip kačiuką.

Kai atsipeikėjau, buvo šviesu, o motina drėgnu skudurėliu šluostė man veidą. Jo nebebuvo.

Tėvas, vargšas ir surukęs siuvėjas, ne vien ant manęs liejo savo gyvenimo įtūžį. Ne, nebuvo taip, kad jis manęs itin nekęstų. Nekentė manęs žinodamas, kad išvengsiu jo likimo, kad būsiu geresnis. Aš jau buvau geresnis, jis tai žinojo ir todėl manęs nekentė. Buvau išrinktasis — suaugusių pirštų ir pirmųjų trijų jo vaikų mirties dėka. Girto įtūžio priepuolių metu kaltindavo mane dėl jų mirties. Galvodavau, kad iš dalies jis buvo teisus.

Trockis pateikia vieno mano vaikystės draugo mintis apie tai, kad tėvas, mušdamas Staliną, išgujo „iš jo širdies meilę Dievui ir žmonėms... Nepelnytas baisus nuolatinis mušimas taip paveikė vaiką, jog šis tapo toks pat paniuręs ir nejautrus kaip ir jo tėvas“.

Tai netiesa. Tėvas norėjo išmušti iš manęs mano viršumą, kad tapčiau tokiu pat nevykėliu kaip jis, palaužtu ir piktu žmogumi. Bet jam tai nepavyko.

Ne tėvas išgujo iš mano širdies meilę Dievui ir žmonėms. Žingsnis po žingsnio ją išgujau aš pats.

Tačiau nesvarbu, kad Trockis to nesupranta. Svarbus yra jo proto kuriamas mano įvaizdis: luoša azijietiška pabaisa, Čingischanas, tėvo negailestingai muštas sūnus, žmogus, neturintis meilės Dievui ir žmonėms. Taigi Trockis iš naujo kuria mano vaikystę. Iš esmės jis eina teisinga kryptimi. 3

Kartais ryte atsibudęs kurį laiką nežinau, kur esu — taip tikriausiai atsitinka daug kam. Net nežinau, kas esu.

Paskui prisimenu: esu Kremliuje, esu Stalinas.

Vis dėlto kas aš buvau prieš keletą akimirkų, kai atsibudęs dar nespėjau susivokti?

Kai kurie užsienio apžvalgininkai pastebėjo, kad kartais apie save kalbu trečiuoju asmeniu — Stalinas. Jie mano, kad tai didybės manijos požymis. Žinoma, jie klysta. Tiesiog neturi supratimo, ką reiškia „būti Stalinu“. Tai ne tas pats, kas būti kuo nors kitu.

Ne visada esu ir ne visada buvau Stalinas. Kažkada buvau tik Josifas Džugašvilis, vaikystėje vadintas Soso, jaunystėje — Koba. Kadangi caro policija nuolat manęs ieškojo, turėjau daugybę slapyvardžių. Iš jų išsirinkau Staliną. Stalinas — tai tikslas, laimėjimas, kažkas užbaigta ir galutina, kas visada manęs laukė.

Ir laukia iki šiol. Stalinas keršija už kiekvieną įžeidimą ir kiekvienam priešui, todėl tikrai negaliu būti Stalinu, kol gyvas Trockis. Kaip ir visi, nepajėgiu prilygti savo gerajai pusei.

Keletą sekundžių mėginu įminti mįslę, kas buvau, kai atsibudęs dar nespėjau susivokti?

Paskui keliuosi ir mankštinuosi. Mano mažoji dukrelė Svetlana, manydama, jog tėvelis per daug dirba, įslinkusi į kambarį paėmė žadintuvą, taigi yra vėliau nei maniau. Bet vis tiek stengiuosi neapleisti mankštos. Ji išvalo kraują ir ramina nervus.

Išsirengęs iki juosmens prausiu nuskustą veidą ir kūną. Valgydamas neskaitau ir iš pat ryto nemėgstu kalbėtis. Paprastai srebiu sultinį arba valgau lengvą mėsišką patiekalą, išgeriu arbatos ir stiklinę pieno, geriausia ožkos, padedančio, kaip manoma Gruzijoje, nugyventi ilgą amžių. Tuo ten rimtai rūpinamasi.

Po to užsirūkau pirmąją cigaretę arba pypkę, žiūrint, ko tą akimirką noriu. Kartais Hercegovinos tabako cigaretę sutrinu į pypkę, o kartais ją surūkau. Rytais pirmasis dūmelis yra svarbus savijautai. Jeigu pypkė blogai traukia arba kote lieka kartieji syvai, jeigu cigaretė aitri ir erzina trachėją, tai gali blogai nuteikti visai dienai.

Kam nors tai gali atrodyti egoistiška ir smulkmeniška, ir tai būtų tiesa, jei tos smulkmenos neturėtų įtakos daugybei kitų žmonių. Jeigu po gero dūmelio man atneša numatytų sušaudyti liaudies priešų sąrašą ir jei pamatau jame pažįstamą pavardę, galiu savo ranka užrašyti, kad šitą asmenį reikia siųsti į lagerį, o jeigu nemaloni pypkė sugadino man nuotaiką, aš į sąrašą nė nepažvelgsiu.

Tuos ir kitus popierius man atneša Poskrebyševas, vienintelis žmogus, kuriam galima įeiti į mano kabinetą neperspėjus. Istorija tikriausiai jį užmirš, nors, žiūrint iš tam tikros pusės, jis nepaprastas žmogus. Aš juo visiškai pasitikiu, o tai retai atsitinka. Jis turi net švarius mano pasirašytus popieriaus lapus.

Plikas ir kresnas, su kariniu munduru jis atrodo grėsmingai. Bet svarbiausia — jo charakteris, jo siela. Jis tarsi idealus padavėjas, pripildantis stiklą tau dar nespėjus pajusti troškulio. Gali jam esant su kuo nors kalbėtis ir jaustis, lyg kalbėtumei prie keturių akių. Iš prigimties šuniškai lojalus, visiškai nesugebantis įsižeisti, nors tą reikėtų kada nors patikrinti. Tačiau svarbiausia — yra visiškai patenkintas savo gyvenimu. Negali įsivaizduoti nieko geresnio už tai, ką daro, todėl už jokius turtus nerizikuos prarasti tos vietos. Gerai, kad išsirinkau būtent jį. Kadrai yra svarbiausia.

Šįryt Poskrebyševas padėjo ant mano rašomojo stalo tris dokumentus: nuteistųjų aukščiausiąja bausme sąrašą, specialų 1937 metų balandžio 2 dienos informacinį biuletenį „Padėtis šalyje ir pasaulyje“ ir raportą apie naujausius Trockio veiksmus kartu su jo laiškais.

Pusryčiai buvo geri, ir pypkė gerai traukė. Taigi nuteistųjų sušaudyti lape prie Jurijaus Grišino, visada žinojusio naujausių anekdotų, pavardės rašau: „Dešimt metų“.

Tai užuomina apie anekdotą:

— Kiek tau davė? — klausia.

— Penkiolika metų, — atsako.

— Už ką? — klausia.

— Už nieką, — atsako.

— Negali būti, — sako, — už nieką duoda dešimt.

Viliuosi, Grišinas įvertins užuominą ir tai, kad aš jo pagailėjau.

Visada stengiuosi sužinoti naujausius anekdotus, man jie labai svarbūs, nes atskleidžia liaudies nuotaikas. Rusijoje anekdotai yra vienintelė maišto išraiška.

Tačiau visiškai nejuokinga, kad išdavikų trockininkų sąraše matau pavardes žmonių, su kuriais kažkada buvome artimi. Mane apima neviltis. Jeigu nesugebėjo būti lojalūs, turėjo bent suprasti ir numatyti, jog ateitis priklauso man. Ši mintis man drumsčia ramybę, norisi išbraukti nuosprendžio pakeitimą paraštėje, bet jeigu jau parašyta, tegu taip ir lieka. Įteikiu Poskrebyševui sąrašą ir kartu duodu ženklą išeiti. Išeina lyg niekada jo čia ir nebuvo, — tai dar viena gera jo savybė.

Kai žvelgiu iš Kremliaus į Rytus ar Vakarus, horizonte matau tik viena — karą. Be abejonės, Trockis iš Meksikos mato tą patį. Be abejonės, Trockis supranta, kad kilus karui jis turi gerokai daugiau šansų mane sunaikinti. Trockis žino, kad per karus Rusijoje paprastai nuverčiami valdovai — taip atsitiko velioniui carui Nikolaškai. Todėl nėra nė mažiausios abejonės, kad karas Trockiui suteikia dar vieną galimybę mane sunaikinti. Trockis ir aš kariaujame, o karas taps mūsų kare ginklu.

Tačiau koks karas? Su kuo? Ispanijos karas nuvylė. Iš pradžių veikiau pagal taisyklę — jeigu karas turi vykti, tegu vyksta kuo toliau nuo čia. Turėjau viltį, kad Ispanija taps naujaisiais Balkanais, kad situacija susikomplikuos, peraugs į pasaulinį karą ir kad imperialistai, fašistai ir užsienio komunistai, kuriuos visada sunku pažaboti, tiesiog išsipjaus tarpusavyje. Ir bus po visko.

Tačiau taip neįvyko. Hitleris ir Mussolinis daug padėjo Franco’ui, o amerikiečiai, anglai ir prancūzai nepajudino nė piršto padėti respublikonams. Tarp Vakarų inteligentų paplito mada vykti kariauti į Ispaniją — Hemingway’us nuvažiavo, Orwellas, kiti, bet jų vyriausybės ta mada nepasekė. Ispanija taps dvigubu nuostoliu — ten, toli nuo Rusijos, ne tiktai nebus didelio karo, bet galų gale laimės fašistai.

Turėjau ką nors iš to išpešti, todėl pilietinį karą Ispanijoje perdirbau į vietinį, naminį kariuką. Aišku, geriausi ir veikliausi užsienio trockininkai nuskubėjo į Ispaniją. Tai reikia laikyti šiokiu tokiu laimėjimu — tavo priešai patys renkasi ten, kur palyginti lengva jų atsikratyti: per karą, kai kulkos visur laksto, vienas Dievas težino, kas gali nutikti.

Taigi galiu gana aiškiai numatyti, kad dvigubo pilietinio karo nugalėtojai bus Franco’as ir Stalinas.

Antrasis Maskvos procesas, be jokių abejonių, įrodė, kad Trockis su Hitleriu ir Japonijos imperatoriumi sudarė formalią sąjungą. Trockis sutiko bendradarbiauti su tais išgamomis, kad suduotų SSRS karinį smūgį, o paskui atiduotų Hitleriui Ukrainą. Kaip to įrodymai pateikti sabotažo atvejai, be to, išgauti visi būtini prisipažinimai.

Tačiau atsirado kai kurių keblumų. Paneigtas pagrindinis kaltinimas, kad 1935 metų gruodį vienas iš kaltinamųjų slaptai susitiko su Trockiu. Po dviejų dienų nuo teismo pradžios norvegų spauda pranešė, jog gruodį joks civilinis lėktuvas Oslo Kjeller oro uoste nenutūpė. Netvarkingai atliktas darbas. Už tai neteks pareigų dabartinis slaptosios tarnybos vadovas Jagoda. Jo atsikratyti yra ir rimtesnių priežasčių.

Jei ne tai, antrasis Maskvos procesas būtų nuobodokas. Ant kaltinamųjų suolo trūko svarbių asmenų, nebuvo įsimintinų kalbų, tokių kaip per pirmąjį teismą, kai Lenino ginklo draugas Zinovjevas prisipažino kaltas verksmingai tardamas: „Mano klaidingas bolševizmas virto antibolševizmu, o per trockizmą priėjau prie fašizmo“.

Zinovjevas mirė labai juokingai. Kai jį nuvedė į rūsį, kur atliekama egzekucija, Zinovjevas priešinosi ir stenėjo pakvaišusiomis iš siaubo akimis. Vienu momentu puolęs ant kelių apkabino sargybinio batą ir sušuko: „Dėl Dievo, maldauju, paskambink Stalinui!“ Matydamas, kad nėra jokios vilties, tas senas bolševikas pradėjo melstis: „Klausyk, Izraeli, tavo Viešpats Dievas, tavo Viešpats yra vienas“. Kai baimė pasiekė viršūnę, Zinovjevas prabilo net hebrajiškai: „Šmai Israel Adonai Eluhenu Adonai Ehud“. Kai man per pokylį apie tai papasakojo sargybos viršininkas, juokiausi taip, kad net šonai skaudėjo. Dar kartą, prašiau, papasakok tai dar kartą. Neprilygstama!

Apskritai antrąjį Maskvos procesą reikia laikyti sėkmingu. Visus nuteistuosius pripažino kaltais dėl priskiriamų jiems nusikaltimų ir nuteisė mirti. Trockį mirti nuteisė už akių. Įrodyta, kad jo sūnūs taip pat dalyvavo išdavikiškoje veikloje — Liova, tvarkęs jo reikalus Paryžiuje, ir kitas sūnus, likęs SSRS ir kėsinęsis nunuodyti visus gamyklos darbininkus. Būdamas tėvas, negaliu suprasti, kaip Trockis galėjo palikti sūnų Stalino Rusijoje.

Aišku, Trockį įsiutino žinia, kad yra už akių nuteistas mirti, ir jis laikinai liovėsi tyręs mano gyvenimą. Buvo pernelyg užsiėmęs — kvietė tarptautinę komisiją, vadovaujamą amerikiečio filosofijos profesoriaus Johno Dewey, kuri turėjo tirti jam mestus kaltinimus. Trockis taip pat paskelbė viešą pareiškimą:

„Esu pasirengęs stoti prieš viešą ir nešališką tardymo komisiją, pateikdamas dokumentus, faktus, liudijimus, (...) ir išaiškinti visą tiesą. Pareiškiu: jeigu ta komisija nustatys, kad nors mažiausiai esu prisidėjęs prie nusikaltimo, kurį man priskiria Stalinas, pasižadu savanoriškai atsiduoti į Stalino budelių rankas. (...) Jeigu komisija nustatys, (...) kad Maskvos procesas yra sąmoninga klastotė, nereikalausiu, kad mano kaltintojai savanoriškai stotų prieš egzekucijos vykdytojus. Ne, užteks amžinos negarbės daugelio žmonijos kartų atmintyje. Ar girdi mane kaltintojai Kremliuje? Metu į veidą jiems iššūkį ir laukiu atsakymo.“

Girdime. Juokas yra vienintelis mūsų atsakymas. Provincialaus devynioliktojo amžiaus rusų teatro blogiausias spektaklis — „savanoriškai atsiduodu į rankas...“, „amžina negarbė“.

Bet begalinis Trockio tyrumas nepadarys gero įspūdžio net ten. Vakarų inteligentai pripratę prie pusiausvyros, prie nuosaikaus požiūrio, taigi pagalvos — Stalinas negali būti toks blogas, kokį jį vaizduoja Trockis.

Pats George’as Bernardas Shaw parašė britų Levo Trockio gynimo komiteto sekretoriui:

„Stiprioji Trockio bylos pusė buvo kaltinimų jo adresu neįtikimumas. (...) Deja, Trockis ją silpnina, leisdamasis į tokias pat atakas prieš Staliną. Praleidau tris valandas su Stalinu labai įdėmiai jį stebėdamas. Man sunku patikėti, kad jis yra storžievis banditas, kaip kad Trockis yra žudikas.“

Aišku, tokių žmonių kaip Shaw logika turi vieną didelę ydą. Jie suvokia, jog Trockiui priskiriami kaltinimai yra beprotiški ir juokingi. Taigi negali būti teisingi. Iki šios vietos jie teisūs. Paskui pastebi, kad Trockio kaltinimai Stalino adresu tokie pat beprotiški ir juokingi. Remiantis jų logika Trockio kaltinimai Stalino adresu taip pat toli nuo tiesos. Bet čia jie neteisūs. Tai, ką padariau ir ką darau dabar, peržengia jų vaizduotės ribas. Tiesiog tai visiškai kitas lygmuo.

Taigi esu patenkintas, kad antrasis Maskvos procesas privertė Trockį užsiimti isteriška teatrine retorika ir eikvoti laiką savigynai. Vis dėlto negaliu ramiai miegoti. Negaliu atsikratyti minties — ar beprotiškas mano kaltinimų pobūdis nenukreipė Trockio minčių į beprotiškiausią kaltinimą mano adresu? 4

Dievas buvo visatos caras, valdantis iš Kremliaus danguje.

Vaikystėje dažnai nukreipdavau akis nuo kalnų į milijonus žvaigždžių ir kartais man atrodydavo, kad Dievas žvilgteli į mane tarsi klausdamas — kas ten apačioje?

Netikėjau, kad Dievas yra gailestingas, netikėjo tuo ir popai, niekas, išskyrus kelias senyvas moterėles. Saldūs popų, kalbančių apie visaapimantį Dievo gerumą, balsai skambėjo visiškai dirbtinai.

Tačiau tikėjau Visagaliu Dievu. Ypač per audras su perkūnija ir žemės drebėjimus. Tikėjau, jog Dievas yra rūstus ir piktas, turi savo priemones ir savo teisingumą. Tik jis yra laisvas. Visi žmonės žemėje yra jo pavaldiniai. Dievas turi žemėje ir savo atstovus — tėvelį carą ir didįjį tavo paties tėvą.

Man nereikėjo dirbtinio popų saldumo, kad sužinočiau, jog Dievas nėra gailestingas — nepatyriau jokio gerumo. Dabar buvau vyresnis ir sunkesnis. Tėvas jau nebegalėjo lengvai sviesti mane į sieną lyg bjaurų kačiuką, todėl pradėjo mušti kumščiais ir diržu.

Buvau į jį panašus. Tamsiai rudi plaukai, įdegusi ir paraudusi oda. Buvo vidutinio ūgio, tvirtas, pavojingai stiprus. Juodais ūsais ir barzda, tamsiomis krauju pasruvusiomis akimis. Trenkė oda ir pigiu tabaku.

Vieną dieną sėdėdamas priebutyje ir rūkydamas patapšnojo vietą ant laiptelio šalia savęs, kad ateičiau ir prisėsčiau. Buvau atsargus, stebėdavau jo nuotaikas, bet šį kartą nemaniau, jog reikėtų jo bijoti.

— Būtų neteisinga, — tarė, — jeigu nieko nesužinotum apie savo prosenelį, vardu Zaza. Buvo baudžiauninkas, kaip ir visi nuo tada, kai mus sumušė rusai. Vieną dieną buvo išleistas kažkoks nurodymas, aišku, naudingas rusams ir dar kartą įžeidžiantis mus. Taigi tavo prosenelis Zaza tapo maištininkų vadu. Apylinkėje visi sukilo, pjovė gerkles, Josifai, — parodė pakeldamas smakrą ir perbraukdamas pirštu per gerklę. — Tačiau rusams nepavyko jo sučiupti. Zaza nuo jų paspruko.

Tada supratau, kodėl tėvas manęs nekenčia. Todėl, kad tik aš paveldėjau Zazos kraują. Kentė nuobodų gyvenimą su dievobaiminga moterėle, kurios silpnos įsčios davė jam tris mirusius sūnus, prieš pagimdydamos mane. Jis negalėjo suvaldyti savo neapykantos man, jo niršulio priepuoliai buvo visiškai natūralūs. Esu tikras, kad jo vietoje kiekvienas taip pat elgtųsi.

Tėvas turėjo dar vieną priežastį manęs nekęsti. Ne tik elgiausi taip, lyg būčiau geresnis, bet ir buvau geresnis. Išsiskyriau iš berniukų. Geriausias plaukikas, geriausias imtynininkas, geriausias mokinys. Žmonės palankiai mane vertino, duodami suprasti, kad daug pasieksiu. Tėvas tai matė. Jo vaikystėje niekas taip nevertino, nes buvo aišku, jog nieko nepasieks ir baigs kaip varganas girtas siuvėjas, mušantis žmoną ir sūnų.

Vis dėlto esu tėvui dėkingas, nes išmokė mane suprasti, kad žmonės negali pakęsti tų, kurie rodo esą viršesni. Išmušė tai iš manęs kartą ir visiems laikams. Pasirodo, tai labai vertinga. Trockiui reikėjo tokio tėvo.

Kai buvau penkerių, tėvas apsigyveno Tiflisyje, ten rado darbą Adelchanovo batų fabrike Jerevano aikštėje. Toje pačioje aikštėje, kurioje po daugelio metų įvykdžiau sėkmingiausią Rusijos istorijoje banko užpuolimą. Tėvas retkarčiais parvažiuodavo namo — pailsėti, išgerti, primušti mus. Tuos metus praleidau su motina, ji visą laiką dainuodavo. Kartais ragindavo mane dainuoti kartu. Mokydamasis mokykloje visą laiką dainavau chore.

Kai susirgau, motina meldėsi už mane, derėdamasi su Dievu. Dievas savo susitarimo dalį įvykdė, o motina darė viską, ką galėjo, kad išpildytų savo pažadą. Be paliovos kalbėjo man apie kunigystės taurumą, kad nėra nieko vertingesnio už tarnavimą Dievui. Bet mano gyslomis tekėjo Zazos kraujas, aš nenorėjau tarnauti jokiam ponui.

Tačiau nesipriešinau jos reikalavimui stoti į seminariją Goryje, po to į aukštesniąją dvasininkų seminariją Tiflisyje.

Trockis mąsto marksistinėmis kategorijomis ir kaip žydas nejaučia kunigystės žavesio.

„Jos svajonė, — rašo Trockis, — išvysti sūnų kunigo apdarais rodo, kad menkai šią šeimą (...) buvo persmelkusi „proletarinė dvasia“. Geresnės ateities buvo laukiama ne kaip klasių kovos rezultato, o nutraukus ryšius su savo klase.“

Trockis visada mane kaltina istorijos klastojimu, tačiau šiuo atveju to iš manęs reikalauja. Tais laikais nė viena šeima nebuvo persmelkta „proletarine dvasia“ — nei mano, nei Trockio. Jo tėvas vertėsi nežydiška veikla: buvo žemdirbys ir išnaudojo samdomus darbininkus.

Ko gi jis nori — kokio nors socrealistinio Gorkio apsakymo, kuriame motina siunčia sūnų ginti darbininkų klasės nuo kapitalistų ir buržuazijos?

Taip apskritai nebuvo. Motina norėjo, kad tapčiau popu, ir būtų padariusi viską, kad tik jos svajonė išsipildytų. Net nepaisydama nuskalbtų ir siuvant susibadytų rankų. Į Gorio seminariją mane užrašė 1888 metų rugpjūčio 1-ąją, likus keturiems mėnesiams iki mano devintojo gimtadienio.

Trockio bėda ta, kad jis visada buvo pernelyg nuoširdus komunistas. Rašo, kad nuo gimimo buvo kovotojas ateistas. Bet iš tikrųjų jo niekada nedomino Dievo klausimas. Domėjosi kitais dalykais — politika, literatūra, savimi.

Man Dievo klausimas buvo labai tikroviškas ir esminis. Dažnai galvodavau apie Dievą, man kildavo įvairių klausimų — ar jis galėtų sukurti tokį sunkų akmenį, kurio pats nepajėgtų pakelti? Jeigu Dievas yra, kodėl leidžia tėvui mušti mane per veidą?

Be galo stengiausi rasti atsakymus į tuos klausimus. Tai buvo sunkiausia našta, tos Dievo tonos. Kiekvieną kartą bandydamas jas pajudinti įgaudavau jėgų.

Trockis niekada tuo nesirūpino. Su panieka žiūrėjo ir į Dievą, ir į Staliną.

Dabar, nelyginant koks iškrypėlis, Trockis siautėja po mano mokyklinę vaikystę, tykodamas manęs tarp kitų juodaplaukių berniukų.

Mokykla visada yra tokia pati, mokykla amžina. Joje visada būna storas berniukas, nuovokus berniukas, blogas berniukas.

Mokykloje visada egzistuoja grupės. Vienas kitas berniukas vaikšto savais keliais, bet dažniausiai tik tada, kai lieka nepriimtas į kokią nors grupę. Vaikai visada duoda aiškiai suprasti, ar jiems tavęs reikia ar ne.

Nėra grupės be vado. Grupė gali pradėti formuotis be vado, bet galiausiai buriasi aplink jį.

Tokiame amžiuje, kai viskas daroma nuoširdžiai ir instinktyviai, žinojau, kad turiu tapti vadu. Kitaip užsitraukčiau didelę gėdą.

Kai vienas berniukas pamato kitą berniuką, pirmiausia pagalvoja — ar galėčiau jį įveikti?

Svarbu, kaip elgiesi ir kalbi, bet anksčiau ar vėliau reikalas sprendžiamas kumščiais.

Kai pradėjo burtis mūsų grupė, vienas kaimynų berniukas, tokia pat pravarde kaip ir aš — Soso, metė man iššūkį. Iš to, kaip jis pradėjo kalbą, supratau, kad neketina trauktis. O kai taip kalbama, berniukai subėga iš visų pusių.

Dar kartą atidžiai jį nužvelgiau. Jis atrodė stiprus, o aš tada buvau persirgęs raupais, kraujo užkrėtimu. Jei nebūsiu atsargus, galiu pradėti abejoti savo jėgomis.

Po to prasidėjo susistumdymas ir klyksmai. Visi berniukai grūdosi aplinkui, bet paliko mums pakankamai vietos kovoti. Ieškojo bent mažiausio silpnumo ženklo — mirktelėjimo, seilių rijimo.

Skardėjo baisus triukšmas. Vieni rėkdami rėmė mane, kiti jį, treti šaukė tik tam, kad šauktų.

Paskui susistumdymas baigėsi, suduodamas pirmas smūgis. Pirmieji smūgiai labai svarbūs, nors susirėmimo neišsprendžia. Net jeigu iš pradžių pralaimi, ir minia palaiko priešininką, gali laimėti, jei neprarandi drąsos ir proto aiškumo.

Buvau patenkintas, kad pralaimėjau pirmąjį susidūrimą. Tai tik padidino mano įniršį, o jis visada padeda. Antrą kartą smūgiavau galingai ir greitai, jo smūgiai manęs nesulaikė. Minia dabar kurstė mane.

Kadangi turėjome tas pačias pravardes, visi šaukė vadindami mus pavardėmis, nors keli idiotai plyšavo: „Duok jam, Soso“, bet šiems buvo svarbios tik pačios muštynės.

Per trečią susirėmimą jėgos pasirodė apylygės. Nebyliai ir darniai dabar pradėjome kirsti per veidą. Berniukai tai dievino, nes galėjo pasipilti kraujas, galima buvo išmušti dantį, o gal net akį.

Prisimenu, kaip juodi ano Soso plaukai šokčiojo jam ant kaktos. Žiūrėjau tiesiai į akis, atsakydamas į jo pasitikintį žvilgsnį. Galima pralošti mūšį akimis, nė nepradėjus kumščiuotis.

Paskutinis puolimas buvo trumpas. Smūgiavau kaire jam į veidą, paskui dešine į saulės rezginį. Parbloškiau Soso ant žemės, ir šis akimirką prarado kvapą.

Mačiau, jog jis tuojau atsigaus. Stovėjau jam už nugaros, atrodė, tarsi trypčioju vietoje laukdamas, kol jis atsikels.

Kovos būdą — švarų ar nešvarų — paprastai reikia nustatyti iš pradžių. Bet nėra įstatymo, draudžiančio pakeisti sąlygas, jei to nori ir jei esi pasirengęs už tai sumokėti.

Soso pasikėlė ant vieno kelio ir kratėsi dulkes, kai iš nugaros trenkiau jam po ausimi. Nuvirto aptemusiomis akimis, apstulbintas mano klastos. Tada spyriau jam į galvą, taikydamas bato galu į akies kamputį. Nesilioviau spardyti, kol sušuko „Pasiduodu!“. Šaukė negarsiai, bet taip, kad visi išgirdo.

Atsitraukęs pažvelgiau į minią. Kai kurie berniukai švilpė, bet nutilo, kai susidūrėme akimis. Pasigirdo dar keletas švilptelėjimų, bet atvirai niekas neprotestavo.

Soso nuo žemės pažvelgė į mane, ir mūsų santykiai tapo aiškūs. Paklus.

Vėl pažvelgiau į berniukus, norėdamas įsitikinti, ar jie tai pastebėjo. Pastebėjo.

Jei britai teisūs dėl kovų Itone3, tą dieną buvo nulemtas tuzino tautų likimas. 5

Buvau geriausias ne tik mokyklos kieme, bet ir klasėje.

Tai labai erzina Trockį. Jis cituoja mano bendraklasio žodžius: „Pirmaisiais metais, jaunesnėse klasėse, Josifas mokėsi puikiai, o laikui bėgant (...) tapo vienu geriausių mokinių.“ Po to Trockis rašo: „Atsargus pasakymas vienas geriausių labai aiškiai rodo, kad Josifas nebuvo geriausias, netapo pirmuoju klasėje, nebuvo neeilinis mokinys. Panašiai kalba ir kitas moksladraugis, sakydamas, kad Josifas buvo vienas gabiausių. Kitaip tariant, nebuvo gabiausias.“

Levas Trockis, arba Leibas Bronšteinas, kaip tada vadinosi, buvo, be abejonės, geriausias, nuostabiausias ir gabiausias mokinys visoje mokykloje. Net ir dabartiniame mūsų žaidime Trockiui rūpi įrodyti, kad buvo geresnis mokinys už Staliną!

Patinka Trockiui ar ne, dokumentai liudija, kad mokydamasis Gorio seminarijoje gaudavau tik pačius geriausius pažymius ir baigiau mokyklą kaip klasės pirmūnas.

Turiu fenomenalią atmintį. Žmonės visada į tai atkreipdavo dėmesį. Sugebu iš karto atsiminti. Tokio sugebėjimo neturėjo mūsų kaimynai, broliai Čarkvianiai. Jie negalėdavo nieko išmokti garsiai nerėkdami. Išeidavo į kiemą ir balsu skaitydavo tos dienos užduotis. Stovėdavau prie durų ir klausydavausi. Kai baigdavo, aš jau būdavau pasirengęs rytdienos pamokoms. Kartą kažką blogai perskaitė ir kitą dieną pakviestas blogai atsakiau. Tai atsitikdavo labai retai. Tada norėdavau juos užmušti.

Trockis cituoja keleto mano mokytojų ir bendraklasių prisiminimus apie mano „fenomenalią“ atmintį, bet būtinai prideda: „Iš tikrųjų Stalino atmintis — bent jau kalbant apie teoriją — labai vidutiniška.“ Ar čia nėra kruopelytės erezijos, juk marksistams egzistuoja tik viena verta įsiminti teorija?

„Visada būdavo palinkęs ties kokia nors knyga“, pasakoja vienas kolega. Tiesa. Buvau ir tebesu aistringas skaitytojas.

Trys knygos turėjo man didžiausią įtaką — apysaka, istorinė knyga ir mokslo veikalas. Tokia eilės tvarka. Ta tvarka turi savo logiką.

Apysaka vadinosi Tėvažudys. Didvyris Koba — beteisis gruzinas, maištaujantis prieš rusus ir keršijantis už jo tautai padarytas skriaudas. Koba yra fechtuotojas, puikus šaulys, energingas, drąsus ir tragiškas. Verčiau būti tokiam nei popu ar siuvėju.

Liepiau berniukams vadinti mane Koba. Jie buvo ganėtinai nuovokūs ir sutiko. Pagaliau visi perskaitė tą knygą ir jiems patiko mintis turėti savo Kobą: o kas kitas galėjo juo būti, jei ne aš. Gerai suprasdavau knygas, bet dar geriau perpratau berniukus: vienas nori kuo nors sekti ir yra laimingas, kad nereikia galvoti, laimingas, kad gali tai palikti man; kitas trokšta mano draugystės ir globos; trečią reikia priversti paklusti. Ketvirtas trokšta būti giriamas. Yra ir slaptai manęs nekenčiantis, nes laiko save geresniu.

Bet nepakanka suprasti, kas yra kas. Reikia išmokti jais žaisti — vienais prieš kitus. Turi eksperimentuoti įvairiai juos derindamas ir žiūrėti, kas iš to išeina. Toks mokslas gali tik užaštrinti instinktą, kurį turi. Arba jo neturi. Tai talentas.

Visada buvau praktiškas. Taip vertinau ir knygų skaitymą — kokia nauda iš knygos, jei ji negali padėti gyvenime? Tad ėmiausi įgyvendinti apysakos apie Kobą idėjas. 1890-aisiais, po dvejų metų, kai pradėjau lankyti mokyklą, rusų kalbą padarė privalomą, o gruzinų buvo skirtos dvi valandos per savaitę kaip užsienio kalbai. Tai įžeidė mūsų išdidumą. Aišku, visi buvome uolūs patriotai, kaip tie karštakošiai mužikai, ypač kai būdavo pretekstas drumsti vandenį.

Taigi vieną dieną po pamokų liepiau keliems berniukams visus sušaukti. Vieni sugeba gerai atlikti užduotį, kiti išsiųsti kartais užsiima kažkuo kitu ir negrįžta. Berniukams patiko, kad visada parinkdavau tinkamus. Vadas turi pelnyti autoritetą.

Kai visi susirinko, tariau:

— Rytoj per pietus atsistosime ir pradėsime šaukti: „Gruzinų kalba yra mūsų kalba!“ Šauksime iš pradžių gruziniškai, po to rusiškai.

Patikinau juos, kad pats pradėsiu, ir liepiau kiekvienam visų akivaizdoje prisiekti, kad seks paskui mane.

Kitą dieną, kai sėdėjome tamsiai ruduose suoluose, jaučiau, kad visi mane stebi. Turėjau gal dešimt sekundžių. Vienuoliai bėgiojo aplinkui, dalydami berniukams pliaukštelėjimus už blogą elgesį. Sienos staiga pasidarė labai storos. Net ir oras tapo sunkus, slėgė mane prie suolo.

Tai buvo labai įsimintina akimirka. Valios pastangomis pašokau ant kojų, šaukdamas pakylėtai ir su neapykanta:

— Gruzinų kalba yra mūsų kalba!

Kai kurie berniukai pašoko pirmiau už kitus, bet greitai visi stovėjo ir šaukė. Į orą išlėkė cinkuotas puodukas.

Mane nubaudė, bet iš mokyklos neišmetė.

Koba įkvėpė mane ir kovojant su tėvu. Kai tik „sublizgėjau“ mokykloje ir tapau vadu, tėvas nutarė, jog turiu eiti jo pėdomis ir tapti siuvėju.

Gal jį paveikė gandai, kad nesu jo sūnus, esą mano mama buvo susidėjusi lyg su popu, lyg su kunigaikščiu, nelygu, kas apie tai kalbėjo. Tris kartus jai nepavykę pagimdyti sūnaus, kuris išgyventų, taigi pasiieškojusi kito vyro.

Netikiu. Ji nebuvo tokia. Zazos Džugašvilio kraujas teka mano gyslomis. Mano tėvas buvo tas šunsnukis.

Taigi išsitempė mane su savimi į Tiflisį, kad kartu dirbčiau Adelchanovo batų fabrike.

Pirmą kartą buvau sostinėje ir apskritai dideliame mieste. O, koks miestas buvo Tiflisis! Rūmai, katedros, parduotuvės, bankai — ir tas pagrindinis, kurį vėliau apiplėšiau, — kupranugariai, gatvės pokštininkai, madingos moterys, knygų pardavėjai, dervišai iš Turkijos, armėnų pirkliai, maišai pistacijų, medus, chalva.

Taip pat pamačiau, kas buvo fabrike tėvas. Jis niekuo neišsiskyrė. Keletas kitų nevykėlių jį mėgo. Kai kurie bijojo jo pykčio — girtas siuvėjas ginčo metu visada turi po ranka daugybę aštrių įrankių. Tačiau dauguma jį matydami atlaidžiai ir niekinamai šypsojosi.

Dažniausiai būdavo blaivus, o būdamas blaivus gerai dirbo. Nors tuo metu ant jo pykau, jis įskiepijo man gero darbo taisykles.

Taip šiek tiek susipažinau su batų gamyba, su klijų ir odos kvapais, galvos svaiguliu visą darbo dieną prisikvėpavus fabriko garų. Tai buvo vertinga patirtis — ji padėjo man pažinti darbininkų klasės gyvenimą. Tačiau greitai visko išmokau ir po poros savaičių žinojau, kad veikiau numirsiu, nei taip dirbsiu.

Zaza niekada nebūtų siuvėjas, Koba niekada nebūtų siuvėjas, taigi ir aš nebūsiu. Supratau — jeigu nepasipriešinsiu tėvo valiai, niekada negrįšiu į mokyklą ir niekada neturėsiu tokio gyvenimo, koks man skirtas.

Geriausia išeitis būtų, jeigu tėvas tiesiog numirtų. Tada rūpestis išnyktų kartu su juo. Jau seniai troškau jo mirties, bet niekada taip stipriai kaip dabar. Dabar jis ne tik norėjo daužyti mane kumščiais, dabar jis norėjo atimti man gyvenimą.

Meldžiausi: „Prašau Tave, Dieve, tegu tėvą sutraiško arkliai, tegu girtas pakliūva po traukiniu, tegu kaip aš suserga kraujo užkrėtimu ir tegu nuo to miršta“.

Net bandžiau pats jį užmušti.

Motina riejosi su tėvu. Vienintelį kartą gyvenime ji jam pasipriešino. Nusprendė kovoti už savo sūnaus Josifo sielą ir išsvajotąją kunigystę.

— Vadinasi, jis per geras dirbti kaip jo tėvas, kuris peni jį ir tave!

— Visi mokytojai sako, kad jis gabus, kad gaus stipendiją Tiflisio seminarijoje. Apie tave taip nekalbėjo.

— Iš kur, po velnių, žinai, ką apie mane kalbėjo jaunystėje? Ir kas gali pasakyti, kad būti popu yra geriau nei siuvėju. Siuvėjas bent jau dirba, kažką kuria.

— Ir vienas, ir kitas yra gerai, abu gerai. Nieko nesakau. Tik sakau, kad pažadėjau Dievui, jei Josifas išgis, padarysiu viską, ką galėsiu, kad jis taptų popu.

— Bet manęs niekas to nepaklausė.

— Tavęs nebuvo, kai jis sirgo.

— Tiesa, manęs nebuvo, nes dirbau, kad pragyventume — kaip vyras. Vyras ir vadovauja šeimai. Moteris jai nevadovaus.

Kirto jai į veidą. Dvokė vynu, bet šį kartą tai buvo ne tik vynas. Tai buvo kažkas kita. Tai buvo viskas.

Jam įėjus motina raikė duoną, ir peilis tebegulėjo ant stalo.

Paėmiau jį norėdamas paslėpti, bijodamas, kad tėvas gali jį panaudoti prieš motiną ar prieš mus abu.

Tačiau jis tai pastebėjo.

— Ką darai, sušiktas mamos sūneli!

Sviedžiau peilį tiesiai į jį. Praskriejęs virš pat jo peties įsmigo į sieną, pasilaikė akimirką ir nukrito ant lovos.

Laikas kelioms sekundėms sustojo, po to, kai tėvas puolė ant manęs, vėl pradėjo eiti. Praslydau pro jį ir išbėgau, nė karto neatsigręždamas. Keletą dienų slėpiausi pas kaimynus, kol jis vėl išvažiavo.

Niekada nesužinojau, kas iš tikrųjų atsitiko. Gal motina kreipėsi į vietos valdžią — bažnyčią, žandarmeriją, mokyklą. Bažnyčia geriausių savo mokinių niekada neatiduoda be kovos. Ypač girtam siuvėjui, kuris neturi jokios valdžios, tik muša moteris ir vaikus.

Paskui — batų fabrikas, peilis, slapstymasis atrodė lyg blogas sapnas — vėl atsiradau mokykloje, savo vietoje, palinkęs virš knygų. Kartais, aišku, pakeldavau galvą ir prisimindavau tėvą — tada mokykla ir knygos atrodydavo kaip sapnas.

Gal todėl, kad jau buvau važiavęs traukiniu ir matęs didelį miestą Tiflisį, susidomėjau istorija. Kita labai svarbi knyga mano gyvenime buvo Rusijos istorija. Prarijau kelias Rusijos istorijas. Svetimšaliai ir svetimi kraštai man nerūpėjo. Norėjau žinoti tiktai apie Rusiją, kur nuolat vyko neįtikėtini dalykai.

Mano požiūris į Rusijos istoriją buvo vaikiškas, labai suprastintas, bet iš esmės teisingas.

Visi mokykloje mokosi apie rusų valstybės mitinę kilmę. Vikingai buvo pakviesti valdyti Rusiją. Tų metų kronika rašo, jog rusinai jiems pasakė: „Mūsų šalis didelė ir turtinga, bet joje nėra tvarkos. Atvykite tvarkyti ir valdyti mūsų kraštą.“

Man buvo gėda dėl rusų, neturėjusių išdidumo ir sveiko proto ir neištrynusių to žeminančio įvykio iš istorijos.

Man patiko didysis kunigaikštis Vladimiras Kijevietis, privertęs rusinus apsikrikštyti ir įsakęs sukapoti, sudeginti ir įmesti į upę pagoniškus stabus.

Stebėjausi ir Čingischano mongolais, užplūdusiais kraštą 1240 metais. Tada daugiau kaip du šimtmečius Rusija žinojo rimbo skonį. Norėjo būti valdoma, tai ir buvo.

Mongolų nedomino nei pavaldinių religija, nei vidaus politika. Norėjo tik pinigų ir paklusnumo, tad 250 metų tą turėjo. Paskui jų imperija subyrėjo iš vidaus, taigi mongolai paliko ir rusų žemes.

Paskui atradau savo didvyrį, savo pavyzdį, savo varžovą — Ivaną Rūstųjį. Ivano tikslas buvo iš naujo suvienyti į šimtą smulkių kunigaikštysčių mongolų suskaldytą Rusiją. Tai buvo sunku, nes kunigaikštukai neskubėjo atsisakyti valdžios.

Ivanas suprato didžiausią istorijos paslaptį — žiaurumas yra pagrindinis istorijos variklis. Svarbiausia, kad žiaurumas būtų taikomas itin sumaniai.

Taigi Ivanas įsteigė pirmąją slaptąją policiją. Surinko šešis tūkstančius žmonių. Jie vilkėjo juodais drabužiais, buvo raiti. Balnai ant juodų žirgų buvo papuošti geležine emblema su šuns galva ir šluota. Ji reiškė: susekti išdavikus ir nušluoti.

Ivano valdžia buvo pagrįsta teroru. Tuo jis domėjosi net labai šiuolaikiškai ir „moksliškai“. Kartu su sūnumi stebėjo masinius kankinimus ir egzekucijas. Darė, ką galėjo, remdamasis to meto technologija — išdavikus plakė, kastravo, perpjaudavo jiems pilvus, spirgindavo ant mažos ugnies, po to įmesdavo į upę po ledu. Tų, kurie išplaukdavo į paviršių, laukdavo kirvis.

Ivanui tai buvo praktiški eksperimentai — kraštutiniai ir kontroliuojami. Kiek laiko žmogus išlieka orus? Per kiek minučių išgaruoja drąsa?

Savo vaikiškose svajonėse kartais būdavau Ivanas, o kartais jo sūnus. Taip buvo iš pradžių, bet vėliau sužinojau, jog Ivanas, įtardamas sūnų išdavyste, trenkė jam į galvą aštria geležine lazda, kurią visada turėjo po ranka. Sūnus numirė Ivano glėbyje tardamas: „Mirštu kaip atsidavęs tau sūnus ir paklusniausias pavaldinys“. Ivanas pamišo iš gailesčio ir kankinamas kaltės klajojo iš vieno vienuolyno į kitą, melsdamas Dievą atleisti, — argi Dievas neleido savo Sūnui mirti ant kryžiaus?

Man labiau patiko Ivanas, turėjęs poetiškos drąsos apakinti architektą, pastačiusį jam Raudonojoje aikštėje Šventojo Vasilijaus cerkvę, — kad niekam daugiau nesukurtų nieko gražaus.

Bet istorijos mokiausi ne tik iš knygų. Jutau ją Gorio miesto aikštėje, kur kelioms dienoms buvo pastatytos kartuvės ir rusai viešai pakorė du gruzinus.

Stovėdamas minioje, kreipiausi tiesiai į Dievą, mesdamas jam pirmąjį iššūkį: jeigu nori, kad patikėčiau Tavo buvimu, padaryk, kad viena virvė nutrūktų.

Aišku, nieko neįvyko. Abu vyrai kelias minutes pasispardė, patrūkčiojo, ir buvo baigta.

Meluočiau, jei sakyčiau, kad tą akimirką mano tikėjimas mirė. Ne, kova tada tik paaštrėjo.

Buvau vienuolikos metų, kai per muštynes smuklėje užmušė tėvą. Nenustebau. Tėvas prašėsi nužudomas. Net jo paties sūnus metė į jį peilį.

Dabar man ėmė rūpėti didieji filosofiniai klausimai, Dostojevskio vadinami „prakeiktaisiais klausimais“.

Kur dabar yra mano tėvas? Danguje? O gal pragare? Kažkur, iš kur mato, kas vyksta mūsų gyvenime?

Jeigu Dievas iš tikrųjų yra, ar egzistuoja ir pomirtinis gyvenimas? Jei egzistuoja pomirtinis gyvenimas, tėvas kažkur yra. Iš ten jis gali pažvelgti į savo sūnaus širdį.

Širdyje buvau įsitikinęs, kad yra tiesi magiška gija, siejanti mano tėvo mirties troškimą su jo nužudymu per muštynes. Nesijaučiau kaltas. Visiškai ne. Buvau nustebęs.

Ir bijojau, kad tėvas iš ten gali mane kaip nors nubausti.

Bet jei Dievo nėra, nėra ir pomirtinio gyvenimo. Tada ir tėvas nieko nereiškia.

Taigi labiausiai ėmiau trokšti, kad nebūtų Dievo.

Kad būtų galima žiūrėti į tuščią dangų.

Paskelbiau Dievui karą ir laukiau, kad mane nubaustų, kaip dera nubausti priešą. Bet manęs nenubaudė. O kuo labiau vadavausi iš jo galios, tuo geriau, lengviau ir laisviau jaučiausi.

Augo mano naujas tikėjimas pačiu savimi, bet dėl Dievo dar turėjau abejonių.

Per pamaldas giedodamas chore žvelgiau į berniukų ir popų veidus ieškodamas tikėjimo ženklų. Ir drauge tyčiojausi iš Dievo giedodamas tarsi angelas.

Taip mąstyti ir jausti yra viena, bet ryžtis veikti — jau visiškai kas kita. Kartą išėjau vienas pasivaikščioti į kalnus, už pilies griuvėsių. Buvo giedra diena. Skraidė ereliai. Atsisėdau po medžiu ant jodo spalvos pušies spyglių.

Pažvelgiau į kalną ir patetiškai, kaip kalbėdavo popai ir motina, tariau Dievui: „Čia ir dabar pasiaukoju Tau. Jei Tu esi ir gali mane priimti tokį, koks esu, paimk sielą, nuoširdžiai Tau paaukotą. Jei Tu egzistuoji, neverta būti savimi, taigi mirsiu Tavyje ir tapsiu, ko visada troško mano motina, Tavo tarnu ir Tavo šventiku. Priimk mane, Viešpatie!“

Ir Viešpats manęs nepriėmė.

Įvyko tai, ko aš ir laukiau.

Pergudravau Dievą.

Taip jis pasirodė nesąs.

Tačiau man kažko trūko.

Trūko nepaneigiamo įrodymo.

Ir suradau tą įrodymą.

Mano trečioje didžiojoje knygoje.

Darvino veikale.

Lyginau beždžionės ir žmogaus rankos piešinius. Viskas buvo aišku. Žmonės nebuvo Dievo sukurti. Kilo iš beždžionių. Mokslas teigė, jog Dievas nereikalingas. O kas gali būti nereikalingesnis už nereikalingą Dievą?

Mano džiaugsmas buvo begalinis, tryškau laime. Laksčiau ir pasakojau visiems apie tai. Trockis cituoja vieną iš mano moksladraugių, atsimenantį mane kalbėjus: „Žinai, jie mus apgaudinėja. Dievo nėra,(...) tai įrodė Darvinas, (...) perskaityk jį tuojau pat.“

Trockis čia dukart suklysta. Jis teigia: „Mažai tikėtina, kad trylikametis berniukas užkampyje skaitė Darviną ir taip prisirankiojo ateistinių idėjų.“

Goris nebuvo užkampis. XIX amžiaus pabaigoje jame jau buvo šaligatviai, apšviestos gatvės, telegrafas ir geležinkelio linija iki Tiflisio. Darvino knyga galėjo būti atgabenta geležinkeliu. Be to, Goryje buvo toks knygininkas Arsenas Kalandadzė, kuris jausdavo malonumą pakišti jauniems protams skandalingos literatūros.

„Mažai tikėtina, kad (...) skaitė Darviną ir taip prisirankiojo ateistinių idėjų.“ Ne tik tikėtina, bet taip ir buvo. O kokių kitokių idėjų buvo galima prisirankioti?

Kaip vėliau įsitikinau bendraudamas su darbininkų klasės atstovais, daug kas būdamas maždaug tokio paties amžiaus skaitė Darviną, ir rezultatas buvo lygiai toks pat. Neturėjo reikšmės, kokią religiją prieš tai išpažino — krikščionių, žydų, musulmonų. Jie pamatė beždžionės delną.

Darvinas padarė man didžiulę įtaką. Jis parėmė mano maištą prieš Dievą ir paskatino mane sistemingai laužyti visus dešimt įsakymų, kuriuos dabar laikiau vien tik antrankiais. Nors ir anksčiau vogiau ir melavau, dabar vogiau ir melavau iš aukštesnių paskatų — vardan asmenybės laisvės. Šitai paveikė ir mano politinę filosofiją. Galima net sakyti, kad darvinizmas + leninizmas = stalinizmas.

Trockiui nepakenčiama net pati mintis, kad jaunystėje Stalinas skaitė Darviną. Ir ne tik skaitė, bet suprato jį daug geriau, negu Trockis apskritai galėtų suprasti. Trockiui Darvinas nebuvo jokia vidinės kovos priežastis, o tik dar viena svarbi teorija. O Trockis, žinoma, turėjo gerą atmintį teorijoms.

Trockis niekada nesigalynėjo su Dievu — ignoravo jį taip pat, kaip mane Londone 1907-aisiais. Pasirodė, jog jam tai neišėjo į gerą.

Jeigu Trockis būtų galynėjęsis su Dievu, užuot tiesiog spjovęs į savo žydiškas šaknis, būtų buvęs geresnis žmogus. Tačiau Trockis, aišku, niekada sau neprisipažins, kad pranokstu jį savo dvasios gelmėmis. Josifu Stalinu netampama, prieš tai nesuvedus sąskaitų su Dievu. 6

Hitleris padarė man paslaugą — jo paskutinė kalba taip įerzino Trockį, jog šis metė tyrinėti mano gyvenimą, norėdamas iššauti savo atsakymą.

Aš taip pat skaičiau visas Hitlerio kalbas ir kai kuriais klausimais su juo sutinku. Pavyzdžiui, kad žydai yra kenkėjai. Tačiau šį klausimą jis traktuoja pernelyg siaurai. Visada turi įtakos daug žalingų veiksnių, ir vertėtų jų neišleisti iš akių. Vis dėlto žydai yra ypatingi kenkėjai.

Kadangi prieinu prie valstybinių archyvų, žinau, kad antisemitinė knyga Siono išminčių užrašai yra caro slaptosios policijos klastotė. Hitleris tiki Užrašų tikrumu, nes nori tuo tikėti, be to, jo priešai tuo netiki.

Nors Užrašai suklastoti, nereiškia, jog išmintingiausi žydai kur nors paslapčia nesusirenka ir nerezga sąmokslo. Tokiems žmonėms kaip Hitleris ir aš, kurie iškilo valdžios siekiančių slaptųjų organizacijų dėka, tokia mintis nėra nei neįprasta, nei egzotiška. Jei bolševikai ir naciai sugebėjo sukurti slaptąsias organizacijas, kodėl to negalėtų padaryti žydai?

Žydų tiek nedaug, kad jų iš viso neturėtų matytis. O ką mes matom? Žydų pilna visur. Uždarame revoliucionierių būrelyje statistiškai neturėtų būti nė vieno žydo, o jų buvo net keli su Trockiu priešakyje.

Žydai nuolat ko nors nori ir reikalauja. Nori išgyventi, reikalauja, kad juos išklausytų. Trockis reikalauja pripažinti jį teisėtu Sovietų Rusijos ir pasaulio komunistų vadu. Taigi, jei Trockis laikosi žodžio, jei yra garbingas žmogus, visas savo jėgas jis turi sutelkti vienam tikslui — mane parblokšti ir numarinti.

Be slapčiausio mano nusikaltimo demaskavimo, Trockis turi dar du būdus mane pražudyti: smogti man pačiam — įsiskverbus į mano aplinką; smogti mano valdžiai perėmus armijos politinę kontrolę.

Jei man pavyko įsiskverbti į jo aplinką, kodėl jis negalėtų padaryti to paties. Jo namuose mums dirba valytoja, o neseniai ir sekretorė (Maria de la Sierra, slapyvardžiu Afrika). O kas jam galėtų dirbti pas mane? Sumaniausia būtų užverbuoti mano virėjus ir maisto tiekėjus. Su kruopelyte nuodų galima pasiekti puikių rezultatų.

Bet tai ne Trockio stilius. Jis mėgsta didelę sceną, efektus. Intrigų požemiuose jis jaučiasi blogai.

Trockis, kaip Raudonosios armijos „kūrėjas“, turi mąstyti taip: aš sukūriau armiją, ir ji mane prisimena, nes tai tradicinė organizacija, gyvai įsisąmoninusi praeitį. Karininkai nėra kvaili, turėjo progos įsitikinti, kas yra Stalinas. Armija ir ginklai — jų rankose, taigi jie turi priemonių valdžiai užgrobti.

Karininkai ir Trockis to dar nesuvokė, bet anksčiau ar vėliau tai ateis jiems į galvą. Vien todėl, kad tai tiesa.

Taigi iš mano pusės būtų tiesiog savižudybė nesiimti veiksmų, kol dar turiu persvarą.

Iškviečiu Poskrebyševą. Jo veidas ir abejingas, ir drauge budrus. Smalsumo nerodo, tačiau žinau, kad mėgsta teirautis, kur trenks kitas žaibas. Parinkdamas toną leidžiu jam suprasti, kaip turi atlikti mano įsakymus, — kaip greitai, kaip griežtai saugoti paslaptį, kokį pasitenkinimą tai turi man suteikti.

Taigi duodamas jam suprasti, kad tai tik įžanga ir viskas itin slapta, sakau:

— Jei Trockis norėtų mane pulti remdamasis armija, kuriuos generolus galėtų užverbuoti? Ir kodėl kai kurie generolai nenorėtų sąmoksle dalyvauti?

Poskrebyševas iš karto išėjo, nes žinojo, kad taip reikia. Reikalas jam visiškai aiškus — Stalinas retins Raudonosios armijos vadovybę. Jaučiau, pritaria tam, nors ir stengiasi tai paslėpti.

Vertinu jo reakciją. Tiems dalykams turi nuojautą ir polinkį — dalyvavo caro šeimos žudynėse. Jei nebūčiau pajutęs jo pritarimo, kai vilkdamas kojas ėjo iš kambario, būtų negeras ženklas.

Viskas bus gerai. Armija nustos buvusi potencialiu Trockio ginklu, o naujieji generolai bus man lojalūs. Reikia pašukuoti ir žemesniuosius karininkus bei eilinius. Generolus truputį palaikys kalėjime, slapta nuteis ir tuojau pat įvykdys mirties bausmę.

Tai, suprantama, bus paskelbta viešai. Sužinos Rusija. Sužinos Hitleris. Sužinos visas pasaulis.

Staliną domina tik taika: ar gali būti geresnis įrodymas už faktą, jog armiją jis paliko be vadovybės? Iš karo turėti naudos gali tik Trockis, o ne Stalinas. Trockis yra tikroji grėsmė pasaulio taikai.

Niekada nedera kariauti dviem frontais, o Stalinas pradėjo karą vidaus fronte. Stalinas ėmėsi teroro, kurio fone Ivano Rūsčiojo diktatas atrodo pasenęs. Rusija niekada nebuvo patyrusi ir niekada jau nepatirs tokių metų kaip trisdešimt septintieji. Lazdos. Prisipažinimai. Teismai. Gyvuliniai vagonai veža dešimtis tūkstančių žmonių į Sibirą. Akmeniniai rūsiai dieną ir naktį griaudžia nuo egzekucijų šūvių.

Visa tai projektuoti, koordinuoti, valdyti visus svertus, pedalus ir varomuosius ratus — didžiulis darbas.

Stalinui reikia ramybės — terorui vykdyti. 7

Du nemalonūs įvykiai. Trockis grįžo prie mano bylos, o vakar, 1937 metų liepos 9-ąją, mirė mano motina.

Gyvenime ji troško trijų dalykų — kad jos sūnus taptų popu, kad jos sūnus dalyvautų jos laidotuvėse ir kad ant jos kapo pastatytų kryžių.

Stalinas nedalyvaus laidotuvėse.

Stalinas nebūtų Stalinas, jei dalyvautų. Dialektiškai žiūrint, nebūdamas jis yra.

Tą vienintelį kartą, kai apsilankiau Goryje motinos aštuoniasdešimtmečio proga, ji atvirai, kaip tik gruzinai moka, pažvelgė man į akis ir tarė:

— Nepaisant nieko, norėčiau, kad taptum popu.

Nusijuokiau, negalėjau susilaikyti. Tai ją truputį įžeidė, bet neilgam.

Galų gale nusivylė manimi — neįgyvendinau to, apie ką svajojo.

Kurį laiką atrodė, kad jos troškimas išsipildys, tad vėliau jai turėjo būti itin sunku. 1894 metų rugpjūtį aš, keturiolikmetis ateistas, buvau priimtas — skiriant visą stipendiją — į Tiflisio dvasinę seminariją.

Ta stipendija tikrai buvo motinos nuopelnas. Savo pirmūnui sūnui Josifui padarė viską, ką galėjo.

Seminarija kvepėjo žvakių vašku ir trenkė pelėmis — keistas drėgmės ir sauso oro mišinys, būdingas daugeliui kalėjimų. Tiesą sakant, ir buvome kaliniai, išleidžiami į laisvę kasdien tik dviem valandoms — nuo trečios iki penktos.

Trockis dabar sutelkė dėmesį į tikrąjį išsimokslinimą, kurį įgijau seminarijoje — apsimetinėjimo, o ne teologijos: „Kiekvieną jo žingsnį sekdavo vienuolių akys. Norint laikytis jų tvarkos septynerius ar penkerius metus, reikėjo būti nepaprastai apsukriam ir turėti neeilinių sugebėjimų apsimetinėti. (...) Jo priešiškumas buvo santūrus, paslėptas ir akylas.“

Vis dėlto apsimetinėjimas buvo sveikas refleksas. Tai buvo vienintelis būdas išsaugoti dalelę savęs tame griežtame paskaitų, pamaldų, maldų, šykštaus maisto, netikėtų revizijų, ieškojusių pasaulietinės literatūros ar nacionalistinės propagandos, kurios taip pat bijojo, pasaulyje. Tai, aišku, kėlė dar didesnį mūsų susidomėjimą tais autoriais ir tomis temomis. Rijau grožinę literatūrą — Hugo, Dostojevskį, Gogolį. Nacionalistinė propaganda manęs taip netraukė kaip literatūra. Iš dalies todėl, kad tada išgyvenau savo „literatūrinį“ laikotarpį. Kita vertus, supratau, kad net tapusi laisva, Gruzija bus tik maža vyninių ir vendetos karalystė. O Rusija — didybė. Tai matyti iš jos literatūros. Puškinas, Dostojevskis, Tolstojus — vardai kaip patrankų šūviai.

Seminarijos metais bandžiau savo jėgas poezijoje. Svajojau tapti didžiu poetu. Buvo tik vienas keblumas: nors rusiškai kalbėjau laisvai, rašyti vis dar buvo lengviau gimtąja kalba. Bet tapti didžiu gruzinų poetu nevertėjo. Turėjau iš tiesų gerai išmokti rusų kalbą, kad galėčiau rašyti tikrą poeziją. Taigi rimtai ėmiausi darbo.

Po kurio laiko susitariau susitikti su Arkadijumi Volskiu, vietinio laikraščio, leidžiamo rusų kalba, literatūros redaktoriumi. Jam redakcijoje prieš keletą dienų per trečios ir penktos valandos pertrauką buvau palikęs savo eilių.

Prie valdančiosios rusų klasės mėgstamo renesanso stiliaus pastato durų su laikraščio pavadinimu, išėsdintu ant žalvarinės iškabos, mane staiga kone suparalyžiavo. Kurį laiką negalėjau prisiversti žengti į vidų. Pradėjau save įkalbinėti. Susivaldęs lygiais akmeniniais laiptais užkopiau į redaktoriaus kabinetą.

— O, seminaristas! — pasitiko Volskis, sunkus, stambiakaulis žmogus, sugebantis greitai mąstyti. — Prašau sėsti. Arbatos?

Papurčiau galvą.

— Taigi ponas nori iš karto sužinoti mano nuomonę. Gerai. Greičiau aš tapsiu garsia balerina, negu ponas rusiškai parašys nemirtingas eiles. Taškas.

Buvau palaužtas, įsiutęs.

Užsisklendžiau savyje. Sielvartavau daugelį dienų ir savaičių. Niekada netapsiu didelės literatūros dideliu poetu. Taškas.

Tačiau vėliau supratau, kad ne taip jau ir noriu tapti poetu. Daugelio poetų gyvenimas nelaimingas — jeigu caras jų neištremdavo, jie žūdavo dvikovose ar mirdavo skurde. Tai ne gyvenimas.

Keisčiausia, kad tai supratau skaitydamas eiles — Whitmeno vertimą: „Gyvename. Mūsų kraujas verda nepaprasta galios ugnim.“

Kaip tik tai! Gyventi! Iš tikrųjų gyventi! Poezija atliko savo užduotį ir paliko mane gyventi.

Tuo metu gyvenimas man reiškė didįjį miestą Tiflisį, kuriam vardą primetė rusų caras. Jį vėliau pakeičiau tikruoju, pirminiu — Tbilisiu.

Trockis iškasė gerą 1901 metų miesto aprašymą, nors rėmėsi juo norėdamas atskleisti ne tik vietos koloritą, bet ir pabrėžti mano azijietišką aplinką:

„Šalia šiuolaikinių europietiškų gatvių šliejasi labirintas siaurų, suktų ir purvinų, grynai azijietiškų skersgatvių, aikštelių ir prekyviečių, apstatytų rytietiškais prekystaliais, prekybinėmis palapinėmis, kavinukėmis ir kirpyklomis. Čia išvysi triukšmingą minią nešikų, vandens pardavėjų, pasiuntinių, raitelių, taip pat nešulinių mulų ir asilų, kupranugarių karavanų ir pan.“

Mėgau klajoti šalutinėmis gatvelėmis, įsimaišęs tarp nuostabiai apsirengusių žmonių — gruzinų, rusų, armėnų, persų, graikų ir žydų; mėgau sukiotis turguose, kur prekiavo melionais ir senais kilimais, kalbėtis su kupranugarių varovais, kurie visada skųsdavosi gyvulių piktumu, ypač rujos metu.

Armėnus mėgau, žydų ne. Su armėnais buvo galima derėtis, jie suvaldydavo savo godumą. O žydai, visada jautei, tave apgaudinėja.

Trockio vadinamasis skersgatvių labirintas iš tikrųjų man buvo tiesi alėja į nusikalstamą pasaulį.

Valkiodamasis šalutinėmis Tiflisio gatvelėmis aš būtinai patekdavau į keblią padėtį. Iš pradžių su sukčiais, po to — su komunistais.

Sukčiai — ne visiškai tinkamas žodis. Tada Tiflisyje juos vadindavo kinto. Dabar Trockis kaip tik pradeda skyrių, pavadintą Kinto valdžioje.

Jam kinto reiškia keiksmažodį, man — ilgesį ir pagyrimą. Bet tai nesvarbu. Svarbu, kad Trockis vėl pačiupo siūlą, kurį atsargiai patraukęs gali išardyti tai, ką audžiau daugelį metų. Painios Tiflisio gatvelės mane išmokė juodojo amato. Viena, kai mane vadina Čingischanu, ir visai kas kita, kai pradeda kaupti medžiagą apie mano nusikaltimus — nuo smulkiausių iki didžiausių, ir nenumaldomai artėja prie to vienintelio.

Trockis taip apibūdina kinto: „Tai gatvės mušeikos, greitakalbiai, dainininkai ir chuliganai, (...) iš jų Stalinas perėmė prasčiokiškas manieras ir sugebėjimą meistriškai keiktis.“

Rusams keiksmai — sportas ir menas. Vaidinimas vyksta čia pat ir šią akimirką. Rusai instinktyviai vienas kitą vertina pagal sugebėjimą keiktis. Nėra pasigailėjimo vertesnio žmogaus už tą, kuris nemoka tinkamai keiktis. Trockį vertinčiau prastai. Keikiasi kaip intelektualas, kandžiai, visada pernelyg jaučia, kad laužo tabu. Trūksta meniškumo, to, kas priverčia sustoti ir klausytis iš malonumo, laukti, kas bus toliau, kai vienas keiksmas užkloja kitą, iššauna šalutiniais prakeiksmais, kad su triumfu grįžtų prie pagrindinio, ir taip išradingai pasiekia kulminaciją, jog neįmanoma neprapliupti juokais įvertinant meistriškumą.

Taip, iš kinto išmokau „keiksmų meistrystės“, išmokau mėgautis šiurpuliu per įsilaužimus. Slėpdamasis svetimame bute gali pasijusti nuostabiai gyvas. Klausa dešimteriopai paaštrėja, girdi kiekvieną laiptų girgžtelėjimą, kiekvieną šuns amtelėjimą, kiekvieną kostelėjimą. Kartais įtampą sunku ištverti.

Dėl plačių apžėlusių pečių, išmargintų žaliomis namų darbo tatuiruotėmis, taip pat dėl sugebėjimo vikriai karstytis mūsų vadeivą vadinome „beždžione“. Nutekamuoju vamzdžiu jis sugebėdavo užsliuogti iki trečiojo aukšto lango ir įleisdavo mus pro paradines duris. Imdavome pinigus ir tik smulkius daiktus, kad šeimininkai ne iš karto jų pasigestų. Tačiau jei rasdavome gero maisto, niekada negalėdavome atsispirti.

Retkarčiais paimdavome ką nors rimtesnio — šviestuvą, sidabrinę dėžutę. Kartais, kai užsinorėdavo, „beždžionė“ prišikdavo ant grindų.

Įsilaužėliai tai daro dėl trijų priežasčių. Pirma, taip išreiškia didžiausią panieką tiems namams. Antra, tai laisvės įrodymas: jeigu noriu, galiu net čia prišikti. Trečia, į viską žvelgiama lengvabūdiškai: paėmiau tavo mėšlą ir palikau tau savo.

Tačiau kinto vis dėlto turėjo vieną nemenką trūkumą — jiems iš tikrųjų buvo į viską nusispjaut. Daugių daugiausia svajojo apie tokią vagystę, iš kurios galėtų pragyventi likusį gyvenimą.

Jie buvo smulkmė.

Kitaip ir negalėjo būti, — jei jiems kas nors būtų rūpėję, jie nebūtų buvę kinto.

Komunistai bent jau mąstė apie svarbius dalykus, žinojo, ko nori — užmušti carą ir užgrobti valdžią.

Tai buvo trečia didžioji mano gyvenimo idėja.

Dievo nėra.

Žmogus kilo iš beždžionės.

Reikia užmušti carą.

Kuriam laikui pasitraukiau iš gaujos ir pradėjau skaityti revoliucinius laikraščius. Kasdien įnešdavau į seminariją vieną ar du laikraštukus. Jausdavau pasitenkinimą, kai koridoriuje sutikdavau vienuolį ir pažvelgdavau jam tiesiai į akis, — jo rūsčios akys matydavo tik dorą ir rimtą seminaristą.

Revoliuciniai laikraštėliai buvo skaitomi prie žvakių šviesos ir aptarinėjami pašnibždomis. Žinoma, tuoj susiburdavo grupelė aptarti išgirstų idėjų. Kadangi vienuoliai budėdavo koridoriuose ir klausydavosi prie durų, didžiuma diskusijų vykdavo laisvalaikiu, tarp trečios ir penktos, ir būdavo labai audringos.

Iš pradžių mes būrėmės aplink Sergo, vieną iš vyresniųjų vaikinų, geriausiai sugebėjusį paaiškinti tokias sąvokas kaip kapitalas ir darbininkų klasės eksploatavimas. Sergo buvo aukštas, lieknas ir taip užsidegęs naujosiomis idėjomis, suteikusiomis pasauliui prasmę, kad naktimis beveik nemiegojo. Kurį laiką mane patenkino Sergo autoritetas.

Paskui pradėjau nekantrauti. Nors ir nesugebėjau aiškinti idėjų taip gerai kaip Sergo, jas supratau, tad nieko daugiau nebegalėjau iš jo išmokti.

Grupės narių lojalumo vadui laipsnis skiriasi. Vienų ištikimybė buvo nepajudinama kaip moters, kurios atsidavimą vyrui galima iš karto pajusti, kiti tokie nebuvo. Rinkausi juos. Daug laiko praleisdavau su jais. Pasakodavau, kaip aš įsivaizduoju dalykus. Tačiau žinojau, kad jiems svarbu ne mano požiūris, o kažkas kita manyje. Niekam neprasitariau apie savo ryšius su kinto, bet jie jautė mano jėgą ir patirtį.

Instinktyviai išbandžiau vieną iš principų, vėliau tapusį mano karjeros pagrindu — mokėjimą kurti atskalūniškas grupes.

Vieną šaltą pavasario dieną mūsų būrelis vaikščiojo parke, toli nuo žmonių, ten, kur nebuvo galima klausytis mūsų diskusijos. Laukiau, kol Sergo ims kalbėti, kad galėčiau jį nuginčyti. Norėjau, kad per tas dvi valandas susidūrimas įvyktų kuo greičiau, bet nenorėjau jam mesti iššūkio bet kuriuo klausimu — turėjo būti toks, kad galėčiau suduoti juntamą smūgį.

Pagaliau tariau:

— Yra dalykų, kurių revoliucionieriai negali daryti.

— Pavyzdžiui? — paklausė.

— Pavyzdžiui.... žudyti nekaltųjų.

— Netiesa. Juk revoliucijos priešai tūkstančius kartų įrodė, jog nebijo žudyti nekaltųjų. Kol valdžia bus jų rankose, jie visada nugalės!

Kilo didžiulis ginčas. Kiekvienas turėjo ką pasakyti ir niekas nenorėjo laukti. Visi kalbėjo vienu metu, net prasidėjo susistumdymas.

Staiga nieko nesakęs apsisukau ir ėmiau tolti. Užuomina buvo aiški — palikau grupę, ir kas norėjo, galėjo eiti su manimi. Keletas pasivijo iš karto, kiti — po akimirkos, kai jau buvome nuėję gabaliuką.

Įžengiau į naują etapą — tapau idėjiniu grupės vadu. Idėjoms skyriau visą savo laiką ir energiją. Dirbau kaip jautis. Kadangi dabar mane nuolat siųsdavo į baudžiamąją celę už draudžiamosios literatūros laikymą, nebegalėjau daugiau slėptis. Nusiplėšiau kaukę ir seminaristo uniformą.

Dabar jau buvo visiškai neįmanoma įsivaizduoti, kad galėčiau baigti seminariją ir tapti popu.

Įsitikinau, jog mano svajonė yra stipresnė už motinos. Sprendimas palikti nebaigtą seminariją buvo neapsakomo pasitikėjimo savimi veiksmas. Aišku, tai sudaužė motinos širdį, nes tik aš galėjau įgyvendinti jos svajonę. Bet gyvenimą gali valdyti tik viena svajonė, tik viena. Turėjau sudaužyti jos širdį — kas būčiau, jei to nebūčiau padaręs.

Išėjimas iš seminarijos buvo ir didelis asmeninis pasiaukojimas. Turėjau palikti savo grupę. Bet norėdamas vaikinus kančia pririšti prie reikalo ir savęs, paslėpiau po jų čiužiniais revoliucinių laikraštėlių ir apie tai pranešiau valdžiai. Taip man pavyko įpainioti į reikalą visus mano ir Sergo grupės vaikinus, taip „nušoviau“ ir keletą „nekaltųjų“.

Po to išėjau.

Buvo 1899-ieji, paskutiniai geležinkelio ir fabrikų, Darvino ir Markso amžiaus metai, kai jaunas dvidešimtmetis vyras pasuko keliu, nuvedusiu jį į Kremlių.

Čia, Kremliuje, susitikau su komitetu, organizuojančiu motinos laidotuves, ir pareiškiau, kad galima surengti tradicines krikščioniškas laidotuves, bet jokiu būdu negalima ant jos kapo statyti kryžiaus.

II DALIS 8

Išėjęs iš seminarijos kurį laiką dykaduoniavau. Paskui, 1900-aisiais, būdamas dvidešimt vienerių, suradau darbą geofizikos observatorijoje Tiflisyje. Ten buvau išlaikomas, turėjau kambarį ir daugybę laiko masėms „kelti“ — tuomet tai vadinosi „agitacija“. Pogrindyje jaučiausi kaip žuvis vandenyje, kopiau į viršūnę taip greitai, kad jau po ketverių metų galėjau diskutuoti apie strategiją su pačiu Leninu.

Keista, bet Trockiui lengviau sekti mano pėdomis tamsiais pogrindžio užkaboriais, negu tuos du dešimtmečius, kai gyvenau „viršuje“. Dabar jis gali naudotis policijos dokumentais ir mano draugų, kurie buvo mano poelgių ir mano prigimties liudininkai, prisiminimais.

Tie ankstyvieji momentai, nubrėžę mano kilimo į viršūnes kampą, Trockį itin domina. Paminėjęs, kad prisidėjau prie „nesutaikomos karingosios“ kairės, Trockis vadina mane kaip vaikystėje: „Sprendžiant iš jo jaunystės aplinkos ir charakterio, Soso instinktyviai traukė kairysis sparnas. Plebėjiškas, provincialus demokratas, apsiginklavęs primityvia „marksistine“ doktrina — toks jis prisidėjo prie revoliucinio judėjimo ir iš esmės toks liko, nepaisant nepaprastos jo likimo kreivės.“

Nors šis sakinys — tiesiog šmeižtų rinkinys, jo pabaiga visai graži. Trockis yra didžiausias savo paties priešas. Leidžia, kad pavydas ir įžeistas išdidumas aptemdytų jo žvilgsnį. Siunta, kad mano likimo kreivė „nepaprasta“, o jis patyrė nepaprastą nuopolį. Faktas, kad „primityvusis“ Stalinas jį pralenkė, laužo jo teisingumo ir prasmės supratimą. Tai skatina jį sunaikinti mane, o kartu klaidina — jis pameta taką. Tačiau visada vėl jį suranda.

Tais metais mano darbas buvo nesunkus. Svarbiausia, reikėjo įrodyti savo vertę kovos lauke.

Priklausiau revoliucionierių socialdemokratų grupelei, dirbusiai Tiflisio geležinkelio dirbtuvėse. Gera vieta įgyti organizacinio darbo praktikos. Buvau dar toks jaunas, kad mane džiugino juodo plieno lokomotyvas, šnirpščiantis garo debesis. Tačiau dirbtuvėse dirbau dėl kitų svarbių priežasčių. Tūkstančiai mylių geležinkelio bėgių susiuvo milžinišką Rusiją į visumą. Jeigu išardysi siūles, iširs ir visuma.

Sėdžiu barake su pustuziniu darbininkų, kurie geria arbatą ir rūko. Patikimą darbininką Danko išsiunčiu į lauką saugoti mus nuo geležinkelininkų skundikų. Viduje, prie anglių dulkėmis išteplioto langelio, taip pat budi vienas darbininkas.

Svarstau, kuris iš tų šešių įskųs mane policijai arba netrukus nutars tai padaryti.

Laikas pradėti. Tikras menas yra surasti tinkamą toną ir tinkamą žargoną.

— Tik pažiūrėkite, kaip gyvena ponai, palyginti su jumis, to jau užtenka, — kalbu. — Pažiūrėkite į jų suknistus namus, ligonines, mokyklas. Tik pažiūrėkite.

Nutylu, kad turėtų laiko suvirškinti mano žodžius ir galėčiau patikrinti jų reakciją — ar mano kalbos nepapiktino padorių šeimų tėvų?

— Valdžiai nesvarbu, ar jūs maukiate iš butelio ir mušate žmoną ar einate į cerkvę ir meldžiatės, jai terūpi, kad jūs kasdien po keturiolika valandų temptumėte jungą, o savaitės pabaigoje ištiestumėte ranką keliems sumautiems rubliams ir lankstytumėtės dėkodami.

— Bet jie turi visus ginklus, — sako vienas darbininkas, per keturiasdešimties metų vyras murzinu veidu, kuriame įsiėdęs visas geležinkelio purvas. Matau, kad atrodau jam pernelyg jaunas.

— Ne visus, — sakau plekšnodamas per marškinius.

— Beveik visus.

— Bet kas gi turi tuos ginklus? Kareiviai. O kas yra kareiviai? Kareiviai yra darbininkų ir valstiečių sūnūs. Jiems vadovauja karininkai, kaip jums jūsų ponai. Ar žinote, ką reiškia žodis revoliucija? Žodis revoliucija reiškia, kad viskas nukreipiama į priešingą pusę, — kalbėdamas greitai pasuku dešinį delną. — Jei kareiviai nukreiptų ginklus ne į žmones, o į karininkus, tai ir būtų revoliucija.

— Niekada neįtikinsite kazokų, — protestuoja kitas tamsių akių vyras, kurio iškilūs skruostikauliai blizga nuo tepalų.

— Net ir kazokai ne visi kvailiai.

Visi pratrūksta juoktis.

— Bet mes ne kareiviai, o jūs mus raginate eiti į gatves ir protestuoti. Juk mūsų lauks daugybė kvailų kazokų.

— Todėl turime pakelti minias žmonių. Minia laiduoja saugumą. Keturi šimtai žmonių prieš porą dešimčių kazokų yra viena, bet du trys tūkstančiai žmonių — tai jau lavina.

— Ar jūs manote, kad kazokai neatakuos didelės minios?

— Tai priklauso ne nuo kazokų. Tai politinis sprendimas. Kazokai darys tai, ką jiems įsakys. Valdininkai, priimantys politinius sprendimus, gali nutarti, kad geriau palaukti, kol žmonės pavargs ir išsiskirstys į namus. Arba nuspręs, kad esate rimta jėga, vadinasi, sės derėtis. Arba pasiųs prieš jus kazokus.

— Tada bus žuvusių.

— Jų visada būna kare, — sakau.

Kurį laiką buvo tylu.

— Ar būsite kartu? — klausia vyras purvinu veidu.

— Būsiu.

Staiga išgirstu metalo žvangesį. Visi apmiršta, aš dirbtinai nusišypsau. Budėjęs prie lango nuramina:

— Nieko tokio. Danko iškrito raktas.

Žinojau, kad mane gali areštuoti bet kurią akimirką, tačiau negalėjau parodyti baimės. Kiekvienas mano veiksmas buvo diktuojamas noro išvengti arešto: po susirinkimo išslinkau iš geležinkelio dirbtuvių slapstydamasis už krovininių vagonų, o į Tiflisį grįžau kreivomis miesto pakraščių gatvelėmis. Akimis be paliovos budriai stebėjau gatvę ir žmones, kažkaip sugebėdavau pajusti ir nedraugišką susidomėjimo žvilgsnį už nugaros.

Kai kurie įsikarščiavę Rusijos ir užsienio komunistai, taip pat kai kurie Vakarų antikomunistai tvirtina, jog Stalinas dėl pinigų dirbo slaptojoje caro policijoje. Mąsto taip: tais metais Stalinas neturėjo jokių lėšų pragyventi. Už keletą straipsnių galėjo užsidirbti daugių daugiausia porą kapeikų. Stalinas neturėjo jokios specialybės, tokios kaip spaustuvininko ar geležinkelininko, kuri jam būtų padėjusi papildyti darbininkų klasę ir kartu suteikusi lėšų pragyventi. Partija neturėjo pinigų mokėti agitatoriams. O slaptoji policija turėjo daug informatoriams skirtų pinigų. Stalinas pinigų taip pat turėjo, taigi juos galėjo gauti tik iš slaptosios policijos.

Šioje loginėje sekoje yra klaida. Stalinas turėjo išsilavinimą, padėjusį įveikti atstumą tarp pinigų poreikio ir pačių pinigų — Stalinas buvo kinto, Stalinas buvo piktadarys.

Tais laikais slapsčiausi ir nuo slaptosios caro policijos, persekiojusios mane už darbininkų agitavimą, ir nuo paprastos policijos, persekiojusios mane už vagystes. Kaip agitatoriui man grėsė didesnis pavojus — mane pažinojo daugiau žmonių. Tai nieko gero nežadėjo, nes piktadarius baudė ne taip griežtai. Pinigų vagystė buvo laikoma mažesniu nusikaltimu negu valdžios vagystė.

Vogiau viena ir kita. Nemačiau didelio skirtumo. Abiem atvejais tai buvo išpuolis prieš visuomenę. Pavogti pinigai man suteikė laisvę tęsti kovą su nusistovėjusia tvarka. Sunku buvo įsivaizduoti teisingesnę sąjungą. To tikrai negalėtų suderinti „primityvus marksistas“. 9

Demonstracija įvyko, dalyvavau ir aš. 1901 metų gegužės pirmąją per du tūkstančius darbininkų susirinko Tiflisio Kareivių prekyvietėje.

Buvo ankstyvas pavasaris, šalta diena, pilkšvai melsvas dangus. Kai kurie darbininkai rimtai nusiteikė ir šventiškai pasipuošė, tačiau dauguma buvo džiugios maištingos nuotaikos ir vilkėjo darbiniais drabužiais, kad nekiltų abejonių, kas jie tokie. Atėjo parodyti, kiek jų yra, ir pareikšti, kad suvokia save kaip klasę. Pastebėjau, jog kai kurie turėjo pasislėpę po marškiniais plaktukų, peilių ar grandinių. Einantiems priekyje liepiau apsivilkti storesniais drabužiais, dviem apsiaustais, kad atlaikytų pirmąjį smūgį, jei kazokai atakuotų.

Mano darbas buvo daryti tvarką ir rikiuoti žmones į gretas. Bet darbo daug nebuvo. Viskas vyko savaime. Žmonės patys rikiavosi. Kur buvo dešimt tamsių marškinių, iš karto pasidarydavo keturiasdešimt. Atrodžiau kaip visi, vaikinas su ūsais ir užsmaukta ant kaktos kepure. Laikiausi pakraštyje ir nukreipdavau darbininkus prie kitų draugų:

— Ten stovi Lalo ir kiti, ten, kairėje, jie laukia tavęs.

Arba:

— Jeigu ieškai tekintojų, jie ten, priekyje.

Tai buvo mano sumanymas. Vaikščiojau po geležinkelio dirbtuves ir visų klausinėjau:

— Kas iš jūsų kiečiausias?

Keletas, žinoma, pasisakė tokie esą, bet visi kalbėjo apie vaikinus iš tekinimo dirbtuvių.

— Kas jiems vadovauja? — klausiau.

— Šosta, — sakė.

Taigi nuėjau į tekinimo dirbtuves, susiradau Šostą ir pasakiau jam:

— Beveik visi kalba, kad tekintojai yra kiečiausi. Norite tai įrodyti žygiuodami priekyje?

Nulėkiau į priekį įsitikinti, ar tekintojai vis dar tebesilaiko kartu, ar neišsiskirstė grupelėmis aplink butelius. Tekintojai laikėsi tvirtai. Jie tikrai veržėsi veikti.

Bėgte grįžau atgal, pakeliui prasilenkdamas su kitais organizatoriais. Kartais linktelėdavome galvą, bet dažniausiai ne. Reikalai įsibėgėjo. Valandėlę stebėjau, kaip dirba kiti organizatoriai, ar aš geresnis už kitus, ar galėčiau perimti jų veikimo būdą.

Pastebėjau Vano, vieną iš darbininkų, pasivadinusių kiečiausiais. Pribėgau prie jo.

— Pasivaišink, — pasiūliau jam gerų cigarečių. Jas pavogiau iš vieno buto kartu su auksiniu medaliu, kuris dabar jau turėjo būti išlydytas ir perdarytas į žiedus.

— Ačiū, — tarė džiaugdamasis vaišėmis.

— Ar visi vaikinai atėjo?

— Visi, išskyrus Niką.

— O kas jam?

— Turi naują žmoną.

— Kai pasirodys, pasakyk man, gal eisiu pro jo namus.

Nusijuokė, o aš pasitraukiau į šalį.

Paskui ėmė dėtis keisti dalykai. Net nežinau, kaip tai aprašyti. Stovėjau ten ir žiūrėjau, kaip pradėjo jungtis tie tamsūs marškiniai ir tamsios kepurės, kol tūkstančiai tapo viena esybe. Pažeme slinko ilgas, milžiniškas, tamsus padaras. Staiga tai, ko mane mokė, tai, ką pats skelbiau, iškilo prieš akis — žodis tapo kūnu.

Supratau, jog tai tiesa: stipri, vieninga ir ginkluota darbininkų klasė gali nuversti caro valdžią. Tą šaltą pavasario dieną darbininkus suvienijo daina, Marselietė. Ją užtraukė priekyje. Daina skambėjo vis stipriau.

Nors iš tos vietos, kur stovėjau, negalėjau matyti pirmųjų gretų, supratau, kad jos pajudėjo, — kažkokia jėga persirito per minią tarsi per prekinius vagonus, kai prie jų prikabina garvežį.

Žmonės mindžikavo, laukdami, kol pajudės stovintys prieš juos.

Staiga lyg kovinis pliumažas4 išsiskleidė dešimtys raudonų vėliavų.

Nuo pastatų sienų atsimušė dainos aidas. Žygiavome visi kartu, tai suteikė mums jėgos pojūtį. Aš taip pat dainavau.

Plaukėme gatve, apsodinta spygliuočiais, kurių šviežias kvapas blaivino ir teikė drąsos.

Nubėgau į kolonos priekį, pakeliui tiesdamas žmonėms ranką ir stengdamasis, kad mane matytų.

Sveikindamas pamojau Šostai, tekintojų vadui. Tačiau visiems leidau suprasti — tu turi savo darbą, o aš savo.

Norėjau pažinti kovos skonį, buvau jaunas, norėjau pamatyti, kaip viskas klostysis, kaip aš elgsiuosi. Bet tikrai nenorėjau, kad man nukirstų ranką.

Pasiėmiau mažą revolverį. Užraktas veikė lengvai, bet turėjau tik tris šovinius. Gauti šovinių visada buvo sunku.

Priekyje vis dar nieko nesimatė. Tik tuščia gatvė ir ilgo pilko mūro pradžia. Tačiau buvau ėjęs šiuo maršrutu anksčiau ir žinojau, kad artėja posūkis. Laikiausi prie tekintojų. Dabar dainavome Varšuvietę. Per rankas ėjo buteliai. Patraukiau didelį gurkšnį šaltos degtinės.

Minia judėjo vis greičiau, lyg visi norėtų pamatyti, ar anie bus ten, už posūkio.

Jie stovėjo, kol kas dar toli nuo mūsų, užtvėrę gatvę, vedančią į pagrindinę aikštę. Pilkai rudas debesis, du šimtai raitų kazokų. Žirgai stojosi piestu ir pūtė iš šnervių garus.

Pajutau, kaip ėmė stotis ant galvos plaukai, kai einantys priekyje sulėtino žingsnį ir per minią perbėgo virpulys. Visi pamatė kazokus.

O kazokai pamatė mus.

Planas buvo paprastas: parodyti jiems, kad protestuojame taikiai, bet jei mus atakuos, kovosime.

Dabar slinkome lėtai.

— Pamažu! — šaukiau.

Atstumas tarp mūsų tirpo. Pakilęs vėjas plaikstė vėliavas. Oras tapo perregimas kaip prieš pradedant snigti.

Po trisdešimties sekundžių jie turi mus atakuoti, nes žirgams reikia įsibėgėti. Skyniausi kelią per minią, kartodamas žmonėms, kad eitų lėčiau, o drauge stengdamasis atsitraukti. Bandžiau apskaičiuoti, kiek žmonių pajus pirmąjį smūgį. Vis dėlto norėjau būti ganėtinai arti, kad pajusčiau jo jėgą.

Norėjau kovoti. Dešinę ranką pakišau po marškiniais, ir pirštai patys suspaudė revolverio rankeną.

— Atakuoja! — sušuko kažkas priešaky, ir po sekundės išgirdau kanopų bildesį. Daina virto keiksmais, žmonės įniršo.

Akimirką demonstrantai abejojo, ką daryti: priimti smūgį ar atakuoti. Tačiau netrukus priekyje pasigirdo pratisas riksmas, ir visi pajudėjo pirmyn. Išsitraukiau revolverį, kad jo vaizdas uždegtų žmones pulti, ir kartu praleidau kelias eiles į priekį.

Po to du „lokomotyvai“ susidūrė. Kokias penkias sekundes vyko mūšis, bet kai raiteliai prasiskverbė pro mūsų rikiuotę, pajutau, kad atsitraukiame.

Orą ėmė skrosti pasagos, rimbai, kardai, kryžiuodamiesi su kraujo čiurkšlėmis.

Kazokai jau buvo mažiau kaip už trijų metrų nuo manęs ir toliau yrėsi į priekį, nors darbininkai, kelis žirgus parvertę ant žemės, mušė juos raktais ir alaviniais vamzdžiais. Prisitaikiau ir šoviau. Kulka perdrėskė kazokui petį. Vienas juokas. Antrą kartą visai nepataikiau, nes mane pastūmė iš nugaros.

Nors buvau apkvaitęs, prisiminiau, jog man liko tik viena kulka. Rimbai švilpė visiškai arti, vienas perliejo mane per sprandą. Nukirsta ranka slydo per ledą. Žmonės staugė. Reikėjo bėgti. Savo uždavinį atlikau. Dabar istorija galėjo rutuliotis pati.

Anksčiau kelis kartus buvau lankęsis šiame kvartale, todėl žinojau kairiau esant šalutinę gatvelę. Dabar ją užstojo kazokų kardai, kertantys rankas ir galvas.

Staiga radau išeitį. Minia atakavo kelių kazokų grupelę. Prisidėjau prie puolančiųjų stumdamasis į kairę. Kai pastebėjau gatvelę, susirietęs ir keikdamasis, lyg būčiau sužeistas, nusiyriau per minią jos link. Dar spėjau pamatyti, kaip trys žiopliai pasičiupę lazdas puolė į mūšį.

Atsigręžiau nubėgęs ne mažiau kaip kelis šimtus metrų. Pamačiau bėglį besivejantį raitą kazoką.

Šokau į tarpuvartę.

Ir iš toli galėjau matyti kazoko veidą — šviesų barzdos trikampį, žydras kiaulės akis ir mėsingas raudonas lūpas, tarsi jos būtų be odos. Jos plačiai prasiverdavo, surikdamos kazokų kovos šūksnius. Supratau, kad darbininkas ir kazokas tuojau pralėks pro pat mane, todėl pasitraukiau į tarpuvartės gilumą. Pamačiau darbininką, žirgo šoną ir rimbą, kertantį žmogui per sprandą ir parverčiantį jį ant žemės.

Iš įsibėgėjimo kazokas nušuoliavo tolyn. Žinojau, kad sustos, apsisuks ir grįš. Paėjau į priekį. Darbininkas stengėsi atsistoti keturpėsčias, bet jam sunkiai sekėsi. Kazokas sustabdė žirgą, apsigręžė ir rengėsi vėl pulti, jo lūpos plačiai prasivėrė šaukdamos „uraaa“!

Tos kraujo raudonumo lūpos buvo nuostabus taikinys pilko munduro ir pilkšvai melsvo dangaus fone. Kai kazokas pamatė, kad į jį taikausi, nustebo, pralinksmėjo ir kartu įsiuto. Paspaudė žirgą stipriau ir... padarė klaidą — ėmė dar garsiau šaukti.

Kulka perskrodė jam kaklą. Jis susiėmė už žaizdos, lyg pats norėtų pasismaugti. Balno kilpos jį tvirtai laikė, o žirgas šuoliavo minios link, kur galėjo pridaryti daug žalos. Nekalti žmonės sutrypiami žirgo su negyvu raiteliu — kaip tai tinka propagandai.

Pakėliau sužeistą darbininką ir apkabinęs tylomis nutempiau jį suktomis Tiflisio gatvelėmis. Leidau jam atsikvėpti, nuvaliau kruviną veidą ir, kaip buvau mokytas, paaiškinau:

— Žaizdos galvoje smarkiai kraujuoja, bet nėra tokios pavojingos, kaip atrodo. Nebijok kraujo.

Nors buvo apsvaigęs, pasakė, kur gyvena.

Žmonių gatvėse beveik nesimatė. Jie buvo arba demonstracijoje, arba užsidarę namuose. Pralenkėme senutę su asilu. Ji atrodė tokia sena, kad vargu ar bežinojo, kokiame amžiuje gyvena. Susidomėjusi neramiai mus nužvelgė.

Vyras gyveno antrame aukšte. Jau beveik pats galėjo užlipti laiptais.

Duris atidariusi žmona prarado žadą.

— Viskas bus gerai, — tyliai pasakiau.

Pasižiūrėjo į mane paniekos ir padėkos pilnomis akimis.

Pasakiau jiems savo pavardę, kad nuopelnai atitektų tam, kam priklauso. 10

Padėjęs surengti demonstraciją ir nušovęs kazoką turėjau kuo greičiau iš Tiflisio išnykti, tiesiog išgaruoti. Tačiau niekaip negalėjau atsispirti pagundai, kai mieste pusė butų stovėjo tušti, o visa policija buvo aikštėje.

Taigi su pilnomis kišenėmis lengvai įgytų rublių sprukau į savo gimtąjį miestą Gorį. Bet ne pas motiną, apie mano atvykimą ji nieko nežinojo. Žinojau vietų, kur galėjau pabūti, kol viskas nutils, — juk visada viskas anksčiau ar vėliau nutyla.

Turėjau daugybę laiko pamąstyti apie tai, ką mačiau, parašiau vieną geriausių savo ankstyvųjų straipsnių. Dar nebuvau studijavęs dialektikos ir nežinojau dėsnių, pagal kuriuos daiktai virsta savo priešybėmis. Bet, matyt, buvau gimęs dialektiku, nes jau jaunystėje pastebėjau, kad kazoko rimbas buvo ne prieš revoliuciją, bet jai padėjo. Rimbas smalsius žioplius pavertė maištininkais:

„Smalsūs žiopliai jau nesprunka, girdėdami rimbų švilpimą, priešingai, jie eina artyn, o rimbai jau neskiria, kur smalsūs žiopliai, o kur maištininkai. Laikantis „visiškos demokratinės lygybės“ principo, rimbai kerta per pečius visiems, nepriklausomai nuo lyties, amžiaus ir net socialinės klasės. Taigi rimbo kirčiai padarė mums didelę paslaugą (...).“

Dažniausiai sėdėjau namie, ypač pirmąsias savaites, tačiau dar niekada nesijaučiau toks laimingas ir laisvas. Dabar tikrai buvau Koba, maištininkas, keršytojas. Tapau tuo, kuo norėjau tapti.

Po savaitės ar dešimties dienų gavau žinutę, kad galiu išvažiuoti, jei noriu, bet vis dar turiu būti atsargus.

Norėjau išvažiuoti. Tiflisis netiko mano planams įgyvendinti dėl dviejų priežasčių. Pirma, aišku, dėl policijos, o antra, kad kai kurie partijos veikėjai mane kritikavo. Kaltino atskalūniškų grupuočių kūrimu ir įžūlumu ginčijantis. Buvau eretikas, nesutikau, kad darbininkai būtų įtraukti į partijos komitetą. Politiniu požiūriu, sakiau, jie geriausiu atveju yra pusiau sąmoningi, o kas norėtų, kad istorijos traukinį vairuotų pusiau prabudęs mašinistas?

Tauriems partiečiams tai labai nepatiko. Bendraudami su darbininkais jie neįžvelgė juose nė dėmelės, todėl darbininkai, jautę sveiką panieką sau ir kitiems, laikė juos kvailiais.

Artimiausias man tinkamas miestas buvo Batumis, įsikūręs prie Juodosios jūros, kiek į šiaurę nuo turkų sienos. Jame gyveno apie 30 tūkstančių žmonių, daugiau kaip trečdalis — darbininkai. Dauguma jų dirbo naftos perdirbimo įmonėse — po 14 valandų per dieną ir niekada nematė saulės. Viena įmonė priklausė Rothschildui.

Vėl ėmęsis agitacinės veiklos, kalbėjau darbininkams:

— Maža to, kad jūsų įmonė priklauso žydui, jis net ne vietinis rabinovičius, o svetimšalis! Plušate kasdien po 14 valandų, kad turtingas svetimšalis žydas būtų dar turtingesnis. Ar galite įsivaizduoti ką nors blogiau?

Viską prarijo. Batumio darbininkai, nors ir mažiau patyrę nei Tiflisio, buvo labiau įširdę, ir juos buvo lengviau sukurstyti.

Parašiau keletą liepsningų atsišaukimų. Tai buvo labai lengva. Imdavau plunksną, popieriaus, o baigęs atiduodavau lapą spaustuvininkams, kurie turėjo rankinę spausdinimo mašiną. Šriftą laikydavo raidėmis pažymėtose degtukų dėžutėse, o dažus užtepdavo batų šepečiu.

Agitavau abiejose Batumio naftos perdirbimo įmonėse, bet visada jaučiau, kad įvykiams pakrypus reikiama linkme Rothschildo gamykla sprogs pirmoji. Užtaisu tapo 1902 metų vasario 25 dienos įvykiai, kai gamykloje buvo pakabintas pranešimas apie 389 darbininkų atleidimą. Iš karto prasidėjo streikai, susirėmimai su policija, protesto demonstracijos prie kalėjimų, kur buvo laikomi darbininkai, ir areštai. Pagaliau 1902 metų kovo 7 dieną du tūkstančiai darbininkų nužygiavo prie policijos būstinės, reikalaudami išleisti kalinius arba visus areštuoti. Batumyje kazokų nebuvo, todėl slaptu revoliucijos sąjungininku tapo ne rimbas, o karabinas. Iš pradžių policininkai bandė darbininkus išstumdyti karabinų buožėmis, bet kai šie pradėjo svaidyti į juos grindinio akmenis, atsuko karabinus ir ėmė šaudyti. Užmušė 14 žmonių, sužeidė 54.

Per susirėmimą elgiausi labai panašiai kaip Tiflisyje, tik nešaudžiau ir prasidėjus atakai buvau patogioje vietoje, kad galėčiau pabėgti. Taip darė dauguma žmonių. Tokie dalykai ilgai netrunka. Prievarta yra greita.

Bet ne visada buvau pakankamai greitas.

Po mėnesio, 1902 metų balandžio 8-ąją, — šios dienos niekada neužmiršiu — baimę būti areštuotam išsklaidė pats areštas.

Vėliau apie arešto meną ir mokslą kalbėjau su daugeliu tos srities specialistų, ir beveik visi sutiko, kad pirmasis areštas yra išskirtinis. Nervų sistema sukrečiama taip stipriai, kad kurį laiką žmogų galima lengvai valdyti. Tai darbas, panašus į deimantų šlifuotojo, tik šiuo atveju brangenybę reikia sutrupinti.

Jau tada tai instinktyviai suvokiau. Gyvenau pagal keistai prieštaringą logiką: visaip stengiausi išvengti arešto, o kartu visais įmanomais būdais jam rengiausi.

Bet neįmanoma to išvengti, kaip neįmanoma tam pasirengti.

Buvo penktadienis. Kai kurie jaunieji organizatoriai susirinkome išgerti raudono gruziniško vyno, parūkyti ir pakalbėti. Buvome prislėgti, o žaizdos po skerdynių dar šviežios. Bet tie, kurie pritarė man, kad rimbai ir karabinai yra revoliucijos sąjungininkai, buvo gerai nusiteikę.

Kažkas pakėlė tostą pagerbti keturiolikos žuvusiųjų atminimą, kai stovintis sargyboje staiga sušuko:

— Apsupo pastatą!

Taip turėjo atsitikti. Jau dabar.

Nervai buvo įtempti, bet stengiausi išlaikyti blaivų protą. Tariau sau, jog man pasisekė, kad nebuvau suimtas gatvėje, vienas ir kad turiu porą minučių tam pasirengti. Kilo vienintelis klausimas — ar šaudys.

— Išdulkink caro motiną! — sušuko kažkuris.

— Į užpakalį ir į ausį, — pridėjo kitas, ir visi pratrūko juoktis.

Girdėjome jų aulinių batų bildesį koridoriuje, paskui beldimą buožėmis į duris, kurios lengvai pasidavė. Įėjo nuleidę karabinus su durtuvais ant vamzdžių.

Lėtai pakėliau rankas, paleisdamas cigaretę. Mūsų nesušaudys.

Paskui prasidėjo procedūra, kuri laikui bėgant tapo įprasta, — registracija.

Pavardė, vardas, gimimo data ir vieta. Prie sienos. Veidas iš profilio. Veidas iš priekio. Kairysis nykštys, dešinysis nykštys, stipriai prispausti.

Liepė nusirengti ir ieškojo ypatingų žymių — tatuiruočių, randų, dėmių. Apie tave kalba, lyg tavęs ten nė nebūtų. Tai vienas iš jų metodų.

Batumio kalėjimas dvokė šarmu ir dizenterija. Vėliau teko būti garsesniuose ir įdomesniuose kalėjimuose, kurie įsirėžė man į atmintį, bet pirmąjį kalėjimą itin gerai prisimenu.

Jeigu nė karto nepatyrei akimirkos, kai pirmą kartą įžengi į kamerą ir pamatai kameros bendrus, niekada iš tikrųjų negyvenai. Tai itin sunkus momentas, nervai nepaprastai įtempti. Kaip tą akimirką pasirodysi, tokia bus tavo padėtis kameroje.

Įėjau stiprus, pasirengęs susiremti. Tai bolševikų metodas — visada būti pasirengusiam susiremti.

Iš pradžių nė vienas iš trijų likimo bendrų nepriėmė iššūkio: Abdumanovas, uzbekas darbininkas auksine oda ir juoda kepure ant galvos, buvo areštuotas už dalyvavimą liūdnai pasibaigusioje demonstracijoje; partinis veikėjas Saša, aukštas šviesiaplaukis rusas, buvo susemtas per tas pačias gaudynes kaip aš; Beno, vienintelis man nusišypsojęs, buvo „įtariamas klastojimu“.

Partietis Saša ir aš iš karto pajutome abipusę antipatiją. Jis buvo tipiškas partinio inteligento pavyzdys. Mane laikė tik gatvės agitatoriumi, banditėliu, perskaičiusiu kelis laikraštukus. Darbininkas Abdumanovas vis dar buvo prislėgtas arešto ir sielvartavo dėl žmonos ir vaikų. Kameroje dažniausiai bendravau su Beno, nors tik dėl paties bendravimo.

Iš karto įvedžiau tvarką: rytais — mankšta. Visi pripažino, kad per mankštą tam tikra grindų dalis yra mano valda. Beno mankšta linksmino, Abdumanovas buvo abejingas, o Saša žiūrėjo nepalankiai, bet savo požiūrį slėpė užsiimdamas naudinga veikla — belsdamas kalbėdavosi su kitomis kameromis. Tuo metodu net žaisdavo šachmatais, naudodamas figūrėles iš duonos ir popieriaus lapą kaip lentą.

Mankšta kalėjime — tikras mokslas. Norisi išlaikyti formą, raumenų stangrumą, jausti, kaip cirkuliuoja kraujas. Tai suteikia jėgų ir stiprybės. Tačiau pernelyg gerai jaustis nesinori. Kuo daugiau gyvybingumo, tuo storesnės atrodo akmeninės sienos.

Kalėjime buvo panašiai kaip kažkada seminarijoje. Niūru. Griežta drausmė. Mokymasis. Ir draudžiamosios pogrindinės literatūros, lankytojų įneštos pro pat apsileidusių sargybinių nosis, skaitymas.

Tam tikros valandos buvo skirtos savišvietai. Šiek tiek skaičiau Marksą, bet mane labiau domino rusų autoriai, kurie marksistinę teoriją pritaikė revoliucinei veiklai. Perskaičiau daug įvairių veikalų, kol suradau knygą, kurioje tai buvo išdėstyta geriausiai ir aiškiausiai. V. Iljino knygoje Kapitalizmo raida Rusijoje mintis sklendė kaip kalnų erelis.

Pradėjau apie jį klausinėti. Sužinojau, kad tai rusų emigranto Uljanovo slapyvardis. Kai kurių nuomone, jis buvo tikras revoliucijos vadas arba turėjo juo tapti. Taip pat sužinojau, kad jo brolis už pasikėsinimo organizavimą buvo pakartas. Tik po trejų metų sutikau patį autorių, kuris tada jau buvo vadinamas Leninu.

Taigi pirmą kartą su Leninu susidūriau skaitydamas kalėjime. Tai buvo protų susitikimas.

— Apie ką kalbama tame marksistiniame mėšle? — paklausė klastotojas Beno kieme, kur buvo liepta dideliu ratu trypčioti vietoje.

— Gal tau patinka tie, kurie čia tave įkišo? — atšoviau klausimu į klausimą.

— Ne. Bet kodėl santechnikų ir knyginių kandžių gauja turėtų būti geresnė?

Nusijuokiau, net plekštelėjau sau per šlaunį. Tai jam patiko. Po to tariau:

— Bent jau esame panašesni į tave.

— Tu gal ir panašus, — atsakė, — bet tas kitas iš mūsų kameros — ne.

— Saša nori pakeisti pasaulį, kad pasaulis būtų toks geras, kaip jis pats, — pasakiau, ir šį kartą nusijuokė Beno.

Visada klastotojus įsivaizdavau liesus, bet Beno buvo sudėtas kaip buldogas. Trumpi plaukai, akys pernelyg arti nosies, delnai, palyginti su visu kūnu, maži, užtat pirštai ilgi ir labai judrūs — jam kalbant visada judėdavo.

— Kokius banknotus gaminti specializuojiesi? — paklausiau.

— Mano šimtinės kaip iš pinigų kalyklos, išskyrus jų vertę.

— O po kiek parduodi rubliais?

— Po trisdešimt kapeikų už rublį. Atmetus išlaidas gaunu trisdešimt procentų nuo to, ką išspausdinu. Kodėl klausi, tai tave domina?

— Verta pamąstyti. Partijai visada reikia pinigų. O mes abu gerai žinom, kad yra daug būdų jų prasimanyti.

Beno iššiepė dantis.

Mes susibičiuliavom.

Dėl to turėjau sunkumų. Griežti partijos draugai draudė artimiau bendrauti su kriminaliniais nusikaltėliais. Pasklido gandas, kad kieme leidžiu laiką su Beno, per jį susipažinau ir su kitais kriminalistais. Kai kurie politiniai kaliniai pradėjo demonstratyviai manęs vengti.

Panieka persidavė ir Sašai, tačiau labai akivaizdžiai jos nerodė. Jis daug laiko praleisdavo su Abdumanovu, ugdydamas jo klasinę savimonę. Abdumanovas darėsi vis kietesnis ir niršesnis. Iš maištininko tapo revoliucionieriumi lygiai taip pat, kaip aprašiau straipsnyje.

Aišku, Saša visada galėjo pasakyti, kad daro tai, ką geras partijos narys privalo daryti, bet žinojau, jog iš tikrųjų tai iššūkis mano autoritetui kameroje.

Griežtieji partijos draugai kalėjimo kieme demonstratyviai vaikštinėjo kartu, norėdami parodyti, kiek jų daug. O aš demonstratyviai vaikštinėjau su Beno.

— Klausyk, Beno, kurią dieną viską išdėsiu Sašai. Ir neilgai trukus. Gali nesidomėti revoliucija, tik atsakyk: kai tai nutiks, ar būsi mano pusėje?

— Aš geras kaimynas, padėsiu. Jei reikia triukšmo, poros smūgių į galvą, tik duok ženklą. Jis įkyruolis ir šiknius.

Šiek tiek vaikštinėjau ir su Abdumanovu.

— Saša neblogas vaikinas, — aiškinau jam, — bet iš tikrųjų jis nėra mūsiškis. Žinoma, jis gali sėsti į kalėjimą, bet tokie kaip jis beveik visą laiką skiria tik diskusijoms ir knygų rašymui.

— Tas tiesa, — pritarė Abdumanovas.

— Štai ką tau pasakysiu. Darbininkų klasė turi nugalėti. Mūsų daug. Bet nugalėti galėsime tik tada, kai vadovaus tinkami žmonės. Todėl klausiu: pirmose kovotojų gretose turi būti žmonės su ginklais rankose ar su knygomis?

— Geras klausimas, — susimąstė Abdumanovas.

Po keleto dienų gulėjau ant gulto, apsimesdamas snaudžiąs. Beno darė atsispaudimus remdamasis tik pirštų galiukais. Saša tyliai šnekučiavosi su Abdumanovu, — gal ne tik iš mandagumo, gal nenorėjo, kad girdėčiau jų pokalbį.

— Taigi, — kalbėjo Saša, — bus dar daugiau mitingų ir dar daugiau smurto. Nieko nepadarysi. Bet darbininkų klasė, norėdama turėti padorias darbo sąlygas ir pasiekti socialinio teisingumo, nebūtinai turi paskelbti karą pačiai sistemai. Jeigu visuotiniai streikai suparalyžiuos šalį, gausite, ko norite.

— Tikras mėšlas, — atsiliepiau keldamasis nuo gulto. — Jie niekada jums nieko neduos. Prispausite juos — jie primeluos, o grįžę į darbą po poros mėnesių atsipeikėsite ir turėsite viską pradėti iš pradžių. Paskui jie mestelės dar šiek tiek kazokų ir iškapos tiek žmonių, kad ilgam atsižadėsite mitingų. Štai kaip bus.

— Ne, netiesa! — įsikarščiavo Saša. — Darbininkų klasė neturi perimti valdžios. Ji turi suprasti, kad valdžią jau turi.

— Įrodysiu, kad tai nesąmonė, — kreipiausi į Abdumanovą. — Tuojau pat įrodysiu.

Beno liovėsi daryti atsispaudimus ir atsistojo jiems už nugaros, šluostydamasis dulkinas rankas.

— Niekas be kovos valdžios neatiduoda, — pasakiau. — Jei nori valdžios, turi ją atimti. Šitai galioja ir tuo atveju, jei kas bandytų atimti valdžią iš manęs.

— Tavo, nusikaltėlio, mentalitetui būdingas įtarumas, kad man rūpi atimti iš tavęs valdžią, — atšovė Saša. — Mane domina darbininkų klasės turimos valdžios išlaisvinimas, o tai nesuderinama su tavo siekiais. Mėgsti šnekučiuotis su sukčiais ir plėšikais. Tikriausiai visi jie turi slapyvardžius, paimtus iš pigių apysakų, kaip ir tavo — Koba.

— Nemaniau, kad intelektualas nusileis iki asmeninių įžeidinėjimų, kai kalbama tokiu svarbiu klausimu, kai darbininkų klasės atstovui atskleidžiama tiesa, kad valdžią reikia paimti jėga, nes ją visada gina prievarta, — ištariau žiūrėdamas Sašai tiesiai į akis, po to pažvelgiau į Beno.

Beno stipriai trenkė Sašai iš nugaros šaukdamas:

— Ar tu kekšė, kad taip kvailai skiedi!

Saša pasviro į mano pusę. Trenkiau jam į pilvą, ir jis susmuko ant žemės kaip maišas. Beno penkis kartus spyrė jam į inkstus rėkdamas:

— Jei dar kartą išsišoksi, sudaužysiu tau makaulę.

Štai ir viskas. Saša nuslinko prie savo gulto.

— Štai taip, — tariau Abdumanovui.

— Taip, — tepasakė.

Po savaitės man sukako dvidešimt treji. 11

„Keista, kad pirmojo Kobos arešto apklausos policijoje protokolai (...) dar nepublikuoti“, — rašo Trockis ir spėja, jog, matyt, dėl to, kad jie atskleistų mano „apsukrumą“, o ne „garbingumą“. Revoliucionierius, nenorėjęs prarasti garbės, privalėjo protestuoti: atmetu visus kaltinimus ir jų išsiginu, atsisakau prisipažinti ir dalyvauti slaptose apklausose. Ir panašiai.

Trockio „nustebimas“ nuima man nuo širdies akmenį. Vadinasi, jis nesurado jokių kitų mano pirmosios apklausos, pakrypusios gana keistu kampu, dokumentų.

Po kelių dienų, kai su Beno parodėme Sašai jo vietą, į mūsų kamerą įėjo prižiūrėtojas ir sargybinis. Prižiūrėtojas rankoje laikė sąrašą, sargybinis — grandinę ir antrankius.

Pašaukė mane pavarde. Atsistojau.

— Šitas eis į specialią šeštąją kamerą, — tarė prižiūrėtojas sargybiniui, dedančiam man antrankius.

Man tai nepatiko. Pažvelgiau į kameros bendrus. Saša pašaipiai šypsojosi, Abdumanovas atrodė išsigandęs, Beno patraukė pečiais. Visi buvome girdėję apie specialiąsias kameras, bet nė vienas jose dar nebuvome lankęsi.

Ant kojų man uždėjo pančius ir grandine sujungė su antrankiais. Turėjau susilenkti ir eiti mažais greitais žingsniukais.

Ėjome ilgai, kaskart vis pasukdami, koridorius buvo silpnai apšviestas. Stengiausi įsidėmėti kelią, tarsi tai būtų buvę svarbu.

Keletas išprotėjusių kalinių šaukė savo kamerose. Prie to jau buvau pripratęs. Tai vienas iš būdingųjų tos vietos garsų, panašiai kaip šnypščiantys stabdžiai geležinkelio dirbtuvėse.

Sargybinis uždėjo man ant peties mėsingą leteną. Jaučiau, kad ta letena trenks man į galvą, jei tuojau pat nepaklusiu ir nesustosiu.

Ta pati letena nuolankiai pabeldė į specialios šeštosios kameros duris. Jos atrodė tokios pat kaip visos — medis ir plienas, anga maistui, akutė, pridengta metaline atitraukiama užsklanda.

Balsas iš vidaus pranešė, kad galima įeiti.

Sargybinis atidarė ir palaikė man duris.

Iš karto pamačiau prie rašomojo stalo sėdintį vyrą. Maždaug keturiasdešimties metų, tamsių, glotniai atgal sušukuotų plaukų, atviro malonaus veido. Tačiau pilkos jo akys atrodė skvarbios ir niekšingos. Šeštojoje kameroje nepastebėjau jokių kankinimo įrankių. Ji buvo didesnė ir patogesnė už kitas, su tikra lova vietoj lentos. Nesupratau, gal čia miega tardytojai, kai per masinius areštus turi dirbti ilgai naktimis ir pradėti anksti ryte.

Lengvu galvos judesiu žmogus prie rašomojo stalo parodė man kėdę. Atsisėdau.

— Nuimk antrankius, — paliepė sargybiniui, — kojas palik surakintas.

Jam išėjus tarė:

— Esu majoras Borisas Filipovičius Antonovas, tardytojas. Turėsi atsakinėti į klausimus. Pavardė?

— Džugašvilis.

— Vardas?

— Josifas.

— Gimimo metai?

— 1879-ųjų gruodžio 21-oji.

— Profesija?

Akimirką nežinojau, ką sakyti. Negalėjau sakyti „partinis agitatorius“, negalėjau sakyti ir „plėšikas“. Taigi pareiškiau:

— Poetas.

Antonovas tiriamai pažvelgė man į akis. Atrodė, kad beveik patikėjo. Tais laikais revoliucionieriai ir poetai buvo panašūs — ilgais plaukais, barzdoti, panešiotais drabužiais, languota skarele ant kaklo.

— Taigi, — tarė laikydamas plunksną, — prie agitatoriaus ir plėšiko turėčiau prirašyti ir poetą?

Pasijutau taip, lyg jis būtų manyje, viduje, ir skaitytų mano mintis. Netrukus atsipeikėjau: aišku, jie žino, kad esu agitatorius, o plėšiką galima pridėti kaip įžeidimą. O gal ką įtaria? Kodėl gi ne.

— Esu poetas, — pakartojau.

Nusišypsojo tarsi iš tikrųjų apsidžiaugęs, po to kažką užrašė mano kortelėje.

— Mėgstu poeziją, — prisipažino, — ypač Puškino eiles apie Peterburgą. Vadina jį, kaip žinai, „valdingu ir rūsčiu“5. Esu iš Peterburgo ir nekenčiu šito miesto. Čia pernelyg karšta ir drėgna. Nėra žiemos. Mėgstu ir tas Puškino eiles, kur jis numato savo mirtį, žinai — „Ar klaidžioju aš po gatves triukšmingas, ar po šventoves pavėsingas, ar tarp jaunų, nerūpestingų — paskendęs savo svajose...“6. Bet naujasis Puškinas, toks kaip tu, neturi sėdėti dvokiančioje ankštoje kameroje, galvodamas apie mirtį. Toks poetas kaip tu turi įsikurti jaukioje kameroje kaip ši, su tikra lova ir stalu, su plunksna ir rašalu, knygomis ir karšta arbata.

Linktelėjau galvą, parodydamas, kad pritariu.

— Tarkim, — tęsė, — toks poetas kaip tu gaus trejus metus tremties Sibire. Kur jis bus ištremtas? Arba į kaimą, kur galės gyventi kaip žmogus, arba į kokią vėjuotą varganą gyvenvietę už poliarinio rato.

Antonovas patogiai įsitaisė kėdėje ir išskėtė rankas, lyg norėdamas pasakyti: ar galima lyginti viena ir kita.

Tačiau aš palyginau. Man nereikėjo patogios kameros. Metus galėjau kalėjime ištverti. Apimtas romantiško jaunystės polėkio, net norėjau save išbandyti sunkiomis sąlygomis. Jeigu atsidurčiau net ir už poliarinio rato, visada galima iš ten pabėgti. Kiekviename šalies kampelyje partija turi savo žmonių. Tai pirmas dalykas, kurį išmoksti dirbdamas partinį darbą.

O su kuo siejamos geresnės sąlygos? Su draugų išdavimu, aktyvia pagalba caro slaptajai tarnybai.

— Poezija nuostabi ir todėl, — tariau, — kad jai nereikia nei popieriaus, nei plunksnos. Viską galima sutalpinti galvoje. Juk sakoma, kad tamstos mėgstamas poetas Puškinas geriausias eiles sukūrė tremtyje.

Antonovas nežymiai krūptelėjo ir sausai tarė:

— Puškinas buvo ištremtas į savo dvarą, o ne ten, kur žiemą pusė kalinių miršta iš bado, — jo balsas skambėjo grasinamai, — neužmiršk, kad per sumaištį žuvo žmonės. Įvykdyti sunkiausi nusikaltimai. Vadai eis į kartuves. Visų vadeivų dar neišaiškinom, bet tikėtina, kad tardomi jie neabejotinai laikysis išdidžiai.

Staiga antkojai pasunkėjo. Antonovas buvo atstovas valstybės, kuri turėjo galią žudyti. Tą jis man dabar priminė. Jeigu patikėčiau, jog iš tikrųjų turiu pasirinkti — išduoti draugus ar savo gyvenimą, — neabejočiau nė akimirkos — gelbėčiau save. Tačiau manęs neapmulkinsi.

— Penktadienio vakarą išgerti porą stikliukų nėra didelis nusikaltimas, netgi Rusijoje.

— Dabar įdėmiai paklausyk, pone poete, pasakysiu tai, ko nesitiki. Daug žmonių sėdėjo kėdėje, kurioje dabar sėdi. Jų yra keli pagrindiniai tipai — vieni silpni, lengvai palūžta, kiti, išpažinėjai, laikosi savo įsitikinimų, su jais daug darbo, kaip kad su tavo kameros draugu Saša, daug sėkmingiau atsispiriančiu mums nei tau.

Pataikė. Pribloškė. Žinojo viską, kas įvyko kameroje. Kuris įskundė? Saša, kad atkeršytų? Abdumanovas, kad gautų mažesnę bausmę? Ar Beno, galėjęs padaryti bet ką?

Pažvelgiau į Antonovą — jo veide spindėjo pasitenkinimas ir atlaidumas, lyg tiksliai žinotų, ką galvoju.

— Tikriausiai manai, kad kameroje sėdi su kuo papuola, atsitiktiniais žmonėmis, — vėl prabilo Antonovas. — Dažnai taip ir būna. Bet ne visada. Kartais truputį paeksperimentuojame. Pasodiname darbininką su dviem politiniais ir žiūrime, kuris yra rimtas, tikras veikėjas.

— Jūsų eksperimentas turi silpnąją pusę.

— Kokią gi?

— Pasitikite patikimais klastotojo pranešimais.

Antonovas nusišypsojo, bet nesidavė pagaunamas ant jauko.

— Taigi, — tęsė, — yra tokių, kurie lengvai palūžta, yra išpažinėjų, kurie kietesni, ir tokių vaikinų kaip tu. Jie nesilpni, bet ir ne tikrieji išpažinėjai. Jiems galvoje kas kita. Patys nežino kas. Bent kurį laiką. Ilgainiui supras. Jie tik nori būti viršūnėje, kokioje — nesvarbu. Tu, pone poete, esi būtent toks, todėl esu tikras, kad abu kalbame ta pačia kalba.

Tuo momentu pajutau Antonovui visiškai netikėtą jausmą. Dėkingumą.

Tai truko akimirką. Jis ir toliau reikalavo išduoti draugus. Vieni iš jų mane kai ko išmokė arba palaikė mano pusę. Kiti neslėpė paniekos man, Saša nebuvo vienintelis toks. Bet aš neišduodu draugų, nebent reikėtų gelbėti savo gyvybę ar būtų kita tokia pat svarbi priežastis. Tačiau dabar jokios svarbios priežasties nemačiau.

Įsidėmėtina, jog turėjau taktinio įžvalgumo. Jeigu kada nors tektų išduoti draugus, tarp jų neturėtų būti mane įžeidusių, nes kas nors galėtų pastebėti dėsningumą. Be to, visi sugeba naikinti priešus, o štai naikinti draugus reikia ypatingos laisvės.

Kelias akimirkas panirau į savo mintis, pamiršau kamerą, Antonovą. Na, ko nori? — klausiau savęs. Noriu vadovauti gruzinų revoliucinei organizacijai. Ar policija gali man padėti? Pakenkti tikrai gali, tai aišku. Bet jeigu su ja bendradarbiaučiau, manęs neareštuotų ir netremtų. Jeigu tremtų, bent jau nedažnai ir neilgam. Be to, galėčiau jiems teikti sau naudingą informaciją, kad atsikratyčiau tais, kurių vietą norėčiau užimti. Taip, bet rizikuočiau gyvybe, — dvigubus agentus revoliucionieriai bausdavo mirtimi.

Vis dėlto tai buvo stulbinanti galimybė: ne aš dirbčiau caro policijai, o ji dirbtų man.

Pažvelgiau į Antonovą, nekantriai trinantį pirštus.

— Esu tik maža žuvelė, — pasakiau.

— Žuvelės auga. 12

Uostinėdamas policijos protokolus Trockis atrado, kad kalėjime mieliau bendravau su kriminalistais, bet įrodyti gali tik tai, jog ne visada elgiausi „didvyriškai“. Dėl to tikrai nesijaudinu. Nerimą kelia tai, kad mano kriminalinius polinkius atskleidžiančius dokumentus Trockis tyrinėja būtent dabar, kai turi prasidėti trečiasis Maskvos procesas. Šis teismas, iš anksto planuotas trisdešimt aštuntųjų kovo pradžiai, Trockiui gali sukelti visą grandinę nepageidautinų sugretinimų. Tam tikra prasme aš taip pat būsiu teisiamas, — mane teis Trockis.

Taigi kodėl nenužudžius Trockio būtent dabar? Kas žino, gal reikėjo tą padaryti, kai Trockis dar buvo Rusijoje, o ne dabar, kai jis toli Meksikoje, gerai saugomoje rezidencijoje.

Tačiau Rusijoje nužudytas Trockis būtų paskelbtas kankiniu. Jo kapas taptų simboliu, susitikimų vieta. Be to, nužudžius Trockį dabar, kai dar nesunaikinti jo sekėjai, organizacija pasidalytų į frakcijas, kurias būtų sunkiau susekti ir pašalinti.

Ne, dalykai klostosi pagal tam tikrą logiką ir tvarką. Trockį galima nužudyti tik likvidavus jo šalininkus ir organizaciją. Pirmas bus paskutinis.

Tačiau yra tam tikros rizikos. O jeigu Trockis jau ką nors sužinojo apie tai? Gali mane apkaltinti gyvų vaikų valgymu Kremliuje, nors neturint įrodymų ir neginčijamų argumentų tai bus tik akivaizdi isterija, sukelsianti Vakarų intelektualams, tokiems kaip Shaw, nemalonų prieskonį.

O jeigu Trockis tikrai pradėjo rinkti to nusikaltimo įrodymus?

Čia taip pat turiu tam tikrą pranašumą.

Trockio sūnus Liova iš Paryžiaus vadovauja europietiškajam tėvo organizacijos sparnui ir leidžia Opozicijos biuletenį, kuriame nuolat mane atakuoja. Jau ketverius metus, maždaug nuo 1934-ųjų, dešinioji Liovos ranka yra Marekas Zborowskis, žavus Lenkijos žydas, rašantis biuletenyje ugningus straipsnius slapyvardžiu Etienne’as. Jis taip pat rašo glaustus raportus, kurie patenka tiesiai į mano rankas.

Etienne’as ne tik atiduoda Trockio organizacijai savo literatūrinį talentą, jis nesibodi ir kuklių užduočių, tokių kaip korespondencijos tvarkymas, laiškų rūšiavimas. Žodžiu, seka Trockio ir jo sūnaus susirašinėjimą.

Man siunčiamuose raportuose visada yra įdomių tos korespondencijos ištraukų. Pasitikiu Etjenu, sugeba atskirti pelus nuo grūdų.

Paskutiniu metu tėvo ir sūnaus santykiai tapo įtempti. Trockis per daug reikalauja iš jaunuolio, norėdamas, kad šis gautų kiekvieną dokumentą, galintį paneigti kaltinimus, iškeltus Trockiui Maskvos procesuose. Neseniai vargšui vaikinui parašė: „Po pastarųjų mėnesių patirties man nebuvo juodesnės dienos už tą, kai atplėšiau tavo laišką, manydamas, jog rasiu prisipažinimus su priesaika, bet radau tik atsiprašymus ir patikinimus. (...) Sunku pasakyti, kurie smūgiai yra skaudesni, — ar tie, kurie pasiekia iš Maskvos, ar tie iš Paryžiaus.“

Tai tiesiog klaidinga ir neteisinga.

Mūsų žmonės iš saugumo ir žvalgybos Liovą vertina labiau nei jo paties tėvas. Mūsų žmonės sako: „Jauniklis dirba gerai, be jo seniui būtų gerokai sunkiau“.

Jausdamasis tėvo neįvertintas, Liova, aišku, suartėjo su Etienne’u. Šis vis dar lieka Trockio malonėje, nes jam svariai padeda rašyti Stalino biografiją — suranda senų straipsnių, įvairių dokumentų, prisiminimų. Todėl dar prieš Trockiui gaunant medžiagą žinau, kokiu mano gyvenimo laikotarpiu jis domisi.

Etienne’as, būdamas paryžietiškosios Trockio organizacijos narys, teikia man didelį pranašumą. Bet yra tam tikrų trūkumų. Aišku, galiu nurodyti Etienne’ui įspėti mane, jeigu Trockis pageidautų dokumentų to laikotarpio, kai nutiko kebliausi mano gyvenimo įvykiai, bet negaliu būti atviras. Jis nieko neturi žinoti. Be to, gal Trockis įkūrė slaptą grupę svarbiausioms Stalino mįslėms tirti. Regis, nebepasitiki savo sūnumi ir nebenori patikėti jam tokios svarbios užduoties.

Istorija velniškai komplikuojasi. Manai žinąs, kas darosi, o paskui paaiškėja, kad vyko visai kas kita.

Pavyzdžiui, Suchanovas parašė apie revoliuciją spalvingą pranešimą, jo manymu, atspindintį tikrovę. Bet Josifo Stalino pavardė jame beveik nepasirodo. Taigi kaip atsitiko, kad Stalinas išsilaipino viršūnėje?

Žmogus, pastebėjęs mano veržlumą tomis karštomis dienomis, buvo jaunas naivus amerikietis Johnas Reedas, savo knygoje Dešimt dienų, kurios sukrėtė pasaulį rašęs apie Staliną: „Nėra intelektualas, kaip kiti sutikti žmonės, ir žino tik tai, ką nori žinoti. Turi stiprią valią ir kurią dieną atsidurs pačioje viršūnėje.“

O Suchanovui, su kuriuo dažnai matydavomės, aš buvau tik „pilka dėmė“. Suchanovas — jį praradome trisdešimt septintaisiais, — matyt, buvo įsitikinęs, kad visus formalius kaltinimus jo adresu nulėmė šis „įžeidimas“. Nieko panašaus.

„Pilka dėme“ buvau sąmoningai. Niekas nepastebėjo mano veržimosi į priekį. Tai logiška. Suprasdamas, kas esu, negalėjau išsiskirti iš kitų.

Juk niekas iš tikrųjų nepastebėjo, ir kaip Hitleris veržėsi į valdžią. Dabar jau per vėlu. Dabar visi jį stebi, o jis pradeda veikti. Prieš keletą dienų, 1938 metų vasario 4-ąją, Hitleris pasiskelbė Vokietijos ginkluotųjų pajėgų vyriausiuoju vadu.

Aukšti titulai nė kiek nekenkia, svarbu, kad valdžia būtų įgyvendinama. Klausimas tik, kada ir kur karas prasidės. Susilažinau iš dešimt rublių su užsienio reikalų ministru Molotovu. Jis mano, kad Hitleris pirmiausia prisijungs Sudetus, nes tai maža ir niekam nerūpinti sritis. O aš pasakiau:

— Ne, Hitleris iš tikrųjų tiki tomis nesąmonėmis, tiki tauta ir pirmiausia užims Austriją.

Akimirką Molotovas susirūpino, kad gali išlošti lažybas su manimi, bet paskui nurimo, padavė man ranką ir tarė:

— Gerai, iš dešimt rublių.

— Taigi, — pasakiau, — jei net kils pasaulinis karas, nuostolių neturėsime, vienas iš mūsų išloš porą rublių.

Dar vienas geras pretekstas pašalinti Trockį yra tas, kad jam gaištu tiek laiko, kai turėčiau daugiau dėmesio skirti Hitleriui, kuris vis dėlto turi tikrą armiją ir dabar yra vyriausiasis jos vadas.

Po kelių dienų, kai Hitleris pasiskelbė armijos vadu, Etienne’as tiesiai iš Paryžiaus mane informavo, kad Trockio sūnus Liova kenčia nuo aštraus apendicito priepuolio. Pavėlavo pradėti gydytis per nepabaigiamus tėvo paliepimus, bet daugiau jau nebegali atidėlioti ir rytoj kreipsis į rusų ligoninę Paryžiuje. Etienne’as asmeniškai rūpinsis jo gydymu. Perdaviau jam ženklą.

Etienne’as yra jautrus, puikus darbuotojas, pats niekada nieko nedaro, bet visada žino, ką reikia daryti. Tą prieš dvejus metus įrodė pirmu įgyvendintu sumanymu pagrobti visą paryžietiškąjį Trockio archyvą. Nepaisant to, keletą dienų po to buvau įsitempęs ir daugiau nei paprastai rūkiau.

Tačiau viskas praėjo, kai gavau iš Etienne’o kitą raportą — santūrų, dalykinį, be nereikalingo žodžio:

„Liovai, užsiregistravusiam ligoninėje mesjė Martino pavarde kaip prancūzų inžinieriui, vasario 9-ąją išpjovė apendiksą. Operacija puikiai pavyko, tačiau po trijų dienų sveikstantis pacientas staiga prarado sąmonę. Operacija ir kraujo perpylimas nebegalėjo jo išgelbėti. Jis mirė 1938 metų vasario 16-ąją. Jo žmona pareikalavo skrodimo — įtarė jį buvus nunuodytą, — bet nieko įtartina nebuvo rasta. Ligoninės gydytojai tvirtina, kad mirties priežastis — žarnų uždegimas, infarktas ir menkas imuninis atsparumas. Garsus gydytojas, Trockio šeimos draugas, palaiko šią nuomonę. Situacija neaiški, tikriausiai tokia ir liks.“

Ką dėl to kaltinti? Žvelgiant iš istorinės perspektyvos — Hitlerį, kuris įkaitino tarptautinę atmosferą, paskirdamas save Vokietijos ginkluotųjų pajėgų vadu. Todėl Rusija automatiškai privalo skirti jam daugiau dėmesio. O tai neįmanoma, kol gyvas Trockis. Bet Trockio negalima nužudyti, kol Maskvoje neįvyks paskutinis išdavikų trockininkų teismas ir kol neišdraskysiu jo organizacijos tiek šalyje, tiek užsienyje.

Liova taip pat dėl to kaltas. Turėjo gyventi savo gyvenimą, o ne būti tėvo parankinis. Ne dėl to, kad tai būtų itin svarbu, — koks sūnus galėtų patenkinti Trockį?

Liova kaltas ir todėl, kad dalyvavo žaidime, neturėdamas tam nė menkiausio talento. Sukryžiuoti kardus su Stalinu, o po to leisti sau įbrukti kaip dešiniąją ranką Etienne’ą — tiesiog gėda. Vis dėlto didžiausia kaltė tenka pačiam Trockiui. Galų gale juk jis tėvas ir privalo daugiau suprasti nei jo stropus, jautrus trisdešimt dvejų metų sūnus. Privalėjo pastebėti, kad vaikinas nebuvo sukurtas tokiam gyvenimui, tokiam darbui. Turėjo palikti jį ramybėje, turėjo jam pasakyti:

— Daryk, kas tau teikia džiaugsmą.

Bet ne, norėjo vaikino energiją ir gabumus panaudoti pralaimėtam reikalui. Pats Trockis irgi neturėtų dalyvauti šiame žaidime, — Etienne’as pergudravo jį taip pat kaip ir sūnų.

Juk pats Trockis privalo nuolat rūpintis savo saugumu. Darau tai už jį. Tas bemaž įžeidžia.

Trockis neturėjo terorizuoti sūnaus ir kaltinti, kad yra blogesnis už Maskvą. Turėjo nuolat jam priminti Maskvą, visada taikančią į galvą ir trenkiančią į saulės rezginį, todėl tuo momentu dažniausiai matai tik „pilką dėmę“. 13

Nepaisant to, kad Liovos Trockio apendiksas buvo grynas atsitiktinumas, atsirado svarbi priežastis 1938 metų vasarį nutraukti jo gyvenimą. Noriu, kad išvakarėse paskutinio didelio Maskvos proceso (kuris prasidės kovo pradžioje, jei pavyks įtikinti visus kaltinamuosius bendradarbiauti) Trockis būtų paskendęs sielvarte. Iš dvidešimt vieno kaltinamojo svarbūs tik du — Bucharinas, „partijos numylėtinis“, kaip jį vadino Leninas, ir Jagoda, buvęs slaptosios tarnybos šefas, žmogus, kurio niekas niekada nemėgo.

Nors Trockis gedi sūnaus, be abejonės, jis dėmesingai stebės procesą. Jis žino, kad tai bus paskutinis didelis parodomasis teismas, nes jau nebeliko nė vieno svarbesnio asmens. Taip pat supranta, kad tada, kai Stalinas nubaus paskutinius svarbius žmones, turės laiko imtis jo paties.

Viliuosi, kad Trockio sielvartas atitrauks jo dėmesį. Kita vertus, procesas gali apmalšinti jo skausmą ir sukelti kai kurių minčių. O tai dar labiau paskatins jį tęsti tiriamąjį darbą. Trockiui po sūnaus mirties atsirado dar vienas pretekstas mane sunaikinti.

Liovos nekrologe Trockis rašo: „Pirma ir natūrali prielaida — nunuodytas. Stalino agentams nebuvo sunku prieiti prie Liovos — jo drabužių, valgio. (...) Juk nuodijimo menas taip klesti! (...) Visiškai tikėtina, kad jau sukurti nuodai, kurių neįmanoma surasti nė nuodugniausiai tiriant.“

Kaip sielvarto apimtas žmogus, senukas mąsto stebėtinai aiškiai.

Tačiau dvidešimt vieno teismas man svarbus ir dėl tarptautinės nuomonės. Nenoriu jokių abejonių, jokių nemalonumų.

Kasdien gaunu raportus, nuodugnius tardymo protokolus, parašais patvirtintų prisipažinimų egzempliorius. Visada atsiranda tokių, kurie prisipažįsta, o po to atsisako savo žodžių. Keletas jų taip susipainiojo prisipažinimų ir paneigimų tinkle, kad nežinai, kaip jie elgsis per viešą teismą.

Tardymai, kurie mane itin domina, vykdomi patalpoje su įrengta pasiklausymo aparatūra, kuri tiesiogiai sujungta su mano kabinetu Kremliuje, kad galėčiau jų klausytis telefonu arba per garsiakalbį — tada galiu rūkyti pypkę.

Tam tikru požiūriu tardymas yra didžiausias menas. Turi jausti kiekvieną baimės ir paniekos niuansą.

Ar prisipažinimas buvo nuoširdus? O gal prisipažinta tik norint gauti atokvėpio valandėlę nuo kankinimų? O gal žmogus palūžo?

Į procesą pakviesta užsienio žurnalistų. Viskas turi būti gerai sutvarkyta. Viskas padoru.

Jeigu tinkamai pateiksime kaltinamąją medžiagą, Vakarų politikai ir žurnalistai pasakys: aišku, Stalinas turėjo priešų, kaip toks žmogus gali jų neturėti. O kad žiauriai su jais susidorojo, visiškai nekeista, ko gi galima iš jo laukti, juk čia Rusija, o ne Šveicarija.

Tačiau rusai paklaus — kaip atsitiko, kad tas žydas Jagoda tapo slaptosios tarnybos viršininku? Bucharinas taip pat truputį įtartinas, kad ir numylėtinis.

Bet taip bus tik tada, jei jų nusikaltimai bus tinkamai pateikti ir nekels jokių abejonių. O kadangi man tai labai svarbu, neapsiriboju vien raportų ir protokolų skaitymu. Jeigu reikia, tardau pats.

Logiškai nieko nėra lengvesnio: vėlai naktį greičiau kaip per penkias minutes nuvažiuoju iš Kremliaus į Lubianką, kur yra ne tik pagrindinė saugumo būstinė ir itin svarbių įtariamųjų kalėjimas, bet ir rūsiai egzekucijoms bei nedidelis krematoriumas — viskas po vienu stogu.

Vis dėlto tardymui reikia tinkamai pasirengti.

Vakar naktį apie trisdešimt minučių klausiausi, kaip tardomas Jagoda, ir nebuvau tuo sužavėtas. Galų gale juk tas žmogus buvo slaptosios tarnybos viršininkas ir žino, kaip galima išsisukinėti ir išsidirbinėti.

Viešo teismo metu Jagoda gali pridaryti daugiau nemalonumų nei Bucharinas. Bucharinas gali šauktis Lenino, apeliuoti į garbę, bolševikų idealus. O Jagoda iš tikrųjų daug žino.

Aišku, Jagoda iškilmingai prisiekė saugoti paslaptis, bet mirties akivaizdoje to nepaisys. Jis nėra itin stipraus charakterio žmogus.

Jis savotiškas puošeiva. Prieš pat areštą rūpinosi įvairiais prašmatniais mundurais sau ir savo žmonėms — auksiniais antpečiais, jūreiviškais durklais, kitais panašiais dalykėliais. Puošeivos taip pat nepatikimi žmonės, kas žino, ką jie po akimirkos padarys.

O ką žinome apie žmones, tardančius Jagodą. Gal jie dar ką nors jaučia buvusiam šefui? O gal klausia savęs: jeigu taip atsitiko jam, kodėl negali atsitikti man? Nors būtent tai turėtų juos mobilizuoti geriau dirbti.

Jungiuosi su Lubianka asmenine telefono linija.

— Tardysiu Jagodą rytoj antrą nakties kampiniame kambaryje.

— Tikrai taip, drauge Stalinai, — kareiviška intonacija atsako budintis karininkas.

Artėjant paskirtajai valandai imu nervintis, tampu prietaringas. Taip, iš Kremliaus iki Lubiankos tik penkios minutės kelio automobiliu. Vėjuota vasario pabaiga, gatvės tuščios. Taip, automobilis šarvuotas ir neperšaunamas, taip, bus gerai saugomas. Bet vis tiek — limuzinas ne tankas. Tam tikras kiekis sprogmenų, ypač jeigu jie padėti po automobiliu, gali jį susprogdinti. Sprogmenis galima padėti ir kanalizacijos šulinyje. Kas nors gali manyti, ir jis teisus, kad Stalinui labai rūpi dvidešimt vieno teismo rezultatai. Tokie svarbūs kaltinamieji tikriausiai laikomi Lubiankoje. Turint galvoje Stalino būdą, jam gali ateiti į galvą mintis nuvažiuoti į Lubianką ir pačiam panaudoti rimbą. O iš Kremliaus į Lubianką nėra daug maršrutų.

Jeigu man kyla tokios mintys, kodėl negalėtų kilti kam nors kitam?

Juo labiau kad žudyti vadus yra rusų tradicija. Mes nužudėme carą. Moteris kėsinosi nušauti Leniną. Visoje Rusijoje turėtų atsirasti bent keletas tokių drąsuolių kaip ta moteris.

Savisaugos logika liepia man šiuo metu imtis ypatingų saugumo priemonių.

Apie pusiaunaktį skambinu sargybos viršininkui.

— Tuojau pat iškviesk Šeimininką numeris du, — sakau.

Šeimininkas numeris du į mano kabinetą įeina po trisdešimt minučių, atrodo tik ką pažadintas ir įraudęs nuo šalto oro. Nerastum kito tokio panašaus į mane, net ir ūsų galiukai užriesti.

— Ar gerai jautiesi? — klausiu.

— Nesiskundžiu, — atsako.

Išgirdęs tuos pačius visada kartojamus žodžius jau noriu nusišypsoti, bet staiga į galvą ateina mintis — kodėl Trockiui ištikimi šnipai Kremliuje negalėtų manęs pašalinti, o per viešus pasirodymus pasinaudoti kuriuo nors iš mano antrininkų, kol pasidalys valdžia. Tai reikštų, kad prieš mane stovintis žmogus potencialiai yra labai pavojingas. Tačiau pamąstęs nutariu, kad tai neįtikima, ir šypteliu.

— Po antros dvidešimt važiuosi į Lubianką. Automobilis grįš manęs. Būsi Lubiankoje tol, kol nutarsiu grįžti. Aišku?

— Aiškiau nebūna.

— Žmona, vaikai?

— Visi sveiki.

Savo antrininkams esu atviras, dažniausiai gana malonus. Mes laikomės tam tikro etiketo. Kartais jie man kelia juoką, o kartais sužadina neapykantos priepuolį. Bet visada esu linkęs vertinti juos atlaidžiai, nes jie padeda man gyventi mano gyvenimą ir gali prisiimti net mano mirtį.

— Praneškite man tiesiogine linija, kai tiktai Šeimininkas numeris du atvažiuos į Lubianką, — įsakau sargybos viršininkui.

Nutariu prieš važiuodamas surūkyti vieną ar dvi pypkes, kad ten nerūkyčiau.

— Šeimininkas numeris du atvažiavo, — praneša telefonu.

— Atsiųskite automobilį.

Vairuotojas ir sargybinis buvo geros nuotaikos, patenkinti naktiniu darbu — vežti Staliną į Lubianką geriau negu plepėti ir gerti arbatą.

Šiek tiek snigo, kartkarčiais lengvas vėjas pakeldavo sniegą nuo žemės. Kai važiavome per Raudonąją aikštę, negalėjau susilaikyti nepažvelgęs į Šv. Vasilijaus cerkvę, kurios architektą Ivanas Rūstusis įsakė apakinti. Tačiau istorija, kurią prisiminiau šį kartą, buvo apie mane. Būtent čia, prie Šv. Vasilijaus cerkvės, prieš keliolika metų nutariau tai padaryti — kartu su Jagoda.

Naktis buvo tamsi, Maskva ištuštėjusi. Bet net šiuo paros metu gatvėse matėsi žmonių — girtuoklių, gydytojų, į naktinę pamainą einančių darbininkų. Tačiau važiuodamas į Lubianką nemėgstu dairytis.

Atvažiavome. Vartai atkelti, karininkas saliutuoja.

Viskas labai slapta, apie mano atvykimą žino tik vairuotojas, sargybinis, Šeimininkas numeris du, karininkas, su kuriuo kalbėjau telefonu ir kuris dabar mane sveikina, ir dar du sargybiniai, kurie atves kalinį tardyti. Kuo didesnis žinančiųjų ratas, tuo pavojingiau.

— O kur šeimininkas numeris du? — klausiu karininko, lydinčio mane į kampinį kambarį.

— Vienas. Kambaryje. Skaito.

— Niekas jo nematė?

— Niekas.

Kampinis kambarys yra vidutinio dydžio, trečdalis sienos nuo grindų nudažyta tamsiai mėlyna spalva, viršutinė dalis — dangiška. Kambaryje tik rašomasis stalas ir dvi kėdės — viena vienoj pusėj stalo, kita — kitoj. Už rašomojo stalo įtaisyti du stovai, laikantys didelius prožektorius ir šviestuvus.

Sėdu prie stalo ir patikrinu mygtuką. Sargybinis su paruoštu ginklu kambaryje atsiranda po dviejų sekundžių. Ne, nebijau Jagodos. Kai žmogus kelias savaites prabunda naktį kas dešimt minučių, jam dingsta bet koks noras muštis.

Paskui tikriname šviesas. Karininkas vaidina Jagodą, eina nuo durų krėslo link, laukdamas, kol jam bus leista sėstis. Visą laiką markstosi nuo akinamos šviesos.

— Prie durų negalėjau matyti, kas sėdi prie stalo, ir dabar nematau, — sako.

— Tvarka. Dabar po truputį slopink šviesas, — liepiu sargybiniui. — Kai tik pamatysi mano veidą, pranešk, — sakau karininkui.

— Matau!

— Gerai.

— Ar jau atvesti kalinį?

— Turite pašluosčių ir kibirų?

— Už durų.

— Veskite kalinį.

Išvydę mane, kaliniai kartais praranda fiziologinių veiksmų kontrolę. Iš esmės tai paglosto mano savimeilę, bet reikalauju, kad viskas būtų iš karto sutvarkyta.

Girdėjau, kaip jie artinasi. Sargybinis daužė raktais į diržo sagtį, įspėdamas kitus sargybinius, kad niekas neturi matyti vedamo kalinio.

Jagodos veidas buvo kiek suvargęs, nepaisant to, atrodė beveik kaip anksčiau — tie patys buldogo žandikauliai, tie patys pašto ženkliuko formos ūsai. To niekada negalėjau suprasti, — jeigu nori auginti ūsus, tai augink.

Mačiau, kad nuo šviesos jam skauda užmiegotas akis. Ėjo palengva, automatiškai, lyg iš atminties.

— Gali sėstis, — pasakė Jagodą atlydėjęs sargybinis, likęs jam už nugaros.

Kitas sargybinis stovėjo prie šviesos jungiklio.

Jagodos akys pašėlusiai mirksėjo. Po kiek laiko lengvai paliečiau sargybinio rankovę. Jis pamažu pradėjo slopinti šviesą.

Vos nesusijuokiau, matydamas, kaip persikreipė iš nuostabos Jagodos veidas, kai išvydo mane, išnyrantį iš tamsos.

— Tu? — pratarė.

— Aš.

— Kodėl?

— Ar tai nepaglosto tau savimeilės?

— Ar tai komplimentas?

— Kodėl ne?

— Klausyk, žinau tą žaidimą. Taigi — kiek man liko? Labai mažai?

— Beveik neliko.

— Taip. Taigi...

— Minutėlę, sargybiniai gali eiti — paliepiau.

Jiems išėjus tariau:

— Taigi?

— Taigi nenoriu, kad kas terštų mano vardą.

— Bet tavo vardas ir taip jau suterštas.

— Todėl dar labiau nenoriu, kad jis būtų tepamas.

— Ir kas gi jį taip tepa?

— Tai, kad turiu sakyti, jog tarnavau Trockiui, kai iš tikrųjų tarnavau tau.

— Man tu taip pat pasakysi, kad tarnavai Trockiui.

— Žinau, kad organizacija visada pasiekia to, ko nori, bet žinau ir tai, kad egzistuoja riba, kurios negalima peržengti, — po kankinimų reikia duoti nors šiek tiek laiko kaliniui atsigauti. Juk tikriausiai nenori, kad nualpčiau kaltinamųjų suole?

— Gąsdini?

— Tik nualpimu ir galiu gąsdinti.

— Nė nemėgink.

— Gerai, bet kodėl negalėčiau būti išdavikas dėl kitų priežasčių?

— Tarkim, galėtum. Pavyzdžiui, dėl to, kad tu, žydas, užmezgei ryšius su žydų kapitalistais, kurie sumokėjo tau, kad mane nužudytum. Kaip į tai žiūri?

— Taip geriau.

— Geriau? Kam geriau? Tik ne Rusijos žydams. Ir ne rusams — kodėl jiems turėtų kelti nerimą tai, kad žydų finansininkai įsiskverbė net į sovietų saugumo organus. Ar jie galės jaustis saugūs, kai kiekvienas kvailys žino, kad dabar karo išvakarės. Nuskriausti savo šalį karo išvakarėse yra didžiausia išdavystė.

Jagoda kiek susigūžė, bet po akimirkos išsitiesė ir tarė:

— Klausyk, baigiam tuos kliedesius. Abu žinom, kad visi tie plepalai apie trockininkų sabotažą ir išdavikus yra be saiko išpūsti. Taip, keli išdavikai yra, bet galėtumėt juos iššaudyti per vieną naktį.

— Trockis priešas ne todėl, kad turi tiek daug sekėjų. Trockis yra priešas, nes jis vienintelis žemėje gali užimti mano vietą Kremliuje. Hitleris galėtų užpulti ir užgrobti Rusiją, galėtų atimti man gyvybę, bet niekada neužimtų mano vietos Kremliuje — mano, kaip Sovietų Rusijos vado, vietos. Trockis visada bus priešas, net kai jo organizacija bus sunaikinta ir jis liks vienas. Jeigu neprisipažinsi, kad praeityje tarnavai Trockiui, vadinasi, tarnauji jam ir dabar. O tai dar blogiau.

Jagoda „išsijungė“. Tardomiesiems taip nutinka. Ir reikia jiems tą leisti. Tai akimirkos, kai jie galutinai apsisprendžia. Kartais po to įvyksta emocinis sprogimas, pasipila ašaros, verksmai.

Vis dėlto per ilgai „išsijungti“ nedera. Negalima duoti laiko tvirtai apsispręsti, kaliniai visada turi būti nestabilios būsenos. Tikras menas yra žinoti, kada nutraukti svajones vienu trumpu žodžiu.

— Jagoda!

— Taip?

— Nemiegok.

— Aš ne...

— Nemiegok.

— Ko dar nori, juk aš pasirašiau prisipažinimą.

— Noriu įsitikinti, kad teisme gerai atliksi savo vaidmenį.

— Bijai, kad nepasakyčiau, ko nereikia? Bijai, kad papasakosiu apie tai?

— Ne. Ką gi spėtum pasakyti per porą sekundžių, kol žiūrovai tave perrėks, o teisėjas pradės belsti plaktuku taip garsiai, kad niekas negalėtų tavęs girdėti. Tu ne tik nespėtum pasakyti nieko stulbinančio ir demaskuojančio: jei tik bandytum tai padaryti, aš pats vadovausiu tavo kankinimams, kaip dabar pats tave tardau. Nemanau, kad to norėtum.

— Bet aš visada nekenčiau Trockio.

— Tai pakenk jam.

— Taip, suprantu, — tarė.

Bet ar iš tikrųjų suprato? Žinojo, ką turi daryti. Tokioje situacijoje asmenybė žino, ką turi daryti. Jagoda palengva pakėlė akis, kad galėčiau pažvelgti į jį — į kiekvieną jo sielos užkaborį.

Tačiau žmonės tokie melagiai, taip sugeba apsimesti.

Vis dėlto, ko gero, buvo nuoširdus, kai po akimirkos vos judindamas lūpas tarė:

— Suprantu... Esu šėtonas...

Trumpam išprotėjo. Taip irgi atsitinka.

— Jagoda?

— Taip?

— Vėl miegi.

— Tikrai?

— Dabar klausyk manęs. Išmok savo tekstą ir gerai suvaidink savo vaidmenį. Atsistosi teisiamųjų suole ir viską išpilsi — kad pakenktum priešams ir padėtum sau. Išmoksi savo tekstą ir atliksi savo vaidmenį. Pakartok!

— Išmoksiu savo tekstą ir atliksiu savo vaidmenį.

— Kam dirbai be paliovos dieną ir naktį?

— Trockiui, Trockiui, vien tik Trockiui.

— Ir nė žodžio apie tai!

— Nė žodžio.

Dabar reikėjo nutarti, kaip grįžti. Šeimininką numeris du galėjau pasiųsti į Kremlių pirma savęs arba važiuoti pirmas ir liepti po to atvežti jį. Bet jau buvo pusė ketvirtos ryto, todėl nutariau, kad nieko neatsitiks, jei grįšim kartu.

Nors nebuvau šimtu procentų tikras dėl Jagodos, nuotaika buvo gera. Todėl kai pamačiau gatvėje svirduliuojantį girtuoklį, negalėjau atsispirti ir liepiau vairuotojui sustoti. Pamatęs tamsiai mėlyną limuziną girtuoklis sulėtino žingsnį. Nuleidau stiklą. Negaliu aprašyti, kas atsispindėjo jo veide, kai pažvelgęs vidun pamatė... du Stalinus!

— Mažiau gerk, — pasakiau, ir riaumojant varikliui nušvilpėme tolyn. 14

Ši 1938-ųjų kovo 2-oji turėtų būti gera diena.

Prasidėjo puikiai. Nuostabiuose ir prabangiuose Maskvos Kolonų rūmuose, pastatytuose vien iš marmuro, prasidėjo Jagodos, Bucharino ir kitų kaltinamųjų teismas. Užtamsintoje teismo salėje prožektoriai apšvietė prokurorą Višinskį, sakantį pirmąją prakalbą. Jis pliekė teisiamuosius vieną po kito berdamas kaltinimus. Jų buvo įvairių — pradedant sąmokslu prieš Leniną ir baigiant pramoninio sabotažo aktais, tokiais kaip smulkinto stiklo bėrimas į maisto produktus, ypač sviestą, ir panašiai.

Buvau salėje. Gerokai pasistengta siekiant užmaskuoti mane: vienas iš koridorių buvo skirtas tik man, o asmeninė ložė uždengta tamsiu stiklu. Turėjau daugybę įvairių rūpesčių. Prieš dvi savaites, vasario 20-ąją, Hitleris pareikalavo suverenumo Austrijos ir Čekoslovakijos vokiečiams. Iš pradžių pasiskelbia vyriausiuoju vadu, po to reikalauja suverenumo. Nereikės ilgai laukti jėgos panaudojimo. Priminiau Molotovui mūsų lažybas.

Vis dėlto teismas man buvo svarbesnis, nes, nepaisant sūnaus mirties, Trockis įdėmiai jį stebės.

Kai šviesos vėl užsidegė, sutelkiau dėmesį į kaltinamuosius, ypač Buchariną ir Jagodą. Bucharinas sėdėjo tiesus, bet ne maištininko poza. Intelektualas iki kaulų smegenų. Įdėmiai klausėsi. Jagoda buvo šiek tiek susigūžęs, bet jo akys, atrodė, greitai laksto. Negalėjau jo suprasti. Ar jis išsekęs? Abejingas? O gal kam nors tausoja jėgas?

Lubiankos vaikinai mėgsta sakyti: „Tik duokite mums žmogų, o bylą mes sukurpsime“. Patinka man jų optimizmas ir pasirengimas dirbti. Bet yra daug svarbesnis dalykas. Neužtenka, kad nusikaltimas tiktų žmogui, — žmogus turi pasistengti tikti nusikaltimui.

Ar kaltinamieji atsakingi už jiems priskiriamus nusikaltimus? Atsakymas „ne“ dialektiškai reiškia „taip“.

Tiesiogine prasme dauguma tų žmonių nėra kalti dėl didelės dalies tų nusikaltimų. Tačiau jie gali būti kalti dėl daugelio kitų nusikaltimų, už kuriuos, nors valstybė ir nutarė taupyti teismo išlaidas, bet kokiu atveju padėtų galvas.

Puikus to pavyzdys yra Jagoda. Prieš revoliuciją buvo vaistininku, vėliau Lubiankoje įrengė savo laboratoriją, vadinamąją „kamerą“, kur atlikdavo labai įmantrius bandymus su nuodais. Nuo tų nuodų mirė daugybė žmonių. Tačiau tarkime, kad Maksimas Gorkis, didysis sovietinės literatūros tėvas, nebuvo vienas iš jų. Tarkime, kad Gorkis mirė natūralia mirtimi, bet Stalinas nori širdies vožtuvų nepakankamumą paversti politine žmogžudyste.

Jagoda susitepęs dešimčių tūkstančių nužudytų žmonių krauju. Tokiai hienai didžiausia bausmė negali būti per griežta. Tačiau jeigu jo prisipažinimai padės aukštesniam reikalui, jis gali iš dalies reabilituotis. Toks argumentas, aišku, suprantamesnis „teoretikui“ Bucharinui nei buvusiam slaptosios tarnybos šefui. Jagoda yra gudresnis. Galima jam žadėti gyvenimą, bet jis pats dažnai kartodavo tą melą. Galima jam žadėti apsaugoti jo mylimus asmenis, bet ką gi toks žmogus iš tikrųjų myli?

Pradžia buvo nesėkminga. Vienas teisiamųjų pareiškė, kad yra nekaltas. Teismas atidėjo svarstymą. Kitą dieną tas žmogus pripažino apsirikęs.

Gal kaltinamasis perprato mano dialektinį požiūrį į kaltę, tik laikinai buvo sumaišęs pažodinę reikšmę su tikrove.

Nepaisant to, buvau nepatenkintas.

Dar labiau susierzinau, kai Trockis paleido dar vieną salvę į mane savo Opozicijos biuletenyje, kurį dabar leidžia Etienne’as. Šis, aišku, negali uždrausti Trockiui publikuoti straipsnių, daugių daugiausia gali atsiųsti man teksto egzempliorių dar prieš atiduodamas į spaustuvę.

Aiškiai matyti, kad ne aš vienas kalbu apie save trečiuoju asmeniu. Trockis rašo:

„Trockiui užtenka tik mirktelėti akimi, kad revoliucijos veteranai taptų Hitlerio ar Mikado agentais. Pagal Trockio „instrukcijas“ (...) pramonės, žemės ūkio ir ryšių vadovaujantieji darbuotojai naikina krašto produkcijos atsargas. Įsakius „atviram priešui numeris vienas“ — lyg iš Norvegijos, lyg iš Meksikos — geležinkelininkai naikina karinį transportą Tolimuosiuose Rytuose, o labai rimti gydytojai nuodija pacientus Kremliuje. Tokį stulbinantį paveikslą atskleidžia Maskvos procesai. Tačiau kai kas čia kelia nuostabą. Totalitarinėje sistemoje diktatorišką valdžią turi aparatas. Taigi jei mano samdiniai užima visas pagrindines vietas aparate, kaipgi Stalinas iki šiol sėdi Kremliuje, o aš esu tremtyje?“

Biuletenį perskaičiau ankstų rytą tos dienos, kai Jagoda turėjo duoti parodymus, taigi atvykau į savo ložę blogos nuotaikos.

O ir Jagodos parodymai jos nepataisė.

Jis pripažino nunuodijęs Gorkį, ko iš tikrųjų nepadarė, bet staiga pradėjo graužtis neva dėl melagingo prisipažinimo nužudžius Mienžinskį, savo pirmtaką slaptojoje tarnyboje, nors tą tikrai padarė.

Jagoda: Aš nekaltas dėl Mienžinskio mirties.

Višinskis: Bet jūs prisipažinote tą padaręs!

Jagoda: Taip, bet tai netiesa.

Višinskis: Kodėl melagingai liudijote?

Jagoda: Leiskite neatsakyti į tą klausimą.

Višinskis toliau jį spaudė. Kai jau atrodė, kad Jagoda tuojau padarys ką nors neprotinga, įvyko nemalonus incidentas.

Tarp užsienio svečių buvo seras Fitzroy’us Macleanas iš Britų ambasados. Jo telegramoje, kurią perėmėme, šis incidentas buvo taip aprašytas: „Teismo metu negrabiai nukreipta lankinė lempa akimirką ryškiai apšvietė juodą vienos ložės stiklą, per kurį puikiai matėsi visa teismo salė, ir dėmesingi žiūrovai staiga išvydo nukarusius ūsus ir pageltusį veidą.“

Netgi tai nedavė jokių rezultatų.

Jagoda kalbėjo kaltintojui, bet kartu, žinoma, kreipėsi ir į mane:

— Galite mane spausti, tik ne per stipriai. Pasakysiu viską, ką noriu pasakyti.... bet... nespauskite manęs stipriai.

Jagoda reikiamai sužaidė, prisipažindamas tiek, kad teisminis nagrinėjimas nebūtų atidėtas, bet kartu išlošdamas vieną, paskutinę, apgaulingos laisvės valandą. Ir nieko negalėjau, po velnių, padaryti, tik sėdėjau ir rūkiau vieną karčią cigaretę po kitos.

Po Jagodos parodymų nuvažiavau į Zubalovą, vieną iš dviejų namų kaime, kur praleidžiu daugiausiai laiko. Lengvai užkandau. Valgis neteikė malonumo, vynas nenuramino.

Tą naktį sapnavau, kad esu kalėjime. Baisus sapnas. Žingsniavau po kamerą pirmyn ir atgal, įsibaiminęs lyg šuo, besiplėšiantis nuo grandinės. Kamera buvo labai maža, tik trys gultai. Ant vieno iš jų miegojo į sieną nusisukęs vyras, ant kito sėdėjo Jagoda lenko padavėjo kostiumu — elegantišku, bet purvinu — ir be paliovos rėkė: „Stalinas įbėrė stiklų Leninui į sviestą“!

Tada gulintis vyras atsisuko, ir pamačiau jo veidą — tai buvo Trockio sūnus. „Buvau jaunas“, — pasakė. 15

Nors Hitleris gali bet kurią minutę pulti Austriją, ir toliau visą dėmesį skiriu procesui. Noriu išklausyti bent jau Buchariną.

Su Bucharinu irgi buvo rūpesčių, nors jis, priešingai nei Jagoda, nežinojo jokių didelių paslapčių. Jis nebuvo iš tų, kurie tinkamai reaguoja griežtai tardomi. Lengvai galėjo netekti proto. Buvo meniškos prigimties, jausmingas, karštakošis.

Bucharinas buvo visų mylimas, tačiau už tos simpatijos slėpėsi panieka. Trockis vadino Buchariną „pusiau isteriku, pusiau infantiliu verksniu“. Net Leninas, pavadinęs jį „žymiausiu ir vertingiausiu partijos teoretiku“, kartu laikė „minkštu vašku“.

Tas „vaškas“ galėjo visiškai sutirpti kankinimų ugnyje, todėl Bucharinui buvo taikoma speciali trejopa strategija.

Neseniai Bucharinas, būdamas 45 metų, įsimylėjo jauną gražią moterį ir susilaukė su ja vaiko. Aišku, kaip būna tokiais atvejais, buvo pakiliai nusiteikęs, džiugus. Pirmasis smaigalys: jokia bėda nepalies tų, kuriuos tu myli.

Antrasis smaigalys: pažadas įkalinti, o ne nužudyti. Kad melaginga viltis būtų sustiprinta, jam pasiūlėme vadinamąjį „guminį spenį“: kalėjime buvo suorganizuotas Bucharino susitikimas su vienu pirmojo Maskvos proceso nuteistųjų, kuriam mirties bausmė buvo pakeista dešimčia metų kalėjimo. Įrodymas, kad susitarimas yra susitarimas.

Trečiasis smaigalys: išnaudoti Buchariną kaip komunistą ir teoretiką, tikinti jį, kad kaltinimai „tarnauja“ vienam tikslui ir reikalui, suteikiančiam jo gyvenimui prasmę. Tokiam vidinės logikos žmogui neatlikti šios paskutinės pareigos būtų dvasinė savižudybė.

Kažkada jau tikrinau Buchariną ir žinojau, kaip jis elgiasi. Prieš trejus metus išsiunčiau jį į Vakarų Europą nupirkti kai kuriuos Markso ir Engelso archyvus. Juk galėjo ten pasilikti, žinojo, kaip rizikuoja grįždamas. Pats sakė: „Visi tiesiog skubame į jo nasrus, žinodami, kad mus praris“.

Sugrįžimas į Rusiją buvo pirmoji jo klaida. Kodėl taip padarė? Už Sovietų Rusijos ribų jis negalėjo turėti tikro gyvenimo. Viena būti marksistu-emigrantu prieš revoliuciją, ir visai kas kita juo būti po jos. Trockis galėjo emigruoti, nes yra energingas ir puikiai žino savo vertę, o Bucharinui to trūksta.

Todėl ir žinodamas, kad stipriai rizikuoja, Bucharinas grįžo. Tai reiškia, kad pirmenybę jis teikia bolševikiškam lojalumui.

Tačiau žvelgiant dialektiškai, Bucharino sugrįžimas į Stalino Rusiją kartu yra Stalino Rusijos išdavystė. Bucharinas grįžo ne todėl, kad buvo lojalus Stalino Rusijai, bet vardan savo bolševikinių vertybių, kurios Stalinui iš esmės nebuvo vertybės. Tokie bolševikai kaip Bucharinas niekada negalėjo dirbti su Stalinu. Stalinas, aišku, taip pat negalėjo su jais dirbti. Tie bolševikai sugebėjo sukelti revoliuciją, bet nepajėgė jos apginti.

Žodžiu, Bucharinas buvo paskutinis iš Lenino bendražygių. Pastaraisiais mėnesiais dingo tiek senosios gvardijos dalyvių, kad paplito anekdotas:

— Tuk, tuk.

— Kas ten?

— Slaptoji tarnyba.

— Komunistai aukštu aukščiau.

Taigi pirmoji Bucharino klaida buvo ne jo sugrįžimas į Rusiją, bet Europoje apie mane pasakyti žodžiai:

„Stalinas tampa iš tikrųjų nelaimingas, jei nesugeba įtikinti visų, o kartu ir savęs, kad yra pranašesnis už kitus. To nelaimingumo pojūtis yra jo žmogiškiausias bruožas, tiksliau, jo vienintelis žmogiškas bruožas. Ir jau ne žmogiška, bet šėtoniška yra tai, kad jausdamasis toks nelaimingas jis negali susilaikyti nekeršijęs žmonėms, ypač tiems, kurie yra kuo nors pranašesni. Jeigu kas nors yra geresnis oratorius už jį — jis žuvęs! Stalinas neleis jam gyventi, nes toks žmogus jam nuolat primintų, kad Stalinas nėra tobuliausias. Jeigu kas nors geriau už jį rašo — yra žuvęs, kadangi tik Stalinas, tik jis turi teisę būti didžiausiu Rusijos rašytoju.“

Tai galėtų pasakyti ir Trockis! Dar vienas bendras Bucharino ir Trockio bruožas — panieka man kaip rašytojui. Kaip intelektualai jie negali susilaikyti neparodę savo pranašumo. Dar labiau jie niršta, kad aš pranašesnis veikdamas. Jie negali pakęsti, kai įrodau savo pranašumą.

Nors Bucharino grįžimas į Rusiją man nebuvo nelauktas, — juk negalėtų be jos gyventi, taip kaip poliarinis lokys negalėtų gyventi dykumoje, — vis dėlto gerokai rizikavau. Užsienyje Bucharinas galėjo susisiekti su Trockiu, o abu kartu jie keltų man daug didesnę grėsmę. Bet jeigu negalėčiau iššifruoti Bucharino, nieko negalėčiau iššifruoti.

Taigi grįžo. Norėdamas jį apdovanoti ir išnaudoti jo „teorinius“ sugebėjimus, paskyriau Buchariną pagrindiniu 1936 metų Stalino konstitucijos architektu.

Grįžo, o dabar sėdi kaltinamųjų suole. Neatrodo blogai. Ožio barzdele, tamsiomis akimis, truputį panašus į Leniną, tik ne toks stebėtinai atsparus.

Bucharinas smulkmeniškai diskutuoja apie kiekvieną menkniekį, atsakinėdamas į pateiktus kaltinimus dėl Trockio derybų su Hitleriu atiduodant šiam Sovietų Ukrainą.

Višinskis: Ar rėmėte šias derybas?

Bucharinas: Tai yra ar joms priešinausi?

Nesipriešinau, vadinasi, jas rėmiau.

Višinskis: Klausiau jūsų, rėmėte jas ar ne?

Bucharinas: Kartoju, pilieti prokurore: kadangi joms nesipriešinau, tai kartu jas rėmiau.

Višinskis: Bet sakote, kad apie derybas sužinojote joms jau įvykus.

Bucharinas: Taip, bet tai vienas kitam neprieštarauja.

Galima išprotėti.

Be to, Bucharinas neigia dalyvavęs sąmoksle prieš Leniną, bandydamas išsisukti subtilumais ir komplimentais.

— Naudodami didžiai nusikalstamus metodus sukilome prieš naujo gyvenimo džiaugsmą. Atmetu kaltinimą bandžius nužudyti Leniną, tačiau buvau vadas kontrrevoliucinių nusikaltėlių gaujos, bandžiusios sužlugdyti Lenino darbą, kurį su tokiu nepaprastu pasisekimu tęsia draugas Stalinas.

Nepaisant visų ironiškų posakių ir išlygų, iš prigimties būdamas bolševikas teoretikas, Bucharinas pabaigoje pasakė tai, ką ir turėjo pasakyti:

— Prisipažįstu kaltas, kad buvau vienas svarbiausių trockininkų frakcijos vadų. Prisipažįstu kaltas dėl visų iš to išplaukiančių pasekmių, tai yra dėl visų nusikaltimų, kuriuos padarė kontrrevoliucinės organizacijos, nepaisant to, žinojau apie juos ar ne, dalyvavau nusikalstant ar ne.

Tai per daug rafinuota pilkam žmogui iš gatvės, kuris nori žinoti tik viena: prisipažino Bucharinas ar ne?

Po paskutinių žodžių jis atsisėda — išraudęs, bejėgis. Labai jautrus žmogus. Blogai padarė, kad grįžo. Užmiršo tuos puikius Jesenino žodžius: „Niekšui skirtas džiaugsmas, jautriam žmogui — sielvartas.“

Bucharinas taip pat klysta, jog esu nelaimingas. Esu laimingas žmogus.

Esu laimingas sėdėdamas vienas su vyno stiklu po teismo, kai visi kaltinamieji prisipažino ir buvo nuteisti mirti. Laimingas esu, kad visi trockininkų stovyklos nariai — kai kurie buvo tokie įžūlūs, kad organizavo streikus, reikalaudami trumpesnės darbo dienos, — šaudomi tokiu tempu, kokį tik leidžia kadrų politika. Esu laimingas, kad Rusijoje atsikračiau visų priešų.

Taip pat esu laimingas, — nors tai man užims laiko ir kainuos šiek tiek pastangų, — kad dabar niekas pasaulyje negali sutrukdyti nužudyti Trockį, išskyrus, žinoma, galimybę, kad jis numirs savo mirtimi. Todėl čia ir dabar geriu į tavo sveikatą, Levai Trocki!

III DALIS 16

Kam nors, neturinčiam patirties ir sąmojo, 1938 metų ruduo galėjo atrodyti idealus Trockiui pašalinti. Pasibaigė Maskvos procesai. Jagoda, Bucharinas ir likusieji Trockio žmonės buvo pasodinti į kaltinamųjų suolą, po to nužudyti šūviu į galvą. Tačiau būtent dabar negaliu to padaryti dėl trijų tarptautinio, vidaus ir asmeninio pobūdžio priežasčių.

Tarptautinė padėtis velniškai komplikuojasi. Trisdešimt aštuntųjų kovą Hitleris užėmė Austriją, ir aš išlošiau dešimt rublių. Rugpjūtį Hitleris į kariuomenę pašaukė milijoną rezervininkų, o spalį užgrobė čekoslovakų Sudetus.

Žvelgiu į Vakarus ir už jokius lobius negaliu suprasti, kas gi ten dedasi. Anglų premjeras Chamberlainas aplanko Hitlerį, atiduoda Sudetus mainais į „ramybę“, po to grįžta namo gerti arbatos. Amerikos didvyris lakūnas Charlesas Lindbergh’as Berlyne paties Hitlerio apdovanojamas vokiečių kryžiumi. Prancūzai ir vokiečiai kalba apie „draugystės sutartį“. Tikrai žinau tik tiek, kad įmanoma bet kokia sutartis, bent jau todėl, kad kiekviena šalis žiūri savo interesų. Amerika susitaikys su mumis, jeigu jai bus naudinga. O jeigu ne su mumis, tai kodėl ne su Hitleriu?

Amerikos spauda pilna propagandos tiek prieš Hitlerį, tiek ir prieš mane. Vis dėlto paskutiniu metu amerikiečiai rašo apie mus šiek tiek palankiau, ypač nuo tada, kai priėmėme naują konstituciją ir pradėjome riboti terorą. Vakarų laikraščius valdo turtuoliai — dar niekada negirdėjau, kad vargšai turėtų laikraštį. Turtuoliai rems savo šalių politiką ir prireikus nurodys savo laikraščiams gerai apie mus rašyti. Jei Hitleris taps jų priešu, aš būsiu jų priešo priešas.

Bet jeigu staiga Meksikoje bus nužudytas Trockis, kils skandalas. Nuslėpti to nepavyks. Tokio žinomo žmogaus kaip Trockis nužudymo, juo labiau nepriklausomos šalies teritorijoje, rezultatas bus labai nepalankūs straipsnių pavadinimai laikraščiuose.

Vardan Sovietų Rusijos užsienio politikos interesų, Trockį kol kas reikia palikti gyvą — kol paaiškės politinė situacija.

Be to, yra vidaus frontas. Teroras slopsta, bet dar daug ką reikia sutvarkyti. Tačiau ne tai svarbiausia. Svarbiausia apkaltinti slaptąją tarnybą viršijus įgaliojimus. Tai reiškia, kad dabartinė komanda turi pasitraukti. O šitai reiškia, kad slaptojoje organizacijoje turiu sukurti nuosavą slaptąją organizaciją, kuri galėtų reikiamu momentu padaryti tai, ko noriu, ir būtų pasirengusi užimti staiga atsilaisvinusias vietas.

Dėl to liepą paskyriau naują saugumo organų šefo pavaduotoją — Lavrentijų Beriją, gruziną ir tolimą giminaitį. Pravartu, kad galiu kalbėti su juo gruziniškai, — rusai niekada nesivargino mokytis mūsų kalbos, taip pat ir revoliucionieriai, nors jie dažniausiai priešinosi caro politikai, niekinusiai gruzinų kalbą, kai buvom verčiami mokytis rusų kalbos. Ji pasirodė esanti vienu geriausių dalykų mano gyvenime.

Berija su savo sugebėjimais, išvaizda ir ydomis puikiai tiko šiam darbui.

Ką galima pasakyti apie sugebėjimus? Kai kurie medžiotojai nušauna daugiau ančių už kitus. Berija sumedžiodavo ganėtinai daug.

Jis sukūrė tvarkingą saugumo organizaciją Gruzijoje, žinojo, kaip apdovanoti žmones, pelnyti jų lojalumą ir simpatiją, žodžiu, buvo tikras vadovas. Tai kartu ir gerai, ir blogai. Gerai, nes saugumo organams reikia inteligentiško, gabaus, atsidavusio darbui vadovo, kitaip ta svarbi organizacija prarastų pernelyg daug laiko atsipeikėdama po valymų, kurie ją dabar vargina. Ir blogai, nes žmonės, turintys sugebėjimų vadovauti, yra potencialūs konkurentai.

Berija, meistriškai įvaldęs vėzdą, puikiai moka diplomatiškai bendrauti su žmonėmis. Rūpestingai globojo mano motiną, kol ji buvo gyva, ir pavadavo mane per jos laidotuves. Mano vaikai, nuvažiavę aplankyti močiutės, susidraugavo su Berija. Atsimenu, kai nuvykau į Gruziją, į motinos aštuoniasdešimtmetį, ji vadino jį „mūsų Lavrentijus“.

„Mūsų Lavrentijus“ sugeba įtikti ir man. Pasistengė, kad nė vienam gruzinų laikraščiui netrūktų „Didžiojo Stalino“ portretų, liaupsių „Didžiajam Stalinui“. Berija įsakė parašyti knygą, kurią išleido savo vardu (o po to liepė nubausti mirtimi rašytojus, dirbusius kaip negrai), pavadintą Bolševikų organizacijos Užkaukazėje veikla, ir išpūtė pagrindinį „Didžiojo Stalino“ vaidmenį. Be to, vadovavo atidengiant paminklą — dviejų galų plytinė pašiūrė, kurioje augau, buvo apgaubta milžinišku puikiu marmuriniu su keturiomis klasikinėmis kolonomis pastatu, panašiu į graikų šventyklą. Berijos žodžiais, tai pabrėžia tiek paprastą darbininkišką kilmę, tiek ir stulbinančius „Didžiojo Stalino“ laimėjimus.

Užsienio komentatoriai, tarp jų ir Trockis, tvirtina, kad Staliną valdyte užvaldė meilikavimų ir keliaklupsčiavimo troškimas. Esą jo atvaizdai kalami ant uolų, našlės nešioja ant kaklo medalionus su jo portretais ir panašiai. Kai kas tai analizuoja psichologiniu aspektu, kartais remiasi Freudu, kurį skaičiau ir uždraudžiau spausdinti. Jis neturi nieko bendra su mums pažįstamu gyvenimu, nors kai kurios jo mintys, pavyzdžiui, apie mirties troškimą, regis, kai kuriems žmonėms tinka.

Esu tik žmogus ir turiu pripažinti, kad milijonų gerklių, su begaliniu džiaugsmu šaukiančių mano vardą, garsas man palieka malonų įspūdį. Bet prie to, kaip ir viso kito, galima priprasti.

Mano kritikai tiesiog klysta, manydami, kad nepasotinamai trokštu liaupsių. Juk visi tie pataikavimai ir keliaklupsčiavimai padeda siekti kitų dviejų tikslų, daug svarbesnių nei mano tuščiagarbiškumo patenkinimas. Pirma, keliaklupsčiavimas yra valdžios ženklas, simbolis ir matas. Jei tavo veidas ir tavo žodžiai yra žmonių galvose ir veiksmuose, tavo valdžia įsismelkia kuo giliau, iki nervų sistemos vingių. Antra, pataikavimas yra tikriausias lojalumo ir siekių patikrinimo raktas. Pavyzdys gali būti Berija. Jo pataikavimo stilius rodo paslaugų tarnavimą ir norą paklusti. Taigi čia daugiau darvinizmo nei froidizmo.

Jeigu kalbėtume apie išvaizdą, Berija su retėjančiais juodais plaukais, aukšta kakta ir pelėdos akimis panašus į profesorių, net nešioja binoklį. Knygas skaito keliomis kalbomis, turi gerą skonį, gyvena padoriuose namuose su žavia ir gražia žmona bei gerai išauklėtais vaikais. Visiška priešingybė Ježovo, dabartinio slaptosios tarnybos šefo, brutalaus neūžaugos, visų nekenčiamo ir už nugaros vadinamo „kruvinuoju neūžauga“. Būtent Ježovą tinka apkaltinti visais teroro laikotarpio perlenkimais. O kas geriau simbolizuotų šviesią ateitį ir tai, kad blogiausia jau praeityje, jei ne gerai išauklėtas žmogus su binokliu.

Berijos ydos taip pat tinka šiam postui. Mėgsta važinėti po Maskvą savo automobiliu pritemdytais stiklais — pro juos žvalgosi gatvėse mokinukių, kurios jam patiktų. Vairuotojas atveda mergaitę į automobilį, o Berija ją išprievartauja. Kuo labiau ji išsigąsta, tuo labiau jį sujaudina.

Aš tuo nebuvau sužavėtas. Retkarčiais, visiškai atsitiktinai, Berija išsirenka kokio nors įtakingo žmogaus dukterį, ir kyla mažas skandalas. Tai kenkia slaptosios tarnybos autoritetui, juolab kad jos pažeistą reputaciją jis kaip tik turi pataisyti. Vis dėlto kaina nėra didelė — Berija patenkintas, o vėliau tą galima panaudoti prieš jį. Be to, nemėgstu žmonių be dėmės.

Tačiau kartu nepakenčiu odekolono, kuriuo jis kvėpinasi, — per saldus ir trenkia puvėsiais, kaip gėlės per laidotuves.

Taigi tai nėra teroro pabaiga, — teroras dabar tapo pačios slaptosios tarnybos teise, todėl jis praktiškai nepastebimas.

Kalbant apie kadrus tai tiesiog reiškia, kad mano geriausi ir patikimiausi žmonės yra pernelyg užsiėmę, kad susidorotų su Trockiu.

Aišku, visada įdėmiai stebime Trockį, nuo pat tos akimirkos, kai dvidešimt devintaisiais Odesoje jis buvo įsodintas į laivą ir išsiųstas iš Sovietų Rusijos. Ir dabar keletas operatyvinių darbuotojų seka Trockį ir jo namą Coyoacano priemiestyje.

Valytoja pateikė mums daug detalesnį namo planą už tą, kurį gavome iš vietos archyvų (tas rodė tik aukštų išsidėstymą). Ji mums pateikė ir įvairių vertingų smulkmenų — pavyzdžiui, kurie koridoriai užgriozdinti skryniomis ir dėžėmis, o tai reiškia, kad ten pagalba vėluos. Be to, turime daug namo fasado nuotraukų, darytų iš kiemo, gretimų gatvių ir namų. Sudarėme gerą visos apylinkės planą. Aišku, turime ir spaudos publikacijų — Trockis baltu kostiumu geria arbatą arba dangiškais prancūzų valstiečio marškiniais šeria triušius „specialiu“ mišiniu, kurį pats „moksliškai“ sutaisė.

Bandoma surinkti kuo išsamesnę informaciją apie Trockio apsaugos darbuotojus, jų kilmę, politines pažiūras, silpnybes.

Žinoma, ir toliau skaitau Trockio susirašinėjimo su Etienne’u laiškus.

Segtuvas kasdien po truputį didėja. Bet kol kas viskas tik popieriai.

Nepaisant to, Trockis dabar man atrodo esąs daug arčiau. Galiu įsivaizduoti jo namą, koridorius, kabinetą, kuriame dirba. Pažįstu sargybinius, nes turime jų nuotraukų. Pradedu pažinti net triušius.

Trečia ir paskutinė priežastis neskubėti pašalinti Trockio yra subjektyvesnė, asmeniškesnė. Iš tikrųjų ją nurodė pats Trockis. Jis rašo, kad Stalinas, kalbėdamasis su Kamenevu ir Dzeržinskiu „vieną vakarą vasarnamio balkone prie butelio vyno, prisipažino, kad jam itin malonu kruopščiai sekti priešą, viską detaliai parengti, be gailesčio atkeršyti, o po to nueiti gulti“. Prisimenu, kaip tai nustebino Dzeržinskį, slaptosios tarnybos kūrėją, sugebantį visą mauzerio apkabą iššauti į galvą kiekvienam, įtariamam turint kontrrevoliucinių polinkių. Tačiau dėl vieno visi sutarėme — vardan revoliucijos bet koks poelgis pateisinamas. Tik, gink Dieve, tai neturi teikti malonumo, gink Dieve, neturi būti tau naudinga. Taigi bus tik vienas toks vakaras, kai gulsiu miegoti žinodamas, kad kitą rytą atsibusiu pasaulyje, kuriame jau nebebus Levo Trockio. Tad nereikia manęs kaltinti, kad noriu labai kruopščiai pasirengti tai valandai, kai man bus „itin malonu“.

Vis dėlto jeigu turėčiau nors mažiausią įtarimą, kad Trockis planuoja pateikti tai įrodančius dokumentus, nusidulkinti man būtų į tarptautinę ar šalies vidaus padėtį ir į savo saldųjį troškimą. 17

Jagodos ir Bucharino teismas, regis, nesukėlė Trockiui jokių „minčių“. Mintys kartais kyla labai netikėtai. Gali ateiti į galvą staiga arba bręsti ištisus metus ir išnirti, kai jų visiškai nelauki — pavyzdžiui, kai lipi iš automobilio ar šlapiniesi. Vis dėlto, logiškai mąstant, jeigu Trockis norėtų prieiti kokios nors išvados, pirmiausia pradėtų rinkti įrodymus, liudijimus, dokumentus. Tačiau dabar jis susirašinėja su Etienne’u dėl papildomos medžiagos, susijusios su tolima praeitimi — mano pirmuoju areštu, tardymu, tremtimi.

Kai atsisakiau bendradarbiauti su tardytoju Antonovu, mane perkėlė į Kutaisio kalėjimą, kur laukiau tremties į Sibirą. Tai buvo įtempto mokymosi laikotarpis. Išmokau šiek tiek esperanto — „vilties kalbos“, taip pat daug valandų skyriau vokiečių kalbai įvaldyti, nes perskaityti Kapitalą originalo kalba buvo laikoma būtinybe, jeigu nenorėjai likti eilinis. Bet kol rasdavau prakeiktą veiksmažodį, užmiršdavau, apie ką buvo kalbėta sakinyje.

Kutaisio kalėjimas taip pat buvo didžiulis „universitetas“ ta prasme, kokia šį žodį vartojo Gorkis: ten buvo mokoma pažinti žmones ir gyvenimą.

Vieną vakarą pasklido žinia, kad kitą dieną įvyks egzekucija, auštant bus kariama. Visas kalėjimas atsibudo prieš aušrą, ir visose kamerose viešpatavo tyla. Pasigirsdavo tik kai kurie neišvengiami kalėjimo garsai. Tai buvo kitokia tyla nei naktį, kai visi miega. Ji buvo tiršta nuo laukimo.

Pirmą kartą gyvenime girdėjau, kaip žmogus vedamas į egzekuciją. Kai tyla tapo nepakeliama, kalinys pradėjo šaukti. Pribloškė tai, kad jo balse nebuvo siaubo. Tik vienatvė.

Gavau administracinę nuobaudą (t. y. buvau nubaustas policijos, o ne teismo) — trejus metus tremties Sibiro kaime. Bet rusų valdžia nemėgsta skubėti. Nuo mano arešto 1902 metų balandį iki įsodinimo į traukinį, judantį Sibiro link, 1903 metų pabaigoje praėjo 21 mėnuo.

Treji metai — tai vidutinė bausmė. Vienintelis privalumas buvo pati vieta — geriausioje Sibiro dalyje, ne už poliarinio rato. Gal majoras Antonovas padarė man nedidelę paslaugą, kad jį prisiminčiau.

Tremiama į Sibirą buvo „etapais“, kaip dabar sakoma: sąstatas su kaliniais važiuoja į kokią nors vietą ir laukia ten dieną, savaitę, mėnesį kitų traukinių, kol susidaro visas kontingentas. Pasiekus galinę stotį Sibire, važiuojama arklių traukiamomis rogėmis į kaimą, kur tau su keliais kitais tremtiniais skiriama troba. Kartą per mėnesį reikia atvykti į policiją, o šiaip esi laisvas, gali medžioti, netgi su šautuvu, arba meškerioti, užmesti tinklus ir taip papildyti skurdų maisto davinį.

Pabėgti iš kalėjimo praktiškai buvo neįmanoma. Pabėgti iš traukinio gali pavykti, bet rizikuoji gauti kulką į nugarą, jei ant traukinio stogo esantys sargybiniai pamatys tave ant sniego. O pabėgti iš Sibiro buvo gana lengva. Net Trockis apie tai rašo: „Nuo 1904 metų pradžios tremčių sistema tapo kaip rėtis. Pabėgti apskritai nebuvo sunku, kiekvienoje apskrityje buvo „taškų“, kur galėjai gauti netikrą pasą, pinigų ir adresų.“

Prieš tai niekur nebuvau buvęs, tik Gruzijos kalnuose ir Juodosios jūros uostuose. Niekada nemačiau didžiarusiškosios Šiaurės. Reikėjo prie jos priprasti. Bet pamilau Sibirą, jo platybes, jo atšiaurumą.

Nusprendžiau negaišti nė minutės. Beveik po dvejų kalėjime praleistų metų sunkiai tramdžiau norą veikti. Tačiau nieko nesiėmiau, kol pirmą kartą neužsiregistravau policijoje, — kad išloščiau trisdešimt dienų. Bet ne nutukę mieguisti žmonės žydromis uniformomis buvo tikroji valdžia — pats Sibiras buvo sargybinis.

Nuėjus beveik pusę dvidešimties kilometrų kelio iki vietos, kur turėjau gauti dokumentus ir transportą, netikėtai prasidėjo pūga, užpusčiusi kelią — vėžes sniege.

Ore skriejo milijonas peteliškių, deginančių lyg druska. Kaukė vėjas, o kartu su juo ir vilkai. Mano auliniai girgždėjo sniegu, tarsi žinodami, kur mane neša. Apskritai žinojau, kur eiti, nors prasidėjus pūgai tai tapo nebesvarbu. Mane vedė kažkokia jėga. Gal istorijos dvasia? Būtent tada, 1904 metų pradžioje, kvailas caras Nikolaška nusprendė užpulti Japoniją, norėdamas pamokyti „geltonąsias beždžiones“, o kartu, kaip dabar sakoma, „trumpo pergalingo karo“ dėka atgauti autoritetą ir prestižą. Bet „geltonosios beždžionės“, kurios per pusę šimtmečio samurajų kardus pakeitė į šarvuočius, pamokė jį. Iš to sekė išvada, kad Rusija, nors atrodė galinga, iš tikrųjų buvo milžinas molio kojomis. Tas pamokas greitai perprato darbininkai ir revoliucionieriai, pradėję kaip niekad anksčiau streikuoti ir organizuoti pasikėsinimus.

O gal mane vedė meilės nuojauta, nes grįžęs iš Sibiro sutikau, kaip sako rusai, man „skirtąją“.

Mano gyvenime buvo viena ideali santuoka, viena daugiau nei daugelio žmonių gyvenime.

Su Jekaterina Svanidze mane supažindino jos brolis Aleksandras. Mes kartu mokėmės seminarijoje, ir jis taip pat tapo revoliucionieriumi. Bet pati Jekaterina nebuvo maištingos sielos. Stipriausias jos prigimties instinktas buvo atsidavimas ir garbinimas. Pastebėjau tai iš karto, kai susitikome pirmą kartą.

Tai pastebėjau ir jos kūno linkyje, kai atsisuko nuo krosnies su arbatinuku rankoje. Virtuvė buvo silpnai apšviesta, tačiau jos siluetas išryškėjo pro langą krintančios baltos šviesos fone. Apie tai bylojo jos pečių linija, judesiai, — ji judėjo lyg teisindamasi.

Paskui pastebėjau tai jos akyse, kai brolis perspėjo, kad šiek tiek užtruks. Tamsios, giliai įsodintos, šešėliuotos rudos akys negalėjo nė sekundę atlaikyti mano žvilgsnio.

Netardamas nė žodžio, tiesiog stovėdamas ir laukdamas daviau jai suprasti, jog noriu, kad ji pakeltų akis. Po sekundės pažvelgė į mane, aišku, ne viliokiškai, o mirtinai išsigandusi.

Lūpos buvo minkštos, plačios ir putlios. Veidas — ovalo formos, atviras ir bailus.

Atlaikė mano žvilgsnį tik kelias sekundes ir nusisuko į kriauklę. Spėjau pastebėti, kaip slapčiomis greitai persižegnojo.

Buvo malonu stebėti ją iš nugaros, malonu žinoti, jog ji jaučia, kad į ją žiūriu. Nepaisant jos laisvos kuklios narnines suknelės, įvertinau, kad gerai atrodys nuoga lovoje degdama iš gėdos, kai jai truks rankų uždengti visas vietas.

Tuomet įėjo jos brolis ir nustebęs bei pasipiktinęs paklausė:

— Nedavei svečiui arbatos?

Vadindamas mane pogrindžio slapyvardžiu, Trockis pasakoja:

„Ne be nuostabos sužinome, (...) kad Koba, atsižadėjęs tikėjimo turėdamas trylika metų, vedė naivią ir labai religingą moterį. Nusistovėjusiam miesčionių sluoksniui, kur vyras laiko save agnostiku arba žaidžia masonų ritualus, (...) tai galėtų atrodyti įprastas reiškinys. Tačiau rusų revoliucionieriams tokie dalykai turėjo nepalyginti didesnę reikšmę. Jų revoliucinės filosofijos esmė buvo ne anemiškas agnosticizmas, bet karingasis ateizmas. Kaip jie galėjo toleruoti religiją, kai ji buvo glaudžiausiai susijusi su tuo, su kuo rizikuodami gyvybe jie be paliovos kovojo.“

Trockis mėgina įteigti, kad mano polinkis „išduoti“ revoliuciją buvo aiškus jau anksti ir atsiskleidė net renkantis žmoną.

Jis teisus, nes vedžiau ne ideologijos sumetimais. Vedžiau Jekateriną Svanidzę iš meilės. O mylėjau todėl, kad ji buvo sukurta būtent man.

Panašiai kaip ir Bucharinui, Trockiui mintis, kad galiu būti laimingas, atrodo didžiausia neteisybė. Trockis cituoja mano bičiulį, pasakojusį apie tą gyvenimo laikotarpį: „Jo vedybos buvo laimingos, nes žmona (...) laikė jį pusdieviu, be to, kaip gruzinė ji buvo išauklėta tradiciškai, įpareigojant moterį patarnauti.“ Pasakotojas dar papildo, kad man išvykus partijos reikalais arba sėdint kalėjime „ji per naktis karštai melsdavosi“.

Ir ne tik tada, kai nebūdavau namuose.

— Melskis, — liepiu, o ji žiūri į mane tomis akimis.

— Melskis!

Atsiklaupia.

— Garsiai melskis.

Nuleista galva, užmerktomis akimis pradeda karštai šnabždėti įprastas maldas ir prašyti Dievą pagalbos.

— Melskis iš širdies, maldauk to, ko dabar labiausiai trokšti.

— Viešpatie Dieve, padaryk, kad mano vyras eitų teisingu keliu ir atsispirtų pagundoms...

Tuomet švelniai keliu paremiu jos smakrą ir atsargiai atlenkiu galvą. Tas, kaip žinojo, reiškia, jog turi atsimerkti ir pažvelgti man į akis. Jos balsas lūžinėja, burna gaudo orą. Akimis prikausčiau jos žvilgsnį. Plačios putlios lūpos ir toliau kruta, tačiau malda tampa begarsė.

— Garsiai, melskis garsiai.

— O Dieve, tegu vyras segasi diržą tada, kai nori mane nubausti už mano poelgius, o ne dėl ko nors kito...

Kartais Dievas išgirsdavo pusę jos maldos, pirmąją pusę.

Niekas negali prilygti tam, kai čiupdavau ją už vešlių plaukų pakaušyje ir žiūrėdamas į akis palengva pripildydavau jos burną savimi, kol Dievo vardas tapdavo jos gerklėje tik prislopintu kūkčiojimu. 18

Trockis tapo apsukresnis. Susiorientavo, kad baltos dėmės mano dokumentuose gali jam pasakyti daugiau nei žinomi faktai. Jau atrado, kad oficialūs dokumentai rodo, jog menkai prisidėjau prie 1905 metų revoliucijos. Stalinas, Stalinas, kur Stalinas? Medžiagoje, kurią gavau šįryt, Trockis rašo: „Vis dėlto klausimas, ką iš tikrųjų 1905 metais veikė Stalinas, lieka be atsakymo.“

Trockis teisus, sakydamas, kad nemėgstu revoliucijos triukšmo. Devyni šimtai penktieji iš tikrųjų buvo triukšmingi, kas mėnesį — salvės.

SAUSIS. Sankt Peterburgas. Sekmadienį popas Gaponas žygiuoja milžiniškos darbininkų eisenos priekyje į Žiemos rūmus taikiai įteikti carui peticiją, reikalaujančią geresnių gyvenimo sąlygų. Minia gieda, meldžiasi, neša ikonas. Rūmuose caro nėra, kariuomenė atidengia ugnį. Dešimtys žuvusių. Per kelias dienas, stebėtinai greitai, kaip visos žinios ir gandai, Rusijoje paplinta žodžiai — „Kruvinasis sekmadienis“.

Tačiau tada niekas nežinojo, kad popas Gaponas dirba slaptojoje caro policijoje, — ne todėl, kad užgniaužtų revoliuciją, o todėl, kad nukreiptų ją kita linkme. Slaptoji policija, kuriai mokėjo už tai, kad ši realiai vertintų tikrovę, suprato, jog revoliucija — rimta jėga, todėl geriau ją kontroliuoti nei užgniaužti. Jų strategija, tiksliau, buvo tokia: jeigu įmanoma — užvaldyti, jeigu neįmanoma — užgniaužti. Taigi Gaponas nebuvo sąmoningas išdavikas, bet tai jo neapsaugojo nuo revoliucinio baudžiamojo būrio keršto, įvykdyto po kelerių metų. Neturėjau nieko bendra nei su ta demonstracija, nei su įvykdytu nuosprendžiu.

VASARIS. Nušaunamas didysis kunigaikštis Sergejus, reakcionierių nekenčiamas Maskvos gubernatorius. Su tuo taip pat neturiu nieko bendra.

Režimas išmetė naują kortą — juodąsias šimtines. Tai buvo ne valstybinės, o „grynai patriotinės“ organizacijos, sudarytos iš žiaurių, girtų antisemitų ir šovinistų. Jos buvo remiamos valstybinėmis lėšomis ir saugomos teisiškai. Pirmiausia plėšiami, prievartaujami ir žudomi buvo Baku armėnai. Po to juodosios šimtinės atsigręžė į tikruosius priešus — žydus. Jų šūkis buvo nuostabiai glaustas — „Mušk žydus, gelbėk Rusiją“.

KOVAS. Prasidėjo valstiečių maištas. Jie kovojo nuo amžių jiems žinomu būdu — „paleisdavo raudonąjį gaidį“, t. y. padegdavo pono namus, geriausia — kartu su juo pačiu. Tai buvo spontaniški veiksmai, to nekursčiau nei aš, nei kas nors iš bolševikų.

BALANDIS. Leninas paima viršų partijos trečiajame suvažiavime. Su juo jau buvau neakivaizdžiai „susitikęs“ kalėjime, bet dar neišsipildė mano svajonė pamatyti jį savo akimis.

GEGUŽĖ. Japonai nuskandina Rusijos laivyną Cušimos sąsiauryje tarp Japonijos ir Korėjos. Tai liaudį padrąsina.

BIRŽELIS. Sankt Peterburge kuriasi pirmieji „sovietai“. Revoliucinės darbininkų ir kareivių „tarybos“ tampa sukilimo šerdimi.

Maištas Potiomkino šarvuotyje. Taip pat spontaniškas.

LIEPA. „Sovietai“ plinta. Kai kuriuose fabrikuose ir pulkuose jie iš tikrųjų perima reikalus į savo rankas, bet ne Gruzijoje, kur aš gyvenu.

RUGPJŪTIS. Kvailas caras Nikolaška nuolaidžiauja — siūlo išrinkti dūmą tik kaip patariamąjį organą, keletą deputatų vietų skirti valstiečiams, o darbininkams iš viso neskirti. Riaušės. Tai atskleidė jo silpnumą.

RUGSĖJIS. Caras pasirodo esąs dar silpnesnis. Portsmute, Niuhempšyro valstijoje, Amerikos prezidentas Teodoras Ruzveltas tarpininkauja pasirašant taikos sutartį, patvirtinančią, kad Rusija sutramdyta, — 400 tūkstančių žuvusių, pusantro milijardo rublių išmesta į balą, laivynas vandenyno dugne. Didelės teritorinės nuolaidos Japonijos naudai.

SPALIS. Mėnesio pabaigoje visoje Rusijoje, taip pat ir Gruzijoje, streikuoja geležinkelininkai. Elgiuosi kaip visada tokiais atvejais. Visuotinis streikas Maskvoje, visas miestas streikuoja.

LAPKRITIS. Dabar sovietai taip pasitiki savo jėgomis, kad paskelbia aštuonių valandų darbo dieną. Valdžia atrodo ranka pasiekiama. Reikia tik ginkluoto sukilimo. Leninas grįžta į Rusiją.

GRUODIS. Įvyksta ginkluotas sukilimas. Nuo vieno Rusijos krašto iki kito, nuo Peterburgo iki Vladivostoko kareiviai pereina į mūsų pusę. Šį kartą turime karabinus prieš karabinus. Dabar žudyti — mūsų eilė.

Gruodžio pabaiga. Vykstant įnirtingiems mūšiams Leninas sušaukia neeilinį suvažiavimą Tamerforse, Suomijoje. Kaip bolševikas iš Batumio naftos įmonių ir Tiflisio geležinkelio dirbtuvių, esu pakviečiamas delegatu, vienu iš keturiasdešimt vieno. Tai didelė garbė.

Trockis, aišku, jau buvo sovietų vadovas Sankt Peterburge. Tuo metu, didžiaisiais devyni šimtai penktaisiais, aš, kaip rodo dokumentai, nedaug prisidėjau rengiant streikus, parašiau keletą brošiūrų, pasakiau mane šiek tiek išgarsinusią politinę laidotuvių kalbą, taip pat dirbau „Kaukazo darbininkų laikraščio“ redaktoriumi. Tačiau dokumentai nerodo, kad kasdien nuobodžiai dirbau komisijose ir pakomisėse, kad mezgėsi draugystės, formavosi sąjungos, kurios tapo svarbios gerokai vėliau. Buvau pameistrys, mokiausi kontroliuoti partinės mašinos pavaras. Ir tą vertėjo daryti. Leninas mane pastebėjo.

Buvau užhipnotizuotas valdžios hidrodinamikos — kaip valdžia plaukia ir perjunginėja pavaras. Kartais užtekdavo kalbančiam asmeniui trumpam nutilti, kad prarastų galią, kurią pagriebdavo kas nors kitas. O rusų revoliucionieriai dievino debatus. Ginčijosi dėl visko. Kiekvienas didžiavosi savo pažiūromis ir buvo pasirengęs kovoti. Kiekvienas buvo mažas diktatorius, siekiantis primesti savo valią aistros jėga ir stulbinančia logika. Visi, aišku, norėjo kalbėti. Bet aš buvau kantrus, galėjau palaukti. Kai visi pareikšdavo savo nuomonę ir jau žinojau, kaip žaidžiama, pasisakydavau kompromisiškai. Tai patikdavo abiejų pusių žmonėms. Manyje jie matė ne vadą, o katalizatorių, taikytoją ir sudarydavo man puikias sąlygas manevruoti ir daryti įtaką komitetui. Netroškau daryti didelio įspūdžio. Kaip teisingai apie mane rašo Trockis, tada „niekas nepastebėdavo, kad jo nėra, ir niekas nepastebėdavo, kai jis sugrįždavo“.

Vis dėlto tada neturėjau galimybės nei pažinti Lenino, nei išsiskirti. Šiaurės Rusijoje ir Suomijoje buvo siaubingai šalta. „Išvyka“ į Sibirą buvo per trumpa, kad būčiau spėjęs susigyventi su rusišku šalčiu. Bet tai neturėjo reikšmės. Svarbu buvo tai, kad aš, Gruzijos delegatas, vadinamas Ivanovičiumi, galėjau atsirasti viename kambaryje su mano partijos vadu.

Prieš kelias savaites Etienne’as pranešė, kad Trockis užprašė leidinio, kuriame išspausdintos mano pirmosios pastabos apie Leniną. Paėmiau savo rinktinių raštų egzempliorių ir pats perskaičiau:

„Maniau išvysiąs mūsų partijos kalnų erelį, didį žmogų — didį ne tik politine prasme, bet ir fiziškai. Vaizduotėje mačiau Leniną stotingą, nuostabų milžiną. Koks gi buvo mano nusivylimas, kai išvydau paprastą, mažesnį nei vidutinio ūgio žmogų, kuris visiškai, tiesiog visiškai nesiskyrė nuo paprastų mirtingųjų. (...) Įprasta, kad „didis žmogus“ vėluoja į susirinkimus, verčia minią laukti jo užgniaužus kvapą, kad prieš pat jam pasirodant pasigirstų:

„Šššš! Tylos! Eina...“ Toks ritualas man neatrodo perdėtas, nes daro įspūdį, žadina pagarbą. Todėl kaip buvau nusivylęs, kai sužinojau, kad Leninas atvyko į suvažiavimą dar prieš pasirodant delegatams, atsisėdo kažkur kampe ir tiesiog kalbasi su paprastais suvažiavimo delegatais. Neslėpsiu, toks elgesys man atrodė tyčiojimasis iš kai kurių svarbių taisyklių.“

Įdomu, kodėl Trockis nepacitavo nė eilutės iš tų mano įspūdžių, bent jau kad pašieptų, kaip įpratęs, mano prastą stilių. Kodėl jo nedomina pirmieji Stalino įspūdžiai apie Leniną? Jeigu pasikeistume vaidmenimis, aš būtinai perkratyčiau tokius dokumentus ieškodamas nuorodų apie charakterį, ambicijas, ketinimus.

Tačiau Trockis sutelkia dėmesį ties kai kuo kitu, ties mano susidūrimu su Leninu žemės ūkio klausimu — kas gaus žemės. Trockis rašo: „Negalėjo nekelti nuostabos jau pats faktas, kad jaunas atvykėlis iš Kaukazo, kuris apskritai nepažinojo Rusijos, išdrįso taip nekompromisiškai paprieštarauti savo frakcijos vadovui žemės ūkio klausimu, kai Lenino autoritetas ir nuomonė šiuo klausimu buvo itin sunkiai įveikiami.“

— Delegatas turi prisistatyti, — pastebėjo Leninas.

Buvo daugiausiai 158 cm ūgio, bet taip tvirtai stovėjo ant žemės, kad jauteisi už jį mažesnis. Kaip sako vengrai, kakta siekė užpakalį, bet plikė nekėlė pasigailėjimo, ji buvo dinamiška — tarsi įtempta mintis nurovė jam nuo galvos plaukus. Vilkėjo kostiumą su liemene ir, kaip daro teisininkai, laikė subrukęs po ja nykščius.

— Ivanovičius, — pasakiau tuometinį slapyvardį.

— Gruzijos delegatas? — paklausė.

— Taip.

— Ar mane teisingai informavo, kad daug gruzinų revoliucionierių mokėsi dvasinėse seminarijose?

— Taip.

— Ar jūs esate vienas iš jų, delegate Ivanovičiau?

— Taip.

— Tada priminsiu jums tai, ko jus turėjo išmokyti: klystame visi, bet blogiausia laikytis klaidos įsikibus.

Leninas ir aš nusijuokėme virš galvų kitiems deputatams, kuriems taip pat patiko ta pastaba. Po to Leninas pradėjo kitą tiradą ir logiškai įrodė, kad jo požiūris į žemės ūkį yra vienintelis teisingas bolševikiškas požiūris.

Mano nuomone, žemę reikėjo atiduoti valstiečiams, o ne nacionalizuoti, bet tai nebuvo man labai svarbu. Tiesiog norėjau susiremti su Leninu kokiu nors klausimu, kuris nebūtų iš svarbiausiųjų ir požiūrį į jį vėliau būtų galima pakeisti. Kodėl susikoviau su Leninu? Aišku, norėjau išbandyti jo jėgą. O gal mane paskatino senas gruziniškas paprotys, kai kunigaikštis aplanko namus ir suduoda vaikui per veidą, kad jis niekada nepamirštų tos dienos. Vis dėlto kas buvo kunigaikštis, o kas gavo antausį? Galbūt mes abu.

Kitą kartą persimetėme su Leninu keliais sakiniais ne taip formaliai. Per pertraukas delegatai buvo mokomi šaudyti iš mauzerių, brauningų ir vinčesterių. Taigi arba šaukėme, arba šaudėme. Tuoj po suvažiavimo turėjome su ginklais rankose eiti į barikadas padėti mūsų broliams ir seserims Maskvoje, kur, kaip rodė paskutiniai pranešimai, reikalai klostėsi prastai.

Šaudžiau mauzeriu mažoje savo darbo šaudykloje — tušti alaus buteliai ant kreivos medinės lentos su raudonais apskritimais ant etikečių. Atiduodamas ginklą laukiančiam eilėje, pamačiau Leniną. Jis stovėjo šalia, žvelgdamas į mane primerktomis ir linksmomis, bet kartu įtariomis akimis, kuriose nieko negalėjai įskaityti.

— Šaudote ne per daug geru ginklu, — pratarė.

— Bet ir ne blogiausiu.

Jis nusijuokė. Ir tai viskas. Kažkas pribėgo pranešti blogų naujienų iš Maskvos. Šimtai užmuštų. Daugybė žmonių sudėjo ginklus. Leninas nutarė nutraukti suvažiavimą. Bet pakilimas iš esmės jau buvo atslūgęs.

Artėjo niūrus laikas. Ištisi metai kartuvių šešėlyje.

Nepaisant to, suvažiavime Leninas mane taip paveikė, kad galėjau ištverti tuos metus. Jis mane pripažino ir įvertino. Privertė mane patikėti mūsų kovos priemonėmis ir mūsų reikalu. Tačiau įdomu, kad iš visų jo dovanų vertingiausia buvo pradinis nusivylimo įspūdis. 19

Per pirmuosius susitikimus su Leninu 1905 metais, kai ginčijomės ir kai pokštavome šaudykloje, jaučiau, kaip dėmesingai jis mane vertina. Geras vadas visada ieško tinkamų žmonių postams užimti. Leninas žinojo, kad partijoje buvo rusų, žydų, lenkų, bet labai mažai žmonių iš naftos išteklių turtingo Kaukazo. Ir apskritai ta mažuma buvo nuosaikūs menševikai. O aš buvau nepajudinamas bolševikas, atvykęs tiesiai iš geležinkelio dirbtuvių ir naftos telkinių. Praktikas Leninas turėjo pagalvoti: jis man gali praversti.

O kuo labiau jam tikau, tuo aukščiau galėjau iškilti. Perėmiau jo pažiūras. Kovojau jo pusėje. Bet žmogaus prigimtis yra tokia, kokia yra, tad turėjau kai ką pridėti nuo savęs.

Kaip visada tai sukėlė papildomų rūpesčių.

Aš vis labiau troškau tapti gruzinų revoliucijos vadu ir jaučiau, kad esu to vertas, todėl nuolat buvau įsitempęs. Kartais tai „išlįsdavo“. Buvau jaunas ir dar tik mokiausi aktoriaus meno slėpti jausmus.

Iš suvažiavimo Suomijoje, kai pamačiau Leniną, grįžau pasitikėdamas savimi. Ne tik savo nusistatymu, bet ir kai kuriais veiksmais atstūmiau gruzinų socialdemokratų partijos menševikų daugumą, su kuria mes, bolševikai, turėjome bendradarbiauti, ypač dabar, kai caras gesino paskutines 1905 metų revoliucijos kibirkštis.

Mane svarstė trijų asmenų partinės drausmės komisija.

— Drauge Koba, — tarė komisijos pirmininkas, — partija yra įsitikinusi, kad pažeidėte pagrindines taisykles, privalomas tikram revoliucionieriui. Naudojote kriminalinę prievartą, apiplėšinėjote, o juk žinote, kad partija pripažįsta tik revoliucinę prievartą. Visą savo laiką skiriate darbui komisijose ir visiškai apleidote marksistinės teorijos studijas, taip pat revoliucinę veiklą masėse, ką darėte anksčiau. Tiek daug laiko skiriate darbui komisijose todėl, kad bandote susikurti sau atramą partijoje. Ką į tai galite pasakyti?

— Prisipažįstu.

Nustebo.

— Prisipažįstu kaltas, — pakartojau. — Prisipažįstu dėl pirmojo kaltinimo, kad esu kriminalinės prievartos šalininkas. Tačiau dabar matau — klydau, kad nesilaikiau partinės drausmės. Prisipažįstu, jog užleidau teorinį darbą ir veiklą masėse. Nesu tikras, ar ilgos darbo komisijose valandos yra vien siekimas sukurti sau „atramą“, tačiau esu linkęs pripažinti ir šį priekaištą — kad įrodyčiau, jog sutinku paklusti partinei drausmei, nors praeityje ir netinkamai elgiausi.

Reginys buvo nepamirštamas: veiduose sumišimas ir pastangos suvokti išgirstus žodžius. Viena vertus, manęs nemėgo ir norėjo išmesti iš partijos arba nubausti. Kita vertus, partinė psichologija vertė įvertinti draugą, pripažinusį savo klaidas, be to, kiekvienas karys buvo reikalingas nelygioje kovoje su caru. Kaip ir tikėjausi, partinė psichologija nugalėjo jausmus, — priešingu atveju kokie jie būtų revoliucionieriai?

Tačiau nebuvau kvailas, žinojau, kad tie jausmai niekur nedings ir anksčiau ar vėliau iškils į paviršių, nes anksčiau ar vėliau aš juos išprovokuosiu.

O tuo metu nenorėjau turėti partijoje jokių rūpesčių. 1906 metų balandį Stokholme buvo rengiamas partijos suvažiavimas. Turėjo dalyvauti ir Leninas. Nenorėjau, kad man kas nors sutrukdytų ten nuvykti.

Paprašiau komisijos duoti man keletą dienų apmąstyti reikalus ir gavau sutikimą.

Tuojau pat išvažiavau į Batumį, tik šį kartą ne agituoti naftos valymo įmonėse. Stebėjau šviesiai geltoną ir baltą pastatą su sunkiomis klasikinėmis kolonomis, kur buvo caro slaptosios policijos būstinė. Slaptoji policija neafišavo savo veiksmų, bet jų būstinė buvo itin įsidėmėtina. Tą ir dabar laikau gera taisykle.

Kitą dieną, apie šeštą vakaro, pastebėjau žmogų, kurio man reikėjo. Kai tik jis nusileido pagrindiniais laiptais, ėmiau sekti jam iš paskos. Laikiausi atokiai, nes retkarčiais jis įdėmiai apsižvalgydavo. Revoliucija buvo užgniaužta, bet žmogžudysčių pasitaikydavo vis dažniau.

Nors Batumio klimatas beveik tropinis, gegužė tada buvo šalta. Pastačiau apykaklę ir patryniau delnus. Ėjau paskui tą žmogų porą kvartalų. Kai pasiekėme gyvenamųjų namų rajoną, žmonių sumažėjo. Matyt, jis ėjo namo.

Pasukome į ramią gatvę. Akimirką sustojau, užsirūkiau cigaretę, paskui greitai priėjau prie jo. Išgirdęs žingsnius jis atsisuko, veide atsispindėjo išgąstis. Iš pradžių tai buvo išgąstis apskritai pamačius įtartiną vyrą, priėjusį iš už nugaros. Pažinęs mane, žmogus tiesiog persimainė.

Laikydamas cigaretę vienoje rankoje, pakėliau kitą, parodydamas, jog neturiu jokių kėslų, ir tariau:

— Majore Antonovai, turime pasikalbėti.

— Mano namai šalia, galėtume...

— Ne, ne tamstos namuose.

— Yra specialusis butas...

— Ir ne specialiajame bute.

— Tai kurgi?

— Rytoj dešimtą ryto būsiu „Fenikso“ kavinėje.

— Ir?

— Areštuokite mane.

— Tapai gudresnis.

— Žuvelės auga.

Gėriau antrą puodelį kavos, kai manęs pagaliau atėjo. Rusai niekada nebuvo punktualūs.

Nors Antonovas, priimdamas mane savo kabinete, buvo malonus, pastebėjau, jog pyksta ant manęs, kad jį išgąsdinau. Dar blogiau — jo veide įžvelgiau baimę. Buvo kiek atšiaurus, bet kartu žinojo, jog turi su manimi gerai elgtis, nes aš tikriausiai turiu jam ką pasiūlyti. Kitu atveju nerizikuočiau užkabinti jį gatvėje, nekalbant jau apie areštą.

Pakvietė sėstis ir pasiteiravo, ar gersiu arbatos.

Atsisėdau, bet arbatos atsisakiau.

— Tai apie ką diskutuosime, Džugašvili, apie poeziją?

— Šilta. Apie leidybą. Kažkur Kaukaze yra spaustuvė, varanti jus iš proto. Spaustuvė gamina dešimtis tūkstančių atsišaukimų ir padirbinėja pasus. Organizavote policijos reidus nuo Tiflisio iki Batumio, bet niekas, net iš Peterburgo specialiai atsiųsti sekliai nieko nerado. Tiesa?

— Tikrai.

— Nežinau, kaip veikia jūsų sistema, bet manau, kad tas, kuris ją suras, bus paaukštintas, gal net perkeltas į Peterburgą.

— Teisingasis caras atlygina už gerą tarnybą.

— Išduosiu tamstai tą spaustuvę, papasakosiu apie visą veiklą.

— Už ką?

— Nieko iš jūsų nenoriu.

— Netikiu sutartimis, kai viena pusė nieko nenori. Iš kur galiu žinoti, ar tai ne spąstai, būdas išskersti dalį policininkų? Už tai paaukštinimo negausiu.

— Sunaikindami tą grupuotę jūs padarysite man didžiausią paslaugą.

— Kodėl?

— Todėl, kad gruzinų revoliucinei partijai noriu vadovauti aš.

Jis pratrūko juoktis. Įtūžau.

— Kalba baigta! — pasakiau.

— Ne, palaukite, blogai mane supratote. Juokiausi iš jūsų... na, iš jūsų kuklumo.

— Mano kuklumo?

— Taip, nes žmogus, kuris išdrįsta gatvėje prieiti prie manęs ir paprašo save areštuoti tam, kad sunaikintų savo organizaciją, niekada nepasitenkins tokia maža provincija kaip Gruzija.

Akimirką netekau kvapo. Antonovas vėl buvo teisus. Žinoma, tai dar nebuvo mano ambicijų viršūnė. Nebuvo nuo to laiko, kai pirmą kartą pamačiau Leniną. Aišku, ir toliau troškau būti Gruzijos partijos vadu, bet tik todėl, kad pasiekčiau dar daugiau. Kada tai įvyks, dar negalėjau pasakyti.

— Išgerčiau šiek tiek arbatos, — tariau.

Niekada nebūtų suradę tos spaustuvės. Ji buvo Tiflisio priemiestyje, specialioje ventiliacijos patalpoje penkiolikos metrų gylio šulinyje. Apylinkės apytuštės — geležinkelio bėgiai, sandėliai, parduotuvės ir barakai sergantiems užkrečiamosiomis ligomis. Audringomis 1905 metų revoliucijos dienomis ta spaustuvė, tiesiogine žodžio prasme pogrindinė, išleido per 275 tūkstančius egzempliorių nelegalių laikraštėlių ir lapelių trimis kalbomis — rusų, armėnų ir gruzinų. Čia buvo padirbinėjami pasai, o šalia įrengtoje mažoje laboratorijoje gaminamos sprogstamosios medžiagos.

Niekada ten nebuvau. Neturėjau net žinoti tikslios spaustuvės vietos, nes, pirma, man to nereikėjo, o antra, gruzinų menševikai manimi nepasitikėjo. Tačiau vietą sužinojau. Paslaptys suteikia galios, o galia kursto tuštybę — kai kurie žmonės nesupranta, kas iš tos galios, jei apie ją niekas nieko nežino, jei apie ją negalima nė užsiminti. Tad po truputį viską išgavau — taip, kad niekas nė neįtartų, jog jis pasakė ką nors tokio, ko aš dar nežinojau.

1906 metų balandžio 15-ąją buvo surengtas policijos reidas, o aš jau balandžio 10-ąją buvau Stokholme, ketvirtame darbininkų socialdemokratų partijos suvažiavime. Turėjau geriausią pasaulyje alibi — Leniną.

Kaip aną kartą, per pirmą susitikimą, nusivyliau Leninu jo triumfo valandą, taip dabar, neabejotino pralaimėjimo valandą, negalėjau juo atsistebėti. 1905 metų revoliucija buvo numalšinta, o Leninas, viršų paėmus menševikams, nebekontroliavo partijos. Tačiau dėl to neatrodė prislėgtas. Priešingai, buvo nusiteikęs dar kovingiau nei paprastai. Nepaisant nieko, kova vyksta, ir neatsižvelgiant į nieką, ją reikia laimėti.

Suvažiavime daugiausia buvo ginčijamasi dėl dviejų dalykų, dėl kurių visada diskutuoja revoliucionieriai, — ką daryti, kai bus paimta valdžia, ir pirmiausia kaip ją užgrobti.

Atrodė truputį juokinga, kai grupelė barzdotų varganai apsitaisiusių rusų įnirtingai ginčijosi dėl to, ką reikės daryti, kai nuvers carą, o grįžti namo tie patys žmonės vieni iš kitų skolinosi po porą rublių. Mane labiau domino revoliucijos finansavimo klausimai. Partijoje vėl dominuojantys menševikai smerkė, jų žodžiais tariant, „kriminalinę prievartą“, t. y. ginkluotą plėšikavimą. Leninas šią prievartą rėmė. Argumentavo ugningai, su žudančiu sarkazmu. Jo pakeltas smakras šokinėjo tarytum kumštis. Leninas įtikinėjo, jog banko apiplėšimas yra nusavinimas to, kas buvo nusavinta. Intelektualams šis posakis tiko, bet žmonėms, kurie tokiose akcijose dalyvavo ir vadino jas tiesiog „plėšimu“, frazė buvo per ilga. Bet tai įvyko gerokai vėliau, o kol kas menševikai turėjo persvarą, taigi jų reikalavimas nerinkti lėšų jėga lengvai paėmė viršų: 64 balsai už, 4 prieš, 20 susilaikė.

Nors to ir tikėjomės, kai kurių draugų moralei buvo suduotas smūgis. Bet ne Leninui. Jis kovojo toliau, bent jau už savo ir saujelės savo šalininkų moralę. Po suvažiavimo delegatai bolševikai ratu apspitę Leniną klausė jo patarimo. Kai kurių balsuose buvo galima jausti nusivylimo ir nusiminimo gaidų. Leninas atsakinėjo aštriai, sukandęs dantis:

— Jokių dejonių, draugai, esu tikras, kad laimėsime. Tiesa mūsų pusėje.

Toks buvo Leninas — niekinantis verkšlenančius intelektualus, pasitikintis savo jėgomis, tikintis pergale. Tai ir padėjo Leninui suburti kariuomenę, kuri liko jam ištikima.

Stovėjau tada netoli to būrelio. Akimirką Leninas pažvelgė tiesiai į mane. Nusišypsojau jam, mano vadui, mano alibi. Matė, kad nepraradau tvirtybės ir kad man nereikia jokio paskatinimo. Buvo patenkintas, — nors Leninas nė nepajudino galvos, pajutau man pasiųstą pritarimo ženklą.

Kai žmonės išsiskirstė, Leninas priėjo prie manęs ir be jokios įžangos tarė:

— Ką manote apie pralaimėjimą menševikams nusavinimo klausimu?

— Nekenčiu jiems pralaimėti.

— Tai aišku. Bet ką manote?

Akimirką nežinojau, ką atsakyti. Jis buvo vyresnis, vadas, o klausė mano nuomonės.

— Manau... paprastai. Jeigu turi porą kapeikų kišenėje, gali nueiti į restoraną ir užsisakyti arbatos su sumuštiniu. O jei kapeikų neturi, nebus ir arbatos.

Leninas nusišypsojo.

— Tai man patinka, — pasakė. — Neturi kapeikų, nebus ir arbatos. 20

Su Leninu mane siejo nusikaltimas, o su Trockiu — įžeidimas, tačiau santykiai su jais abiem užsimezgė ten pat, Londone, devyni šimtai septintaisiais.

Trockis iki šiol nerado jokių mano bendradarbiavimo su caro slaptąja policija pėdsakų, tačiau neaišku, kodėl jis sutelkė dėmesį į nusikaltimą, kuris siejo mane su Leninu.

Leninas sušaukė didelį partijos suvažiavimą. Jame dalyvavo trys šimtai du delegatai, turintys balso teisę, kiekvienas iš jų atstovavo penkiems šimtams partijos narių. Nebuvau delegatas, turintis balso teisę, tik vadinamasis „pasitarimų dalyvis“. Tai sužadino Trockio įtarimus.

„Kodėl Koba apskritai atvažiavo į Londoną? Juk negalėjo kelti rankos kaip delegatas, turintis balsą. Uždaruose bolševikų frakcijos posėdžiuose buvo pasyvus. Neįtikėtina, kad atvyko vien tik iš smalsumo — klausytis ir žvalgytis. Turėjo turėti kokių nors uždavinių. Kokie jie buvo?“

Jie buvo du.

Vieną uždavinį išsikėliau pats — visur stebėti Leniną. Jis buvo didis mokytojas, veiklumo pavyzdys. Londono suvažiavime bolševikai įgijo persvarą. Kai kuriems žmonėms pergalė susuka galvą, jie tampa išdidūs pagyrūnai. Leninas buvo visiškai nepanašus į tokius vadus. Priešingai, būtent po pergalės jis tapdavo itin jautrus.

— Pirma, — kalbėjo Leninas, — negalima leisti pergalei save užmigdyti; antra, reikia sustiprinti pergalę; trečia, sunaikinti priešininką, nes jis tik nugalėtas, bet ne sunaikintas.

Turėjau ir kitą uždavinį, kurį Trockis įspėjo. Jis žino, kad prieš šį suvažiavimą susitikau su Leninu Berlyne, ir yra visiškai teisus, teigdamas: „Susitikimo tikslas buvo ne teoriniai „pokalbiai“, (...) bet veikiausiai numatomi nusavinimai. (...) Nebuvo kito būdo finansuoti revoliuciją, kaip tik jėga surinkti reikiamas lėšas. Iniciatyva, kaip dažnai būna, ėjo iš apačios.“

Aš buvau ta „apačia“.

Leninas išsiuntė žmoną sutvarkyti kažkokių partijos reikalų, o mes gėrėme balkone arbatą, žiūrėdami iš viršaus į žalius lapus ir judrią Berlyno gatvę.

Jis atrodė draugiškas, atsipalaidavęs, o kartu ir nežmoniškai įsitempęs. Smilkiniuose pulsavo melsvos gyslelės, puodukas skimbčiojo ant lėkštutės.

Tai nereiškia, kad jis bijojo. Tačiau žinojo, kad turi peržengti ribą — kriminalinės ir revoliucinės prievartos ribą. Tai buvo politinė rizika, ypač jei mums nepasisektų.

Šalia jo vis dar jaučiausi kiek suvaržytas, kaip visada būna jaunesniam vyrui vyresnio vyro draugijoje, nors susitikimui rengiausi ir labai stengiausi atsipalaiduoti. Bet tai nesukliudė man pastebėti keletą Lenino silpnybių. Jo protas man priminė šachmatininko intelektą, jam trūko įtarumo poezijos. Kinto jį gerbtų, tačiau tai nesukliudytų jiems apšvarinti jo kišenes.

— Gerai, — atsiliepė Leninas, — kas tai galėtų būti?

— Imperatoriškasis bankas Jerevano aikštėje Tiflisyje.

— Kada?

— Pavasarį.

— Ir kiek tai mums duotų?

— Kelis šimtus tūkstančių.

Valandėlę pamąstė. Visi mėgsta didelius skaičius.

— Kokios galimybės?

— Visiškai neblogos.

— O kas būtų, jei nepasisektų?

— Mūsų versija būtų tokia: atskilome nuo jūsų, nes jūs neleidote naudoti prievartos.

— Važiuojate į Londoną?

— Taip.

— Ten jums ir atsakysiu. Tuojau pat po suvažiavimo. Dabar man reikia kelių dienų viskam apmąstyti. Ir pagalvoti apie jus.

Todėl suvažiavimas Londone buvo man toks svarbus. Leninas manimi pasitikės arba ne, susisies su manimi arba ne. Nors įdėmiai klausiausi diskusijų, jose dalyvauti nenorėjau. Žodžiai nelengvai ateidavo man į galvą. Man nerūpėjo balsuoti ir dalyvauti uždaruose posėdžiuose. Man rūpėjo tik tai, ar Leninas balsuos už mane mudviejų uždarame posėdyje.

Vis dėlto Trockio negalėjau nepastebėti. Kalbėjo dažnai ir ilgai, pernelyg taisyklinga rusų kalba, kaip ir visi žydai, įsikarščiavęs spjaudydavosi seilėmis ir ištisai mosuodavo rodomuoju pirštu.

Tada pirmą kartą išdėstė savo garsiąją „nepaliaujamos revoliucijos“ teoriją. Įsivaizdavo, kad ir paprastas žmogus gali pasiekti tokią viršūnę kaip Goethe ar Aristotelis. Situacija buvo keista. 1905 metų revoliucija buvo numalšinta, varžtai užsukti stipriau nei kada anksčiau, budeliai dirbo viršvalandžius. Darbininkai ir inteligentai masiškai traukėsi iš kovos: darbininkai todėl, kad buvo pavargę gauti į galvą, o inteligentai dabar susidomėjo erotiniu misticizmu. Vis dėlto partija buvo gausesnė nei iki tol, o Trockis skelbė apie „nepaliaujamą revoliuciją“. Kartu partijai dar labiau nei anksčiau trūko pinigų. Gerai žinojau: jei kokie nors anglų liberalai nebūtų davę pinigų, nebūtume susitikę nei Brolybės bažnyčioje7, nei kur kitur. Tai man teikė vilties.

Praėjusiame suvažiavime Londone ginčijomės su Leninu tarsi du berniūkščiai mokyklos kieme, norėdami išsiaiškinti, kuris stipresnis, o Trockis atakavo Leniną kaip dvikovoje, visiškai nepripažindamas jo pranašumo. Net mokė Leniną — tai taktikos, tai marksizmo. Trockis išsidirbinėjo prieš delegatus, duodamas suprasti, kad vyksta konkurencinė kova siekiant vadovauti ir įgyti delegatų palankumą.

Pastebėjau, kad Leninas bando patraukti Trockį į savo pusę. Manęs tai nė kiek nenustebino: juk tas didelis pabūklas tada šaudytų jo pusėje, o ne į jį. Objektyviai žiūrint, čia nieko blogo nebuvo, tačiau man nepatiko Lenino būdas palenkti Trockį į savo pusę. Jis būdavo labai patenkintas, kai abu sutardavo.

Supratau: Leninas mano, jog jam reikia Trockio. Negalėjau suprasti, ar jam reikia manęs.

Kelis kartus praėjau pro Leniną, pasisveikinome įprastai linktelėdami galvas. Jo veide nieko negalėjau įskaityti. Kita vertus, jei galėčiau ką įskaityti, taip jo nevertinčiau.

Tai nereiškia, kad nenorėjau žinoti. Esu be galo kantrus, tačiau laikas kalėjime man slinko greičiau nei toje Brolybės bažnyčioje, kuri, nors buvo Londone, stipriai trenkė rusiškumu — drėgnais apsiaustais, priplėkusiu prakaitu, pigiu tabaku.

Kartais nustodavau klausytis delegatų ir mėgindavau numatyti Lenino klausimus ir apsidraudimus. Turėjau žinoti atsakymus? Nebuvau Trockis, turėjau laimėti Leniną!

Ar sugebėsiu? O kas, jei Leninas pasakys: „Ne, tai prastas sumanymas“? Dar turėsiu pasirinkimą: paklusti arba paprieštarauti. Jei nepavyks ir mane sugaus, gausiu dešimt metų už poliarinio rato, o per tą laiką Leninas mane užmirš. Tačiau jeigu pavyktų, argi atsisakytų kelių šimtų tūkstančių rublių, kai revoliucijos organizavimas reikalauja milžiniškų pinigų, o jis neturi jų nė salės nuomai.

Žinojimas, kad turiu pasirinkimą, teikė jėgų prieš susitikimą su Leninu.

Į suvažiavimo pabaigą laikas vėl pradėjo greičiau tekėti — paskutinės pastabos, paskutinės atakos. Kai kurie delegatai išvažiavo anksčiau, tačiau kaip paprastai daug žmonių liko, būrėsi į grupes, ginčijosi, diskutavo, postringavo. Stovėjau šalia vienos didesnės grupės, kad neatrodytų, jog tik laukiu, ir kad Leninas galėtų mane pastebėti. Trumpam prie būrelio priėjo Trockis — paklausyti, apie ką kalba žmonės. Stebėjau, kaip klausosi. Blogai klausėsi. Buvo vienas iš tų, kurie iš tikrųjų niekada nesiklauso, o tik laukia progos pats kalbėti. Juste jutau, kaip iš jo veržiasi kalbėjimo mašina, o jis didžiausiomis pastangomis stengiasi ją sutramdyti. Kai jau nebegalėjo sulaikyti, iš jo išsiveržė sakiniai... Tarsi oras būtų sutvertas tik tam, kad Trockis užpildytų jį žodžiais.

Stebėjau žmonių reakciją. Keletas buvo sužavėti, tačiau kitiems, matyt, jo pasisakymų pakako per suvažiavimą, todėl nepabūgo nutraukti kalbėtojo. Pasipiktinęs ir mosuodamas smiliumi Trockis nuėjo ieškoti kito būrelio, kurį galėtų pamokyti.

Būtent tada Leninas išniro iš spūsties. Ėjo manęs link. Stengiausi žiūrėti į jį kuo abejingiau ir mėginau atspėti, ar pagaliau atėjo tasai momentas, ar jis užkalbins mane. Tas momentas atėjo. Blizgančios Lenino akys žvelgė į mane. Iš karto supratau, kad jis to nori — greitai, natūraliai, nelėtindamas žingsnio.

— Drauge Ivanovičiau, — kreipėsi, — beveik nekalbėjote.

— Atvažiavau paklausyti.

— Gerai, taigi klausykite...

Staiga prie mūsų atsirado Trockis.

— Klystate, — tarė jis Leninui, — manydamas, kad nusavinimas yra pateisinamas. Kelias į nepaliaujamą revoliuciją turi būti kylantis. — Trockis žvilgtelėjo į mane, ir man pasirodė, kad jo seilės aptaškė man skruostą. Vėl kreipdamasis į Leniną tęsė: — Jei neatskirsime revoliucinių veiksmų, tokių kaip teroras, nuo tokių kriminalinių veiksmų kaip vagystės, paprasta rusų liaudis supras revoliuciją kaip skatinimą plėšti ir žudyti.

Leninas pataikaujamai nusišypsojo, pernelyg pataikaujamai.

— Leiskite pristatyti jums draugą Ivanovičių iš Kaukazo...

Trockis pažvelgė į mane. Jo veidą iškreipė grimasa, atsirandanti kultūringųjų rusų veiduose, kai jie girdi, kaip svetimas akcentas darko jų kalbą, nors aš dar nepasakiau nė žodžio.

Kaip tik turėjau paduoti jam ranką, kai Trockis šaltomis dangiškomis akimis vėl pažvelgė į Leniną ir pasakė:

— Negaliu remti nepalaikančių esminio požiūrio.

Po to nuėjo — pro pat mane, beveik įžeidžiamai užkliudydamas.

— Karštakošis, bet talentingas, — tarė Leninas.

Tinkamas momentas buvo sugadintas. Dabar man buvo vis vien, ką pasakys Leninas.

Jeigu ir pritars mano sumanymui, jis visada bus suteptas Trockio seilėmis ir jo nepasitenkinimo grimasa. Jei Leninas nepritars, liks ne mažiau ilgalaikės asociacijos.

— Nesisielokite, — paguodė Leninas, — pristatysiu jus kitą kartą. Gal susėsime trise išgerti arbatos, o gal net užkąsime. Tada turėsime už ką, tiesa, drauge Ivanovičiau?

Supratau. Linktelėjau galvą. Net sugebėjau išspausti dėkingumo šypseną. Paskui kažkas paėmė Leniną už parankės ir atitraukė į šoną. Tai nebeturėjo reikšmės. Reikalas buvo išspręstas.

Iš karto palikau Brolybės bažnyčią, išėjau į lietingą Londono gatvę ir pastebėjau slaptuosius caro agentus, perdėtai nerūpestingai vaikštinėjančius lempų šviesoje ir laikančius tikriausiai tuos pačius laikraščius, kuriuos laikė rankose visas tris suvažiavimo savaites — kam eikvoti pinigus laikraščiams, kurių vis tiek nemoki perskaityti. 21

Tai jau oficialu. Šiandien, 1939 metų kovo 11-osios vėlų vakarą, prasidėjo Levo Trockio pašalinimo operacija.

Dieną pradėjau peržiūrėdamas bylą Pavelo Sudoplatovo, žmogaus, kurį Berija parinko specialiojo skyriaus viršininku. Popieriuose Sudoplatovas atrodė gerai. Gimė 1907 metais Ukrainoje, tėvas ukrainietis, motina rusė. Tai man patiko — gimė tais pačiais metais, kai Trockis įžeidė mane Londone.

Būdamas dvylikos metų, Sudoplatovas pabėgo iš namų ir įstojo į Raudonąją armiją. Puikiai kovojo pilietiniame kare. Keturiolikos metų įstojo į saugumo tarnybą, dirbo telefonistu ir šifruotoju. Vedė žydę, taip pat dirbančią saugumo tarnyboje. Tai visas jo gyvenimas. Drąsus, energingas, iniciatyvus.

Aišku, tokiu svarbiu reikalu niekada nepriimčiau sprendimo remdamasis vien byla, tačiau, kaip sako rusai, informacija yra intuicijos motina.

Paskui prisiminiau, kad buvau sutikęs Sudoplatovą prieš dvejus metus, trisdešimt septintaisiais, po revoliucijos metinių minėjimo, kai valymas buvo pasiekęs viršūnę. Sudoplatovą, tuo metu trisdešimtmetį, taip paveikė mano dalyvavimas, kad jis nesugebėjo skaityti pranešimo. Tariau jam:

— Jaunuoli, nesijaudink. Kalbėk tik tai, kas svarbiausia. Turim tik dvidešimt minučių.

Man patiko jo atsakymas.

— Drauge Stalinai, eiliniam partijos nariui susitikimas su jumis yra didelis įvykis. Suprantu, kad turiu kalbėti apie reikalus. Tuojau pat susivaidysiu ir pateiksiu jums pagrindinius faktus.

Tą ir padarė.

Kalbėjo apie ukrainiečių nacionalistą Konovalecą, gyvenusį užsienyje ir už akių nuteistą mirti už nusikaltimus Ukrainos proletariatui. Sudoplatovo užduotis buvo įvykdyti nuosprendį.

Pasiteiravau, ar Konovalecas turi kokių nors pomėgių, kuriais galėtume pasinaudoti.

— Labai mėgsta saldainius, — pastebėjo Sudoplatovas.

Supratau, kad tai yra galimybė.

Iš tikrųjų. Roterdamo restorane Sudoplatovas iššokdino jį į orą su sprogmenų pilna dėžute, panašia į ukrainietiškų saldainių dėžutę. Saldumynų pomėgis pražudė tą žmogų.

Kad ir kaip būtų, statydamas už Sudoplatovą Berija rizikuoja savo reputacija: jeigu jį įvertino teisingai, gaus paaukštinimą, jei neteisingai, kris žemyn. Ši taisyklė galioja kiekvienuose rūmuose.

Darydamas rytinę mankštą išsisukau kelį, po to visą dieną kartkartėmis aštriai jį suskausdavo. Nenorėjau, kad tai blaškytų mane susitikimo su Berija ir Sudoplatovu metu, tačiau bijojau gerti aspiriną. Nemėgstu gerti tablečių, kad ir kiek antspaudų būtų ant buteliuko. Geriau kentėti skausmą, nei nuryti tabletę, kurią galėjo prirašyti Trockis.

Paskyriau susitikimą Kremliuje, nors man labiau patiktų su Berija ir Sudoplatovu pasimatyti mano vasarnamyje. Tačiau Kremliuje turėjau reikalų. Hitleris užėmė Prahą, o rytiniame pasienyje vyko ginkluoti susirėmimai su japonais.

Atsisėdęs prie rašomojo stalo vėl prikimšau pypkę, bet nerūkiau.

Poskrebyševas tvarkėsi — valė dulkes ir lygiavo kėdes. Buvo nusisukęs nuo manęs, bet jautė kiekvieną mano judesį ar ženklą. Žinojau: jis patenkintas, kad operacija prasideda, nors to ir nerodo. Jo prigimtis pritarė reikalo iškilmingumui. Neskubant pasirengta operacijai, kuri pradedama tais metais, kai man sukaks šešiasdešimt. Rimtas amžius.

Rikiuodamas kėdes viduryje Poskrebyševas tikriausiai pažvelgė į laikrodį. Žinojo, taip pat gerai kaip ir aš, kad jau laikas susitikti, vadinasi, mūsų svečiai jau atvyko. Berija telefonu pranešė, kad iškviesiąs Sudoplatovą, pabarsiąs už neaktyvią veiklą paskutiniais mėnesiais, o po to liepsiąs lydėti jį, nesakydamas nei kur važiuoja, nei su kuo susitiks. Dabar, žinoma, tai jam jau paaiškėjo, bet buvo sumanyta jį truputį suklaidinti, — tai visada leidžia geriau įvertinti žmogų.

Dėl tų pačių priežasčių nutariau Beriją dar keletą minučių užlaikyti.

Paskui nežymiai linktelėjau, ir Poskrebyševas pasuko durų link. Laukiau prie rašomojo stalo, kol atsidarys durys, įleisdamos Sudoplatovą ir Beriją. Berija praleido Sudoplatovą pirmą — ne tik iš mandagumo, bet ir todėl, kad netrukdomas galėčiau jį apžiūrėti. Tamsūs plaukai, vešlūs antakiai, putlus veidas — panašesnis į graiką nei į rusą. Ir nebuvo kvailas, žinojo, kaip reikia į mane žiūrėti ir kaip apžiūrimam reaguoti. Šypsojosi, tarsi norėdamas pasakyti: nesu tas žado netekęs jaunuolis, kaip prieš dvejus metus, bet mano pagarba jums dar labiau išaugo. Taip ir turėjo būti.

Išėjau į kambario vidurį ir paspaudžiau jam ranką. Ir šį kartą viskas buvo gerai: žinojo, kaip reikia paspausti ranką Stalinui.

Berija šiek tiek išrasojusia kakta laikėsi šešėlyje, suprasdamas, kad mano pirmasis įspūdis teigiamas. Rankos mostu pakviečiau juos sėstis prie žalia gelumbe užkloto stalo. Pastebėjau, kaip Sudoplatovas žvilgsniu perbėgo nuo Lenino portreto ties rašomuoju stalu iki Markso ir Engelso ant gretimos sienos, lyg norėdamas įsiminti mano kabinetą.

Berija žinojo — prabilsiu pabaigoje. Kad pirmas pradės Sudoplatovas, žemiausias pagal rangą šiame kambaryje, nebuvo nė kalbos. Tad Berija telaukė mano leidimo.

Ir tada pajutau kvapą to šlykštaus odekolono, kuriuo kvepinosi Berija, — veidmainio padavėjo ir prievartautojo odekoloną. Supratau, kad jis labiau jaudinasi dėl šio susitikimo nei parodo ir kad po to tikriausiai išsirengs į savo išvyką atsipalaiduoti.

— Po kelių mėnesių Europoje prasidės karas, — pradėjo Berija. — Visi gudrauja, norėdami užimti geresnes pozicijas. Mums reikia kuo daugiau agentų Europos politikos sluoksniuose, profsąjungose, spaudoje. Norime daryti įtaką Vakarų nuomonei ir Vakarų sprendimams. Žmonės, kurie gali būti mūsų agentais, dažniausiai simpatizuoja kairiajam sparnui. Bėda ta, kad dauguma jų linksta prie Trockio.

Skausmas pervėrė man kelį. Patryniau jį ir pradėjau vaikščioti, kad sopulys apmalštų.

— Ne dauguma, — pataisiau, — o kai kurie.

Stabtelėjau užsidegti pypkę ir smalsaudamas, kaip Berija reaguos į šią pastabą, pažvelgiau į jį pro dūmus.

— Net kai kurie yra per daug, — atsiliepė.

Nusišypsojau. Atsakymas man patiko, pypkė traukė gerai, skausmas beveik nurimo. Kai vėl ėmiau žingsniuoti, Berija kalbėjo toliau:

— Siūlyčiau paaukštinti draugą Pavelą Sudoplatovą, paskirti jį Užsienio reikalų skyriaus vadovo pavaduotoju ir pavesti jam vadovauti operacijai, per kurią bus panaudotos visos būtinos priemonės Trockiui, didžiausiam žmonijos priešui, pašalinti.

Kai Berija baigė, abu kartu pažvelgėme į Sudoplatovą. Šis atrodė nepraradęs budrumo, nors ir nekrutėjo. Pastebėjau, kad jam patiko pokalbis, jo logika, tonas. Mačiau, kad jautėsi pagerbtas, gavęs šią užduotį.

Vėl stabtelėjau ir kalbėjau be jokių dviprasmybių:

— Tarp trockininkų, be Trockio, nėra iškilių politinių asmenybių. Jeigu baigsime su Trockiu, dings ir pavojus.

Skausmas visiškai nurimo, todėl vėl prisėdau prie stalo.

— Jeigu jums pavyks, — tariau Sudoplatovui, kartu taikydamas ir Berijai, — būsite pagerbtas ir apdovanotas, nepamiršime ir jūsų šeimos.

Sudoplatovas patenkintas linktelėjo galvą, bet pridūrė:

— Nesu šimtu procentų tinkamas dirbti Meksikoje, nemoku ispanų kalbos.

Ši pastaba skambėjo veikiau kaip atviras paaiškinimas, o ne pasirengimo spragų pripažinimas.

— Pranešinėsite tiesiogiai Berijai, o jis praneš man. Nesijaudinkite, niekas iš mūsų nemoka ispanų.

— Prašau leisti, — toliau kalbėjo Sudoplatovas, — šiai operacijai parinkti pilietinio partizaninio karo Ispanijoje veteranus.

— Tai jūsų darbas ir partinė pareiga, — pasakiau, — rasti ir parinkti tinkamą bei patikimą personalą užduočiai atlikti. Gausite visą reikiamą paramą. Turite pats asmeniškai pasirūpinti, kad iš Europos į Meksiką būtų išsiųstas specialusis dalinys, ir pats rašyti apie tai raportus.

Nutilau norėdamas sužinoti, ar Sudoplatovas ir toliau vengs prisiimti atsakomybę. Buvo pavojinga tiek sutikti, tiek atsisakyti įvykdyti užduotį. Patenkintas pastebėjau, kad Sudoplatovas yra ganėtinai gudrus ir tai supranta.

— Linkiu sėkmės, — pasakiau. Tai reiškė, kad nepavykti negali.

Atsistojau, paspaudėme vieni kitiems rankas. Duris atidarė Poskrebyševas, jo platus veidas atrodė abejingas, tačiau kartu ir džiugus, kad po šitiek metų tai pagaliau tapo oficialu.

— Išvėdink kambarį, — liepiau, — dvokia odekolonu. 22

Kai gavau Lenino leidimą apiplėšti banką, pats Rūpinausi visomis smulkmenomis. Pašalinau bet kokių atsitiktinumų galimybę (žinojau, kiek daug priklauso nuo atsitiktinumų) — kai aikštėse ant arklių ir kazokų mėtomos bombos, visko gali atsitikti. Kalbu apie išprovokuotą sąmyšį, kuriuo galima būtų pasinaudoti. Tą padaryti nesunku, kai žmonės klykia ir tyška kraujai.

Žinojome, kad Imperatoriškasis bankas, esantis Jerevano aikštėje, 1907 metų birželio 12-ąją turėjo gauti didelę pinigų siuntą. Pinigus pagrobti galima buvo trimis būdais.

Kelyje į Tiflisį galima buvo užpulti traukinį, bet čia sėkmės šansai buvo mažiausi. Kai krovinys toks svarbus, maršrutas galėjo būti pakeistas paskutiniu momentu. Vagonas buvo šarvuotas ir gerai saugomas. Greičiausiai būtų aukų, arba operaciją ištiktų visiška nesėkmė. Rizika buvo didelė.

Antrasis būdas. Pinigus iš traukinio į pašto skyrių turėjo krauti Puškino aikštėje. Čia juos būtų lengviau pagrobti, bet aplinka buvo netinkama. Operacijoje turėjo dalyvauti daug mūsų žmonių — kovotojų, ginkluotų revolveriais ir bombomis; kiti turėjo rūpintis pinigais, treti — laukti netoliese su arkliais ir vežimais. Be to, pinigai iš traukinio kraunami prižiūrint imperatoriškajai gvardijai, kuri yra geriau treniruota nei žmonės, vežantys pinigus iš pašto į banką arklių traukiamomis karietomis.

Taigi trečiasis būdas — perimti pinigus tarp pašto ir Imperatoriškojo banko — buvo tinkamiausias. Klausimas tik — kurioje maršruto vietoje.

Ilgai klaidžiojęs Tiflisio gatvėmis nutariau, kad užpuolimą reikia organizuoti Jerevano aikštėje. Ji tuo metu bus pilna žmonių, ir tai padės užsimaskuoti. Įvažiuodama į aikštę, pašto karieta turės sulėtinti greitį, kad nesusidurtų su kitomis karietomis, vežimais, arkliais, kad nepartrenktų žmonių. O kuo daugiau žmonių, tuo didesnė panika.

Prisidės ir revoliucinis motyvas. Pinigų pagrobimas judriausioje miesto aikštėje žmonėms padarys įspūdį. Jie pamatys, kad valdžia nesugeba apsaugoti nė savo pinigų, patirs, kokie pašėlusiai narsūs yra revoliucionieriai, kokie jie kieti ir įžūlūs.

Patikrinau visas smulkmenas, pradėdamas nuo bombų dagčių.

Ar informacija, kad didelė pinigų siunta pasieks Imperatoriškąjį banką ankstų birželio 12-osios rytą, patikima? Jie turėjo mūsų gretose savo informatorių, o mes jų organizacijoje turėjome savo šaltinių, nors abi pusės perduodavo priešininkams klaidingą informaciją. Tačiau mūsų informacija buvo solidžiai patvirtinta. Kontaktų su geležinkelininkais, tarp kurių seniai turėjome šalininkų, dėka žinojome, kad specialusis traukinys tikrai atvyks tą dieną, nes specialios signalų ir manevrų instrukcijos turėjo būti parengtos gerokai anksčiau. Pinigų perkrovimą iš traukinio į paštą turėjo stebėti nedaug žmonių. Jeigu tai nepasitvirtintų, reikėtų tiesiog atšaukti visą operaciją.

Aplankiau pusrūsyje įsikūrusią bombų gaminimo laboratoriją. Vitia dievino šį darbą. Didžiulė kantrybė ir savitvarda — būtini bombų gamintojo bruožai, taip pat kaip drąsa būtina bombas svaidančiam. Vitios ramybė buvo kažkokia nežemiška. Mane jis nervino. Juo labiau kad apie rūkymą jo dirbtuvėje nebuvo ir kalbos.

Vieliniai Vitios akiniai buvo nutrynę odą. Kai juos nusiimdavo, smilkiniuose ir ant nosies visada likdavo žymės.

— Vitia, ar jau bandei kurią? — paklausiau.

Vitia neatsakė. Raukydamas kaktą pasilenkė ties purvinu varstotu ir replėmis suspaudė tai, kas priešinosi. Jo veidas buvo per keletą centimetrų nuo bombos.

— Tvarka, — tarė išsitiesęs ir šypsodamasis. — Ko klausėte? Bandymai? Taip taip, dvi išbandytos. Abi suveikė puikiai. O svarbiausia, abi vienodai puikiai.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad buvo daug ugnies, daug juodų dūmų ir skeveldrų. Gali užmušti arklį ir penkis žmones. Be to, tai labai svarbu, jos tokios lengvos, kad turėdamas stiprią ranką — ir nervus — gali nusviesti gana toli. Aš to nesugebėsiu. O jūs?

— Geriau jas mėtyti nei daryti.

— Jas daryti — niekai. Svarbiausia, nepadaryti klaidos. Visa kita tas pats, kaip prikrauti krosnį.

— Tikiu. Per kiek laiko galima susprogdinti?

— Manau, per dvidešimt sekundžių — uždegi ir meti gana aukštai, kad toli nulėktų. O kadangi keletas sprogsta iš karto, tai bėgdami nuo vienos žmonės užlips tiesiai ant kitos.

— Neblogas sumanymas.

— Jeigu neprieštarausite, norėčiau būti aikštėje ir stebėti veiksmą, — Vitia minutei nusiėmė akinius trindamas ašarotas akis. — Man naudinga būtų matyti, kaip tie mechanizmai veikia.

— Neprieštarauju.

Linktelėjo galvą dėkodamas. Paskui žvilgtelėjo į mane, ar aš dar ko norįs. Ketino vėl užsiimti savo darbu.

— Duok man palaikyti, — paprašiau.

Vitia nusišypsojo patenkintas, kad jo darbas įvertinamas ne tik akimis, bet ir ranka.

Nors buvo palyginti lengva, vis dėlto šiek tiek svėrė, tad norint numesti ją taip toli, kad jokia skeveldra tavęs nepasiektų, reikėjo turėti stiprią ranką.

Sverdamas rankoje bombą brandinau ketinimą. Gundžiausi pats ją mesti. Viską norėjau kontroliuoti, be to, troškau patirti, koks tai jausmas. Tačiau buvo daug argumentų to nedaryti. Mano sugebėjimai labiau tiko organizaciniam darbui nei tiesioginėms akcijoms, kurioms visada buvo galima rasti nurašyti tinkamų kandidatų.

Kitas argumentas pačiam nemėtyti bombų buvo neišvengiamo sąmyšio pavojus. Lenino brolį pakorė, nes jį sulaikiusi policija išpjautoje žodyno ertmėje rado paslėptą bombą. Jeigu taip nutiko jam, galėtų nutikti ir man. Be to, kas gali garantuoti, kad skeveldra atsitiktinai nepataikys į mane?

Sakiau sau, jog svarbiausia, kad visa akcija eitų kaip laikrodis ir kad laimėčiau Leninui lobį. Visa kita tik išlygos. Mintis apie Leniną man priminė Trockį, sugadinusį Londone tą momentą, kai eidamas pro šalį mane užkliudė. Būtent Vitios dirbtuvėje pirmą kartą man gimė troškimas užmušti Trockį. Iki tol jaučiau tik deginančią neapykantą ir pažeminimą. Dabar užsidegė ilgas ilgas dagtis.

Kai jau norėjau grąžinti bombą Vitiai, mano mintys staiga pasisuko 90° kampu. Iki šiol mąsčiau tik apie gatvę. Bet juk galėtų būti ir kitaip, galima būtų sužaisti vertikaliai — iš viršaus į apačią. Jau anksčiau buvau atkreipęs dėmesį į vieną pastatą aikštėje, nuo kurio būtų patogu stebėti visą veiksmą. Iš ten galėčiau mesti ir bombą. Ant stogo ją galima palikti iš anksto, kad nereikėtų su ja vaikščioti po miestą. Be to, ant stogo manęs nepasieks ir skeveldros.

— Padaryk dar vieną, atsarginę, — pasakiau Vitiai atiduodamas ginklą.

Po to kartu su Kamo dar kartą viską patikrinau. Kamo buvo armėnas, kilęs iš mano gimtojo miesto Gorio, keleriais metais jaunesnis už mane. Kadaise buvau jo korepetitoriumi. Vėliau mokiau jį marksizmo. Kamo buvo lengva įtikinti, nes jis mėgo riziką ir nekentė neteisingumo. Nedaug sutikau žmonių, kurių mąstymas būtų toks primityvus. Dažnai pagalvodavau: ar kartais ne todėl Kamo niekada nepameta galvos, kad apskritai nesuvokia ją turįs. Negalėjo ramiai nusėdėti. Tas man nepatiko. Norėjau, kad būtų santūresnis, dalykiškesnis, ramesnis.

Akimirką tylėjau stebėdamas jį. Gąsdinantis fizinis gyvybingumas, geriau prie jo nesiartinti. Juodi kaip derva plaukai, antakiai, ūsai. Nuoširdžios vaikiškos akys. Ausų viršūnėlės kiek atlėpusios, lyg ko klausytų.

Žinojau, kaip jį kontroliuoti — tam tikrais žodžiais, tam tikru balso tembru, ir tada Kamo darys, kas jam pasakyta. Nes Kamo mėgo veikti ir nemėgo mąstyti. Netgi būdavo dėkingas, kai jam pasakoma, ką turi daryti, nes tada jam nereikėdavo daryti to, ko nelabai sugeba.

— Sėskis, Kamo, turime pasikalbėti, — paraginau.

Kamo atsisėdo.

Liepiau jam pakartoti, ką turįs daryti per akciją — persirengęs caro karininku raitas įšuoliuoti į aikštę, pagriebti iškrautus iš karietos pinigus ir perduoti juos kitiems raiteliams. Norėjau įsitikinti, ar gerai viską suprato, tiksliau, ar suprato bent taip, kaip Kamo pajėgė.

Jis nebuvo iš tų, kurie atlieka užduotis šimtu procentų. Net ir pravardę gavo nuo iškraipyto rusiško žodžio kamu, t. y. „kam“. Kiek užtrukau, kol jis sutelkė dėmesį: bombos — kam?, pinigai — kam?

Bet jis žinojo visus atsakymus, kaip ir tada, kai buvau jo korepetitoriumi. Neaišku tik, ar tuos atsakymus prisimins išėjęs pro duris. Galėjau būti tikras tik dėl vieno: kuo karštesni bus įvykiai, tuo jis geriau pasirodys. Toks jau buvo. Prie durų paplojau jam per petį, pareikšdamas pasitikėjimą.

Pagaliau gavome žinią, kad pinigai atvažiavo, yra pašte ir kitą dieną, dešimtą ryto, bus vežami pašto karieta. Apsivilkęs purvinais darbininko drabužiais aštuntą ryto ėjau per Jerevano aikštę, nešdamasis kibirą su derva ir šepetį kaminams valyti. Ant stogo manęs laukė suvyniota į skudurus ir įkišta į lietvamzdį bomba.

Nuo stogo ramiame birželio danguje mačiau virš miesto kylančių kalnų keteras. Atidžiai stebėjau aikštę, mėgindamas pamatyti ką nors neįprasta. Viskas atrodė kaip visada, žmonės užsiėmę savais darbais: motinos ir vaikai, uniformuoti tarnautojai, gatvės pardavėjai, arklys, lėtai traukiantis melionų vežimą. Iš aukštai visi žmonės atrodė tik mažos figūrėlės.

Greitai kai kurie iš jų bus negyvi arba sužaloti, neteks rankos eidami į parduotuvę pirkti siūlų ar panašiai. Kiti liks sveiki, nes jau bus užėję pas valdininką tvarkyti reikalų ir grįš su reikalingais dokumentais, bet palengvėjusiomis kišenėmis — dėl išlaidų dokumentams tvarkyti ir kyšiui.

Be bombos, jokio kito ginklo neturėjau. Kišenėse buvo tik laikrodis, degtukų dėžutė ir nurodymas išvalyti šiuo adresu kaminą. Retkarčiais dėl akių patepdavau derva kaminą, kuris iš tikrųjų buvo suskilęs, jį reikėjo dervuoti. Po to gulėjau ant žvyruoto stogo, priteršto baltų paukščių išmatų. Pasirėmęs ant alkūnių stebėjau ir laukiau.

Tai liesai senutei su duona po pažastimi, sustojusiai paplepėti, nederėtų ilgai pasakoti. Aną berniuką, mušinėjantį į sieną raudoną kamuolį, galėtų pašaukti draugas. Gatvės pardavėjai niekur neis iš savo vietų, taigi kai kurie iš jų tikrai žus, klausimas tik — kurie.

Pusę dešimtos įtempiau klausą, stengdamasis išgirsti triukšmą, rodantį, kad karieta artėja aikštės link.

Tačiau ir dešimtą vis dar buvo tylu. Nejaugi pakeitė maršrutą? Laiką? Nejaugi neveikė įspėjimo sistema, kurią laikiau pernelyg komplikuota? Nejaugi nutiko vienas iš begalės galimų dalykų — avarija, panika, areštas?

Jaučiausi apviltas, pykau pats ant savęs. Sakiau sau, kad visos mano viltys padaryti partijoje karjerą, tapti patikimu Lenino ginklo draugu buvo tik gailus šuniuko inkštimas. Neturėjau jokių galimybių tapti kuo nors daugiau nei buvau — eiliniu veikėju, piktadariu, kuris atkreipė Lenino dėmesį tik todėl, kad iš to imperijos užkampio nebuvo nieko geresnio. Užpuolimas nepavyko. Leninas ir Trockis su panieka išsijuoks.

Ir tada pamačiau, kaip sargyboje stovėjęs Bačua eina per aikštę, čia išskleisdamas, čia vėl sulankstydamas laikraštį, kuris spindėjo priešpiečio saulėje. Tai reiškė, kad viskas klostosi gerai. Visa serija signalų — nuo pirmojo, pasiųsto moters Puškino aikštėje kovotojams, laukiantiems su bombomis netoliese esančiame restorane — persmelkė kaip impulsas sveiką nervą.

Paskui staiga, tarsi perplėšdama teatro uždangą, į aikštę triukšmingai įriedėjo šarvuota pašto karieta, apsupta dulkių debesies ir kazokų. Kaip ir numatėme, minia privertė karietą sulėtinti greitį, ir ji vos vilkosi. Šaukdami ir mosuodami durtuvais, kazokai priekyje skynė kelią. Taigi iš kairės karieta ir ją traukiantys arkliai buvo neapsaugoti. Sprogo trys bombos, aklai taikytos į arklius, kazokus ir minią, kad sukeltų paniką. Kaip Vitia ir sakė, po sprogimo pliūptelėjo stebėtinai ryški liepsna, po to iš karto pasirodė tankūs juodų dūmų kamuoliai. Arkliai stojo piestu ir griuvo ant bėgančių žmonių. Jų šauksmus slopino aukštis, kuris skyrė mane nuo tos scenos.

Į karietą traukiančius arklius mesta bomba sprogo gretimai ir užmušė tik vežėją. Išsigandę arkliai pralaužė kazokų kordoną ir lyg pašėlę lėkė į aikštės vidurį. Kai dūmai ir dulkės nusėdo, pamačiau, kad kazokai skuba prie karietos.

Dabar buvo tinkamas momentas į juos mesti bombą. Turėjau atsukti nugarą į aikštę, kad vėjas neužgesintų ir antro degtuko. Susinervinau, bet greitai susivaldžiau ir uždegiau dagtį — jis pradėjo šnypšti. Palaukiau tris sekundes, po to atsisukau ir iš visų jėgų sviedžiau bombą kazokų link. Į juos nepataikiau, bet pasibaidė arkliai.

Apačioje toliau sproginėjo bombos. Raudonas vaiko kamuolys pašoko į viršų, minutę pasilaikė ore ir nukrito.

Pastebėjau, kaip Bačua bėga prie karietos, norėdamas ją sulaikyti. Pavijo kitoje aikštės pusėje. Viską gerai mačiau, nes visi žmonės bėgo priešinga kryptimi. Bačua metė bombą tiesiai arkliams po kojomis. Sprogimas iš karto juos pargriovė, o patį Bačua prispaudė prie žemės. Kitas mūsų žmogus atsirado šalia po kelių sekundžių. Kazokai jau spėjo suvaldyti arklius ir šuoliavo per aikštę karietos link. Kita bomba juos perskyrė pusiau. Mūsiškis skubėdamas jau traukė maišus su pinigais, nors žiūrint iš mano stebėjimo punkto, neatrodė labai spartus. Tuo metu iš šalutinės gatvelės raitas iššoko Kamo, apsivilkęs caro kariuomenės uniforma. Viena ranka šaudydamas revolveriu, kita pagriebė maišus su pinigais ir perskriejo per aikštę tiesiai priešais persigrupavusius ir kardus išsitraukusius kazokus.

Pinigai buvo mūsų, visi 375 tūkstančiai rublių. Mūsų, deja, ir liko. Visi 750 penkiašimtrublinių banknotų buvo iš eilės sunumeruoti serijos numeriais — nuo AM62900 iki AM63650. Tai reiškė, kad jie iš esmės buvo pažymėti. Tuo įsitikino Kamo ir kiti, kai vėliau Europoje bandė juos pakeisti ir buvo areštuoti. Visur kur jaučiau šmėžuojant Trockio šešėlį, per jį visada išeina tik šnipštas. 23

Vos prasidėjusi Trockio pašalinimo operacija susidūrė su rimtomis kliūtimis.

Tai buvo ne Sudoplatovo kaltė. Visi jo žingsniai iš pradžių buvo gana protingi. Apsigyvenęs Lubiankoje, 735 kambaryje, Sudoplatovas tuojau pat atitinkamoms operacijoms užverbavo Leonidą Eitingtoną. Sunku įsivaizduoti geresnį pasirinkimą. Pirmasis Sudoplatovo žingsnis buvo mėginimas kompensuoti savo ryšių ir patyrimo stoką ispaniškai kalbančioje pasaulio dalyje. Per Ispanijos pilietinį karą Eitingtonas, tada generolas Kotovas, sėkmingai vadovavo partizanams; tokiam drąsuoliui kaip jis mūšiai fronto linijose atrodė ne itin įdomūs, jį traukė didesni pavojai — priešo užnugaris.

Pažįstu ir mėgstu Eitingtoną. Labai energingas, sąmojingas, net tada, o gal būtent tada, kai atlieka itin pavojingas užduotis. Jis suorganizavo emigranto generolo pagrobimą, — operacija vyko Paryžiaus gatvėse dieną ir 1930 metais sukrėtė Europą. Jis tarnavo Kinijoje, Šanchajuje, Charbine, kurį laiką vadovavo Guy’ui Burgessui, Kembridžo šnipų būrelio nariui Anglijoje.

Kaip matyti iš bylos, geria Eitingtonas nedaug. Dievina medžioklę, žvėrių nežudo, jam malonu juos persekioti. Jo visiškai nedomina pinigai.

Gimė 1899 metais Baltarusijoje, vargingoje šeimoje. Tikrasis jo vardas — Naumas Isakovičius Eitingtonas. Kovojo revoliucijos metais. Devyniolikos metų jį paėmė dirbti į saugumą. Tada pakeitė vardą, norėdamas paslėpti žydišką kilmę.

Byloje ant jo nuotraukos užrašyta pastaba, kad vešlūs juodi plaukai ir skvarbios pilkai žalios akys jam garantuoja pasisekimą tarp moterų. Visada būdavo įsipainiojęs į romantiškas intrigas. Turi dvi ar tris žmonas, meilužių ir draugių. Bet tėtukas jis geras, visi vaikai jį dievina.

Trockio pašalinimo operaciją Eitingtonas pavadino „Anties“ operacija. Aš pritariau. Posakis „paleido antį“ reiškia, kad dezinformacija tvyro ore, be to, žila Trockio šukuosena, žiūrint iš nugaros, panaši į anties.

Man nerūpi, kad Eitingtonas žydas, nerimą kelia tik jo erotiniai polinkiai, juolab kad jie pradėjo kliudyti operacijai. Pasileidimo ir politikos mišinys visada kelia rūpesčių.

Meksikietė dailininkė Fridą Kahlo įėjo į Trockio sutikimo komitetą, kai šis 1937 metų sausį atplaukė į Tampico Bay. Trockio žmona Nataša bijojo važiuoti į Meksiką, kur galingą komunistų partiją kontroliavo staliniečiai. Tačiau ją nuramino pažįstami veidai valtyse, atplaukusiose perkelti juos į krantą. Tvido kelnėmis, su segtuvu ir lazda rankoje Trockis nebijojo išlipti į krantą ir kaip nugalėjęs didvyris sveikinosi su laikraščių fotoreporteriais.

Fridą Kahlo yra meksikiečio dailininko Diego Riveros, kurį 1928 metais buvau sutikęs Maskvoje, žmona. Liesom kojom, dideliu pilvu ir išsprogusiomis akimis jis atrodė panašus į rupūžę. Pastebėjau, kad susitikimo metu piešia mano eskizus. Priėjęs juos peržiūrėjau, išsirinkau labiausiai man patikusį ir ant jo užrašiau: „Sveikinimai Meksikos revoliucionieriams. Stalinas“.

Diegas Rivera ir Fridą Kahlo turėjo sutikti Trockį Meksikoje, perleido jam vieną iš savo namų. Trockis, matyt, manė, kad iš karto miegoti su šeimininko žmona yra blogas skonis, todėl išlaukė padoriai ilgai.

Fridą galėjo patraukti Trockio legenda ir energija, be to, vėliau Diegas nusipelnė keršto, nes miegojo su žmonos seserimi. Kai kalbama apie moteris, galima suprasti atskirus elementus, bet visiškai neaišku, kaip jos sieja juos tarpusavyje.

Žodžiu, tarp Trockio ir Fridos užsimezgė romanas, trumpas emigracinis tango. Liūdna ir apgailėtina. Senas ožys. Tokio pat amžiaus kaip aš, greitai šešiasdešimt, o prie moterų traukia kaip jauniklį, nežinantį, kas tai yra.

Jodinėjo raiti po dykumą, ropštėsi į majų griuvėsius. Trockio žmona tai žinojo arba įtarė ir jautėsi nelaiminga. Trockis įrodinėjo jai savo prieraišumą, bet neatsisakė malonumo ir toliau susitikinėti su meiluže. Kurį laiką Fridą tikriausiai ribojo savo kerštą pačiu poelgiu, nes Rivera veiksmais neparodė, kad tai žino, o jis garsus tuo, kad menkiausiai susierzinęs ima šaudyti šešių šovinių revolveriu.

Trockis ir Rivera susipyko dėl kitų priežasčių. Rivera, storas meksikietis tapytojas, dulkinantis žmonos seserį, laikė Trockį, kaip ir kiekvienas kinto, snobu, komediantu. Greitai politikas jam atsibodo ir ėmė erzinti. Trockiui Rivera taip pat greitai įkyrėjo, dailininką jis laikė storu plevėsa, kuris tik kalba apie revoliuciją ir pistoletu daro lubose skyles. Trockis neišsėdėtų cirke žiūrėdamas tokį reginį.

Konfliktas įsiplieskė per meksikiečių „vėlines“, kurias jie švenčia valgydami cukrinius griaučius. Taigi Rivera dovanojo Trockiui purpurinę cukraus kaukolę su užrašu STALINAS. Riverai tai atrodė juokinga, tačiau Trockis įsižeidė. Meksikiečiai mėgsta juoktis iš mirties, net iš savo pačių. Šis paprotys itin meksikietiškas, Trockis turėjo tai suprasti ar sužinoti iš savo sinjoritos. Bet tuo momentu išlindo jo prigimtis. Humoro stoka. Aišku, Stalinas ketino jį nužudyti — storas meksikietis tapytojas tai žinojo. Tik klausimas: ar iš to galima juoktis, ar galima kaip skanėstą įsimesti į burną „Staliną“?

Kas žino, gal Trockio gyvenime tai buvo svarbiausia akimirka — šansas nusijuokti mirčiai į akis ir nuo jos pabėgti.

Ką tai galėjo reikšti pačiam Trockiui? Reiškė jo ir Riveros santykių krizę. Tokių momentų buvo ir daugiau.

Kiti susidūrimai buvo politinio pobūdžio, vieši. Trockis Riveros remiamą kandidatą pavadino „buržujumi“, o Rivera Trockio organizaciją, Ketvirtąją tarptautinę, pakrikštijo „išpuikusią sustingėle“ ir iš jos išstojo. Po kelių dienų, 1939 metų sausio 11-ąją, Trockis Meksikos žurnalistams pareiškė, kad nebejaučia „moralinio solidarumo“ su Rivera.

Jeigu Rivera pripažino, kad Trockis vėpla, tai ko tikėtis iš tokio vulkano kaip Fridą. Iš patikimų šaltinių žinome, kad jau trisdešimt septintųjų pabaigoje ji skundėsi, jog „senukas“ ją varginąs. Trockio gimtadienio proga Fridą Kahlo padovanojo jam savo autoportretą — matyt, „atminimui“. Norėjo pasitelkusi meną sutvarkyti reikalą. Keistas sutapimas: Trockio gimtadienis ir Rusijos revoliucijos metinės yra tą pačią dieną. Metais paseno, meilė praėjo ir lyg druska ant žaizdos aitrina širdį mintis, kad ne jis, o Stalinas stovi Lenino karsto galvūgalyje ir mojuoja riaumojančioms minioms ir tankams.

Taigi 1939 metų pradžioje Trockis tikriausiai buvo prislėgtas ir susinervinęs, be to, jo ir Diego nesutarimai pasiekdavo ir spaudą. Nutrūkę santykiai įgavo politinį atspalvį, vadinasi, jie nutrūko galutinai. Bent jau ilgesniam laikui, nes politikoje nėra galutinių dalykų.

Trockis turėjo nemažai priežasčių nusigręžti nuo Riveros. Norėjo atsiriboti nuo pamišusio žmogaus, kuris atneša jam purpurinę kaukolę su baltu cukrumi užrašytu priešo vardu. Norėjo atsiriboti nuo žmogaus, kuris palieka Ketvirtąją tarptautinę, pavadinęs ją „išpuikusią sustingėle“, — politine prasme tai tolygu perėjimui į Stalino šalininkų stovyklą. Norėjo atsiriboti nuo žmogaus, kuris, sužinojęs, jog Trockis miegojo su jo žmona, gali pistoletu atkeršyti už suterštą garbę.

Bet svarbiausia, kad 1939 metų balandžio pradžioje Trockis nejaukiai jautėsi gyvendamas Diego Riveros ir Fridos Katilo name Avenida Londres ir naudodamasis jų vaišingumu. Todėl išsinuomojo namą Avenida Viena.

Nors naujoji vieta buvo netoli senosios, Trockio persikraustymas grąžino mūsų operaciją į pradinę padėtį. Prarastą laiką galima, žinoma, palyginti greitai susigrąžinti — nufotografuoti namą, numatyti naujus puolimo ir pabėgimo kelius, atsižvelgiant į pasikeitusį gatvių išsidėstymą. Tai iš esmės nesunku. Rūpestį kėlė vidinis namo planas ir kasdienių įpročių pasikeitimas, ypač — naujos saugumo priemonės. Be to, aplink naująjį namą pradėti statybos darbai — tikriausiai bus įrengti įtvirtinimai.

Prarandame ištisas savaites ir mėnesius. Iš viso to tik tokia nauda, kad kraustydamasis Trockis apleido savo darbą — laikinai liovėsi kapstytis Stalino gyvenime ieškodamas nusikaltimo, kuris vertas kartuvių. 24

Mano pykčiui Trockis dirba toliau, nepaisydamas kraustymosi nepatogumų. Jo dėmesį prikaustęs banko užpuolimas Jerevano aikštėje. Džiaugiuosi, kad Trockio tuštybė neleidžia jam pastebėti svarbių įkalčių. Sužinojęs apie užpuolimą Jerevano aikštėje, Leninas pavadino mane „puikiuoju gruzinu“. Tai aiškiai įžeidžia Trockio puikybę. Jis nenori žinoti, kad mus su Leninu siejo nusikaltimas, todėl nesiaiškina, koks per užpuolimą buvo mano vaidmuo. Trockis daro išvadą, kad Stalinas „nebuvo tiesiogiai susijęs su užpuolikais, jų neinstruktavo, taigi nebuvo akcijos organizatorius tiesiogine žodžio prasme, ir pats tikrai tiesiogiai nedalyvavo“.

Nepastebi, jog tai prieštarauja jo paties mintims apie tikslą mano susitikimų su Leninu Berlyne ir Londone, kur buvo aptariamas nacionalizavimo klausimas. Puiku!

Dabar Trockis seks mane kalėjimų labirintais ir neras nieko įdomaus, nebent jam labai pasisektų. Per dešimt metų nuo banko užpuolimo 1907-aisiais iki 1917-ųjų revoliucijos metų buvau penkis kartus areštuotas ir penkis kartus išsiųstas į Sibirą, paskutinį kartą — už poliarinio rato. Pats nedaug ką iš to prisimenu. Visi kalėjimai panašūs, o sniegas yra sniegas.

Mieste visada pilna nepažįstamų žmonių, bet dažnai sutiksi ir pažįstamų. Taip ir kalėjime. Sutikau dokumentų klastotoją Beno, su juo sėdėjau pirmą kartą. Tada parvertęs Sašą ant grindų jis porą karų jam stipriai spyrė. Širdingai pasisveikinome, lyg nebuvo tų šešerių ar septynerių metų.

— Na, sakyk, Jerevano aikštė — tavo darbas? — paklausė.

— To nė policija nesugeba išsiaiškinti.

— Bet pinigai buvo su serijos numeriais.

— Apmaudu.

— Jei jau kalbame apie nesėkmes, pažvelk, — pakėlė Beno randais išmargintą dešinės rankos smilių.

— Kas nutiko?

— Neklausk.

— Vis tiek klausiu.

— Nesuprantu, kaip tai atsitiko. Graviruodamas išliejau rūgštį.

— Kartą žmogus, gaminęs bombas, man pasakė, kad svarbiausias jo darbas — nepadaryti klaidų.

— O aš padariau. Dabar negalėčiau padirbti nė tramvajaus bilieto.

— Tai iš ko gyveni?

— Pirštas lankstosi, — paaiškino Beno lankstydamas smilių, tarsi spaudytų gaiduką.

— Bankai?

— Bankai. Parduotuvės. Piliečiai.

— Pavyzdžiui, Goldenhofo juvelyrinė parduotuvė...

— Policija vis dar bergždžiai stengiasi.

Abu nusijuokėme.

Kelis kartus buvau sutikęs Beno prieš tremtį. Dabar žiūrėjo į mane rimčiau nei anksčiau, netgi su pagarba. Suprato, kad revoliucionieriai ne tik plepa, bet ir šį tą sugeba. Tai nėra lengva, žino tą iš patirties. Kai papasakojau jam apie savo keliones į Londoną ir Berlyną, kur susitikau su Leninu, ėmė mane dar labiau gerbti. Aiškinau, kad vieną dieną jis nuvers carą, bet Beno vis dar neužkibo. „Bankai — tai viena, o caras — visai kas kita.“

Revoliucionierius Beno labai gerbė, ypač mane, bet jo nedomino mūsų idealai, jo manymu, mes vis tiek neturime šansų laimėti. Manau, iš tikrųjų jis ieškojo darbo. Žiūrint objektyviai, mudviem rūpėjo tie patys dalykai, o mes savo sąskaitoje turėjome didžiausią istorijoje apiplėšimą. Niekada nežinia, kada mums gali prireikti patikimo specialisto. Beno nurodė, kaip būtų galima jį rasti Sankt Peterburge, Maskvoje, Tiflisyje. Buvo nuovokus ir manęs to paties neklausė.

Netrukus po šio susitikimo mane perkėlė į kitą kalėjimą, ten buvau iškviestas į pasimatymą su kitu senu pažįstamu — majoru Antonovu.

— Verčiu naujų kalinių sąrašą ir ką gi matau: Džugašvilis, Josifas V.

— Neturite ką veikti?

— Toks mano darbas.

— Visi turime darbą, kiekvienas savo.

— Kaip rodo mūsų kartoteka, užmėtei poeziją ir perėjai prie žurnalistikos.

— Labiau apsimoka.

— Bet vis tiek ne taip kaip apiplėšimai.

— Ne už tai čia sėdžiu.

Antonovas nusišypsojo.

— Jau dirbome kartu, taigi galime iš karto pereiti prie reikalo. Tavo suteikta informacija apie spaustuvę Avlabare man labai padėjo. Jau išsiųsti dokumentai visam laikui perkelti mane į Sankt Peterburgą. Be galo džiaugiuosi, kad galų gale ištruksiu iš to lipnaus smėlio ir karščio. Tačiau aš jau labai ilgai dirbu biurokratinį darbą, todėl žinau, jog kas nors įvyksta tada, kai iš tikrųjų įvyksta. Visada atsiranda į tavo vietą kitų kandidatų, kitų rėmėjų. Be to, čia juk Rusija, o kas Rusijoje normaliai veikia?

Nusijuokiau.

— Todėl revoliucionieriai ir laimi.

— Gal taip, o gal ir ne, — tęsė Antonovas. — Kai kas veikia neblogai. Pavyzdžiui, mes. Turime pranešimą apie tavo apsilankymą Londone 1907-aisiais. Tiesa? O prieš tai buvai susitikęs su Leninu Berlyne. Dabar sukiojiesi aukščiausiuose sluoksniuose.

— Jūs pats sakėte, kad padarysiu karjerą.

— Napoleonas po vieno laimėto mūšio Italijoje staiga suprato, kad gali viską. Viską! Kad ir kas tai būtų.

— Viską, — pakartojau, labiau norėdamas pasimėgauti tuo žodžiu nei ką nors pasakyti.

— O koks dabar tavo „viskas“?

— Geras klausimas.

— Geras klausimas reikalauja gero atsakymo.

— Man labai gaila, bet negaliu atsakyti. Net mano svajonės yra nelegalios.

— Na ką gi, iš kai kurių tavo pokalbių ir net laiškų — turiu pasakyti, kad labai neatsargu taip atvirauti — žinome, jog esą čia, Rusijoje, turi atsirasti toks centro komitetas. Tu būtum jo narys, o gal ir pirmininkas.

— Aš taip sakiau?

— Net jei ir nesakei, turi pripažinti, kad sumanymas geras.

— Neblogas.

— Taigi, jei tas geras sumanymas išsipildytų, mudu būtume pasiekę maždaug vienodų aukštumų. Abu būtume netoli tam tikro svarbaus tikslo. Jei išnarpliočiau vieną bylą, darbas su popieriais Sankt Peterburge tikriausiai paspartėtų.

— O kas man už tai?

— Ko norėtum?

— Laisvų rankų.

— Daug nori. Esi prisiekęs mūsų priešas. Taigi esi jų pusėje, tiesa?

— Žinau, kieno pusėje esu.

— Aš taip pat: Josifo V. Džugašvilio pusėje.

— Tamsta žinai, ko noriu. Centro komiteto čia, Rusijoje.

— Tai sprendžiama tik Peterburge. Padėk man ten nusigauti.

— Jūs taip nekenčiate Pietų, kad grįžęs į Peterburgą viską užmiršite.

— Nesu toks žmogus.

— O aš neperku katės maiše.

— Aną kartą patikėjai manimi.

— Aną kartą nieko nenorėjau. Šį kartą noriu ir pernelyg ilgai to laukiu. Tad, manau, rankomis nesukirsime.

— Neskubėk. Pasakysiu tau kai ką verto apmąstyti. Galbūt mes ne tik žinome, kad 1907-aisiais, prieš banko Jerevano aikštėje užpuolimą, buvai Londone ir kad Berlyne susitikai su Leninu, — galbūt mes leidome tau važiuoti į Londoną ir Berlyną.

— Ir kodėl gi buvote tokie malonūs?

— Galbūt nutarėme, kad esi skaldomasis veiksnys. Gal mes suinteresuoti, kad mūsų priešai nebūtų vieningi. Galbūt todėl ir leidom važiuoti.

— Lengva kalbėti, kad kažkam kažką leidote daryti, kai viskas jau praeityje ir nieko neįmanoma patikrinti.

— Yra dokumentai.

— Visada galite parašyti tokius popierius, kokių jums reikia.

— Turiu galvoje ne mūsų tarnybinius dokumentus. Prašom žvilgtelėti į šią 1907 metų gegužės 10-osios Daily Express iškarpą. Išspausdinta net pavardė mūsų agento, buvusio prie Brolybės bažnyčios: „Nepailstantis stebėtojas buvo p. Sevrevas iš rusų slaptosios policijos...“

— Matyt, jis nėra geriausias agentas, jei laikraščiai sužinojo jo pavardę.

— Galbūt sužinojo dėl kitos priežasties. Mes buvome informuojami apie visus, įeinančius į tą bažnyčią ir iš jos išeinančius. Visi atvykėliai iš Rusijos ten buvo, nes norėjome, kad taip būtų, — kad visi susirinktų po vienu stogu, kur juos galėtume lengvai stebėti. O jei manai, kad pačioje bažnyčioje neturėjome savo žmonių, tai tiesiog nežinai, kaip puikiai mes dirbame.

— Kiekvienoje kameroje yra savas skundikas.

— Ar dabar manimi tiki?

— Ne, nes jei leidote visiems išvykti, nepadarėte man jokios paslaugos.

Čia jį pričiupau, akimirką tylėjo. Sumaišiau jam kortas. Ir garbingai, kas tik pablogino reikalą. Be to, ką jam reiškė „padorumas“, juk troško tik sugrįžti į Peterburgą.

Paskui vis dėlto nusišypsojo.

— Tu teisus. Negaliu to įrodyti. Nebent tik neigiama prasme. Negaliu įrodyti, jog palikome tau plyšį, bet tikrai galime tą plyšį susiaurinti iki paskutinio centimetro. Virvė gali lengvai užsiveržti.

— Pone Antonovai, aš padariau ponui paslaugą, tamsta man atsimokėjote kita paslauga. Esame atsiskaitę.

— Žmonės niekada nebūna atsiskaitę.

— Vadinasi, arba padedu Antonovui grįžti į Peterburgą, arba...

— Arba supūsi baltųjų lokių šalyje, o tuo metu koks nors kitas vikruolis, kaip, pavyzdžiui, Sverdlovas ar Trockis, taps Lenino patikėtiniu. Na, kaip, Džugašvili?

Ir dabar nesuprantu, kodėl tada nė akimirką nesuabejojau. Pažvelgiau tiesiai į jį ir pasakiau:

— Tremtis.

Ir buvau ištremtas. 1908 metų rugsėjo mėnesį, netrukus po pokalbio su Antonovu, mane išsiuntė į Solvyčegodską. 1909 metų vasarą pabėgau ir išbuvau laisvėje iki 1910 metų balandžio, kai buvau susemtas Baku ir išsiųstas atgal į Solvyčegodską baigti kalėti. 1911-ųjų rugsėjį vėl buvau areštuotas, tą kartą Sankt Peterburge. Gruodį mane išsiuntė į Vologdą. Trys areštai, trys tremtys. Nuo manęs nenuleido akių.

Tačiau to žaidimo negalėjau iki galo suprasti. Gal Antonovas sėdėjo man ant sprando? O gal perdavė mane kam nors kitam? Ir kodėl kartais mane sučiupdavo greitai, o kartais duodavo beveik metus laisvės? Ar jie žaidė su manimi, ar aš sugebėdavau išsisukti?

Tremtis arba žudo, arba gydo.

Kai už tavęs užsitrenkia kameros durys, apima instinktyvi baimė. Visi šunys nekenčia grandinės. Tačiau tremtyje baimė yra kitokia. Tai jausmas, kad gyvenimas slenka kažkur kitur, o tu jame nedalyvauji. Lieki vienas pats po milžinišku Sibiro dangumi ir jauti, kaip tas dangus traiško tau galvą, — taip kaip mužikas nagais traiško utėlę.

Kai kurie tremtiniai pasiduoda nevilčiai ir pamišimui. Tačiau dauguma su tuo kovoja, puldami į tikslingų darbų sūkurį — Markso veikalų, kurių prieš tai niekada nebuvo skaitę, sisteminių analizių rašymą, vietos gyventojų etnografijos tyrinėjimus.

Valstybė duoda porą rublių pragyventi su keliais kitais tremtiniais kokioje sibiriečio žvejo troboje, tačiau jei nemedžioji ir nežuvauji, gali mirti iš bado arba nuo ligų, kuriomis sergama nuo išsekimo. Sibire svarbiausia — pragyventi dieną.

Praleidau šimtus valandų valtyje žvejodamas ir miške spęsdamas spąstus. Man nebuvo blogai. Geros žuvies pakanka trims dienoms, o jei paspendei nemažai spąstų, bent į vienus triušis paklius, o kartais, jei turi laimės, ir lapė ar kitas žvėris, kurio kailis vertas poros rublių. Nors ne visada buvo galima ką nors nusipirkti.

Troboje gyvenau kartu su kitu tremtiniu — barzdotu žydu, kuris be paliovos kalbėjo. Kalbomis jis gynėsi nuo pamišimo. Aš taip pat pradėjau po truputį eiti iš proto, bet man reikėjo tylos ir vienatvės. Apsimetinėdavau, jog skaitau gerdamas skystą arbatą ir rūkydamas pušų spyglių cigaretes — kai trūkdavo geresnių. Tasai tremtinys įsižeidęs dūsaudavo ir kalbėdavo toliau, nenutildavo net plaudamas kojas. Vienas dalykas iš tremties itin įstringa — neplautų kojų dvokas.

1911 metais, kai buvau maždaug trisdešimt dvejų, ketinau nusižudyti. Paskutinį kartą man būnant laisvėje nuo šiltinės mirė žmona. Trockis cituoja vaikystės draugą, aprašiusį momentą, kai laidotuvių eisena pasiekė kapinių vartus. Tada esą sustojau, padėjau ranką ant širdies ir pasakiau:“... Ta būtybė suminkštino mano akmeninę širdį, (...) kartu su ja numirė paskutiniai šilti jausmai žmonėms. Čia, viduje, dabar tokia nepakeliama tuštuma“.

Per laidotuves visada būdavau labai iškalbus, bet vis tiek atpasakoti žodžiai atrodo truputį perdėti. Galbūt ką nors panašaus pasakiau, nes tikrai taip jaučiausi.

Vėliau supratau, kad ir mirdama Jekaterina padarė man paslaugą. Jeigu būtų gyvenusi ilgiau ir būtume turėję daugiau vaikų (prieš metus ji buvo man padovanojusi sūnų Jakovą), niekada nebūčiau pasiekęs daugiau kaip tautybių reikalų komisaro posto, į kurį po revoliucijos mane paskyrė Leninas. Niekada nebūčiau buvęs kas nors daugiau nei politbiuro narys. Laikraščių nuotraukose — ūsuotas svetimšalis užpakalinėje eilėje.

Vis dėlto tuo metu mane apėmė neviltis. Vienatvė, Sibiras ir liūdesys — tai slegiantis derinys. Prakirtęs ledą gaudžiau žuvį. Pilkos šviesos likučiai turėjo greit sutirpti Sibiro tamsoje. Šalia eketės skrodžiau laimikį, žuvų žarnos raudonavo ant ledo. Žvelgiau į sidabrinius žuvų žvynus, tobulai dengiančius glotnų kūną, tokį nepanašų į vidurius. Mano paties kūnas buvo toks pat — raudoni viduriai ir organai, kurių negalėjau matyti, palaikė mano gyvybę. Turėjau gerą peilį, suomišką, su dantukais. Nusimoviau pirštines ir nykščiu pamėginau ašmenis, tokius šaltus, kad oda iš karto prilipo. Pradėjau svarstyti. Vienas staigus judesys ties riešu, paskui minutė, daugiausiai dvi, kol kartu su krauju nuplauks ir sąmonė. Tos minutės gali būti siaubingos, tačiau tik minutės.

Pridėjau peilio ašmenis prie riešo, bet kūnas paspruko nuo jų. Kūnas nenorėjo mirti. Kūnas buvo lyg šuo, nepriklausęs nuo mano valios. Liko klausimas — su kuo mano valia: su mano kūnu ar su peiliu rankoje?

Ir staiga pratrukau juoktis tarp beribių Sibiro ledų ir sutemų. Buvau idiotas, viską suprasdamas tiesiogiai. Visiškai nenorėjau mirti, tiesiog norėjau atsikratyti tos silpnos, liūdesy paskendusios būtybės, stovinčios prie eketės.

Man reikėjo naujo veido, naujo vardo. Kartą jau buvau persikūnijęs, vadinausi Koba ir palengva, bet atkakliai su juo susitapatinau. Dabar turėjau keliolika slapyvardžių, vieni buvo labai paprasti, kaip Ivanovičius, kiti išradingesni, pavyzdžiui, Oganesas Vartanovičius Totomiancas. Tačiau nė vienas iš jų nebuvo tinkamas.

Turėjau pats sugalvoti sau vardą, o ne ieškoti jo literatūroje. Mano tikroji pavardė, Džugašvilis, kilusi iš seno gruziniško vardo Džuga, reiškiančio „geležį“. Sustojau ties Džuginu, bet skambėjo pernelyg panašiai kaip tikroji pavardė, be to, nelabai rusiškai. Lydantis karštis paverčia geležį plienu. Prie rusiško žodžio „stal“ užtenka pridėti „in“, ir bus panašu į Lenin ir Darvin. Stalin!

O po to buvo kaip rusų pasakoje: kai tiktai didvyris atskleidžia savo tikrąjį vardą, viskas stebuklingai pasikeičia į gerą. 1912 metų sausį mane pasiekė žinia, kad Leninas įkūrė savo partiją, vėliau pavadintą bolševikų partija, ir įtraukė mane į Centro komiteto sudėtį. Operacija Jerevano aikštėje buvo įvertinta. Apėmė euforija. Nerimą kėlė tik mintis, ar prie šio reikalo neprikišo pirštų majoras Antonovas, norėdamas pačioje partijos širdyje turėti „skaldomąjį veiksnį“. Tačiau neleidau sau dėl to kankintis. Kaip Centro komiteto narys savo pareiga laikiau tučtuojau pabėgti.

Po Sibiro lietaus ir sniego, medinių trobų ir dvokiančių kojų Sankt Peterburgas tiesiog svaigino. Miestas kvepėjo kava ir mėšlu, po jį skriejo rogės su kvatojančiomis, į kailinius įsisiautusiomis damomis. Įsivaizdavau, kad ir ta jų vietelė kaip sabalų kailiniai. Buvau puikios nuotaikos. Apsigyvenau darbininkų revoliucionierių Alilujevų šeimoje. Rūpinosi manimi, valgydino karšta sriuba, davė atskirą švarų guolį. Ant jo užmigdavau, besiklausydamas vaikiškų balsų iš kito kambario. Vėliau vedžiau vieną iš jų dukterų, Nadią. Kai atsikrausčiau, ji buvo vienuolikmetė mokinukė su kaspinu plaukuose, bet jau tada dievino mane kaip didvyrį.

Leninas davė man atsakingą užduotį — įsteigti Sankt Peterburge legalų laikraštį, pavadinimu Pravda. Po priespaudos ir sąstingio metų tai buvo atgimusios veiklos laikas. Sibire, prie Lenos upės, sustreikavo ir susirėmė su policija aukso kasyklos darbininkai. Per šimtą jų sušaudė. Kraujo praliejimas įžiebė maištą. Žinojome, kad caras visada pasirengęs užmušti šimtą darbininkų, bet jau seniai nebuvo, kad šimtas darbininkų būtų pasirengę mirti.

Areštavo mane tą pačią dieną, kai 1912 metų balandį pasirodė pirmasis Pravdos numeris. Vėl buvau ištremtas ir vėl pabėgau, spalio pradžioje jau vaikščiojau Peterburgo gatvėmis. Puoliau į darbų sūkurį — leidau Pravdą. Greitai įsitikinau, kad Antonovas buvo teisus pavadindamas mane „skaldomuoju veiksniu“. Mano, kaip redaktoriaus, pažiūros nuolat piktino Leniną, visada vėluodavau išsiųsti jam už straipsnius priklausančius pinigus. Savo laiškuose jis nerinkdavo žodžių. Todėl sunerimau, kai jis sušaukė Krokuvoje Centro komiteto posėdį.

Įsigijęs gerai padirbtus dokumentus (juos parūpindavo tuos dalykus išmanęs partijos narys, mūsų juokais vadintas „užsienio reikalų ministru“), su pasieniečiais neturėjau jokių sunkumų. Vienintelis susidūrimas įvyko Lenkijoje, geležinkelio stoties restorane, kai turėjau persėsti į kitą traukinį. Buvau alkanas kaip vilkas, bet padavėjams nešvariais baltais dvieiliais švarkais, matyt, labiau patiko plepėti jų šnypščiama kalba nei aptarnauti klientus. Energingai modamas ranka pagaliau vieną iš jų prisišaukiau. Parodžiau į laikrodį ir kelis kartus pakartojau rusišką žodį „sriuba“, tikėdamasis, kad jis suprato, ko man reikia. Iš pradžių apsimetė nesuprantąs, po to apsimetė jau suprantąs: „O, sriuba, sriuba.“ Dingo virtuvėje. Girdėjau įrankių skimbčiojimą, garų šnypštimą, nemalonią jų kalbą. Išniro su kotletais vienam staliukui, su balandėliais kitam. Tada dėjosi labai užsiėmęs, nė karto į mane nepažvelgė. Kiek laiko reikia įpilti į lėkštę sriubos? Lygiai tiek, per kiek atvažiuoja traukinys, į kurį turi persėsti. Staiga visi restorane pašoko iš vietų ir, numetę pinigus ant stalo, išbėgo kramsnodami paskutinį kąsnį. Kai tik suskambo skambutis, pranešdamas apie traukinio išvykimą, padavėjas pasirodė iš virtuvės, rūpestingai nešdamas kruopienės lėkštę su plaukiojančia grietinės dėme.

Vaidindamas susirūpinusį, nors iš tikrųjų buvo patenkintas, stebėjo, kaip trenkiau lėkštę į grindis šaukdamas:

— Velniop tave, velniop Lenkiją ir velniop sriubą!

Leninas krito iš juoko, kai papasakojau jam tą istoriją.

— Niekada, — tarė trūkčiojančiu iš juoko balsu ašarų pilnomis akimis, — niekada lenkų restorane neužsakinėkite rusiškai. Tiesiog parodykite pirštu.

Tačiau tas nemalonus incidentas man labai padėjo: ne tik pralaužė santykių su Leninu ledus, bet ir davė jam progą prabilti apie naują mano užduotį.

— Klausykite, — pradėjo, — visos imperijos daugiatautės — britų, austrų-vengrų, rusų. Viename savo straipsnyje net pavadinau Rusiją „tautų kalėjimu“. Važiuokite į Vieną ir parašykite darbą apie visų tautų — latvių, armėnų, gruzinų, uzbekų, žydų ir kitų — ateitį, kai mes išvaduosime jas iš to kalėjimo.

Šis Lenino bruožas man labiausiai patiko: buvo įsitikinęs, kad laimėsime.

Ta užduotimi jaučiausi išskirtas, bet kvailas nebuvau, — supratau, kad taip Leninas nušalino mane nuo darbo Pravdoje.

Centro komiteto posėdžiuose kalbėdavau mažai, dažniausiai tik stebėdavau, kaip Leninas valdo salę. Įsitikinau, kad bet kokiai organizacijai vadovauja keli tam tikroje patalpoje sėdintys žmonės. Tam tikroje patalpoje galima vadovauti visai Rusijai.

Taip jau susidėjo, kad iš visų Centro komiteto narių labiausiai mėgau lenką Romaną Malinovskį. Už įsilaužimą jis kurį laiką sėdėjo kalėjime ir buvo puikus darbininkų organizatorius. Sklandė gandai, vėliau, beje, pasitvirtinę, kad Malinovskis yra policijos šnipas, bet tuo metu Leninas kategoriškai juos atmesdavo. Lygindamas su draugu Liubovu, kuris garsėjo kaip nevykėlis, Leninas teisino Malinovskį: „Argi tai nėra įsidėmėtina, kad tokie draugai kaip Liubovas niekada neužkliūva, priekaištaujama tik gabiausiems ir naudingiausiems žmonėms“.

Vienoje antrą kartą sutikau Trockį. Gyvenau darbininkų socialistų name. Pristigęs arbatos nuėjau pas kaimyną. Nustebau ten pamatęs Trockį, kurį prieš porą savaičių spaudoje buvau užsipuolęs kaip „rėksnį čempioną su apgaulinga muskulatūra“. Nežinau, ar buvo skaitęs tą straipsnį, bet pamatęs mane krūptelėjo. Trockis rašo neprisimenąs mūsų pirmojo susitikimo Londone, užtat gerai prisimenąs Vieną ir mano „priešiškas geltonas akis“. Penkeri metai prabėgo nuo tos akimirkos, kai mane Vitios bombų dirbtuvėje užvaldė troškimas nužudyti Trockį. Dabar šis troškimas vėl įsižiebė.

Baigęs maždaug 40 puslapių straipsnį apie tautines mažumas, grįžau į Peterburgą. Pravda pirmųjų metinių proga kaip tik organizavo koncertą ir priėmimą, kartu rinkdama lėšas. Pasiteiravau Malinovskio, ar galiu dalyvauti renginyje, nebijodamas būti areštuotas. „Taip, — pasakė, — bet būkite labai atsargus. “

Malinovskis greitomis nupiešė salę, kurioje turėjo vykti priėmimas, pažymėjo pagrindinius išėjimus ir šonines duris, vedančias tiesiai į gatvę.

Nutariau rizikuoti, man vis dar sekėsi. Padovanojau sau koncertą. Į priėmimą atvykau jam gerokai įsibėgėjus. Mane areštavo, kai su keliais draugais sėdėjau kampe prie staliuko nugara į salę.

— Džugašvili, eisi su mumis.

— Nesu Džugašvilis, esu Stalinas.

— Pasakyk savo bobutei.

Visą kelią į Sibirą mane persekiojo vaizdas figūros, kurią iš nugaros apšvietė dujinės lempos. Ją pastebėjau policijos vedamas iš salės. Nebuvau visiškai tikras, bet to žmogaus pečių linkis man tarsi pasakė, kad išsipildė sena majoro Antonovo svajonė grįžti į Sankt Peterburgą. Galbūt jis pats asmeniškai stebėjo, kad suimant buvusį jo globotinį Džugašvilį Josifą V. nebūtų jokių nesklandumų. 25

Eltingtonas įrodė, kad buvau neteisus — erotinė savivalė ir politika kartais dera. Ispanijos pilietinio karo metais Eitingtonas buvo radęs laiko romanui su Caridad Mercader. Ją dabar užverbavo „Anties“ operacijai.

Byloje rašoma, kad Caridad gimė 1892 metų kovo 31 dieną Kuboje, turtingoje aristokratų šeimoje. Mokėsi katalikiškose mokyklose Prancūzijoje ir Ispanijoje, Barselonoje. Anksti pajuto potraukį religijai ir misticizmui. Trumpai buvo basųjų karmeličių ordino noviciate. Devyniolikos metų ištekėjo už konservatoriaus. Pagimdė tris sūnus.

Sulaukusi trisdešimties, Caridad, nepaprastai gyvybinga moteris, ėmė bodėtis savo kaip žmonos, motinos, matronos gyvenimu, pradėjo tapyti, įsitraukė į artistų bohemos gyvenimą. Menas veda į seksą, seksas — į politinį radikalizmą. Iširo šeima, pati du kartus bandė nusižudyti.

Įstojo į komunistų partiją. 1936 metais keliavo po Meksiką. Aukšta, įdomi, per anksti pražilusi, dangišku kombinezonu lyg policininko uniforma. Ji darė didžiulį įspūdį kalbėdama Meksikos deputatų rūmuose, pagrindinėje Meksiko aikštėje. Pabrėžė — pasaulis turi pasirinkti arba komunizmą, arba fašizmą; tarptautinis komunistų judėjimas turi padėti Ispanijos respublikai. Ji sukūrė Meksikoje milžinišką ryšių tinklą, dabar labai praversiantį Eitingtonui.

Caridad kovojo Ispanijos pilietiniame kare. Sėkmingai atakavo kulkosvaidžių lizdus Barselonoje, pati įvykdė mirties nuosprendį keliems trockininkams. Trys jos sūnūs kartu su motina kovojo Ispanijoje.

Iš esmės esu patenkintas. Sudoplatovas vykusiai parinko Eitingtoną, o pastarasis tinkamai pasirinko Caridad Mercader. Jai jau netoli penkiasdešimties, bet Eitingtonas atnaujino romaną su ja, nors už tokius didvyriškus poelgius medalių neduodama. Tikrasis jo tikslas, kurį pagaliau ir pasiekė, buvo užverbuoti jos sūnų Ramoną — žavų it kino žvaigždė vyrą. Ramonas kalba ispaniškai, prancūziškai ir angliškai. Yra įgudęs virėjas, amato paslapčių mokėsi pas Ritzą geriausiame Barselonos viešbutyje. Valgių ir vynų žinovas, puikiai pjausto mėsą. Gerai kovėsi Ispanijoje. Kai jo brolis Pablas laužydamas taisykles viešai šaudė trockininkus, užuot tą daręs slapčiomis, ir už tai buvo išsiųstas į pirmąsias fronto linijas, kas buvo tolygu mirties nuosprendžiui, nei Ramonas, nei motina neprieštaravo.

Eitingtonas, turintis tokiems dalykams aštrią akį, pastebėjo, kad daugelis jaunų moterų, dirbančių pas Trockį sekretorėmis, pasiuntinėmis ar asistentėmis, būtybės netekėjusios ir ne per gražiausios. Nepriklausomai nuo to, gražios merginos ar ne, jos visos turi jausmus ir trokšta laimės. Dirbti tokiam senam didvyriui kaip Trockis yra viena, o susižavėti tokiu pribloškiančiu jaunuoliu kaip Ramonas Mercaderis — gražių bruožų aristokratu puikiais, blizgančiais, visada gražiai sušukuotais plaukais — visai kas kita. Tik lūpos jo nekokios.

Pasirinktas objektas — Sylvia Agelof, Amerikos žydė iš Niujorko, Bruklino. Dvidešimt aštuonerių, trejais metais vyresnė už Ramoną. Negraži, nešioja storų stiklų akinius, garbanoja plaukus. Lūkuriuojanti sena pana.

Norint suorganizuoti „atsitiktinį“ Sylvia’os ir Ramono susitikimą — aišku, Paryžiuje — reikėjo mėnesio pastangų. 1938 metų rugpjūtį abu atvyko dalyvauti Ketvirtajame tarptautiniame trockininkų suvažiavime. Iš dalies Ramonas žavėjo tuo, kad buvo apolitiškas. Jį domino tik tokie dalykai — kur pavalgyti, ką užsisakyti, kur po to nueiti, kad vakaras būtų nuostabus. Ir tai daryti mokėjo puikiai. Iš pradžių ji, aišku, turėjo savęs paklausti — ką jis manyje rado? Tačiau kodėl moteris turėtų taip blogai apie save manyti — argi svarbu tik išvaizda? Be to, sunku atsispirti svaiginamai laimei Paryžiuje, ir dar pavasarį.

Leidosi pagaunama.

Eitingtono dėka Trockio aplinkoje dabar turime žmogų, nors ir ne savą, bet įtrauktą į mūsų tinklą. Dabar tai svarbiau nei kada anksčiau.

Bėda ne tik ta, kad Trockis persikraustė, — išskyrus valytoją, mes nebeturime jo rezidencijoje patyrusio personalo, kuris mums siųstų raportus. Paskutinį mūsų apmokytą žmogų — sekretorę Marią de la Sierrą (slapyvardžiu Afrika) — teko nušalinti. Jos saugumui kilo pavojus, kai netikėtai pabėgo Aleksandras Orlovas, buvęs mūsų saugumo tarnybos Ispanijoje vadovas.

Panašiai kaip Eitingtonas, Orlovas puikiai dirbo Ispanijoje, priešo užnugaryje, ir vadovavo teroristiniams antpuoliams prieš trockininkus. Taip pat rūpinosi saugumu jūros keliu persiunčiamo respublikos vyriausybės aukso, kurio vertė buvo 500 milijonų dolerių. Kaip ir Eitingtono, Orlovo intymus gyvenimas buvo komplikuotas — jo pamesta jauna moteris, saugumo tarnybos darbuotoja, nusišovė Lubiankoje.

Taip pat kaip Eitingtonas, Orlovas yra žydas, tikroji jo pavardė — Feldbinas. Kaip čia yra, kad tokiai daugybei žydų pavyksta visur įsitrinti? Rivera ir Kahlo — abu pusiau žydai, Eitingtonas, Orlovas, Agelof — žydai, jau nekalbant apie patį Trockį. Jeigu staiga kur bepažvelgtum būtų estai, argi žmonės nesakytų — iš kur, po velnių, jų tiek atsirado?

Žodžiu, Orlovas, bijodamas (ir visai be reikalo) pakliūti į valymo sąrašą, pabėgo. Parašė man ilgą laišką, gąsdindamas atskleisti, jog Tarybų Rusija ne taip jau nesavanaudiškai padėjo Ispanijai, kaip garsinosi, kad viskam žlugus pasisavino pusę milijardo dolerių auksu. Visi reikiami dokumentai esą Šveicarijos banke ir būsią paviešinti, jeigu jam ar jo šeimai kas nors atsitiktų. Nieko neatsitiko ir neatsitiks.

Nebuvo aišku, ką Orlovas žino apie Trockio pašalinimo operaciją. Vis dėlto žinojo ganėtinai daug. Įspėjo Trockį apie Etienne’ą, nors pavardės ir nepasakė. Trockis tai pavadino provokacija ir išjuokė. Taip pat įspėjo, kad siekiant prie jo prieiti bus pasinaudota ispaniškaisiais kontaktais. Tikėtina, kad Orlovas žinojo ir Marią de la Sierrą, todėl reikėjo ją nušalinti.

Eitingtonas suplanavo dviejų pakopų operaciją. Ramono užduotis — užmezgus romaną su Sylvia Agelof infiltruotis į Trockio aplinką, taip pat rinkti informaciją apie gyvenimą Trockio rezidencijoje.

Antroji grupė surengs ataką. Puolamajam būriui vadovaus Davidas Siqueirosas, tapytojas, stalinistas, Meksikos kalnakasių sąjungos pirmininkas ir pilietinio karo Ispanijoje veteranas. Jį pažįstu asmeniškai. Siqueirosas yra drąsus, pašėlusio meksikietiško būdo, nedaug tesiskiriančio nuo rusiškojo — kiaušiniai ir bravūra.

1939 metų liepą Sudoplatovas ir Eitingtonas pajudėjo maršrutu Maskva-Odesa-Atėnai-Marselis-Paryžius, susitiko su abiem grupėmis — su kiekviena atskirai. Nė viena iš jų nežinojo apie kitą. Įprasta taktika.

Sudoplatovas nutarė, kad Eitingtonas per mėnesį supažindins Caridad ir Ramoną Mercader su šnipinėjimo amato pagrindais — operacijų metodais, išvaizdos keitimu, sugebėjimu atpažinti „uodegą“. Ramonas puikiai įveikė nemažai testų. Turi fotografinę atmintį, tobulą reakciją, gerą klausą. Užrištomis akimis nuo kreida nubrėžtos linijos sugeba tiesiai nueiti daugiau kaip 6 metrus. Akimis pastebi permainas tokiame mažame plote kaip 3/10 mm, o ranka užčiuopia 3/100 mm plote. Psichologiškai priklausomas nuo motinos, į ją labai panašus.

Testuoti ir treniruoti reikia, bet tai užima laiko. O jis bėga. Visos didžiosios valstybės paskutiniu metu viena kitai siūlo derėtis. Kaip sužinojome iš perimtų telegramų, Coulondre’as, Prancūzijos ambasadorius Vokietijoje, pareiškė Hitleriui, kad ilgas karas gali pasibaigti chaosu ir turėti nenumatytų pasekmių: „Jūs, ponai, laikote save nugalėtojais. (...) Bet nepagalvojate ir apie kitą galimybę — kad nugalėti gali Trockis.“ Hitleris pašoko nuo kėdės „klykdamas, lyg būtų kas įspyręs jam į užpakalį“.

Žinau, ką jautė. 26

Kaip rodo paskutinė informacija, naujojoje rezidencijoje Trockis laikosi aktyvios ir nesikeičiančios dienotvarkės.

Keliasi 7.15 ir valandą skiria triušių ir viščiukų priežiūrai.

Po pusryčių rašo, diktuoja, pietus valgo be malonumo, vien tik energijai atstatyti. Po pietų — 30 minučių ilsisi. Paskui priima svečius, vėl dirba, truputį kapstosi sode — iki pat vakarienės. Po to iš karto grįžta prie darbo.

Be vizitų pas stomatologą ir retų išvykų pirkti kaktusų, Trockis niekur nevažiuoja iš rezidencijos ir nuolat tobulina įtvirtinimus. Geriausias taikinys jis būna dirbdamas sode ir penėdamas triušius. Tačiau meksikiečių policija prie pat namų pastatė postą, todėl neįmanoma organizuoti užpuolimo dieną.

Be to, dirbdamas Trockis į lauką beveik neišeina. Susirašinėja keliomis kalbomis, siunčia pasaulio spaudai apžvalgas apie artėjantį karą, rašo straipsnius, kad užsidirbtų pinigų, arba brangias valandas skiria pokalbiams su trockininkais, kurie kaip piligrimai plūsta pas jį iš viso pasaulio, norėdami pamatyti didįjį žmogų.

Jiems skundžiasi, jog stokoja laiko rašyti Stalino biografiją. Dabar vėl pradėjęs dirbti, nes Etienne’as atsiuntė jam naujos medžiagos apie paskutinę mano ketverių metų tremtį už poliarinio rato ir tremties draugo prisiminimus. Šis apie mane pasakoja: „Stalinas (...) buvo vienišius. Medžiojo, meškeriojo, gyveno beveik visiškai vienas. (...) Žmonių jam nereikėjo.“

Mano elgesį aprašė tiksliai, tik aiškina jį klaidingai. Man reikėjo žmonių, bet tą poreikį stengiausi išrauti su šaknimis.

Sibiras buvo didysis nuobodulio universitetas. Dienos begalinės, vienodos, tuščios. Jokių spalvų, įvairovės, beveik jokio judėjimo. Nekęsti nuobodulio — žmogiškas bruožas.

Todėl išmokau jį mylėti. Ir ne tik todėl. Seniau pastebėjau, kokie nuobodūs yra posėdžiai ir komisijų susirinkimai, kokie jie ištęsti. Žmonės to neištverdavo. Pasiduodavo, sutikdavo su viskuo, kad tik greičiau pasibaigtų. Sugebėjimas ištverti vis didesnes nuobodulio dozes yra didžioji mano sėkmės paslaptis. Po revoliucijos sutikdavau užimti ir menkus postus, tokius kaip organizacinio biuro kadrų, trumpiau — orgbiuro, viršininko. Tokiems žmonėms kaip Trockis panašaus pobūdžio darbas būtų mirtinai nuobodus. Kas nori sėdėti šaltame tamsiame kambaryje ir kapstytis kartotekoje? O aš norėjau. Nes žinojau, kad kiekvienas paaukštinimas duoda man sąjungininką, papildomą balsą. Stengiausi iškelti naujus jaunus žmones — paprastus, ambicingus, kerštingus, kurie buvo visiška priešingybė apsiskaičiusiems seniems barzdotiems bolševikams. Trockis negalėjo pakęsti prasčiokiškos jų draugijos. Tą pats pripažino. Paklaustas, kaip galėjo atsitikti, kad Levas Trockis, genijus, kovotojas ir oratorius, užleido valdžią tokiam kaip Josifas Stalinas, atsakė, jog negalėjo pakęsti naujojo valdžios elito aplinkos: „Neturėjau jėgų pasmerkti save tokiam nuoboduliui.“

Būsimų šimtmečių istorikai prirašys storus tomus, analizuodami, kodėl po Lenino mirties Trockis pralaimėjo Stalinui kovą dėl valdžios. Atras dešimtis ir šimtus priežasčių, o iš tikrųjų ji tik viena — Trockis nekentė nuobodulio, o Stalinas jį dievino.

Tremtyje žmonės kovoja su nuoboduliu — rašydami, bendraudami, šnekučiuodamiesi, gerdami arbatą, ginčydamiesi, darydami viską, kad išvengtų vienatvės. Aš pasirinkau vienatvę. Kaip vienuolis norėjau atsikratyti paskutinių prieraišumo likučių, paskutinių jausmų. Vertinau tik savo laisvės idealą, savo naująjį vardą. Stalinas buvo būdas atsikratyti žmogiškų bruožų.

Tačiau be nuobodulio ir vienišumo, buvo dar kai kas. Buvo Katia.

Viskas, Katios būdas, jos eisena, kalbėsena, žvilgsnis, viskas turėjo įtikinti, kad pirmiausia ji turi tą vienintelį dalyką, kurio trokšti. Girdėjau, kad jos vyrą paėmė į caro kariuomenę. Taigi, jeigu pasiseks, grįš namo po dešimties metų. Kaip visos mergšės, Katia buvo tingi. Visada mokėjo susirasti ką nors, kas padėdavo gyventi — vienišą tremtinį, medžiotoją, apsistodavusi medžioklės laikotarpiu. Mokėjo gyventi.

Sprendžiant iš išvaizdos, buvo maišyto kraujo. Prieš porą kartų koks šviesiaplaukis kazokas tikriausiai parsivertė vietinę azijietę, todėl Katia buvo plataus plokščio veido, įkypų pilkai melsvų akių ir turėjo tankius, purvinai šviesius plaukus.

Keletą kartų prasilenkėme gatvėje, kuri ir nebuvo gatvė, tiesiog tarpas tarp dviejų trobų eilių. Gruodžio pabaigoje persimetėme keliais žodžiais.

— Darosi šalta, — pakalbinau.

— Žinau šiltą vietelę, — atsakė nusišypsodama.

— O kur ji?

— Ateik pas mane, parodysiu.

— Gerai, — sutikau, — kartu sutikime Naujuosius metus.

— Ką gali atnešti?

— O ko nori?

— Degtinės, mėsos, duonos.

Kai pasirodžiau prie jos durų, atrodė kiek nustebusi, lyg pamiršusi, kad mane kvietė, nors veikiausiai koketavo. Jos žvilgsnis tuojau pat nukrypo prie ryšulėlio. Tada įleido mane vidun. Medinis stalas, dvi kėdės, gultas ant koklių krosnies, ant sienos — kažkokie spąstų reikmenys. Paėmė iš manęs ryšulį ir padėjusi ant stalo išvyniojo. Kilogramas duonos, geras gabalas mėsos ir litras žalsvos naminės skuduru užkimštame butelyje. Linktelėjo galvą. Pats tas.

Pakepė mėsą, supjaustė duoną. Į alavinius puodukus įpyliau degtinės.

— Kad 1914-ieji tau būtų geresni, — palinkėjau.

— Ir tau, — pakėlė puoduką susidaužti su manimi.

Pro puodelio kraštą stebėjau, kaip vienu ypu išgėrė. Geras ženklas.

Minutę abu tylėjome. Jutome pirmus degtinės poveikio ženklus, deginimą gomuryje, stuburu nubėgančią elektros srovę.

— Kodėl čia esi? — paklausė.

— Nepasisekė. O tu?

— Taip pat.

Po kiekvieno puoduko degtinės užkąsdavome gabalėliu duonos su mėsa. Išgėrėme po šešis ar septynis puodukus, kol ištuštinome butelį. Jį įsikišau į palto kišenę. Už butelį buvau sumokėjęs nedidelį užstatą. Pastebėjusi tai nusišypsojo, jai patiko toks visiškai neromantiškas elgesys.

Didžiausią porciją pasilikome pabaigoje. Jutau alkoholio stiprumą, net nupurtė malonus drebulys.

— Šalta? — paklausė.

— Šiek tiek, — atsakiau.

— Parodysiu tau šiltą vietą.

Priėjusi prie koklinės krosnies atsisėdo ant patalo. Prisitraukė kelius ir pasikėlė sijoną — taip pat dalykiškai, kaip išvyniojo ryšulėlį. Pažvelgė į mane. Linktelėjau. Pats tas.

Visą žiemą buvome kartu. Paskui į Sibirą atėjo pavasaris. Kaip visada vėlai. Ledas upėje sproginėjo su tokiu trenksmu, lyg šaudytų patrankos. Žemė atitirpo, virsdama pelke, atsirado uodų. Nustojau vaikščioti pas Katią. Oras buvo netinkamas, be to, jau pažinojau visas jos aimanas ir judesius. Nenorėjau priklausyti nuo poreikio.

Mūsų naujametis tostas vis dėlto buvo pranašiškas — 1914 metai buvo geri. Kvailas caras Nikolaška vėl padarė klaidą — rugpjūtį įsivėlė į naują karą, šį kartą su vokiečiais. Karas su Japonija tapo 1905 metų revoliucijos pretekstu, o šį kartą pralaimėjimas galėjo sukelti dar didesnę revoliuciją. Atsirado viltis, gyvenimo tikslas. Kiekviena Rusijos pergalė man buvo pralaimėjimas, o kiekvienas jos pralaimėjimas — mano pergalė.

Tačiau turint viltį sunkiausia yra laukti. Sibiras dabar tapo dvigubu kalėjimu.

Nepaisant to, nepasidaviau. Žinios buvo vis geresnės. Du milijonai rusų krito mūšiuose, trys milijonai sužeistų ir paimtų į nelaisvę. Beviltiškai trūko ginklų ir amunicijos. Kareivius siuntė į frontą be ginklų ir liepdavo jiems pasiimti žuvusiųjų karabinus. Caras — po žmonos padu, jai galvą apsuko Rasputinas, „šventas vyras“ iš Sibiro, galintis išgydyti caraitį nuo hemofilijos. Dabar buvo tik laiko klausimas.

1916 metų pabaigoje paskelbiama visuotinė mobilizacija. Pašaukiami visi karinei tarnybai tinkami vyrai, net ir „tardomi, nuteisti ar atliekantys bausmę už nusikaltimą“. Taigi gavau šaukimą prisistatyti į karinę komisiją Krasnojarske. Caras Nikolaška turėjo tiek bėdų, kad jo armijai prireikė net Josifo Stalino.

Maniau, galėsiu kurstyti kareivius maištauti, bet buvau pripažintas netinkamu tarnauti, nes nevaldžiau kairiojo peties. Anksčiau svarstydavau, kokią naudą iš jo turėsiu. Dabar jau žinojau. Greitai sužinojau, ir kaip kvailai žuvo daug revoliucionierių — pervažiuoti sunkvežimių, suplėšyti artilerijos sviedinių, suvarpyti kulkų.

Dabar mane nusiuntė ne už poliarinio rato, o į Ačinską, didelį kaimą netoli Sibiro geležinkelio. Būtent Ačinske 1917 metų vasarį perskaičiau šešis žodžius — pažįstamus ir įprastus, tačiau niekada nerašytus būtent tokia tvarka: PETERBURGE REVOLIUCIJA. CARAS ATSISAKO SOSTO.

Leninas buvo Šveicarijoje, Trockis — Niujorke. Peterburge galėjau būti pirmas. 27

Nekenčiu revoliucijos. Per dvylika metų, nuo 1905-ųjų iki 1917-ųjų, tą užmiršau, bet greitai prisiminiau. Revoliucija — tai viešas įvykis, o aš nemėgstu viešumo. Visa tai prisiminiau keliaudamas traukiniu iš Sibiro į Sankt Peterburgą. Kiekvienoje stotelėje laukė minios, gėlės, kalbos, ovacijos. Bučiniai grįžtantiems iš tremties didvyriams. Vieną ar du kartus sakiau kalbą, tačiau jaučiau, kad minios mandagiai laukia tokių, kurie jas uždegtų.

Sankt Peterburge tvyrojo keistas įprasto, kasdienio gyvenimo ir visiško chaoso mišinys. Vaikai ėjo į mokyklą, žmonės lankė teatrus, važinėjo tramvajai. Kartu miestas buvo „didžiulis masių susigrūdimas“, kaip knygoje apie mane rašo Trockis. Tūkstančiai dezertyrų pardavinėjo savo ginklus — revoliucionieriams ir kriminalistams, kurie užplūdo miestą, kai vadinamoji Laikinoji dūmą atvėrė visų kalėjimų vartus. Girtos minios siaubė rūmus. Revoliucionieriams, grįžtantiems iš susirinkimų namo, su ginklais pastodavo kelią. Kailiniuotos kekšės lankydavosi lošimų namuose, kurių atsirado tikra galybė. Prie raudono ir juodo — komunizmo ir anarchizmo spalvų — ruletės stalo juokiantis buvo prašvilpiami didžiausi turtai. Aš nebuvau šimtu procentų tikras, ant kurios spalvos statyti. Ir padariau pirmąją klaidą. Vėl vadovaudamas Pravdai, spausdinau straipsnius, kviečiančius bendradarbiauti su buržuazija ir demokratine Laikinąja dūmą. Mano klaida buvo ta, kad pirmenybę teikiau Marksui, o ne Darvinui. Marksas kalbėjo, kad užguita valstietiška Rusija yra paskutinė vieta žemėje, kur gali laimėti proletarinė revoliucija. Leninas pasirodė esąs įžvalgesnis darvinistas. Su triumfu grįžo į šalį. Į Suomių stotį atvyko užplombuotame vagone, kurį maloniai parūpino Vokietijos valdžia, iššovusi Leniną kaip kulką tiesiai į Rusijos smegenis. Leninas žinojo, kad dabar bus kovojama dėl būvio — gyventi ar mirti. Viską nulems organizuota prievarta, o ne teorija, parlamentai, plepalai. Leniną prožektoriais apšviestoje Suomių stotyje su raudonomis vėliavomis sutiko minios, giedodamos Marselietę. Stovėdamas ant šarvuočio sakė kalbą. Manęs ten nebuvo.

Turėjau priežasčių ten nebūti. Dabar, sugrįžus Leninui, nebebūsiu čia pirmasis žmogus. Be to, nebuvau pasirengęs atstatyti jo pykčiui kaktą už Pravdoje klaidingai pasirinktą kryptį. Ir svarbiausia, buvau užsiėmęs ieškodamas dviejų senų pažįstamų — majoro Antonovo ir Beno.

Kai paskutinį kartą kalėjime buvau sutikęs Beno, jis nurodė, kur galėčiau jį rasti. Jeigu buvo gyvas ir laisvėje, veikiausiai yra Peterburge, nes čia geriausiai galima pasipelnyti. Tačiau neradau jokių jo pėdsakų. Arba iš tikrųjų niekas nieko apie jį nežinojo, arba žmonės nenorėjo sakyti. Pagaliau nutariau surizikuoti ir palikau savo adresą — kaip visada pas Alilujevus. Pasitiko mane kaip didvyrį, draugą, šeimos narį. Vaikai džiūgavo, kai mėgdžiojau egzaltuotus kalbėtojus geležinkelio stotyje — „pagaliau mūsų numylėta, šventa, ilgai laukta revoliucija tapo kūnu“. Nadia, dabar penkiolikmetė, žvelgė į mane susižavėjusi, tačiau dabar buvo santūresnė ir vertino mane atviru jaunos moters žvilgsniu.

Naujasis Alilujevų butas buvo jaukus ir erdvus. Leninas ten irgi kartais apsistodavo. Iš pradžių man buvo šaltas, tačiau žinojau, kaip pataisyti reikalus — balsuojant remti jį visais klausimais. Kaip sakydavo pats Leninas, ne klaidos yra blogiausia, bet užsispyrėliškas jų laikymasis. Kai kurie draugai — Zinovjevas, Kamenevas — ir toliau buvo opozicijoje, prieštaravo Leninui, nes šis varžė jų principus.

1917 metų liepą Leninas jau atvirai ragino perimti valdžią. Laikinoji dūmą išleido įsakymą jį areštuoti. Leninas abejojo — ar išnaudoti teismo procesą kaip viešą tribūną ir agituoti sukilti, ar pabėgti ir pasislėpti, rizikuojant pražiopsoti tinkamiausią momentą. Leninas, žinomo posakio „tegu tavo taip bus taip, o ne — ne“ autorius, negalėjo apsispręsti. Iš visų pusių jį užvertė patarimais.

Galų gale aš laimėjau. Slapstydamasis Leninas nakčiai apsistojo pas Alilujevus. Čia jautėsi saugus, kaip savas. Vaikai žvilgčiojo pro virtuvės duris, stebėdami, kaip stabukas valgo sriubą. Šypsodamasis išvaikiau juos. Leninas nieko nepastebėjo.

Kai gėrėme arbatą, užsirūkiau cigaretę ir pasakiau:

— Klausykite, palaikysiu bet kokį jūsų sprendimą, juk esate vadas, tačiau vieną dalyką žinau geriau už jus, vieną sritį pažįstu geriau.

Leninas, atrodo, nustebo ir susidomėjo:

— Ir kas gi tai?

— Kalėjimas.

— Nesiginčysiu.

— Negalite nuspręsti, ar panaudoti teismą kaip viešą tribūną, ar slėptis, juk taip?

Kiek sutrikęs, kad turi pripažinti, Leninas sausai linktelėjo.

— Tiesa.

— Bėda ta, — palinkau prie jo, — kad pasirinkimas nėra teisingas. Jūs niekada nepasieksite teismo salės. Kas nors iš valdžios, koks nors policijos valdininkas, dabar mąsto taip: jeigu Leninas leisis areštuojamas, keletą dienų turėsime jį savo valioje. Tokiais laikais visko gali atsitikti — gal Leninas mėgins bėgti ir bus nušautas sargybinių, gal kalėjimo kieme jį peiliu nudurs kitas kalinys, o gal pats „pasikars“ kameroje. Arba jo širdis neišlaikys įtampos. Tokių dalykų nuolat atsitinka. O kol viskas paaiškės, už tai atsakingi žmonės jau bus kokiame nors pliaže prancūzų Rivieroje, ar vienas Dievas žino dar kur. Net jeigu juos sučiuptume, ką tai duotų. Jie jau bus padarę savo darbą. O kas tada užimtų jūsų vietą? Trockis? Rusai dar nėra tokie internacionalistai, kad išsirinktų vadu žydą. Revoliucija numirs kartu su jumis. Jūs esate valstybės priešas, o su priešu susidorojama — jis kuo greičiau nužudomas. Jeigu aš taip mąstau, jie taip pat gali.

Leninas patogiau įsitaisė kėdėje ir pakreipęs galvą žvelgė į mane pašaipiu ir tiriamu žvilgsniu. Po to nusijuokė ir tarė:

— Džiaugiuosi, kad esate mūsų pusėje.

— Jeigu būsite gyvas, ši pusė bus nugalėtojų.

— Ką patarsite?

Žvilgtelėjau į jį taip, kaip pasienyje žiūri sargybinis, tikrindamas dokumentus.

— Nusiskuskite barzdą.

Nuėjome su Leninu į priekinį kambarį, kur Alilujevų šeima gėrė arbatą, kad galėtume pakalbėti vieni du. Vaikai pakėlė galvas nuo vadovėlių.

— Stalinas teisus, — pasakė Leninas garsiai, nė trupučio neabejodamas. — Turiu tuojau pat išvažiuoti iš Peterburgo. Stalinas sako, kad turiu nusiskusti barzdą.

Nuo to momento, kai Leninas pasakė „Stalinas teisus“, Nadia nenuleido nuo manęs akių.

— Nadia, — pašaukiau, — reikia tavo pagalbos.

Tuojau pat pašoko. Daviau jai „užsienio reikalų ministro“ adresą ir pasakiau, kad man reikės fotografo ir geriausio paso iš tų, kuriuos „ministras“ dabar turi.

Paskui virtuvėje nuskutau Leninui barzdą. Prie kaklo buvau labai atsargus. Jaučiau, kaip netoli nuo Lenino kraujagyslių buvo peiliukas. Šiuo momentu supratau, kad politika tam tikra prasme yra žmogžudystė.

Be barzdos Leninas atrodė visai kitoks: nebe toks gudrus, bet labiau susikaupęs, mažiau įsitempęs. Veidas atrodė platesnis, skruostikauliai labiau atsikišę. Buvo panašus į rusų jūreivį.

Pamatęs save veidrodyje Leninas kiek nustebo. Bet šis žmogus neturėjo nė lašo tuštybės — jo veidas jį domino tik kaip galimybė saugiai pabėgti į Suomiją, kuri tuo metu buvo valdoma rusų, bet mielai padėjo režimo priešams.

Leninas padavė man ranką.

— Geras darbas.

Iš karto pradėjo ruoštis — krautis drabužius ir dokumentus, nekantriai laukdamas fotografo.

Nelydėjau Lenino į Suomiją, bet jo prašymu kelis kartus buvau ten nuvykęs atlikti kai kurių užduočių. Trockis tai žino, tačiau mano dingimai žadina jo įtarumą. Laimei, juos aiškina labiau kaip psichologas mėgėjas nei kaip prityręs detektyvas: Stalinas, pasakoja, „nebuvo šešiuose iš dvidešimt keturių Centro komiteto posėdžių rugpjūtį, rugsėjį ir pirmąją spalio savaitę. (...) Daugeliu atvejų tą neabejotinai galima paaiškinti jaučiama skriauda ir susierzinimu: kai nepajėgia įbrukti savo nuomonės, pučiasi slėpdamasis kokioje nors skylėje ir svajoja apie kerštą“.

Tada jau buvau Centro komiteto narys. Puikiai supratau, kad su kiekviena diena didėja mūsų galimybės užgrobti valdžią Rusijoje. Be to, seniai žinojau, kad visada yra toks kambarys, iš kurio valdoma. Tačiau buvau pernelyg užsiėmęs dalyvauti posėdžiuose. Šukavau Peterburgą ieškodamas majoro Antonovo, vienintelio žmogaus pasaulyje, galinčio atimti man vietą kambaryje, iš kurio bus valdoma visa Rusija.

Aišku, negalėjau prašyti kitų revoliucionierių pagalbos. Jeigu rasčiau Beno, galimybės rasti Antonovą padvigubėtų. Tačiau nenorėjau į Antonovo paieškas įtraukti kitų kriminalistų, vėliau tie bendrai gali būti pavojingi. Beno ir aš pažinojome vienas kitą nuo seno, žinojau, kokių principų jis laikosi. Žinoma, būtų geriau pačiam rasti Antonovą. Žodžiu, nešiojausi porą revolverių ir didelę pinigų sumą tam atvejui, jeigu pirmiau sutikčiau Beno. Duočiau jam vieną revolverį ir iš anksto sumokėčiau nemažą sumelę.

Ištisas dienas ieškojau Antonovo, o naktimis — Beno.

Informaciją gaudavau atsitiktinę. Kai kurie žandarai, sužinojau, pabėgo iš šalies, kiti prisiekė ištikimybę naujajai Dūmai, o treti susigūžė, laukdami, kieno bus viršus. Spėjau, kad Antonovas bus vienas iš pastarųjų — pernelyg mylėjo Peterburgą, kad pabėgtų iš šalies, ir buvo pernelyg apsukrus, kad remtų netvirtą Dūmą, nesugebančią valdyti nė sostinės. Matyt, bus išvažiavęs į kaimą, pas gimines, ir laukia, kol situacija paaiškės.

Peterburgas — didžiulis miestas. Pasižymėjau rajonus, kuriuose galėtų gyventi Antonovas. Spėjau atsižvelgdamas į jo pajamas ir „valdingų ir rūsčių “ miesto kvartalų pamėgimą. Negalėjo gyventi rūmuose prie kanalų, taip pat atmečiau gausybę darbininkų ir skurdžių rajonų.

Kažkada vienas seklys man pasakė, kad dauguma dalykų išaiškėja arba sėkmės, arba kvailumo dėka — policijai tiesiog pasiseka arba persekiojamasis padaro klaidą. Man pasisekė.

Nedideliame restorane užmezgiau pokalbį su laiškanešiu. Jis skundėsi, kad negali dirbti savo darbo dėl kareivių, revoliucionierių ir chuliganų minių, užtvindžiusių gatves. Paklausiau, ar kartais jo apylinkėje nėra kokių nors Antonovų. Pasakė, kad yra trys ir davė jų adresus. Pastačiau jam degtinės ir nuraminau, kad greitai vėl galės nešioti paštą.

Antrasis adresas pasirodė esąs tinkamas. Pastatas buvo geresnis nei tikėjausi. Paskambinau, paskui pabeldžiau kumščiu į duris.

Laiptais lipusi senyva moteris, nešina melsvu skėčiu po pažastimi, sustojo. Ją tikriausiai nustebino mano apdaras — buvau apsirengęs nudėvėtais drabužiais, kad gatvėje susiliečiau su minia.

— Ieškau Boriso Filipovičiaus Antonovo, — pasakiau, — esu jo kolega.

Stovėjo nejudėdama, kaip žvėris, laukiantis, kol praeis pavojus.

— Kartu dirbame, — pakartojau.

— Išvažiavo, — pasakė aukštu, kone isterišku balsu.

— Išvažiavo? Kur?

— Ten, kur žmonės dabar važiuoja. Ne, palaukit, prisiminiau. Jo žmona su vaikais išvažiavo į Krymą, o jis, kai kažką pakorė ant žibinto, čia, prieš mūsų namą, — ar, pone, įsivaizduojate? — persikėlė į kitą butą. — Pažvelgusi į mane suprato, kad galiu tai įsivaizduoti, ir praslinko pro šalį.

Susiradau policijos inspektorių, kuris už porą rublių įleido mane į butą. Skubėta išvykti — atverti sekretero stalčiai, neišgerta stiklinė arbatos, ant grindų, rašomojo stalo, sofos išmėtyti popieriai. Peržiūrėjau juos ieškodamas ko nors apie save arba nuorodų, kur galėjo pasitraukti Antonovas. Ničnieko neradau.

Išeidamas dar kartą apžiūrėjau Antonovo rašomąjį stalą. Pakėlęs stiklinę su arbata, stovėjusią ant užrašų knygelės, apskritoje dėmėje pamačiau keletą iškraigaliotų žodžių: „Vania Kijus, devintą valandą.“

Išėjau į gatvę. Girta minia, eidama palei degantį pastatą, paauksuotame krėsle nešė kekšę. Jau buvo naktis. Metas ieškoti Beno.

Atsidūriau ties „Gulbės sparnu“, smukle pusrūsyje. Kai eidavau į tokias vietas su pinigų ryšulėliu ir dviem revolveriais, būdavau labai atsargus. Ginklai negalėjo manęs apsaugoti: pusė ten buvusių žmonių užmuštų mane vien todėl, kad juos įsigytų, nekalbant jau apie pinigus. Tačiau žinojau, kaip įeiti, kaip užsisakyti, kaip atsisėsti. Pora galvų atsisuko, pora slidžių žvilgsnių dėmesingai mane įvertino, bet po to vėl grįžo prie alaus.

— Beno man sakė, kad ieškočiau jo čia, — tariau bufetininkui, kuris, iš karto supratau, buvo sėdėjęs kalėjime.

— Tikrai? — paklausė.

— Tikrai. Kažkada gyvenome viename kambaryje.

Nusišaipė. Patiko posakis.

— Ateina retkarčiais.

— O Vania Kijus?

— O ką, reikia buto?

— Galbūt.

— Kai ateis, atsiųsiu jį pas tave.

Gėriau raudoną vyną, maišytą su degtine, ir laukiau. Nemaži arbatpinigiai padėjo prakalbinti bufetininką. Sužinojau, kad Vania Kijus verčiasi ieškodamas butų žmonėms, turintiems rūpesčių su teisingumu, bet nuo to laiko, kai kalėjimai ištuštėjo, verslas nėjo.

Vania nepasirodė, bet atėjo Beno, vėlai, apie antrą. Pastebėjau, kaip bufetininkas parodė galva į mano pusę. Pamatęs mane Beno išsišiepė. Sėdėjau prie staliuko kampe.

Paplekšnojome vienas kitam per petį.

— Tu, kalės vaike, buvai teisus, — pripažino.

— Sakiau tau.

— O aš neklausiau.

— Taigi klausyk dabar. Paėmėm banką Tiflisyje, o netrukus paimsime viską, supranti?

— Suprantu.

— Įkurtas Centro komitetas, tuzinas vaikinų viskam vadovauja. Esu vienas iš jų.

— Tai manęs nestebina.

— Žmonėms, kurie dabar mums padeda, bus gerai, kai turėsime valdžią.

— Kuo galiu padėti?

— Pažįsti Vanią Kijų?

— Matau kartais.

— Iš pradžių reikia jį surasti. Pinigų reikia?

— Keli rubliai nepakenktų.

Per stalą padaviau jam truputį pinigų ir revolverį.

— Vanią užmušame?

— Ne. Noriu tik pasikalbėti. Surask jį. Ateisiu čia kiekvieną naktį. Lygiai dvyliktą.

— Vania blogas žmogus.

— Kodėl?

— Žmonės kalba, kad veikia dviem frontais. Išnuomoja kambarius ieškomiems vaikinams, bet policija kažkaip juos suranda, bent jau kai kuriuos.

— Niekas nėra tobulas.

— Negaliu tavęs suprasti. Bet tiek jau to, pastatysiu tau alaus, — pasakė Beno, gavęs iš manęs pinigų.

Atėjo spalis. Leninas grįžo į Peterburgą. Virš Suomių įlankos pradėjo pūsti žiemos vėjai. Pirmi šalti lietūs. Ėjo dienos. Negalėjau rasti Antonovo, o Beno negalėjo rasti Varnos Kijaus.

Pagaliau pasisekė.

— Vania ateis rytoj naktį, — pranešė prie alaus.

— Kodėl ne šiandien?

— Nervinasi.

— O kas nesinervina?

Šaukiamas Centro komiteto posėdis, planuojamas ginkluotas sukilimas. Tai ne kliūtis. Revoliucija gali apsieiti ir be manęs, o man reikia Antonovo.

Vania Kijus vėlavo. Kai pasirodė, buvo beveik antra nakties. Aukštas, liesas, išblyškęs.

Susėdome prie staliuko. Beno, laimingas suradęs Vanią, užsakė alaus ir dešros.

Ilgai visi tylėjome: Beno — nes tai ne jo reikalas, Vania — laukdamas, apie ką bus kalba, o aš — duodamas suprasti, kieno čia valia.

— Beno pasakė tau, kad aš savas?

Vania linktelėjo. Jo akys buvo pieniškai melsvos, o veidas be išraiškos kaip lošėjo.

— Girdėjau, — pradėjau, — kad žmonės tavęs ieško. Žmonės ant tavęs pyksta. Man nerūpi, ką padarei. Galiu tau padėti. Už poros dienų mes čia viską tvarkysime, jau dabar tvarkome, bet už kelių dienų tai bus oficialu, supranti?

Vania linktelėjo.

— Jei nori paso išvažiuoti iš šalies, gausi. Jei nori pinigų, saugios slėptuvės, bus. Ko nori?

Vania valandėlę mąstė.

— Visko.

Beno ir aš nusijuokėme. Nusišypsojo ir Vania.

— Gausi, — pasakiau. — Pinigus turiu su savimi. Vėliau duosiu tau adresą.

— Trys tūkstančiai, — tarė Vania. — Keturi.

— Trys su puse.

— Ko norite?

— Boriso Filipovičiaus Antonovo. Majoro Antonovo.

Vania atkišo apatinę lūpą.

— Gana lengva.

— Gal ir ne taip lengva. Paimsi mus kartu. Kai jį surasime, tik tada susitarsime.

— Tvarka.

— Tūkstantis kaip pasitikėjimo ženklas dabar, o kiti — kartu su pasu.

— Sutarta.

— Bet tūkstantį iš pasitikėjimo gausi su viena sąlyga.

— Su kokia?

— Beno bus su tavimi šį laiką. Nenoriu, kad dingtum.

— Gerai.

Nelengva buvo gauti švarų pasą. Centro komitetas, man nesant, nutarė tą patį vakarą šturmuoti Žiemos rūmus. Visi lakstė kaip pamišę, nieko nebuvo galima rasti. Nepaisant to, iki sutartos devintos valandos vakaro, kai atėjo Beno ir Vania, pasas ir patikimo buto raktai gulėjo ant stalo.

— Miestas visai išprotėjo, — pasakė Beno.

— Tai įvyks šią naktį, — pranešiau.

Vania prieš šviesą apžiūrėjo banknotus, patikrino pasą ir butą. Liko patenkintas.

Paėmiau buto raktus ir jais paskambinęs, kad atkreipčiau Vanios dėmesį, įsikišau į kišenę kartu su pasu ir pinigais.

— Sutvarkykime reikalą, — pasakiau.

Krapnojant lietui slinko šarvuočiai. Pasigirsdavo atskiri lengvųjų ginklų šūviai. Laužai kryžkelėse. Nustipęs arklys ant šaligatvio.

Vania vedė mus lenktomis gatvelėmis — atrodė, kad tris kartus perėjome tą patį kanalą. Žingsniavome per Šieno turgų iki varguomenės kvartalo. Nekalbėjome. Pagaliau sustojo prie vartų arkos, pro kurią matėsi tamsiai mėlynas pastatas su baltomis nusilupusių dažų dėmėmis.

— Čia, — tarė Vania. — Trečias aukštas, 37 butas. Tas langas, — parodė.

— Atsimink, — pasakiau, — mūsų susitarimas galioja tik tada, jei jis ten.

— Naktį jis namuose, kaip ir visi.

— Palauk čia. Mes su Beno nueisime į viršų. Jeigu jis namuose, duosime tau ženklą, tada pakilsi į viršų, — aiškinau, plekšnodamas per kišenę, — ir tada viskas tavo.

Lipdamas betoniniais laiptais, kurie dvokė šviežiu šlapimu, liepiau Beno pabelsti ir pasakyti, kad jį atsiuntė Vania.

— Išsitrauk ginklą, laužkis į vidų.

Duris atidaręs Antonovas buvo su apatiniais marškiniais, nuleistomis petnešomis. Baimę jo veide pakeitė palengvėjimas, kai už Beno pečių pamatė mane. Vadinasi, tai ne užpuolimas, su tuo galima susitvarkyti. Vieninteliai baldai kambaryje buvo kėdė, stalas ir miegoti paklota sofa.

Dabar išsitraukiau pistoletą.

— Antonovai, sėskite ant kėdės ir nė žodžio. — Paskui liepiau Beno: — Atidaryk langą ir duok ženklą Vaniai.

Ištraukęs iš kišenės pinigus padėjau ant stalo.

— O pasas ir raktai? — paklausė Beno.

— Pinigai tau. Vanią pribaik ant laiptų.

— Bet aš maniau...

— Nemanyk.

Beno patraukė pečiais ir išėjo.

— Toli pažengei, poete, — tarė Antonovas.

— Ponas taip pat, — atsakiau apžiūrinėdamas purvinus geltonus apmušalus.

— Mano pasiūlymas toks, — kalbėjo Antonovas. — Mano galva, tarp tavęs ir Lenino yra apie šešis asmenis — Trockis, Malinovskis, Sverdlovas, Bucharinas, Kamenevas, Zinovjevas. Vienas iš jų dirbo mums. Pats jam vadovavau.

— Dokumentai bute?

— Ne. Nei šiame, nei aname. Gali labai pasitarnauti Leninui ir pasistūmėti laipteliu į viršų.

— Už ką?

— Tik už gyvybę.

— Kodėl likote mieste?

— Dėl moters.

— Dėl moters?

Betoninės laiptinės sienos sustiprino trenksmą. Šūvių buvo trys, po trumpos pertraukos pasigirdo ketvirtas. Beno atidarė duris ir peržengdamas Vanios Kijaus kūną įėjo vidun.

Beno, matyt, laukė aukštu aukščiau, kol Vania priėjo prie durų, o tada tris kartus šovė jam į nugarą. Paskutinį kartą, į galvą, šauta iš arti, ir kraujas aptaškė Beno kelnių atvartus. Pastebėjau, kad buvo susijaudinęs, bet neprarado savitvardos.

Antonovas pašoko nuo kėdės. Žiūrėjo tiesiai man į akis, stengdamasis neatrodyti prašantis pasigailėjimo.

Nukreipęs revolverį į Antonovą pasitraukiau keletą žingsnių ir įsakiau Beno:

— Vieną į širdį, vieną į galvą.

— Ne, nereikia! — sušuko Antonovas, kai pirmas šūvis pargriovė jį ant žemės. Atrodė, lyg bandytų ant grindų plaukti.

Beno pribėgęs priklaupė ant kelio, tačiau niekaip negalėjo nutaikyti Antonovui į galvą, nes šis vis dar blaškėsi.

— Neskubėk, — tariau Beno, atsistojęs jam už nugaros. — Esu čia tam, kad tave paremčiau.

Stojus tylai tolumoje girdėjau minios riaumojimą ir duslų artilerijos bumbsėjimą.

Antonovas žiopčiojo tarsi žuvis ant kranto. Beno pridėjo revolverio vamzdį jam prie smilkinio. Kai tik paspaudė gaiduką, šoviau jam į pakaušį. Tai buvo paskutinis mano nužudytas žmogus.

IV DALIS 28

Vis dėlto aš nebijau, kad Trockis sužinos apie Antonovo nužudymą ir supras mano motyvus. Tai ne toks svarbus nusikaltimas kaip tas.

Retkarčiais Rusijoje ir užsienyje paskelbiama caro slaptosios policijos dokumentų, rodančių mano ryšius su ja, tačiau šiuos dokumentus galima lengvai atmesti kaip klastotes. Net jeigu Antonovas būtų buvęs toliaregis ir 1917 metais būtų pasitraukęs iš Rusijos, jeigu jam kaip nors būtų pavykę išgyventi ir jis staiga 1939 metų vasarą pasirodytų Meksikoje ir viską papasakotų Trockiui, net ir tai nekeltų didelių rūpesčių. Kodėl turėtume juo tikėti? Ne, Antonovas galėjo mane sunaikinti tik iš karto po revoliucijos.

1939 metų vasaros pabaigoje Trockis turėjo aiškiai suprasti du dalykus — iki karo pradžios liko tik savaitės, o jam prasidėjus Stalinas norės kuo greičiau Trockiu atsikratyti. Taigi dabar laikas atsakomajam Trockio žingsniui. Dabar arba niekada.

Viešai Trockis, aišku, smerkia fašizmą ir pasisako už tarybinį komunizmą. Bet širdies gilumoje žino, kad turi tik vieną galimybę išgelbėti savo gyvybę, karjerą ir komunizmo reikalą, kaip jis jį supranta. Ta galimybė — pasisakyti prieš mane vokiečių pusėje. Tačiau jam to neleidžia išdidumas. Palaikyti vokiečių pusę jam nebūtų toks smerktinas dalykas, bet tada visi Stalino jam metami kaltinimai būtų ne sukčiavimas, o tikras jo slaptų kėslų atskleidimas.

Ir iš tikrųjų vokiečiai ir Trockis turi daug bendra.

Vokiečių bėda ne ta, kad jie laiko save geresniais už kitus. Bėda ta, kad jie yra geresni už kitus.

Vokiečiai yra iš prigimties logikai ir visada teiginius kuo nors paremia. Ne taip kaip rusai, puolantys į euforiją, jeigu tik išgirsta patinkamus žodžius — degtinė, Pravda, Rusija.

O vokiečiai turi turėti dokumentaciją, įrodymus, argumentus.

Taigi dairydamiesi aplinkui vokiečiai mato, kad viską daro geriau už kitus — traukiniai jų geresni, lėktuvai geresni, protai aštresni. Ar galima juos kaltinti už tai, kad iš to padarė tam tikras išvadas.

Silpnoji vokiečių logikos pusė yra ta, kad jie tiki turį nugalėti, nes yra geresni. Nieko nėra toliau nuo tiesos. Jeigu „geras“ gali nugalėti šiame pasaulyje, tai paskutinis, o ką jau kalbėti apie „geresnį“.

Taigi vokiečiai, kaip ir Trockis, klaidingai mano, kad nugalėti turi geresni. Tas pranašumo jausmas lėmė atsainų Trockio elgesį per pirmąjį mūsų susitikimą.

Objektyviai kalbant, Trockis būtinai turėtų susitaikyti su vokiečiais, nes tik jie gali jam duoti tai, ko trokšta — Rusiją, Kremlių. Amerikiečiai tikriausiai taip pat gali, bet jie nesuinteresuoti, kad Trockis grįžtų į Rusiją. Nė velnio jiems nerūpi Trockis ir Rusija, o su vokiečiais jau kita kalba. Vokiečius visada domino Rusija, nes ji prie pat jų šono. Galų gale kas, jei ne vokiečiai, grąžino Leniną į Rusiją užplombuotame vagone? Ar galima atmesti galimybę, kad kitame tokiame vagone neatsiųs mums Trockio?

Trockis išmano istoriją ir negali nesugretinti tokių faktų — karo, vokiečių traukinio, naujo Rusijos vado. Tai nėra labai sunku.

Žiūrint Stalino akimis, nieko gero. Trockis ir nacistai — neįmanoma nė įsivaizduoti blogesnio derinio.

Kadangi, Stalino požiūriu, tai blogiausias derinys, Stalinas privalo — bent jau skatinamas natūralaus, sveiko išgyvenimo instinkto — padaryti viską, kad ta blogiausia tikimybė niekada netaptų blogiausia tikrove.

Aišku, būtų idealu kartu susidoroti su Trockiu ir naciais. Nėra nieko geriau kaip vienu ypu nušluoti nuo kelio viską, kas tau kenkia. Tačiau gyvename realiame pasaulyje. Pasaulyje, kuriame labai daug nacių.

Radau būdą užkirsti kelią Trockiui susivienyti su naciais. 1939 metų rugpjūčio 29-ąją pasaulis sužinojo, kad sudariau su vokiečiais nepuolimo sutartį.

Be viso to ta istorija su Trockiu ir naciais galėjo būti visiškai beprasmė — ką turėtų daryti Hitleris su tuo smirdančiu žydu?

Tačiau ką gali žinoti. Jeigu aš galėjau išduoti Rusiją, kodėl Hitleris negalėtų išduoti vokiečių?

Vis dėlto 1939 metų rugsėjo 1-ąją šie pamąstymai liko tik spekuliacija. Hitleris užpuolė Lenkiją. Remdamiesi slaptaisiais mūsų sutarties straipsniais, rugsėjo 17-ąją įžengėme į rytines Lenkijos žemes. Pasidalijimas paaiškėjo: Prancūzija ir Anglija — prieš Vokietiją, o Rusija ir Amerika lūkuriuoja.

Prasidėjęs karas sužlugdė „Anties“ operaciją.

Viduvasarį Eitingtonas nuvyko į Paryžių supažindinti Ramoną ir Caridad su šnipinėjimo technikomis. Iš Havro į Niujorką motina ir sūnus išplaukė rugpjūčio pabaigoje. Prasidėjus karui, Eitingtonas tebebuvo Paryžiuje. Turėjo lenkišką pasą, kuris dėl trijų priežasčių netiko. Pirmiausia buvo padirbtas. Antra, baigėsi jo galiojimo laikas. Trečia, pase buvo parašyta, kad jis Lenkijos pilietis, todėl dabar turėjo arba tarnauti prancūzų armijoje, nes Prancūzija ir Lenkija buvo sąjungininkės, arba būti internuotas kaip įtartinas svetimšalis. Eitingtonas ėmė slapstytis.

Buvau įsiutęs. Karas turėjo man ne surakinti, o atrišti rankas susidoroti su Trockiu. Iškviečiau Beriją ir Sudoplatovą: informavau juos, jog Eitingtonas neturi gaišti laiko Paryžiuje, jis privalo vadovauti Trockio pašalinimo operacijai. Abu prisiekė, kad kuo greičiausiai ištrauks Eitingtoną iš Paryžiaus.

Santykiai su septintosios apygardos prancūzų policija labai geri, tad Eitingtonas greitai turi gauti reikiamus dokumentus išvykti iš Prancūzijos į Jungtines Valstijas. Problema buvo tik išrūpinti jam Amerikos vizą.

Kol kas Eitingtoną apgyvendino psichikos ligų ligoninėje, parūpino jam padirbtus Sirijos žydo, sergančio psichikos liga, dokumentus. Vadinasi, jis netinka karinei tarnybai. Vienas rūpestis atpuolė. Tačiau jį vis tiek gali sulaikyti ir išsiųsti iš šalies kaip nepageidaujamą svetimšalį.

Nepaisant gerų kontaktų su Prancūzijos policija, tinkamus dokumentus, su kuriais galima išvažiuoti, Eitingtonas gavo tik po mėnesio, tačiau vis dar negauta Amerikos viza.

Į Šveicariją, Lozaną, buvo išsiųstas agentas, turįs susisiekti su Maksimu Steinbergu — verslininku, palaikančiu gerus santykius su Amerikos konsulatu. Steinbergas taip pat yra mūsų agentas, nors paskutiniu metu tapo kaprizingas. Praėjusiais metais buvo pakviestas į Maskvą, bet bijodamas valymo atsisakė atvažiuoti. Dabar atsisako susitikti Lozanoje su mūsų agentu. Pagaliau Steinbergas sutinka susitikti. Bijodamas būti nužudytas, pasitinka mūsų agentą atstatęs pistoletą. Pastarasis, šiaip ne taip nuraminęs Steinbergą ir įtikinęs, kad šiam niekas negresia, už tai tiesiog nusipelno apdovanojimo. Galų gale Steinbergas sutinka bendradarbiauti ir gauti Amerikos įvažiavimo vizą tariamajam Sirijos žydui. Tai užtrunka savaitę. Taigi prarasta beveik pusantro mėnesio. Pagaliau 1939 metų spalį Eitingtonas išplaukia į Niujorką. Brukline įkuria importo-eksporto bendrovę, kuri turi būti operacijos „Antis“ ryšių centras, ir fiktyviai įdarbina Ramoną — jam dabar parūpinamas padirbtas Kanados pasas. Grįžtame prie reikalo. 29

Mano pasirašyta sutartis su Hitleriu, be daugelio naudingų politinių laimėjimų, šachuoja ir Trockį. Viena vertus, gerai, kita vertus — blogai. Gerai, nes dabar Trockiui iki visiško pralaimėjimo liko tik vienas žingsnis. Blogai, nes kontrataka, galinti jį išgelbėti, mane sunaikintų vienu ypu; juk jis visą laiką prie to artėja. Išstudijavęs revoliucijos laikotarpį, pereina prie pilietinio karo metų.

Nedalyvaudamas revoliucijoje nieko nepraradau. Pats Leninas sakė, kad ji buvo „lengvesnė už plunksnelę“. Šturmuojant Žiemos rūmus žuvo tik šeši žmonės, nors Maskvoje aukų buvo daugiau. Užtat 1918 metais prasidėjo tikras pragaras. Tai buvo smūgių ir atosmūgių metai, žaidimas šachmatais, kai žaidžiama iš tikrų miestų. Prasidėjo raudonųjų ir baltųjų karas, be to, Stalinas ir Trockis pirmą kartą susidūrė didžiojoje scenoje. Pilietinis karas truko beveik dvejus metus. Mūsų tarpusavio karas — gerokai ilgiau.

Valdžioje Leninas buvo nuostabus, nepalenkiamas, beatodairiškas. Niekas nesugebėjo jo sulaikyti. Juo labiau Dūma, išrinkta pagal buržuazinės demokratijos taisykles, kur mes, bolševikai, neturėjome daugumos. Ji buvo paleista per pirmąjį posėdį 1918 metų sausį. Rusijai reikėjo veiksmų, o ne kalbų. Priešai spaudė mus iš visų pusių. Vokiečiai toliau puolė ir grasino Sankt Peterburgui. Tai privertė Leniną perkelti sostinę į Maskvą. Baltieji visur turėjo gausias armijas — nuo Maskvos iki Sibiro pakraščių. Mus užimti kėsinosi visos suknistos pasaulio šalys. Amerikiečiai įsiveržė į Sibirą, prancūzai išsilaipino Odesoje, Churchillis riaumojo, kad reikia pasmaugti bolševizmą lopšyje ir pasiuntė baltiesiems patarėjų, naujų ginklų, lengvųjų, taip pat sunkesnių — Mark V — tankų. Didelė čekų armija skverbėsi į rytus. Visur šlaistėsi anarchistų ir plėšikų gaujos. Miestai iš rankų į rankas pereidavo tris kartus per savaitę.

Svarbiausia buvo sunaikinti priešus, kol jie nesunaikino tavęs. Vėl praverčiau Leninui. Trockis rašo: „Greitai pastebėjau, kad Leninas avansu įvertino Staliną — jo ryžtą, ištvermę, užsispyrimą, taip pat ir klastingumą kaip kovoje būtinus bruožus. (...) Leninui Stalino labai reikėjo. (...) Jis ypač vertino Stalino sugebėjimą „prispausti“.“

Mūsų jėgos telkėsi miestuose. Darbininkai rėmė komunizmą, o taupūs buki valstiečiai neskubėjo tiekti į miestus maisto produktų. 1918 metų pavasarį Leninas išsiuntė mane į derlingą Pietų Rusiją „paspausti“ valstiečių. Prisiekiau, kad „ranka man nesudrebės“.

Tuo metu buvau tautybių reikalų komisaras ir įdarbinau Nadią Alilujevą mašininke. Ji vis dar laikė mane didvyriu, bet jau nebebuvo mokinukė su kaspinu plaukuose. Tapo gražia jauna moterimi. Jos tamsiose akyse, juoduose antakiuose ir tamsaus gymio veide buvo kažko čigoniško, bet turėjo tikrai rusišką riestoką nosį. Buvo kieta komunistė, pasirengusi viską padaryti vardan pergalės. Paprašiau jos važiuoti kartu.

1918 metų rugpjūtį dviem šarvuotais traukiniais su raudonarmiečių būriu ir, anot Trockio, „turėdamas neribotą valdžią aprūpinti badaujančius politinius ir pramoninius sluoksnius“, atvykau į prie Volgos įsikūrusį Cariciną. Vėliau jį pervadinau Stalingradu.

Ta „neribota valdžia“ padėjo man įvykdyti užduotį ir įgyvendinti seną vaikišką svajonę, gimusią skaitant apie „eksperimentinius“ Ivano Rūsčiojo kankinimus tiriant žmonių psichologiją: kokį skausmą sukėlus savisaugos instinktas nugali visus įsipareigojimus? Kokioje temperatūroje išsilydo savigarba?

Caricine kankinti neturėjome daug laiko. Reikėjo greitai išgauti, kur yra grūdai, kas prieš mus... Arba atsakai, arba tau galas. Kartais vieną kitą sušaudydavome žmonių akyse, kad suprastų, jog rimtai žiūrime į reikalą. Nepaisant to, minėtasis klausimas mane labai domino, norėjau ištirti šią sritį. Todėl sugalvojau atlikti nedidelį „socialinį eksperimentą“, paremtą majoro Antonovo pamokomis. Pasirašiau įsakymą penkis mirti nuteistus kalinius patalpinti vienoje kameroje.

Jie turėjo būti visiškai skirtingi žmonės. Parinkau žydą, kazoką, valstietį, popą ir inteligentą. Kalėjime tuo metu nebuvo aristokratų. Į eksperimentą neįtraukiau tautinių mažumų atstovų, nors buvau tautybių reikalų komisaras.

Tardyti juos po vieną ar visus kartu? Abu būdai turėjo privalumų. Grupėje juos buvo galima supriešinti vienus su kitais, tačiau tardomi individualiai jie ryškiau galėjo atskleisti savo prigimtį. Nutariau pasirinkti antrąjį būdą.

Neidamas į kameros vidų tariau:

— Kartais egzekucijų būryje vienas kareivis gauna tuščių šovinių, kad niekas nebūtų tikras, jog tai jis užmušė. Dabar padarysime kai ką panašaus. Visi esate nuteisti myriop. Kiekvienam duodu dešimt minučių pateikti argumentams, kodėl turite gyventi. Tas, kuris padarys tai geriausiai, rytoj bus gyvas, kiti mirs šį vakarą.

— Kodėl turėtume jumis tikėti? — burbtelėjo inteligentas.

— O kodėl ne?

Niekas neatsiliepė.

— Tu pirmas, — tariau inteligentui.

— Aš atsisakau dalyvauti šlykščiame ir barbariškame žaidime.

— Puiku, taigi jūsų šansai padidėjo dvidešimčia procentų, — kreipiausi į kitus. — Kas kitas?

Žydas sunkiai atsistojo. Plinkantis, stambus šeimos tėvas, matyt, mėgstantis gerai pavalgyti ir pasakoti per vestuves anekdotus.

Tardymo kambaryje žvilgtelėjau į laikrodį, norėdamas jam parodyti, jog laikas eina.

— Klausau.

— Esu Jakovas Benderis, turiu tris sūnus ir tris dukteris. Nesu jūsų revoliucijos priešas.

— Sakydamas „jūsų revoliucijos“, parodai, kad esi.

— Nei rėmiau ją, nei buvau prieš.

— Kas ne su mumis, tas prieš mus.

Sunkiai atsiduso, pripažindamas mano tiesą.

— Kai tik kilo karas su vokiečiais, žinojau, kad bus blogai. Mūsų giminaičiai emigravo į Ameriką ir mane kalbino ten važiuoti. Ne, sakiau, tai praeis, viskas praeina. Bet dėl visa ko užkasiau truputį aukso. Auksas visada padeda ištverti. To mane išmokė tėvas.

— Taigi nori išsipirkti?

— Žinau, kad jums trūksta ginklų ir amunicijos. Girdėjau, kad kalbama apie karabinų pirkimą iš Amerikos Vinčesterio kompanijos. Bet amerikiečiai kvitų neima. Taigi tūkstantis karabinų, nukreiptų į jūsų priešus, už tai, kad nė vienas karabinas nesitaikytų į šitą žydą.

— Ar pulsi ant kelių maldauti gyvenimo?

— Jeigu man tai padės.

— Tavo pasiūlymas vertingas.

Po to pakviečiau kazoką. Laukdamas jo prisiminiau, kaip prieš kelerius metus, per gegužės demonstraciją, šoviau į jojantį kazoką. Priešingai nei anas stambus vyras šviesia barzda, šis buvo mažas, tamsus ir simpatiškas.

— Kuo vardu? — paklausiau.

— Bogdanas.

— Taigi, Bogdanai, už ką čia patekai?

— Prasidėjo karas, visi kaime kalbėjo: kovokime su raudonaisiais, nes jie atims mūsų žemę. Taigi sėdau ant žirgo ir su visais išjojau. Taip atsiradau čia.

— O dabar ar kovotum mūsų pusėje?

— Negailėdamas gyvybės.

— Kodėl?

— Nes... nes dabar pamačiau, kad liaudis yra raudonųjų pusėje, tiktai ponai mus įkalbinėja už juos kovoti.

— Žydas, kuris čia prieš minutę buvo, sakė, jog turi nemažai užkasto aukso ir kad galėtų nupirkti revoliucijai tūkstantį karabinų. Tu neturi nė karabino, ir kas žino, už ką kovotum, jei būtum paleistas. Kodėl turėčiau tave vertinti labiau už jį?

Bogdanas tylėjo. Jo kaktoje įsirėžė raukšlė, nelyginant paukščio sparnas.

— Kodėl turėtumėte mane vertinti labiau už jį? Nes jis suknistas žydas!

Garsiai nusijuokiau.

— Puikus argumentas. O ar prašytum gyvenimo ant kelių?

Jo veidas apniuko.

— Kazokas neprašo atsiklaupęs.

Pamatęs mano nepasitenkinimo grimasą, Bogdanas tuojau pat pridūrė:

— Juk nenorėtumėte, kad kovojantis už jus galvotų apie savo gyvybę.

— Kaip kazokas esi galvotas.

— Bet čia patekau.

— Na, taip.

Po to turėjau rinktis mužiką ar popą. Mužikų nemėgau ir norėjau kuo greičiau su juo baigti.

Valstiečiui nė užsiminti nereikėjo, puolė ant kelių vos peržengęs slenkstį.

— Jūsų kilnybe, dovanokit man gyvybę. Taip, buvau gobšus, slėpiau javus ir gyvulius, bet dabar atiduosiu paskutinį grūdą, paskutinę karvę, paskutinį jautį. Leiskit man gyventi, jūsų kilnybe. Aš ir mano šeima maitinsimės žieve ir žole, tik dovanokit man gyvenimą. Netikiu dangumi. Nenoriu mirti. Man tik keturiasdešimt. Turiu vaikų, vienuolika vaikų. Išauginsiu juos gerais ūkininkais, išmokysiu atiduoti valstybei javus ir niekada jų neslėpti. Jau pasimokiau. Leiskit man padėti maitinti miestus ir darbininkus.

— O, tu toks pat apsukrus kaip ir greitas, Timofejau Timofejevičiau. Taip vadiniesi?

— Galiu taip vadintis, jūsų kilnybe.

— Slepiesi po svetima pavarde?

— Ne, ne, jūsų kilnybe, iš tikrųjų esu Ivanas Fiodorovičius Nikolajevas.

Minutę tylėjau, po to paklausiau:

— Pridirbai kelnes, Ivanai Fiodorovičiau?

— Taip, jūsų kilnybe, bet iš pagarbos.

— Iš pagarbos. O kiek gyvulių nuslėpei?

— Trisdešimt, jūsų kilnybe.

— Trisdešimt?

— Trisdešimt ir nė vienu daugiau.

— Ir pats pasiprašysi sušaudomas vietoje, jeigu jų bus trisdešimt vienas?

— Trisdešimt vienas gali būti tik tuo atveju, jei kuri karvė per tą laiką apsiveršiavo.

— Dabar gali eiti. Bet laikyk suspaudęs kelnių kiškas, kad mėšlas neiškristų, supratai?

— Supratau, jūsų kilnybe.

Išėjau iš patalpos ir prieš pašaukdamas popą užsirūkiau pypkę. Laukiau, kol išsivėdins smarvė, nors šį faktą laikiau tam tikru pripažinimu. Tuo metu man pranešė, kad inteligentas persigalvojo ir nori su manimi kalbėti, bet aš papurčiau galvą.

Popui buvo per penkiasdešimt, jo ilga pūkinė barzda vis dar buvo juoda. Akyse atsispindėjo nuovargis, panieka, baimė.

— Kaip rodo dokumentai, per pamokslus keikei „bedievius raudonuosius“. Ar tai tiesa?

— Nejaugi klydau, nejaugi esate dievobaimingi žmonės?

— Mes nieko nebijome.

— Tai klaida.

— Kodėl?

— Nes mes atsakome už savo gyvenimą.

— Po mirties?

— Ir gyvendami, ir po mirties.

— Taigi tiki pomirtiniu gyvenimu?

— Tikiu.

— Vadinasi, mirties nebijai.

— Mano tikėjimas stiprus, bet esu tik žmogus. Bijau skausmo, bijau mirties.

— Kam tada tau reikalingas Dievas?

— Kad atsiminčiau, jog jis sukūrė visas žvaigždes ir pasaulius, ne tiktai šį, kuriame žmonės daro blogį teisingumo vardu.

— Vis dėlto nepasakei man, kodėl turėčiau palikti tave gyvą.

— Nėra priežasties, dėl kurios toks žmogus kaip jūs leistų gyventi tokiam žmogui kaip aš.

— Nesutinku. Nuo Petro Didžiojo laikų Cerkvė buvo savanoriška valstybės tarnaitė. Gali pasiūlyti savo paslaugas naujajai Rusijai, nusipirkti sau truputį laiko.

— Vadinasi, skųsti žmones, kurie pasipasakoja man per išpažintį?

— Gera mintis.

— Dievas niekada man to neatleistų.

— Tai kodėl gi tavo Dievas nepadeda tau dabar, kai tau jo reikia?

— Nežinau jo minčių.

— Mažiau kaip po pusvalandžio būsi lavonas.

Matyt, šie žodžiai jį pribloškė, nors nepasakiau nieko tokio, ko jis nebūtų žinojęs. Gal suvokimas, kiek mažai jam beliko, atėmė žadą.

— Pagalvok, ką tu palieki, — kalbėjau, — dangaus mėlynę, skanią žuvį pietums, varpų skambesį, artimuosius...

Liūdesys jo veide įkvėpė mane:

— ...Upelių čiurlenimą, choro giesmes, Biblijos skaitymą, arbatą su uogiene, beržynus, sulą, Rusiją, gyvenimą.

Tada tyliai pratarė:

— Ko tamsta iš manęs nori?

— Dviejų dalykų. Pirma, bendradarbiauti su mumis, atlikti viską, ko tik pageidausime: informuoti mus, kas yra mūsų slaptas priešas, remti mus per pamokslus.

— O antra?

— Antra, atsiklaupti ir pasakyti, kad išsižadi Dievo, kad vienintelis Dievas, kokį tu pažįsti, — tai žmogus, esantis šiame kambaryje, ir valdantis tavo gyvenimą ir mirtį.

Lėtai nuslinko nuo kėdės ant grindų. Užmerkė akis. Daviau jam porą sekundžių susitvardyti.

— Kalbėk!

— Noriu, bet mano lūpos manęs neklauso.

Išvedus popą iš kambario turėjau nuspręsti. Aišku, galėjau liepti juos visus sušaudyti arba palikti gyvus, bet norėjau laikytis tvarkos, kurią pats nustačiau. Popas ir inteligentas nesiskaitė. Man patiko kazokas Bogdanas, kuris tikriausiai būtų geras revoliucijos kareivis, tačiau mūšyje lėmė masės, jokios reikšmės — vienu žmogumi daugiau ar mažiau. Tad liko žydas ir mužikas. Nė vienas iš jų man nepatiko, bet tai nebuvo svarbu, kaip ir tai, jog Bogdanas patiko. Žydo siūlymas patrauklus — Maskvoje padaryčiau įspūdį, nusiuntęs Leninui aukso, už kurį galima nupirkti tūkstantį karabinų. Tačiau badaujantys kareiviai šaudo netaikliai, o Leninas davė įsakymą rekvizuoti javus. Galėjau pasigailėti tiek žydo, tiek mužiko, gauti ir auksą, ir javų, taip pat galėjau įsakyti vieną ar kitą sušaudyti vietoje, vis tiek išleistas į laisvę anksčiau ar vėliau patektų mums į rankas.

Tokie svarstymai patenkino mano protą, bet kartu ir erzino. Kas iš tos neribotos valdžios, jei reikia paklusti protui. Liepiau išvesti visus penkis kalinius ir sustatyti prie sienos. Man patiko mintis nuspręsti paskutinę minutę, — nutariau šiek tiek pakankinti ir save.

Visus atvedė prie garažo, kur dažnai buvo vykdomos egzekucijos. Kraujas nutekėdavo tepalo keitimo kanalais, be to, galima buvo užvesti sunkvežimių variklius, kad nesigirdėtų šūvių. Bet mieste žmonės žinojo, ką reiškia naktį įjungti sunkvežimių varikliai.

— Dar nejunk variklių, — sustabdžiau žmogų, kuris sėdo prie sunkvežimio vairo.

— Žinojau, kad meluoji! — sušuko inteligentas.

Palaukiau, kol baudžiamasis būrys pakels karabinus. Stebėjau juos — inteligentas stovėjo maištininko poza, žydas atrodė prislėgtas, Bogdanas laikėsi tiesiai, mužikas, atrodė, vėl pasiryžęs pulti ant kelių, o popas murmėjo maldas ir stengėsi pelnyti savo Dievo palankumą.

Verdamas lūpas dar nežinojau, ką pasakysiu:

— Bogdanai, pasitrauk į šalį. Įjunkite variklius. Šaukite.

Kai grįžau į šarvuotį traukinį, kuriame gyvenau, Nadia su vienu iš draugų gėrė arbatą.

— Atrodai pavargęs, — pasakė. — Arbatos?

— Puiki mintis! — tariau, įsidėmėdamas, kad atrodau tik pavargęs.

Žydas buvo teisus, kalbėdamas apie šovinių trūkumą. Neturėjome jų pakankamai net sušaudyti areštuotiesiems. Tą klausimą išsprendžiau liepęs kuo daugiau kalinių sutalpinti dideliame barke Volgos viduryje.

Norėdamas išbandyti Nadią, liepiau jai mašinėle atspausdinti įsakymą — TUOJAU PAT ARTILERIJOS ŠŪVIU PASKANDINTI BARKĄ. Atstukseno jį labai tiksliai, tvarkingai ištraukė popierių iš mašinėlės ir padavė man pasirašyti. Jos ranka nesudrebėjo.

Netrukus sužinojome, kad baltieji priartėjo prie tos vietovės, kur caras Nikolaška ir jo šeima buvo laikomi namų arešte. Tai priminė šachmatų žaidimą: jeigu baltiesiems pavyktų išlaisvinti savo karalių ir karalienę, jie labai sustiprintų savo pozicijas. Negalima to leisti. Logika diktavo, kad caro šeimą reikia nužudyti. Egzekucija buvo įvykdyta 1918 metų liepos 16-ąją. Kulkos atšoko nuo deimantų, kuriuos caraitės buvo įsisiuvusios į savo baltinius, todėl vargšeles teko pribaigti durtuvais ir karabinų buožėmis.

Juokiausi išgirdęs apie deimantus. Pirmą kartą Nadia mane pasmerkė.

— Vis dėlto, — pasakė, — jos buvo dar vaikai.

— Tiesa, — atsakiau, — o kai užaugtų, lieptų sušaudyti mūsų vaikus.

Tada dar nebuvo nėščia, mūsų pirmas vaikas gimė tik 1921 metais.

Būtent Caricine prasidėjo trintis su Trockiu. Jis buvo karo reikalų komisaras ir siuto, kad kišuosi į karinius reikalus, tarsi tame kruviname chaose buvo galima ką nors aiškiai atskirti. Tai pripažino ir pats Trockis: „Stalinui nutiko tai, kas ir daugeliui kitų aukštų tarybinių pareigūnų. Jis buvo siunčiamas į įvairius rajonus paspartinti javų pertekliaus nusavinimą. Ten susidurdavo su baltųjų išprovokuotais sukilimais. Kartais maisto surinkimo būriai persikvalifikuodavo į karinius būrius.“

Trockiui nepatiko, kaip aš vykdžiau tą operaciją, galbūt nepatiko ir tai, kad ją vykdžiau aš. Taigi jis pasiuntė Leninui telegramą: „Kategoriškai reikalauju atšaukti Staliną. (...) Turim milžinišką jėgų persvarą, bet viršūnėse — visiška anarchija. Galiu su juo susidoroti per 24 valandas su sąlyga, jei turėsiu tvirtą ir aiškią jūsų paramą.“

Čia Trockis mane nugalėjo. Bet ar iš tikrųjų? Aišku, Leninas mane atšaukė, bet Trockis laimėjo per daug žaibiškų pergalių. Leninas netroško turėti šalia greitai augančio raudonojo Napoleono. Taigi buvau atsvara Trockiui, tada puoselėjusiam didžiausias ambicijas. Ypač 1918 metų rugpjūtį, kai revoliucionierė Fania Kaplan, užpykusi, kad Leninas išvaikė Dūmą, pašovė jį, einantį iš susirinkimo fabrike. Pataikė į kaklą. Trockis iš karto metė savo karinius įsipareigojimus ir nulėkė į Maskvą, demonstruodamas įsitikinimą, jog yra tikrasis Lenino įpėdinis ir privalo būti sostinėje, kad Leninui mirus perimtų šalyje valdžią. Tačiau Leninas nemirė. Todėl aš likau savo poste apsuptas savų žmonių, su kuriais dirbau Caricine ir kurie dabar nekentė Trockio beveik taip pat kaip aš. Šie žmonės pravertė man vėliau, kai po Lenino mirties 1924 metais mūsų su Trockiu kova dėl valdžios tapo atvira. Dialektika — painus dalykas. Trockio pergalės pažadino Lenino įtarumą, o aš pralaimėdamas įgijau naujų sąjungininkų, kurie taip pat buvo suinteresuoti, kad Trockis pralaimėtų. Reikėjo tik kantrybės.

Pilietinis karas Trockiui buvo nuostabiausias laikas. Sprendžiant iš paskutiniu metu gautos medžiagos, Trockis negali liautis rašęs apie tuos laikus, apie savo šlovę, apie mano „tragišką ribotumą“. Didesnio malonumo niekas negalėtų man suteikti. Tuo laikotarpiu nebuvo nieko, kas galėtų padėti Trockiui sukurpti man kaltinimą. Neturiu jokių paslapčių. Viskas vyko atvirai. Priešų buvo pilna, ir mes per dienas juos mušėme.

Jau tada Trockis darė klaidų. Turėjo savo žinioje daug caro karininkų, apleisdavo partizaninės kovos taktiką ir elgėsi pernelyg išdidžiai. Vienas draugas rašė apie „Trockio karališkas keliones išilgai fronto linijos“. Jis taip pat užmiršdavo, kad yra žydas, o rusai nemėgsta, kai žydai juos siunčia mirti.

Galima buvo pastebėti, kaip pasikeičia žmogaus veidas, kai jis sužinodavo, jog tikroji Trockio pavardė yra Bronšteinas. Rusai nemėgsta žydų, juo labiau besislepiančių po netikrais vardais. Pasirinkta „Trockio“ pavardė irgi nebuvo labai vykusi. Tokia, matyt, buvo kalėjimo, iš kurio jis pabėgo, sargybinio pavardė, taigi jos pasirinkimas — tai pasipūtėliškas pokštas. Tačiau pavardės, besibaigiančios „cki“, rusams skamba kaip lenkiškos ar žydiškos. Tikra rusiška pavardė turi baigtis „ov“ arba „in“. Karo metais, aišku, nebuvo laiko galvoti apie tokius dalykus, bet karai nėra amžini.

Kai Anglija, Prancūzija ir Amerika sutriuškino Vokietiją, vieną priežastį užimti Rusiją prarado, tai reiškia, priversti mus tęsti karą. Antra priežastis pasmaugti bolševizmą lopšyje tapo ne tokia svarbi, ypač kai pasirodė, kad baltieji susiskaldę, liaudis nelabai juos remia, ir, atrodė, jie pasmerkti pralaimėti. O pralaiminčiųjų niekas nemėgsta.

Netrukus Paryžiuje knibždėte knibždėjo rusų grafų, kurie vairavo taksi ir dirbo restoranų padavėjais. 1920 metų pabaigoje karas iš esmės baigėsi, liko tik valymo operacijos, kurias geriausiai išmaniau aš ir į kurias Leninas nuolat mane siuntė. Jis toliau mane „avansavo“ kaip „atsvarą“ Trockiui. Kartais, kai iškildavo klausimai, kuriuos išspręsti geriausiai galėjau aš, Leninas įdėmiai mane stebėdavo. Nebuvau tikras, ar iš naujo mane vertina, ar jaučiasi nepatogiai, kad turi naudotis paslaugomis tokių žmonių kaip aš, labai gerai atliekančių purvinus darbus, kurie neišvengiamai lydi karus ir revoliucijas. Nepaisant to, mūsų santykiai vis dar buvo draugiški — stačiokiški, bet nuoširdūs. Gyrė mane, kai lydėdavo sėkmė, ir apibardavo, kai ką nors sugadindavau. Jau tada man buvo aišku — Leninas lengvai prisitaikys prie taikos sąlygų, o Trockis prastai jausis patalpoje, iš kurios bus valdoma visa Rusija. Jam reikėjo riaumojančių minių, lekiančių traukinių, pylimų ir apkasų, istorijos labiausiai matomu pavidalu. Jis galėjo nugalėti mane karo metais, o aš jam duosiu į sprandą stojus taikai.

Be to, visiškai nepavydžiu Trockiui nuostabių pergalių pilietinio karo metais. Jos padėjo laimėti revoliucijai. Taigi jis dirbo mano labui. 30

Trockio prisiminimuose apie pilietinį karą labiausiai mane stulbina didžiulis cituojamų telegramų skaičius. Mano telegramos Leninui, Lenino — Trockiui, Lenino — man. Tose telegramose nėra nieko labai kompromituojančio, nerimą kelia tik pats jų skaičius. Kai 1936 metais su Etienne’o pagalba pavogėme Trockio archyvus, maniau, kad gavome didžiąją dalį svarbiausios medžiagos, tačiau Trockis, matyt, turėjo kitų šaltinių, kitų slėptuvių. Kas žino, ką jis dar turi. Tai itin svarbu dabar, kai Trockis sėda rašyti apie trečiąjį dešimtmetį, kai viskas radikaliai pasikeitė. 1921 metais, pasibaigus pilietiniam karui, Leninas ir Trockis buvo pagrindinės figūros, o aš, mažai kam žinomas tautybių reikalų komisaras, ir toliau veikiau užkulisiuose. 1929-aisiais, kai Lenino jau penkeri metai nebuvo tarp gyvųjų, Trockis buvo išsiųstas iš Tarybų Sąjungos, o aš viešpatavau Kremliuje.

Dabar, po dešimties metų, mano pozicija dar tvirtesnė. 1939-ųjų gruodį man sukako šešiasdešimt, o po dešimties dienų prasidėjo naujieji metai, žadantys būti labai įdomūs. Tarptautinė padėtis nusistovėjo — Hitleris kariauja su Anglija ir Prancūzija, o mes užgrobėme rytines Lenkijos žemes, Lietuvą, Estiją ir Latviją.

„Anties“ operacija vėl pajudėjo. Meksike Ramonas mezga romaną su Trockio sekretore Sylvia Agelof, ten atvykusia 1940 metų sausį. Ramonas dar nieko nesiėmė, kad būtų pakviestas į Trockio rezidenciją, kol kas apsiriboja pašnekesiais su sargybiniais, kai laukia prie vartų Sylvia’os. Tuo metu dailininkas Siqueirosas kaip tik baigė sudaryti būrį, kuris atakuos Trockio namą. Jeigu lydės sėkmė, iki pavasario turėtume Trockio atsikratyti. Regis, dabar galėčiau atsipūsti. Bet negaliu. Paskutiniu metu mane vis traukia į Lubianką, kur saugoma ir medžiaga apie Trockį. Ji užima tris aukštus. Važiuoju ten vėlai vakare, vaikštau tarp lentynų, traukdamas iš jų kaip papuola bylas.

Pirmiausia turėjau aiškų tikslą — patikrinti Paryžiuje pavogtų Trockio archyvų inventorių. Kai kurie jo surinkti dokumentai mane tiesiog sukrėtė. Pajutau dėkingumą vagystę suorganizavusiam Etienne’ui. Tačiau ar Trockis neturi tų dokumentų kopijų? Jeigu turi, privalo dirbti greitai, nes jam liko daugiausiai keli mėnesiai.

Paskui ėmiau žiūrinėti kitus segtuvus — nuotraukas, dokumentus, išblukusias mašinraščio kopijas. Pamatęs į traukinį lipančio Trockio nuotrauką, pratrukau juoktis. Kitoje pusėje buvo užrašyta data — 1928 metų sausio 16. Taip, viską prisimenu. Pamažu ribojau Trockio valdžią, išstūmiau jį iš visų postų — suprantama, demokratiškai, nubalsavus Centro komitetui. Pagaliau 1928 metais pajutau galįs išstumti jį ir iš Maskvos. Tuo metu jis organizavo demonstracijas prieš mane, todėl nenorėjau išvydamas jį sukelti gatvės protestą, kuris lengvai gali tapti nekontroliuojamas. Tą klausimą išsprendžiau sumaniai: Trockį areštavo. Jis priešinosi, draskėsi ir šaukė. Automobiliu buvo nuvežtas į tolimiausią Maskvos geležinkelio stotį ir įsodintas į traukinį, vykstantį į tremties vietą — Alma Atą, tolimojo Kazachstano miestą. Tuo pat metu aktorius, vaidinęs Trockį daugelyje filmų apie revoliuciją, ramiai įsėdo į kitą traukinį Maskvoje. Niekas nepastebėjo klastos. Beveik visi įsivaizdavo, kaip Trockis atrodo tribūnoje, matė jį laikraščiuose. Bet patys sutikę įžymybę, žmonės paprastai nustemba ir nusivilia — jis atrodo menkesnis, ne toks įspūdingas. Spektakliukas pavyko puikiai. Aktorius liūdnai pamojavo ir įlipo į traukinį. Galbūt aktorius iš tikrųjų buvo susikrimtęs — turėjo suprasti, kad šiuo vaidmeniu baigiasi jo profesinė karjera. Nutariau pasidomėti, ar tas aktorius dar gyvas ir kaip dabar atrodo.

Šeimininkas numeris du kaip visada buvo apačioje, laukė, gal bus išsiųstas į Kremlių pirma manęs, o gal turės važiuoti kartu su manimi, — taip atsitikdavo tada, kai būdavo jau vėlu ir aš nebijodavau pasikėsinimo. Kai įėjau į kambarį, Šeimininkas numeris du miegojo fotelyje su laikraščiu ant krūtinės. Akimirką pajutau jam pavydą — nors ir buvo labai į mane panašus, atrodė geriau, turėjo mažiau raukšlių ir vešlesnius ūsus. Aišku, turėjo ir mažiau rūpesčių. Keista, kaip mainosi veidai. Vienas iš antrininkų, Šeimininkas numeris trys ar keturi, neprisimenu, per vienerius metus visiškai pasikeitė. Palūžo. Žinojau, kad naudodavosi panašumu, norėdamas palenkti moteris.

— Kelkis, senuk, — pasakiau, — šiandien baigėme.

Po trijų dienų, vakare, įvyko negirdėtas dalykas — Kremliuje prie keturių akių susitiko Stalinas ir Trockis!

Trockį vaidinęs aktorius buvo gyvas ir sveikas, o paseno maždaug taip pat kaip originalas. Vidurnaktį buvo iškviestas į Kremlių. Išeidamas iš mano kabineto, Poskrebyševas paliko duris kiek praviras, kad Trockis numeris du galėtų iš laukiamojo matyti telefonu kalbantį Staliną.

— Draugas Stalinas tvarko rimtą ir skubų reikalą, — paaiškino Poskrebyševas, — ir atsiprašo už vėlavimą. Gal jums atnešti sumuštinių, arbatos, vaisių? Ko norėtumėte?

Susijaudinęs, bet kupinas vilčių, aktorius, dar neperpratęs situacijos, atsisakė.

— Tai gali užtrukti, — perspėjo Poskrebyševas. — Ar tikrai nenorite?

— Na ką gi, pora sumuštinių ir arbata suteiks man jėgų, — sutiko Trockis numeris du.

— O vaisiai stiprina sveikatą.

— Tas tiesa.

— Tuojau pat atnešiu, — tarė Poskrebyševas grįždamas į kabinetą ir diskretiškai uždarydamas duris.

Po penkių minučių aktorius pašoko nuo kėdės negalėdamas suprasti, kas vyksta, — pro kitas duris į laukiamąjį įėjo Stalinas, nešdamas padėklą su sumuštiniais, arbata ir apelsinais.

— Drauge Stalinai! — sušuko.

— Koks aš ten Stalinas, esu antrininkas, kaip ir jūs. Kai lipau į viršų, man padavė padėklą.

— Man vos širdis nesustojo.

— Neimkite taip į galvą.

— Dabar, kai geriau įsižiūriu, iš tikrųjų matau, kad ne jis.

— Sumuštiniai mums abiem. Vieno dalyko išmokau per tuos metus, kai dirbu Šeimininku numeris du — taip mane vadina: kai tave vaišina, neatsisakyk. Kur kitur šioje šalyje gautum apelsinų?

— Mūsų gali klausytis.

— Šeimininkas nesmerkia juokelių, jeigu jie ne apie jį. Pamatysite, su juo malonu dirbti.

— Ko jis iš mūsų nori?

— Vienas Dievas težino.

— Sumuštiniai nuostabūs, o kokia dešra!

— Vaidinote filmuose Trockį?

— Taip. Kurį laiką visai gerai gyvenau. Bet dabar neturiu darbo. O prieš kelis mėnesius žingsniuojant gatve prie manęs priėjo girtuoklis ir sako: vadinasi, grįžai, klastingas parše, — ir trenkė man į nosį.

— Atsiprašau, kad juokiuosi, bet tai tikrai juokinga.

— Jums gal ir juokinga. Na, tai ne jūsų rūpestis.

— Šeimininkas taip pat turi priešų. Kartais bijau, kad neišlįstų iš kur nors koks trockininkas ir neperpjautų man gerklės. Čia ne juokai.

— Suprantu. Kaip manote, iš kur tie apelsinai?

— Nežinau. Anksčiau gaudavome juos iš Ispanijos. Paklauskite Šeimininko, jis viską žino.

— O koks jis?

— Kietas, bet sąmojingas. Jus tikriausiai vadins Trockiu numeris du.

— Ką gi, gerai, kad nugalėjo Trockį, tik gaila, kad dėl to netekau darbo.

— O kaip dabar užsidirbate pragyvenimui?

— Dėstau vaidybos meną. Sunkiai suduriu galą su galu.

— Nežinau, ko Šeimininkas nori, bet gal duos už tai porą rublių.

— Gerai moka?

— Padoriai, nors truputį šykštokas.

Poskrebyševas pravėrė duris ir pasakė:

— Dabar galite įeiti. Abu.

Įėję atsisėdo ant kėdžių, kurias Poskrebyševas pastatė prieš mano rašomąjį stalą.

— Atsiprašau, kad teko palaukti. Kaip žinote, kariaujame su Suomija. Pasirodo, sunku nugalėti tą mažą kraštą. Kaip tik iškilo nedidelis rūpestis, ir man asmeniškai reikėjo įsikišti. Bijau, kad teks ir toliau šiuo klausimu domėtis.

Taigi iš karto pereikime prie reikalo. Trocki numeris du, matau, jog stengiatės kuo mažiau būti į jį panašus. Suprantu ir užjaučiu. Bet dabar bus kitaip. Štai pluoštas naujausių Trockio nuotraukų iš Meksikos. Jūsų uždavinys — vėl užleisti ožio barzdelę ir pasistengti atrodyti taip, kaip Trockis tose nuotraukose. Supratote?

— Supratau.

— Jums reikės balto kostiumo ir dangiškų prancūzo kaimiečio marškinių, tokių kaip nešioja Trockis. Poskrebyševas jums įteiks voką su pinigais išlaidoms ir geresniam maistui. Trockis Meksikoje šiek tiek pasitaisė.

— Ačiū, drauge Stalinai.

— Pasirodykite čia maždaug po mėnesio. Linkiu jums sėkmės ir gero apetito. Dabar galite eiti. Šeimininke numeris du, jūs pasilikite, turime kai ką aptarti.

Kai tik Trockis numeris du išėjo, juokdamasis tariau Šeimininkui numeris du:

— Geras darbas, o dabar dink nuo mano rašomojo stalo. 31

Dabar vilčių man teikia tik Trockio arogancija. Tirdamas laikotarpį nuo 1921 metų iki Lenino mirties 1924-aisiais, turės gerai išnagrinėti visas tais metais padarytas savo klaidas, kurios jam brangiai kainavo, — jis prarado viską, kas jam buvo svarbu. Bet, žinoma, nesiims to daryti, pagaliau, kas gi norėtų. Taigi Trockio kritiškumas prislops, ir galbūt jis nepastebės svarbių sąsajų.

Po pilietinio karo šalis buvo sugriauta. Subombarduoti fabrikai, sudeginti laukai. Siautėjo badas, kanibalizmas. Be atsidavusio darbininkų klasės branduolio ir politinių kadrų, niekam mūsų, komunistų, nereikėjo. Valdėme remdamiesi teroru ir sėdami mirtį, nes dabar turėjome ginklų.

Dešimtajame partijos suvažiavime 1921 metų balandį Leninas žengė du sėkmingus žingsnius. Pirma, jis įvedė naują ekonominę politiką. Ją iš karto visi pradėjo vadinti NEPu. Leninas nutarė būti pragmatiškas ir leido plėtotis smulkiajam kapitalizmui. Žinojo, kad nuosavybės troškimas visada yra varomoji jėga. Tai suveikė, ir greitai. Trockis tam priešinosi, reikalavo organizuoti „darbo armiją“ — kalinių batalionus, kurie būtų siunčiami į fabrikus ir lauko darbus. Tačiau romantiškas ir svaiginantis revoliucijos ir pilietinio karo laikas baigėsi. Atėjo purvinų kompromisų metas. Mano metas.

Antrojo Lenino žingsnio tada beveik niekas nepastebėjo. Leninas labiausiai bijojo partijos skilimo. Mūsų valdžios pamatai buvo silpni, todėl skilimas būtų mus pražudęs. Leninas išleido slaptą nutarimą, kuriame buvo sakoma, kad opoziciškai nusiteikęs Centro komiteto narys gali būti išmestas iš partijos 2/3 balsų dauguma. Viskas tuo metu buvo labai demokratiška.

Greitai paaiškėjo, kokia silpna mūsų valdžia. Vos spėjome aptarti suvažiavimo rezultatus, kai sukilo Kronštato salos, netoli Sankt Peterburgo, jūreiviai. Jų šūkis buvo „sovietai be komunizmo“, taigi be mūsų. Bėda ta, kad jūreiviai, Trockio žodžiais tariant, „revoliucijos šlovė ir garbė“, buvo veikliausi ir raudoniausi revoliucijos šalininkai. Tačiau Leninas neturėjo iliuzijų. Valdžia neatiduodama vien todėl, kad pralaimimi rinkimai; valdžia neatiduodama ir todėl, jog kažkokie jūreiviai ištikimesni tavo principams nei tu pats. Numalšinti maištą pasiuntė Trockį. Tokius dalykus Trockis mėgo: raitelių armija puola per užšalusią įlanką, ura! ir užima tvirtovę.

Tai buvo dar vienas purvinas, bet neabejotinai būtinas kompromisas, tačiau kai kurie draugai niekada Trockiui to neatleido. Tai šlykščiai dvokė — žydas žudo mūsų vaikinus!

Laikiausi nuošalyje ir kruopščiai dirbau visą nuobodų darbą, kuriam pasirengiau per ilgus tremties Sibire metus. Vadovavau kontrolės komitetui, oficialiai vadinamam Darbininkų-valstiečių inspekcija, ir Kadrų orgbiurui. Trockis sakė septynių valandų trukmės kalbas ir šturmavo tvirtoves, aš sėdėjau kabinete ir studijavau kartotekas, perkeldamas žmones į aukštesnes arba žemesnes pareigas. Mane net vadino „draugu kartoteka“. Pamažu pagrindiniuose valdžios organuose radosi vis daugiau žmonių, žinojusių, jog už savo pareigas turi būti dėkingi man. Bendraudavau su tais žmonėmis — kartu parūkydavom, pasišnekėdavom. Dažniausiai jie buvo jauni ir ambicingi, žinojo, ką jiems reiškia revoliucija: kad santechniko sūnus gali valdyti miestą.

Be geros uoslės, turėjau ir kitų būdų sužinoti, ką iš tikrųjų mano žmonės. Buvau atsakingas už įvedimą specialios slaptosios telefono linijos, skirtos siauram valdžios ratui. Čekų inžinieriaus suprojektuota sistema iš pradžių turėjo 80 numerių. Prikalbinau tą inžinierių prijungti dar vieną telefoną, specialiai man, leidžiantį klausytis visų kitų pokalbių. Jis atliko šią užduotį, bet, nelaimė, per daug žinojo. Mano poelgis tikriausiai nebuvo toks įspūdingas kaip Ivano, apakinusio Šventojo Vasilijaus cerkvės statytoją: įsakiau inžinierių sušaudyti. Šiais laikais tai geriausias klausimų sprendimo būdas.

Tačiau vieną didžiausių savo klaidų Trockis padarė po metų, vienuoliktame partijos suvažiavime 1922-ųjų balandį. Leninas mane paskyrė partijos generaliniu sekretoriumi — tos pareigos tada nebuvo svarbios, — o Trockiui pasiūlė Liaudies komisarų tarybos pirmininko pavaduotojo postą. Antrą pagal svarbą, skirtą aiškiam įpėdiniui. Kad save juo laiko, Trockis jau parodė po pasikėsinimo į Leniną — tučtuojau nulėkė į Maskvą. Tačiau dabar, gavęs tokį pasiūlymą, atsisakė posto, kuris, anot jo paties, jam priklauso.

Kodėl? Tai buvo pagrindinė diskusijų koridoriuose per pertraukas tema. Vaikštinėjau nuo vieno būrelio prie kito, klausydamasis, ką šneka žmonės.

— Pernelyg užsispyręs.

— Jam kelia nerimą, kad taryboje yra per daug žydų.

— Nenori būti paskirtas, nori tą postą gauti visų pritarimu.

— Gėdisi, kad skubiai nulėkė į Maskvą po pasikėsinimo į Leniną.

Po to pasikėsinimo Lenino kūne liko dvi kulkos. Jis kentė baisius galvos skausmus, todėl tuoj po suvažiavimo buvo nutarta Leniną operuoti. Sklandė įvairiausios nuomonės — alavas kulkoje apnuodijo jo organizmą, kulkos buvo dumdum tipo, išteptos kurarės nuodais. Tačiau galvos skausmo priežastys galėjo būti ir kitos: Leninas jaudinosi dėl biurokratijos didėjimo ir priešų — menševikų ir tų revoliucionierių, kurie nebuvo mūsų pusėje. Turėjo būdą jų atsikratyti — pastatyti prie sienos ir prifarširuoti kulkų.

Operacija buvo sėkminga, tačiau po mėnesio, dvidešimt antrųjų gegužės pabaigoje, Leninui išsiliejo į smegenis kraujas. Kasdien gaudavome medicininius biuletenius. Lenino veiklą griežtai apribojo: jokios politikos, jokių laikraščių, jokio darbo, jokių svečių. Sėdėdamas kambaryje, iš kurio valdoma visa Rusija, pasiėmiau popieriaus lapelį ir paskaičiavau. Leninui — penkiasdešimt dveji, man — keturiasdešimt treji. Jeigu Leninas dabar pasveiks, dar gali gyventi devynerius— dešimt metų. Po to, jeigu gerai sužaisiu, būdamas jo amžiaus galėsiu valdyti viską. Žinoma, jeigu Trockis nepersigalvos ir nepriims pasiūlymo eiti svarbiąsias pareigas.

Norėjau sužinoti, kaip jaučiasi Leninas, todėl nuvažiavau į Gorkį, kaimelį už valandos kelio nuo Maskvos. Leninas neatrodė blogai, nors kalba buvo kiek sutrikusi. Buvo geros nuotaikos, valiūkiškas.

— Man neleidžia skaityti laikraščių, neleidžia kalbėti apie politiką. Taigi vengiu ir mažiausios popieriaus skiautelės, baimindamasis, kad tai gali būti laikraštis, — ironizavo. — Turiu paisyti gydytojo nurodymų.

Aišku, labiausiai norėjo pakalbėti apie politiką. Suteikiau jam šviežiausią informaciją, įterpdamas nuodingų pastabų apie Trockį, bet nepersistengdamas, kad tai nekristų į akis. Pastebėjau, jog Leninui tai nepatiko.

Kai aplankiau jį vėliau, buvo prislėgtas. Kalbėjo apie savižudybę ir net prašė nuodų — tam atvejui, jeigu paaiškėtų, kad tampa augalu. Toks egzistavimas jam atrodė baisus — žmogus, kuris visą savo gyvenimą siekė valdžios, apsiseilėjęs snaudžia krėsle. Leninas nuodų prašė ir žmonos, kitų asmenų, ir be paliovos kalbėjo apie Markso dukters savižudybę. Patikinau, kad jis visada liks mano vadas, kad visada būsiu jam paklusnus ir kad ta nelaimė niekada jo neištiks.

— Tai lyg siaubingos pagirios, — guodžiau. — Prisieki, kad jau niekada neimsi nė stikliuko, bet ta priesaika duota pagiriomis. Gydytojai sako, kad vasaros pabaigoje galėsite grįžti į darbą.

Ir tikrai — rugpjūčio pabaigoje jis grįžo. 1922 metų spalio 31-ąją Leninas pirmą kartą po ligos viešai sakė kalbą. Ją labai gerai sutiko, nepaisant to, kad ne visi žodžiai buvo aiškūs. Vis dėlto vadas atrodė sumenkęs, suglebęs, kiek sutrikęs.

Matyt, Leninas pernelyg greitai puolė į darbų sūkurį, nes gruodžio 16-ąją jam antrą kartą išsiliejo kraujas. Dabar buvo sudarytas medicininis politinis Lenino sveikatos ir veiksmų priežiūros komitetas. Komitetui vadovavau aš. Išleidome tokį nutarimą: Leninas „turi teisę kiekvieną dieną diktuoti ne daugiau kaip 5— 10 minučių; (...) draudžiama leisti lankytojus, teikti kokią nors politinę informaciją“.

Buvo keista įsakinėti, drausti Leninui, bet viskas, žinoma, buvo daroma jo labui.

Vis dėlto Leninas, visada tikėjęs, kad suradus tinkamą atramos tašką galima viską įveikti, tas 5— 10 minučių ėmė naudoti tam, kad mane nuverstų. Dvidešimt antrųjų gruodžio pabaigoje ir dvidešimt trečiųjų sausį Leninas, susirūpinęs mano ir Trockio vaidais, kurie grėsė partijos skilimu, iš visų jėgų ėmė kovoti su šia „tragiška galimybe“ ir parašė dokumentą, vėliau pavadintą jo testamentu. Vieną jo egzempliorių Leninas pasiliko sau, tris atidavė žmonai, o penktąjį paslėpė slaptame segtuve.

Testamente Leninas pavadino Trockį „iš tikrųjų talentingiausiu žmogumi dabartiniame Centro komitete“, tačiau atkreipė dėmesį į jo „perdėtą pasitikėjimą savimi“.

O man skyrė aštriausius žodžius:

„Tapęs generaliniu sekretoriumi, draugas Stalinas sutelkė savo rankose milžinišką valdžią, tačiau nesu tikras, ar visada sugeba panaudoti ją su tinkama išmintimi. (...) Stalinas pernelyg šiurkštus, netašytas. Ta yda, nors mums, komunistams, ir priimtina, neleistina generaliniam sekretoriui. Todėl siūlau draugams rasti būdą pašalinti Staliną iš šio posto ir paskirti eiti šias pareigas kitą žmogų, kuris būtų visiškai kitoks nei draugas Stalinas.“

Leninas mane išdavė. Išdavė ir save. Tapo minkštas, vaikiškas. Blankus ir atlaidus šypsnys klaidžiojo jo lūpomis, kurios įsakė įvykdyti dešimtis tūkstančių egzekucijų. Be to, pradėjo atsiprašinėti: „Mano galva, aš sunkiai nusikaltau Rusijos darbininkams.“

Mane ne tik užsipuolė, bet ir ėmė ardyti mano valdžios pamatus. Parašė į „Pravdą“ straipsnį, rekomenduodamas sumažinti komitetus, kuriems vadovavau, arba priimti į juos naujų narių, kad dauguma, kurią taip kruopščiai rinkau, taptų mažuma, ir ją būtų lengva izoliuoti. Dabar jau gailėjausi, kad neparūpinau jam nuodų. Tokiomis aplinkybėmis po dešimties metų vadu netapsiu, niekada juo netapsiu.

Tačiau 1923 metų kovą, nutraukęs su manimi visus „partinius ryšius“, Leninas vėl susirgo — jį ištiko trečias insultas. „Dievas balsavo už Staliną“, — pajuokavo žurnalistas Karolis Radekas.

Priešiškai nusiteikęs ir prisiminęs, kad prašė manęs nuodų, Leninas ėmė manęs bijoti, reikalavo, kad su juo valgytų visi namiškiai. Kaip sakoma, baimės akys didelės. Aš nebesijaudinau dėl Lenino. Žinojau, kad po trečio insulto retai kas pasveiksta. Leninas sunkiai vaikščiojo, kalbėjo tik vienskiemeniais žodžiais. Su juo buvo baigta. Dabar rūpinausi tik Trockiu.

Visas jėgas skyriau kurti bloką kovai su Trockiu. Kaip visada veikiau nuosaikiai, teigdamas, jog esu tik kolektyvinio vadovavimo dalis, — priešingai nei Trockis, kuris jau iš prigimties turėjo būti scenoje vienas. Metų pabaigoje kai kurie draugai pradėjo kaltinti Trockį išdavyste ir reikalavo jo arešto.

Paskui netikėtai 1923 metų pabaigoje Leninas pradėjo sveikti. Pats valdyti jau nebūtų pajėgęs, tačiau remdamas Trockį galėjo visus nuteikti prieš mane. Žinojau, kad tryliktame partijos suvažiavime 1924 metų sausį turiu veikti, nes nei Leninas, nei Trockis negalėjo jame dalyvauti. Trockis buvo išsiųstas į Pietus, į Suchumio sanatoriją prie Juodosios jūros, pailsėti ir gydytis. Po tiek metų įtampos jam pradėjo šlubuoti sveikata.

Per suvažiavimą griaudėjau kritikuodamas Trockį: „Dedasi kone antžmogiu, svarbesniu už Centro komitetą, už jo teises, jo nutarimus, todėl kai kurie partijos nariai net suabejojo Centro komiteto patikimumu“. Kitaip tariant, būtent Trockis kaltas dėl didžiosios nuodėmės — dėl partijos skilimo, Trockis turi prisiimti kaltę už išdavystę, kurios bijojo Leninas ir kuria klaidingai apkaltino mane. Dabar buvo tik laiko klausimas, kada panaudoti prieš Trockį Lenino sukurtą ginklą — slaptąją išlygą, leidžiančią 2/3 balsų dauguma pašalinti iš partijos opozicionierius.

Neaišku buvo tik viena: ką darys Leninas. Tačiau Dievas vėl balsavo už mane. Po penkių dienų Leninas mirė. Lavono skrodimas parodė, kad jis sirgo įsisenėjusia smegenų arterioskleroze; dėl to jos taip sukietėjo, kad prisilietus skambėjo lyg keraminės.

Veikiau greitai. Iš pradžių iškrėčiau neblogą pokštą Trockiui. Išsiunčiau jam telegramą, informuodamas apie Lenino mirtį ir pranešdamas, kad laidotuvės įvyks sausio 26 dieną. Per tokį trumpą laiką jis nespės grįžti į Maskvą, todėl liks toliau gydytis. Iš tikrųjų laidotuvės turėjo įvykti diena vėliau, ir Trockis dar būtų spėjęs atvykti. Jis padarė didžiausią klaidą, nes patikėjo manimi.

Laidotuvių diena buvo labai šalta, nepaisant to, jose dalyvavo milijonai žmonių. Lygiai ketvirtą visoje plačiojoje Rusijoje tris minutes kaukė visų fabrikų ir rūko sirenos, griaudėjo patrankos.

Žmonės buvo pasipiktinę, nematydami laidotuvėse Trockio, ir pripažino tai kaip arogancijos ir pagarbos trūkumo įrodymą. Kartu jie buvo sujaudinti mano kalbos, kurią sakiau kaip vienas iš pagrindinių laidotuvių komisijos narių. Nutariau suvirpinti religinę stygelę, remdamasis retorinėmis figūromis, kurių išmokau seminarijoje.

— Palikdamas mus draugas Leninas prisakė aukštai vertinti partijos nario garbę ir saugoti jos tyrumą. Prisiekiame tau, drauge Leninai, kad laikysimės tavo priesako (tai reiškė, kad Rusijoje nėra kitos valdžios, išskyrus partijos valdžią).

Palikdamas mus draugas Leninas prisakė kaip akies vyzdį saugoti partijos vienybę. Prisiekiame tau, drauge Leninai, kad garbingai vykdysime tavo priesaką (tai reiškė, kad Trockio nebuvimas yra ženklas, jog jis atskyla nuo partijos).

Palikdamas mus draugas Leninas prisakė išlaikyti ir stiprinti proletariato diktatūrą. Prisiekiame tau, drauge Leninai, kad negailėsime jėgų garbingai vykdyti šį tavo įpareigojimą (tai reiškė, kad partijos valdžią ir jėgą galima išlaikyti tik susiglaudus už Lenino įpėdinio pečių, kuris, aišku, yra prakalbą sakantis asmuo, o ne Trockis, — jo nedalyvavimas buvo iškalbingas ir kėlė pasišlykštėjimą).

Po to, nugalėjęs stiprų Krupskajos, Lenino našlės, pasipriešinimą, įsakiau mirusiojo kūną balzamuoti ir paskelbiau konkursą mauzoliejaus Raudonojoje aikštėje projektui. Krupskaja tvirtino, kad Leninas niekada tam nepritartų. Ji buvo teisi. Bet aš to norėjau ir perspėjau, kad jai nesutikus rasime kitą Lenino našlę.

Maniau, kad tą laikotarpį Trockis nagrinės tiesiog pro mikroskopą, tačiau iki šiol nedaug apie tai parašė. Nejaugi tik todėl, kad tie metai jam primena didžiules jo klaidas — nepritarimą NEPui, Kronštato maišto nuslopinimą, nedalyvavimą Lenino laidotuvėse. O gal yra kokia nors kita priežastis? Remiantis mūsų šaltiniais, 1940 metų sausio pabaigoje ir vasario pradžioje Trockis nerašė mano biografijos. Kodėl nutilo? Nejaugi pagaliau iššifravo mano gyvenimo paslaptį? 32

Gal veltui jaudinuosi. Regis, Trockio dėmesį patraukė ne tai, o būgno tratėjimas prieš egzekuciją. Jau kurį laiką Meksikos komunistų spauda jį be paliovos negailestingai pliekia. Pirmaisiais 1940 metų mėnesiais mūsų kontroliuojami laikraščiai La Voz de Mexico, EI Popular, Futuro apmėtė jį įvairiais epitetais — „išdavikas“, „slidus ungurys “, „šuo“, „ naujasis popiežius Leonas XXX“ — darydami užuominas apie „trisdešimt sidabrinių“, sumokėtų Judui Iskariotui. Šiuo vardu pavadinta Trockio byla Lubiankoje.

Trockio atsakymas — „Taip rašo žmonės, kurie nori plunksną pakeisti kulkosvaidžiu“ — rodo, kad jį vis mažiau domina mano nusikaltimai, palyginti su jo paties marumu. Vėl griebėsi plunksnos. Šį kartą parašė testamentą, atsisveikindamas su gyvenimu ir žmona Nataša.

„Jeigu galėčiau pradėti viską iš pradžių, stengčiausi išvengti kai kurių klaidų, tačiau pagrindinė mano gyvenimo kryptis liktų ta pati. Mirsiu kaip proletaras revoliucionierius, marksistas, dialektinio materializmo šalininkas, be to, nepalenkiamas ateistas. Mano tikėjimas komunistine žmonijos ateitimi dabar yra ne mažiau karštas, o gal net stipresnis nei jaunystės metais.

Nataša kaip tik iš lauko pusės priėjo prie lango ir plačiau jį atvėrė, kad į kambarį patektų daugiau oro. Palei mūrinę sieną matau nusidriekusią šviesiai žalią pievos juostą, virš mūro — švarų mėlyną dangų. Visur pilna saulės šviesos. Gyvenimas puikus! Tegu būsimos kartos išvalo jį nuo visokio blogio, prievartos, priespaudos ir tegu juo džiaugiasi.“

Labai gražu. Tačiau privalau būti budrus, nes mirties akivaizdoje Trockio protiniai sugebėjimai gali paaštrėti. Atsimenu caro kalėjimo kameros draugo, kuris kitą dieną turėjo būti pakartas, žodžius: „Dabar viskas taip aišku, taip aišku. Visą gyvenimą gyvenau lyg sapne, migloje, ir tik dabar viskas taip aišku ir tikroviška“. Nepaisant to, kad meksikiečių spaudos užsipuolimai atitraukė Trockio dėmesį, ir jis suprato, ką reiškia tas triukšmas, vis tiek gali ateiti, kaip tam mano kameros draugui, ta vienintelė didžioji aiškumo akimirka.

Iš Eitingtono pranešimų, kuriuos gauna Sudoplatovas, iš jo — Berija ir galiausiai aš, žinoma, kad Gegužės pirmosios demonstracijose Meksike dalyvaus mažiausiai 20 tūkstančių komunistų. Jie reikalaus deportuoti Trockį. Tai turi jį sukrėsti. Jeigu viskas gerai eisis, jo tvirtovė turėtų būti atakuojama ne vėliau kaip gegužės pabaigoje. Trockis turėjo pranašišką nuojautą, sakydamas, kad plunksna bus pakeista kulkosvaidžiu. Siqueirosas, puolamojo būrio vadas, kaip tik kelis jų nusipirko.

O Ramonas toliau flirtuoja su Sylvia Agelof. Jam nerūpi nei politika, nei Trockis, nei vila, jį domina tik Sylvia ir jos interesai. Tiesa, paskutiniu metu jis pasidavė jos įtakai ir paviršutiniškai susidomėjo Trockio idėjomis.

Eitingtonas, tęsiantis romaną su Ramono motina, kartais pakviečia ją į restoraną, kur lankosi jos sūnus ir Sylvia Agelof. Eitingtonas nesėda taip arti, kad girdėtų, ką jie kalba — tai dažniausiai kvailystės, be to, vėliau viską galima sužinoti iš Ramono. Jį, matyt, juokina jų nebylūs mostai, Ramono gestai, kai jis liečia jos delną, juokiasi iš jos pokštų, Sylvia’os šypsena, kai jis atsiprašo ir nueina į tualetą. Kartą Eitingtonas nuėjo ten paskui jį ir šalia šlapindamasis pasiteiravo apie pažangą. Paskutiniu metu atsirado šiokių tokių rūpesčių.

— Šį vakarą Sylvia pasakė nenorinti, jog aš kada nors užeičiau į Trockio rezidenciją.

— Kodėl?

— Tikrino mane, nuėjo į mano biurą. Nieko tokio, bet jai kelia nerimą, kad mano verslas kiek įtartinas. Ji nenorinti daryti Trockiui nepatogumų. Tik tiek.

Operacijos „Antis“ biudžetas jau artėja prie 500 tūkstančių dolerių. Dalis tų pinigų buvo labai gerai panaudota. Ramonas, toliau vaidinantis pasaulietį, nusipirko didelį puikų biuiką. Visi juo mėgsta važinėtis ir grožėtis Meksikos vaizdais. Paskutiniu metu jo keleiviai buvo prancūzų trockininkai Alfredas ir Marguerite Rosmerai, neseniai atvežę Trockio našlaitį anūką gyventi pas senelį. Rosmerai gyvena Trockio rezidencijoje ir retkarčiais išvažiuoja pasivažinėti arba papietauti su Sylvia ir Ramonu.

1940 metų kovą Sylvia turi grįžti į Niujorką dirbti miesto butų fondo biure. Ji liepia Ramonui pažadėti, jog laikysis atokiau nuo rezidencijos. Tačiau tuo metu suserga Alfredas Rosmeras. Jį reikia nuvežti į ligoninę ir vėl parvežti. Ramonas pernelyg nesisiūlo, todėl jį ir paprašo. Jis kelis kartus apsilanko rezidencijoje, nors Trockio nesutinka. Niekada ten ilgai neužsibūna, tik paima Rosmerą, kuris, laimei, dėl ligos juda lėtai. Kartais Ramonas pasinaudoja savo fenomenalia vizualiąja atmintimi, o kartais mažu paslėptu fotoaparatu padaro nuotraukų, kaip Paryžiuje buvo išmokytas Eitingtono. Apdairumas praverčia.

Dabar turime nepalyginti geresnį supratimą apie vilos planą, jos stipriąsias ir silpnąsias puses, kasdienybę, personalą ir t. t. Trockiui skirtoje Lubiankos dalyje įrengtas vilos maketas kaupiantis informacijai vis tobulinamas. Ramonui pavyko pažvelgti ir į Trockio kabinetą — atviros durys, tuščias kambarys. Baldai tie patys kaip ir anksčiau — rašomasis stalas, lempa ant ilgos S raidės formos kojos, meksikietiškos pintos kėdės. O iš Trockio testamento žinome, ką jis mato pro kabineto langą — žalią žolę, baltą sienos mūrą, mėlyną dangų.

Lubiankos meistrams liepiau padaryti Trockio kabineto natūralaus dydžio maketą. Rezultatu iš esmės esu patenkintas, nors mūsų variantas dar kvepia šviežiais dažais, o nutapytas giedras meksikietiško kiemo peizažas, uždengiantis langą, pro kurį šiaip matytųsi niūri Maskvos žiema, yra kiek primityvus. Kartais nuvažiuoju ten naktį, atsisėdu prie „Trockio rašomojo stalo“ ir skaitau naujausius jo knygos puslapius apie save. Mat senukas vėl grįžo prie darbo, nepaisant to, kad būgnai griaudėja.

Vis dėlto, regis, Trockį apleido įkvėpimas. Jo tekstas tapo nenuoseklus: pradeda apie vieną, paskui peršoka prie visai kitos temos. Galbūt mirties nuojauta ne užaštrino jo protinius sugebėjimus, o juos suniokojo. O gal tai vėl išdidumas? Lemtingos klaidos, padarytos po revoliucijos, dar Leninui gyvam esant, subrandino karčius vaisius po Lenino mirties, o 1929 metais Trockis buvo išsiųstas iš SSRS.

Naikinau jį po truputį: maždaug vienas rimtas smūgis per metus. 1925-aisiais pašalinau jį iš karo reikalų komisaro pareigų ir apibūdinau jo pažiūras kaip opozicines. 1926-aisiais jau galėjau išmesti jį iš politbiuro. „1927 metais, — pasakoja Trockis, — oficialieji Centro komiteto susirinkimai tapo bjauriais renginiais. Joks klausimas nebuvo svarstomas iš esmės. Viskas buvo sprendžiama užkulisiuose, konfidencialiuose pokalbiuose su Stalinu.“ Kad Trockiui nereikėtų būti ten, kur jis blogai jaučiasi, 1927 metų pabaigoje mano šalininkai nubalsavo pašalinti Trockį iš Centro komiteto ir komunistų partijos. Po kelių mėnesių, 1928 metų sausį, išvijau jį į Alma Atą Kazachstane ir Maskvos geležinkelio stotyje surengiau spektaklį, kad Trockio išvykimas netaptų apkalbų, protestų, susidūrimų su milicija priežastimi. Prisiminiau, kad Trockiui numeris du daviau nemažai laiko pasitaisyti ir užsiauginti barzdelę. 1940 metų gegužės pirmosios išvakarėse iškviečiau jį į Lubianką.

— Nepridirbkite kelnių, — perspėjau, kai išblyškęs kaip vaiduoklis įėjo į kabinetą. Jis jau žinojo, kad tą naktį Kremliuje arbatą ir sumuštinius jam atnešė tikrasis Stalinas. — Ir nesijaudinkite dėl to mūsų pašnekesio laukiamajame. Nepasakėte nieko tokio, kas jums kainuotų galvą, — nuraminau. — Bent jau dabar nieko tokio neprisimenu.

— Esu lojalus.

— Pažiūrėsime.

— Kuo galėčiau būti jums naudingas?

— Sėskite prie rašomojo stalo ir būkite Trockiu.

— Ką turėčiau daryti — skaityti, rašyti, mąstyti?

— Geras klausimas. Paimkite plunksną. Ten yra popieriaus? Gerai. — Užsirūkiau cigaretę ir pradėjau vaikščioti po kambarį. — Pasakysiu jums, apie ką galvoja Trockis. Ar galiu diktuoti?

— Jeigu tik ne per greitai kalbėsite.

— Nebijokite mane sustabdyti. Tvarka. Tuojau... Štai ką mano Trockis.

„1928 metais Stalinas išvijo mane į Alma Atą. Jau tada praktiškai iškritau iš žaidimo. Tai, ką rašiau prieš tai, kad Stalinas viską nusprendžia užkulisiuose, iš tikrųjų nėra tiesa. Pirmiausia politika visada daroma užkulisiuose. O antra, Stalinui nedaug ką reikėjo spręsti. Jo šalininkams užtekdavo vieno žodžio, akies mirktelėjimo ar galvos linktelėjimo, ir jie žinodavo, ką Šeimininkas galvoja ir ko nori. Ir nebuvo jokia paslaptis, kad Stalinas norėjo išstumti mane, Levą Trockį, iš partijos, iš sostinės, o 1929 metais ir galutinai iš šalies.

1929-ieji Stalino gyvenime buvo patys geriausi metai. Jis tapo neabejotinu Sovietų Rusijos valdovu, aš buvau išvytas į Turkiją, o Amerikoje kilo biržos krizė. Visa 1929 metų gruodžio 21-osios „Pravda“, išskyrus trumpą skiltį, buvo skirta Stalino penkiasdešimtmečiui paminėti.

Istorija įrodė, kad aš, Levas Trockis, visiškai klydau, kalbėdamas apie „nepaliaujamos revoliucijos“ doktriną. Stalinas buvo teisus — socializmą galima sukurti vienoje šalyje. Net Marksas klydo, vienas Stalinas buvo teisus. Išvystytų pramoninių šalių darbininkai nepuolė kelti revoliucijos, kai mes 1917 metais parodėme jiems kelią. Socializmą ne tik buvo galima sukurti vienoje šalyje, bet tai padaryti buvo būtina.

Po to, kai mane išvijo iš SSRS, Stalinas didvyriškai kolektyvizavo žemės ūkį ir industrializavo šalį. Jis buvo priverstas imtis drastiškų veiksmų, tačiau, kaip ir pilietinio karo metais, jo „ranka nesudrebėjo“, todėl jį taip gerbia rusų liaudis, dievinanti stiprius gėrimus, stiprų tabaką ir stiprius valdovus.

Vis dėlto neužmirškime, kad Stalinas, nepaisant savo stiprybės, yra žmogus. Labiausiai tai atsiskleidžia jo šeimyniniame gyvenime. 1918 metais jis vedė Nadią Alilujevą. Jai buvo septyniolika, jam — trisdešimt devyneri. Nors jį dievino, savo įsitikinimų Nadia neatsižadėjo. Buvo labai šiuolaikiška moteris. Pagimdė Stalinui du vaikus — Vasilijų ir Svetlaną, be to, rūpestingai globojo Jašą, Stalino sūnų iš pirmosios santuokos. Nadia prieštaraudavo Stalinui, ypač kai kalba eidavo apie vaikus. Kai Jaša bandė nusižudyti šaudamas sau į krūtinę, Stalinas tik juokėsi: „Cha! Nepataikė! Nė taikliai šaudyti nesugeba“. Nadia palaikė jo žodžius brutalumu, bet ji buvo neteisi. Stalinas norėjo, kad jo sūnus būtų vyras, o ne bailus nevykėlis, nesugebantis įveikti gyvenimo sunkumų. Pajuokdamas tėvas norėjo sugėdinti vaikiną, kad šis įgautų proto. Su moterišku užsispyrimu Nadia priekaištavo Stalinui, kad jis pernelyg atlaidus judviejų vaikams, kad juos lepina bučiniais ir rūpesčiu, kad žaidžia su Svetlana — ji vaidindavo „Šeimininką“ ir įsakinėdavo tėvui. Tai Staliną labai juokindavo.

Stalinas Nadiai buvo ištikimas, o Nadia — ne. Ne tiesiogine, o gilesne ir svarbesne prasme. Nors buvo revoliucionierė ir pilietinio karo metais petys į petį kovojo kartu su Stalinu, ji nepritarė kai kuriems drastiškiems jo žygiams, kuriems tokios šalies kaip Rusija vadovas buvo priverstas ryžtis.

Nepaisant to, jie kartu pragyveno kelerius laimingus metus, ypač pradžioje, kai vaikai dar buvo maži. Tačiau ji, matyt, buvo žmogus be pusiausvyros. Tai ypač išryškėjo 1932 metais. Kartą priimdamas draugus Stalinas jai pasakė: „Ei, tu, išgerk!“ Tai skambėjo visiškai draugiškai ir nekaltai. Tačiau ji vyro draugų akivaizdoje neteko savitvardos: „Aš tau ne Ei, nerėk ant manęs!“ — sukliko ir išbėgo iš kambario. Vėliau, kai jie buvo savo bute Kremliuje...“

— Vėliau, kai jie buvo savo bute Kremliuje, — pakartojo Trockis numeris du, pakeldamas akis nuo popieriaus lapo, kai pauzė užsitęsė.

— Pavargau, — tariau, — šį vakarą užteks. Pamaniau, kad mane prablaškys vaizdas Trockio, nors kartą rašančio tiesą.

Trockis numeris du linktelėjo.

Nebuvo prasmės baigti sakinio apie tai, kad vėliau, kai buvome mūsų bute Kremliuje, ji įvykdė didžiausios galimos neištikimybės aktą — nusižudė. Juo labiau kad oficiali jos mirties priežastis buvo staiga paaštrėjusi liga. Jeigu būčiau diktavęs toliau ir atskleidęs Trockiui numeris du tai, ko jam nereikia žinoti, jis tikriausiai rimtai susirūpintų savo gyvybe ir padarytų kokią kvailystę. O man jo reikėjo gyvo ir sveiko.

— Gerai atrodote su baltu kostiumu, — pagyriau, — bet vis dar esate pablyškęs. Nuvažiuokite dviem savaitėms prie Juodosios jūros ir truputėlį pasikaitinkite.

— Esu jums labai dėkingas. Aš taip pat labai norėčiau, jeigu galima, peržiūrėti paskutinius kadrus, kur nufilmuotas Trockis. Norėčiau pamatyti, kaip jis dabar vaikšto, gestikuliuoja. Ar tai būtų įmanoma?

— Gerai sugalvojote. Pažiūrėsime, ką galima padaryti. Dabar eikite namo ir išsimiegokite, — šiurkščiai atsakiau.

Nors iš pradžių žaisti su Trockiu numeris du buvo smagu, atsisveikinus liko kartėlio skonis. Jis priminė man paskutinį ginčą su Nadia. Jo pretekstas buvo inžinierius, pavarde Kovarskis, apdovanotas Lenino ordinu, o po to demaskuotas kaip išdavikas ir nuteistas mirti. Nadia buvo Kovarskio gerbėja, ir tas reikalas ją tiesiog apsėdo. Ji ėmėsi tyrimo. Kaip patriotas akies mirksniu galėjo tapti išdaviku? Tikriausiai kiti išdavikai jai pašnibždėjo, kad tikroji Kovarskio išdavystė buvo pernelyg santūrus Stalino gyrimas sakant padėkos kalbą per Lenino ordino įteikimo ceremoniją. Nadia atėjo į Kremlių ir pareikalavo pasimatyti su manimi.

— Kodėl tą leidi?

— Tūkstančius kartų tau sakiau, kad laikytumeisi atokiau nuo tokių reikalų.

— Žinai, kad jis nekaltas, ir žinai tikrąją mirties nuosprendžio priežastį.

Ilgai žiūrėjome vienas į kitą. Pagaliau paklausiau:

— Ko nori?

— Padaryk ką nors, kad nuosprendis būtų atšauktas.

— Gerai, jeigu taip spiriesi.

Pakėliau telefono ragelį ir paskambinau Jagodai:

— Nedelsdamas įvykdyk nuosprendį Kovarskiui.

Nadia, išbalusi ir sukrėsta, tarė:

— Dabar matau, koks esi iš tikrųjų, Josifai Stalinai.

Vakare bandžiau užglaistyti tą reikalą, prašiau išgerti su manimi ir draugais, bet tą naktį ji nusišovė mūsų bute Kremliuje. Net ir dabar, po tiek metų, negaliu suprasti, kaip ji galėjo tai padaryti, kaip galėjo palikti vaikus, mane. 33

Kokia netvarka! Idiotai meksikiečiai sužlugdė Trockio rezidencijos užpuolimą, o aš sužinau tai iš spaudos kaip ir visi! Šifruotos telegramos pasimetė kelyje! Einu miegoti įsitikinęs, kad atsibusiu pasaulyje, kuriame nebebus mano priešo ir jo archyvo, o ryte sužinau, kad jis man kelia dar didesnį pavojų. Dabar Trockis dar atkakliau rausis mano biografijoje, nes žino, jog po nepavykusio pasikėsinimo iš visų jėgų pasistengsiu, kad kitas kartas būtų sėkmingas. Dabar laimės tas, kuris greičiau pasieks tikslą.

Neskubėjau kviesti nei Berijos, nei Sudoplatovo. Tegu pasikankina, galvodami apie mano nepasitenkinimą. Be to, kol negautos telegramos ir kol jos neiššifruotos, nėra apie ką kalbėti. Tai, kas įvyko ar neįvyko, dabar neturi didelės reikšmės, nebent kaip pamoka nedaryti tų pačių klaidų.

Pagaliau vėlai vakare iškviečiau Beriją ir Sudoplatovą į savo vilą. Buvo gegužės pabaiga. Prancūzija turėjo greitai kapituliuoti.

Berija įėjo pirmas, jo veidas turėjo rodyti, kad jis į viską žiūri taip pat rimtai kaip ir aš. Kaip visada kvepėjo pigiu tualetiniu vandeniu, tačiau šį kartą tas kvapas buvo sumišęs su rūgšties, panašios į šlapimą, kvapu — su baime. Sudoplatovas atrodė prislėgtas, bet nusiteikęs ryžtingai.

Susėdome prie staliuko ir gėrėme raudoną vyną.

Žiūrėdamas į Beriją tariau:

— Galbūt klystu, bet visada maniau, kad saugumo tarnybų darbas yra garantuoti saugumą. Nepavykęs pasikėsinimas kelia mano gyvybei pavojų. Jeigu Trockis apskritai ko nors imsis prieš mane, tai imsis dabar, kai aš žengiau žingsnį prieš jį. Tai būtų logiška, tiesa?

— Taip, drauge Stalinai, — pritarė Berija, bijodamas mano žvilgsnio ir kartu bijodamas jo vengti.

Po to kreipiausi į Sudoplatovą:

— O kodėl puolimas nepavyko?

— Puolimas nepavyko todėl, kad puolamasis būrys buvo sudarytas iš valstiečių, kalnakasių, menininkų, o ne iš profesionalių žudikų, turinčių reikiamą patirtį. Deja, Eitingtonas užpuolime nedalyvavo.

— Kodėl?

— Norėjo, kad tai atrodytų kaip meksikiečių rankų darbas, kad neatsiskleistų mūsų tinklas, jei ką nors sučiuptų.

— Ar turite čia Eitingtono raportą?

— Taip, drauge Stalinai.

— Skaitykite.

Sudoplatovas atsikrenkštė ir pradėjo: „Puolamasis būrys, sudarytas iš dvidešimties žmonių, susirinko patikimuose namuose Kubanės gatvėje ankstų 1940 metų gegužės 23-iosios rytą. Vyrai buvo apsivilkę policijos ir karinėmis uniformomis, kai kurios iš jų buvo vogtos, kitos specialiai pasiūtos. Visi susėdo į keturis automobilius, kuriuose buvo ir ginklai, įranga, du lengvieji Thompsono tipo kulkosvaidžiai, pistoletų, papildomų šovinių, pusantro kilogramo dinamito bomba, dvi padegamosios bombos, sudedamosios kopėčios ir sukamasis mechaninis pjūklas. Automobiliai sustojo už kelių kvartalų nuo Trockio rezidencijos.

Tuo metu Julia ir Anita, netoliese išsinuomavusios butą, surengė „priėmimą“. Vaidindamos kekšes, nusivedė du policininkus iš penkių, saugojusių Trockio rezidenciją.“

— Vėl pasileidimas maišomas su politika, — pastebėjau.

— Prašau? — pasiteiravo Sudoplatovas pakeldamas galvą.

— Nieko tokio. Skaitykite toliau.

„Su pakviestaisiais į svečius policininkais buvo nesunku susidoroti ir juos surišti. Dvidešimties žmonių grupė, dar papildyta Lėliais asmenimis, nutraukė į namą nutiestas telefono linijas, taip pat slaptą elektros kabelį, sujungtą su signalizacija centinėje policijos būstinėje. Tą naktį sargyboje prie Trockio rezidencijos vartų stovėjo Robertas Sheldonas Harte’as, 23-ejų metų turtingo verslininko iš Niujorko sūnus — menkas trockininkas, bet ištroškęs nuotykių. Jį jau prieš tai buvome palenkę į savo pusę. Ketvirtą valandą ryto jis įleido puolamąjį būrį į rezidenciją.

Trockio namas yra T raidės formos, vieno aukšto. Dviaukštis tik stebėjimo bokštas, jame miega sargybiniai. Pagal puolimo planą būrys pasidalijo į penkias grupes. Viena grupė užėmė pozicijas prie įėjimo į sargybos bokštą, kitos grupės iš keturių pusių apsupo Trockio miegamąjį, išsidėstė prie gretimų kambarių durų ir langų. Prieiti prie pat miegamojo buvo neįmanoma dėl įrenginio, kuris pajudintas pradėdavo šaudyti. Viena padegamoji bomba buvo padėta kieme, kita — šalia archyvo Trockio kabinete. Buvo paruošta dinamito bomba su laikrodžio mechanizmu.

Siqueirosui davus ženklą, žmonės prie sargybos bokšto pradėjo šaudyti, įspėdami sargybinius, kad jiems nieko nenutiks, jeigu šie nesipriešins. Pasak Harto, Trockis naktį ilgai rašė draugo Stalino biografiją, o paskui išgėrė migdomųjų. Tačiau pradėjus šaudyti, jis su žmona pabudo ir spėjo pasislėpti po lova. Po akimirkos Trockio miegamasis buvo atakuotas lengvųjų kulkosvaidžių ir pistoletų. Per tris ar keturias minutes iššaudyta beveik šimtas šovinių.“

— Šaudė iš visų keturių pusių? Tiesiog stebuklas, kaip neišsišaudė patys, — įterpiau.

„Dar nesiliovus šaudyti, buvo uždegti padegamųjų bombų degikliai ir užvestas dinamito bombos laikrodis. Du Trockio automobiliai, kurie visada paliekami su įkištais rakteliais ypatingiems atvejams, buvo nuvaryti ir palikti už kelių kvartalų, kad būtų išvengta persekiojimo. Traukdamasis būrys kartu paėmė ir Robertą Sheldoną Harte’ą, galėjusį atpažinti operacijos dalyvius, ir vėliau turėjo juo atsikratyti.

Padegamosios bombos didesnės žalos nepadarė. Dinamito bomba, kurios pajėgumo užtektų sunaikinti visą rezidenciją, dėl techninių nesklandumų nesprogo.

Užpuolimo metu nukentėjo tik mažasis Trockio anūkas, jam lengvai sužeistas didysis kojos pirštas.“

Garsiai nusijuokiau.

— Visi planai, pinigai, žmonės, ginklai, mergšės ir mechaniniai pjūklai — visa tik tam, kad suduotume smūgį jautriausiai Trockio vietai — didžiajam jo anūko kojos pirštui!

Tiek Berija, tiek Sudoplatovas atidžiai klausėsi mano juoko, mėgindami nustatyti, ar pašaipa jiems pavojinga, ar reiškia atleidimą. Jei būtų klausęsi nepasiduodami kaustančiai baimei, būtų išgirdę, kad jau užmiršau tą nesėkmę ir buvau pasirengęs pereiti prie kito etapo. Apmaudą kėlė tik tai, jog visiškai nenukentėjo Trockio archyvas. Jei ne tai, visą operaciją būčiau laikęs gana sėkminga. Deja, neapanglėjo nė vienas dokumentas.

Kaip atleidimo ženklą užsakiau visiems lengvą vakarienę: ėriuką su česnakų padažu, bulvių ir truputį vyno. Kelias minutes valgėm tylėdami.

— O kaip meilužis? — pasiteiravau.

— Ramonas? — paklausė Sudoplatovas.

— Taip, Ramonas. Juk buvo lankęsis rezidencijoje, įgijo kai kurių Trockio šeimynykščių pasitikėjimą.

— Jo uždavinys iki šiol buvo tik rinkti informaciją, — paaiškino Berija.

— Uždavinį galima pakeisti, — pasakiau, — ypač, kai kiti uždaviniai neatlikti.

— Pilietinio karo Ispanijoje metais ant tilto, kurį turėjo susprogdinti, jis peiliu nudūrė sargybinį, — pastebėjo Sudoplatovas.

— Jo byloje rašoma, kad yra alpinistas ir gali kirtikliu suskaldyti didžiulį ledo gabalą, — pridūriau.

— Be abejo, fiziškai jis užsigrūdinęs, — tarė Berija, — bet psichologiškai jį reikia parengti.

— Kas turi jam įtakos? — paklausiau.

— Jo motina, — atsakė Berija.

— O kas jai turi įtakos?

— Eitingtonas.

— Jie vis dar meilužiai?

— Taip.

— Tada aišku, ką daryti toliau, — tariau. — Šį kartą Eitingtonas turi dalyvauti iki galo. Gana jau tų meksikiečių, gana tapytojų.

— Taip, drauge Stalinai, — beveik vienu balsu tarė Berija ir Sudoplatovas.

— Iš jūsų veido matau, kad norite kažko paklausti, — kreipiausi į Sudoplatovą.

— Jei įtrauksime į įvykius Eitingtoną, gali atsidurti pavojuje mūsų agentai, dalyvaujantys trockininkų judėjime...

— Nebus Trockio, nebus ir trockininkų. Pašalinus Trockį visiškai žlugs ir trockininkų judėjimas, — nutraukiau.

— O mūsų agentai? — paklausė Sudoplatovas.

— Visada sakiau, — tariau žiūrėdamas iš karto į abu, — nėra nepakeičiamų žmonių.

Abu nunarino galvas.

— Praneškite Eitingtonui apie naująją taktiką. Pasakykite jam, kad aš ir toliau juo pasitikiu. Eitingtonas turi būti asmeniškai atsakingas už Ramono pasitraukimą. Jei Ramonui nepavyktų pasprukti iš Trockio rezidencijos, jis turi turėti su savimi laišką, paaiškinantį jo veiksmų motyvus. Sužaiskime romantine korta — Trockis priešinasi Ramono ir Sylvia’os Agelof vedyboms.

— Galime pridėti, kad Ramonas, verslo žmogus, turintis politinius įsitikinimus, pervedė trockininkams pinigų, tačiau sužinojo, kad Trockis ir jo aplinkos žmonės juos naudoja asmeniniams reikalams, — papildė Sudoplatovas.

— Puiku, — pritariau.

— Ir trečia, — pridėjo Berija, įsitraukdamas į žaidimą, — Trockis bandė užverbuoti Ramoną į tarptautinę teroristų brigadą, kurios tikslas — nužudyti draugą Staliną.

— Bravo! — tariau, duodamas Berijai suprasti, kad jis iš dalies išpirko savo kaltę.

Jiems išeinant paėmiau Beriją už rankovės ir žiūrėdamas į jo pelėdos akis sušnibždėjau:

— Brangusis Lavrentijau, turi šimtą dienų. 34

Pulkininkui Salazarui, slaptosios policijos vadui, atsakingam už Trockio vilos užpuolimo tyrimą, kyla tas pats klausimas: kaip atsitiko, kad daugiau kaip dvidešimt gerai ginkluotų žmonių iššaudė šimtą šovinių, padėjo tris bombas, o vienintelė to pasekmė — sužeistas didysis berniūkščio kojos pirštas? Iš to Salazaras daro stebėtinai klaidingą išvadą: užpuolimą inscenizavęs pats Trockis, norėdamas pelnyti simpatijų arba užbėgti už akių Stalino žmonių antpuoliui. Taigi Trockis dabar turi eikvoti brangias valandas aiškindamasis policijoje ir gindamasis spaudoje, užuot naršęs archyvus, kurie galbūt taip pat slepia bombą, — jeigu žinai, kur jos ieškoti ir kaip žiūrėti.

Labiausiai „Anties“ operacija erzina todėl, kad viskas vyksta taip toli. Visi pagrindiniai veikėjai — Trockis, Ramonas, Caridad, Eitingtonas — atrodo kaip blankūs siluetai. Kaip tie žmonės, kuriuos mačiau nuo stogo, stebėdamas apiplėšimą Jerevano aikštėje. Taip keistai susiklostė, kad Kamo, mano globotinis, kuris persirengęs caro karininko uniforma raitas įšuoliavo į aikštę ir pagriebė maišus su pinigais, yra vienas iš Ramono herojų. Tai labai geras ženklas. Ramonas taip pat nori atlikti žygdarbių. Tai dar kartą įrodo, kad istoriją kuria apsukrūs seniai, išnaudodami jaunystės kvailumą.

Ramonui dar nepranešė, kad dabar jo užduotis ne šnipinėti, o nužudyti. Jo motina tam sumanymui nepritaria. Vienas jos sūnus žuvo pilietiniame kare Ispanijoje, taigi nors ji ir supranta užduoties svarbą, nenori netekti antrojo.

Tačiau genialusis Eitingtonas įžvelgė pražūtingą jos silpnybę. Ko gi labiausiai trokšta ta pašėlusi artistiška siela, ta karšta revoliucionierė ir ko jai labiausiai reikia? Vedybų. Ji vieniša, įsimylėjusi. Nepaisydamas to, kad jau turi dvi ar tris žmonas, Eitingtonas pažadėjo vesti Caridad, jeigu ji įtikins Ramoną imtis garbingos Trockio pašalinimo užduoties.

Vis dar nieko nežinodamas apie naująją užduotį, Ramonas 1940 metų gegužės 28-ąją, praėjus vos keturioms dienoms po nepavykusio užpuolimo, nuvyksta į Trockio vilą atlikti banalų įsipareigojimą — šį kartą pasisiūlė nuvežti Rosmerus į Vera Cruzą, iš kur jie turėjo išplaukti į Prancūziją.

Atvyksta 7.58 ryte. Trockis prižiūri savo triušius ir viščiukus. Ramonas šnekučiuojasi su Trockiu, šis skundžiasi, kad sunku rasti tinkamą, moksliškai pagrįstą maistą triušiams. Ramonas jam pritaria, sakydamas, kad nuo nesubalansuoto maisto triušių skrandžiai išsiplės. Turėdamas puikią laiko nuovoką ir nenorėdamas įkyrėti Trockiui, Ramonas pasisveikina su jo anūku, kuris šlubčiodamas kaip tik išėjo į kiemą. Ramonas atnešė jam dovanų žaislinį sklandytuvą. Rodo berniukui, ką reikia daryti, kad lėktuvėlis pikiruotų ir sklandytų. Abu pakaitomis leidžia lėktuvą per kiemą. Ramonas nukelia jį, pakibusį ant vieno iš kaktusų, kuriuos puoselėja Trockis.

Trockis visa tai stebi. Tikriausiai tuo momentu yra tik laimingas senelis.

Žaisdamas su Trockio anūku, Ramonas fotografuoja mažu paslėptu aparatu. Įtvirtinimai jau gerokai sustiprino vilos saugumą. Ūkinio pastato vartai sandariai uždaryti.

Trockis, svetingas šeimininkas, pakviečia Ramoną pusryčių, šis padaro dar kelias nuotraukas. Trockis atrodo pasenęs, nusilpęs, piktas. Kaip visada daug kalba. Ramonas, puikiai sugebąs palaikyti lengvą pokalbį, pasiteirauja Trockio, kiek pasistūmėjo darbas.

— Neturiu tam pakankamai laiko, — sako Trockis. — Atrodo, Prancūzija kapituliuos, taigi turėsiu apie tai parašyti. Be to, ir policija nukamavo mane savo klausimais. Tačiau šiandien, nepaisant nieko, vėl sėsiu prie savo knygos apie Staliną.

— Kada galima tikėtis pamatyti ją išspausdintą? — klausia Ramonas.

— Greitai, darbas eina sklandžiai, — kalba Trockis. — Bet... žinote, pone, kaip būna, kai išsirengi į kelionę: visada atrodo, kad kažką pamiršai. Toks jausmas mane apima galvojant apie tą knygą.

— Galbūt dar prisiminsite.

— Galbūt, — pakyla nuo stalo Trockis duodamas suprasti, kad jam jau laikas dirbti. Liūdnai šypsodamasis kreipiasi į žmoną.

— Dar viena diena, Nataša, iš Stalino malonės.

Matyti ir ne iš vidaus, kad Trockio vilos įtvirtinimo darbai gerokai pasistūmėję. Paaugo namą supanti mūrinė siena, ant jos prismaigstyta virbų, kurie sujungti su signalizacijos skambučiais. Šie kartais įsijungia, kai ant virbų nutupia balandžių. Statomi nauji plytiniai stebėjimo bokšteliai. Daugiau sargybinių. Palaikantieji Trockį atsiuntė jam dovanų: neperšaunamą liemenę ir aliarmo sireną. Miegamojo languose ir duryse dedami plieno lakštai. Trockis nekenčia plieno skambesio. „Man jis primena kalėjimą, kuriame sėdėjau, — sako. — Taip dunksi durys.“

Birželio 9-ąją Ramonas gauna įsakymą susitikti Niujorke su Eitingtonu. Tačiau dar svarbesnis buvo Ramono susitikimas su motina. Birželio 12-ąją jis padaro labai vykusį ėjimą: trumpai apsilanko Trockio rezidencijoje ir palieka savo biuiką Trockio personalui ir jam pačiam — jis kartais važiuoja pas stomatologą arba į kalnus. Tai puikus manevras: Ramonas laimi Trockio prielankumą, be to, turi pretekstą dar kartą apsilankyti rezidencijoje — atsiimti automobilio.

Tiktai du žmonės — Ramonas ir jo motina Caridad — žino, kas iš tikrųjų nutiko tame kambaryje Niujorke. Ji atpasakojo tą pokalbį Eitingtonui — savo patikėtiniui ir meilužiui, o jos pasakojimas buvo panašus į ataskaitą su intymaus pokalbio priemaiša.

— Ramonai, — kalbėjo ji, — draugas Stalinas išrinko tave atlikti šį uždavinį. Tai didžiulė atsakomybė. Tu pateksi į istoriją.

— Nenoriu to daryti.

— Kodėl?

— Trockis nepavojingas, man jis patinka.

— Jis nėra nepavojingas. Tai vienintelis žmogus, kurio bijo Stalinas. O tavo požiūris čia neturi reikšmės. Gal tau būtų patikęs ir tas sargybinis, kurį nudūrei Ispanijoje, jeigu būtum geriau jį pažinęs.

— Tada vyko karas.

— Dabar taip pat vyksta karas.

— Bet Trockis jau senas.

— Jis tokio pat amžiaus kaip Stalinas.

— Bet tai būtų niekinga — gerti su juo arbatą, žaisti su jo anūku...

— Ispanijoje žudėme trockininkus. Dabar turime nužudyti Trockį. Tai garbinga.

— Aš tiesiog nežinau, ar sugebėsiu susitvardyti.

— Ar tu mano sūnus?

— Taip, mama.

— Tada sugebėsi.

— Bet esu tik mergišius, man patinka moterys, automobiliai, geras valgis. Tai ne mano jėgoms.

— Iš tiesų iki šiol buvai tik mergišius, o dabar turi progą tapti vyru, tikru vyru, net didvyriu. O gal nori likti vaikigaliu?

— Ne, mama.

— Tai imsiesi to?

— Negaliu.

— Klausyk, Ramonai. Viskas, dėl ko gyvenau, priklauso nuo to. Žinai tą mažą pistoletą, kurį nešiojuosi krepšyje?

— Taip.

— Jeigu nesiimsi užduoties, neištversiu tos gėdos. Suknežinsiu sau galvą, prisiekiu. Taigi arba Trockis, arba aš. Tavo pirštas paspaus pistoleto gaiduką, supranti, Ramonai?

— Taip, mama.

Liepą Ramonas grįžo į Meksiką. Kitas jo žingsnis vėl vykęs (o gal tai tik nenoras kaktomuša susidurti su užduotimi?): kelias savaites jis nesirodo Trockio viloje. Vis dėlto greičiausiai tai nenoras veikti, nes kiti pranešimai nerodo, kad jis deramai elgtųsi. Ištisas dienas praleidžia viešbutyje, nesusitinka su Sylvia, barasi su ja. Eitingtonas praneša, kad Ramonas išblyško, tapo nervingas, ligotas.

Pagaliau liepos 29-ąją prisiverčia paimti iš rezidencijos biuiką. Vyksta ten su Sylvia. Kalba sargybiniui, kad visi tie įtvirtinimai nieko nepadės, kad kitą kartą Stalinas imsis kito būdo. Laimei, sargybiniai, kaip ir visi rezidencijoje, rimtai į jį nežiūri ir nepaiso jo žodžių, ypač kai jis prisipažįsta, jog nė karto nebuvo trockininkų štabe Niujorke. Kadangi Ramonas paskutiniu metu rodė susidomėjimą Trockio politinėmis idėjomis ir net pervedė judėjimui lėšų (kad paskui galima būtų pasakyti, kad jos išeikvotos asmeniniams, o ne politiniams reikalams), sargybiniai tokį aplaidumą vertina kaip itin pasityčiojamą. Pranešus apie tai Trockiui, šis kalba apie Ramoną: „Aišku, tiesa, kad jis lengvabūdis ir tikriausiai nebus Ketvirtosios tarptautinės tikras narys, bet jį galima patraukti. Norint kurti partiją, reikia tikėti, kad žmones galima pakeisti“.

Ir Ramonas iš tikrųjų pradeda keistis. Dabar kartu su Sylvia dažniau lankosi rezidencijoje ir kartais dalyvauja pokalbiuose apie politiką, iš pradžių apsiribodamas kukliu antraeiliu vaidmeniu. Sylvia didžiuojasi, kad jai pavyko iki šiol apolitišką draugą paversti trockininku. Ramonas diskutuodamas net turi savo nuomonę. Dalis Amerikos trockininkų nutraukė ryšius su Trockiu, tebelaikančiu Stalino Rusiją bent jau potencialia darbininkų valstybe, ir todėl manančiu, kad ją reikia beatodairiškai ginti. Sylvia laikosi „amerikietiškos“ pozicijos, kad Stalino Rusijos nereikia ginti, nes ji išsigimė į biurokratinę tironiją. Tuose debatuose Ramonas remia Trockį. Ar galima įsivaizduoti ką nors nuostabesnio? Trockis yra tos pačios nuomonės kaip Stalinas, o Ramonas palaiko Trockį! 35

Taip turėjo įvykti. Trockis žino. Pagaliau sudėjo visus stikliukus į vitražą. Tai jau ne paslaptis.

Šįryt gavau šifruotą telegramą — dalį bombos, kurią Trockis netrukus išspausdins amerikietiškame žurnale:

„Dabar pateiksiu keletą gana netikėtų, tam tikrais apmąstymais ir įtarimais pagrįstų faktų apie provincialų revoliucionierių, tapusį didžiulės šalies diktatoriumi. Tie apmąstymai ir įtarimai nebuvo iš karto suformuluoti, jie brendo pamažu ir dažnai buvo stumiami į šalį kaip perdėto nepasitikėjimo vaisiai. Tačiau Maskvos procesai, atskleidę pragaištingų intrigų, klastočių, melagysčių, slaptų nunuodijimų ir žmogžudysčių, kurias rėmė Kremliaus diktatorius, liūną, niūriai apšvietė ankstesnius metus. Vis dažniau ėmiau savęs klausti: koks iš tikrųjų buvo Stalino vaidmuo sergant Leninui, ar mokinys nepagreitino mokytojo mirties?

Geriau negu kas kitas suprantu tokio įtarimo baisumą. Bet neįmanoma jo nusikratyti, jį vis kursto tiek aplinkybės, tiek paties Stalino charakteris. 1922 metais įžvalgusis Leninas įspėjo: „Tas virėjas gamina valgius tik su pipirais“. Pasirodė, kad ne vien su pipirais, bet ir su nuodais...

Turiu pasakyti, kad kiekvieną faktą, kurį prisimenu, kiekvieną nuorodą ir citatą galima patvirtinti oficialiomis sovietinėmis publikacijomis arba mano archyvuose saugomais dokumentais.

Kai Leninas susirgo antrą kartą, 1923 metų vasario pabaigoje per politinio biuro narių susitikimą, kuriame dalyvavo Zinovjevas, Kamenevas ir šių žodžių autorius, Stalinas, išėjus sekretorei, pasakė, kad Leninas staiga jį iškvietęs ir paprašęs nuodų. Leninas vėl buvo praradęs sugebėjimą kalbėti, savo būklę laikė beviltiška, numatė artėjantį naują insultą ir nepasitikėjo savo gydytojais, kurių nuomonės atrodė prieštaringos. Jo protas dirbo puikiai, todėl Leninas labai kankinosi. Ligos eigą galėjau sekti diena iš dienos mūsų bendro gydytojo ir šeimos draugo daktaro Guetier dėka.

— Ar iš tikrųjų tai jau galas? — dažnai klausėme gydytojo.

— Sunku pasakyti. Leninas gali vėl atsistoti ant kojų. Jo organizmas labai stiprus.

— O protiniai sugebėjimai?

— Iš esmės nepakito. Tikriausiai ne visos natos skambės taip pat švariai kaip anksčiau, bet virtuozas visada yra virtuozas.

Visą laiką turėjome viltį. Todėl buvo visiškai netikėta, kad Leninas, visada tryškęs gyvenimo džiaugsmu, prašo nuodų. Kokia turėjo būti jo psichinė būklė! Prisimenu, koks neįprastas ir mįslingas man tada pasirodė Stalino veidas, jo nuotaika neatitiko aplinkybių. Persakyta žinia buvo be galo liūdna, tačiau jo lūpose pastebėjau vimdančią šypseną. Jau buvome pripratę prie jo žodžių ir veido išraiškos neatitikimo, tačiau šį kartą tai buvo nepakeliama. Nemalonų įspūdį sustiprino ir tai, kad Stalinas nekomentavo Lenino pageidavimo, tarsi laukdamas, ką pasakys kiti. Gal norėjo suprasti paslėptą mūsų reakcijos prasmę pats nepareikšdamas savo nuomonės. O gal turėjo kokių slaptų minčių?

— Aišku, jokiu būdu negalima paisyti jo pageidavimo! — sušukau. — Gydytojas Guetier dar neprarado vilties. Leninas dar gali pasveikti.

— Sakiau jam tai, — kiek susierzinęs atšovė Stalinas, — tačiau jis nenori nė klausyti protingų argumentų. Senukas kenčia. Kalba, jog nori turėti po ranka nuodų... Juos esą panaudotų tik tada, jei bus tikras, kad jo padėtis beviltiška.

— Nesvarbu, visiškai nereikia kreipti dėmesio į jo kalbas, — spyriausi, atrodo, palaikomas ir Zinovjevo. — Jis gali pasiduoti akimirkos nuotaikai ir žengti lemtingą žingsnį.

— Senukas kenčia, — pakartojo Stalinas, žiūrėdamas kažkur už mūsų ir, kaip anksčiau, nepareikšdamas jokios nuomonės. (...)

Dėl to nebuvo balsuojama, nes susirinkimas buvo neoficialus. Vis dėlto tyliai išsiskirstėme nutarę, kad negali būti nė kalbos apie nuodus.

Čia, aišku, kyla klausimas: kodėl Leninas, tuo metu labai įtariai vertinęs Staliną, kreipėsi į jį su tokiu prašymu kaip į patikimiausią asmenį? Vos prieš mėnesį Leninas testamente parašė negailestingus žodžius, o praėjus kelioms dienoms po to pasikalbėjimo, nutraukė su Stalinu santykius. Pats Stalinas turėjo savęs klausti: kodėl Leninas kreipėsi būtent į jį? Atsakymas paprastas: Leninas žinojo, kad Stalinas vienintelis gali išpildyti jo prašymą, nes pats tuo suinteresuotas. Ligotas žmogus, turintis neklystančią nuojautą, suprato, kas vyksta Kremliuje ir už jo sienų ir kaip iš tikrųjų žiūri į jį Stalinas. Leninui net nereikėjo peržiūrėti savo artimiausių draugų sąrašo, kad suprastų, jog tik Stalinas gali suteikti jam tokią „paslaugą“. Galimas daiktas, kad Leninas norėjo ir išbandyti Staliną: kaip stropusis pipirinių patiekalų virėjas pasinaudos situacija.“

Taip, gali būti, kad Leninas norėjo mane išbandyti. Tada apie tai pagalvojau. Nors sėdėjome kambaryje, Leninas buvo su kepure.

— Panaši į tą, kurią daug metų dėvėjote, — pastebėjau.

— Ta pati.

— Šalta?

— Ne.

— Tai kodėl ją dėvite?

— Ji atneša man laimę, — paaiškino ironiškai nusijuokdamas. Jam buvo sunku kalbėti, vartojo tik trumpus žodžius. — Prieš daug metų, — tęsė, naudodamas vidinį energijos šaltinį, — senas valstietis man pasakė, kad mirsiu nuo kraujo išsiliejimo į smegenis. Kodėl taip kalbi, paklausiau jo. Nes turite storą sprandą, atsakė. Tuomet juokiausi, bet pažvelkite dabar į mane — senasis valstietis buvo teisus.

— Ne, neteisus, — prieštaravau, — jūs dar su mumis.

— Vos, vos. Viena jums pasakysiu: jeigu negalėčiau judėti, negalėčiau kalbėti, norėčiau, kad visa pasibaigtų. Sėdėti krėsle ir spoksoti kaip idiotui — ne, tai ne man.

— Aš irgi taip nenorėčiau.

— Kalbate apie save ar mane?

— Apie mus abu.

— Pasiteiraukite savo bičiulio Jagodos, ar turi ką nors greito ir neskausmingo. Dėl visa ko.

— Gerai, — pažadėjau, — dėl visa ko. O kol kas dėvėkite tą laimingą kepurę.

Naujausiame Trockio teksto fragmente man labiausiai kelia nerimą tai, kad jis nepateikia jokių dokumentų iš savo archyvo. Kaltinimas yra gana rimtas, įrodymai būtų lemtingi. Ką gi jis turi savo archyvuose?

Liepiau iš karto išsiųsti Eitingtonui šifruotą telegramą su įpareigojimais:

1) viską, ką Trockis parašo, TUOJ PAT telegrafu atsiųsti man;

2) pagreitinti Ramono infiltraciją į Trockio aplinką, nustatyti galutinės akcijos datą ir jos laikytis.

Šviežiausi pranešimai apie Ramoną palieka nevienareikšmį įspūdį. Viena vertus, Trockio žmona Nataša, matyt, jį pamėgo, jis šokinėja apie ją kaip šokinėjama apie vyresnes moteris — su gėlėmis ir šokoladais, komplimentais ir smulkiomis paslaugomis. Kita vertus, Ramonas yra pavojingai išsiblaškęs: vieniems žmonėms kalba, kad užsiima kelių statyba, kitiems — kad prekiauja kokosų aliejumi, tretiems — kad pardavinėja deimantus, perka cukrų ir naftą. Žinau, kad Ramonas, surinkęs amerikiečių trockininkų delegaciją pasivažinėti biuiku, vos nenugarmėjo su jais į bedugnę. Susilaikė paskutiniu momentu, sakydamas: „Būtų baigta su tuo reikalu“.

Keistai elgiasi. Matyt, įtampa jį veikia. Gali palūžti. To negalima leisti. Ypač dabar, kai Trockis netrukus praneš visam pasauliui apie savo atradimą. Tačiau ir tai neturėtų reikšmės, jeigu Trockio nebūtų ir jis negalėtų užimti mano vietos.

Dabar buvo puikus momentas užbaigti operaciją „Antis“. Pasaulis, vis dar priblokštas žinios apie Prancūzijos kapituliaciją birželį, dabar įdėmiai stebi, kuo baigsis mūšį dėl Anglijos. Londonas liepsnoja, vokiečių ir anglų lėktuvai kasdien kaunasi virš Anglijos. Churchillis giria RAF lakūnus: „Dar niekada žmonijos karų istorijoje nebuvo to, kad tiek daug žmonių turėtų būti dėkingi saujelei“. Amerika, Anglija ir Prancūzija dabar turi tiek rūpesčių, kad labai nesielvartaus dėl vieno seno komunisto Meksikoje mirties.

Ką tik gavau naujausią siuntinį. Paskutinį Maskvos procesą Trockis susiejo su Lenino mirtimi. To ir reikėjo laukti. Svarbiausia mintis jam atėjo į galvą, o iš jos išaugs visa kita.

„Vieną vasaros vakarą, dešimt metų prieš garsiuosius Maskvos teismus, sanatorijos balkone prie vyno butelio Stalinas keliems draugams prisipažino, kad gyvenime didžiausią malonumą jam teikia priešų persekiojimas, kai kruopščiai parengiamas planas, negailestingai atkeršijama, o po to einama miegoti. Vėliau jis atkeršijo visai bolševikų kartai! Nėra reikalo grįžti prie Maskvos teismo klastočių. Jos buvo teisingai ir nuodugniai įvertintos. Tačiau norint suprasti tikrąjį Staliną ir jo elgesį tuo metu, kai sirgo, o po to ir mirė Leninas, reikia nušviesti kai kuriuos paskutinio didelio inscenizuoto proceso 1938 metais epizodus.

Itin svarbus teisiamasis buvo Jagoda, 16 metų dirbęs saugumo organuose — iš pradžių viršininko pavaduotoju, po to viršininku, ir visą laiką buvęs artimas generalinio sekretoriaus Stalino žmogus, patikimiausias jo padėjėjas kovojant su opozicija. Sistema, kaip priversti kaltinamuosius prisiimti nepadarytus nusikaltimus, buvo įvesta Jagodos, o gal jo ir sumanyta. 1933 metais Stalinas apdovanojo Jagodą Lenino ordinu, o 1935-aisiais paaukštino, skyrė valstybės gynybos generaliniu komisaru, tai yra politinės policijos viršininku. (...) Į aukštą postą buvo iškeltas nulis — gerai visiems žinomas ir visuotinai niekinamas. (...) Seni revoliucionieriai varstydavo jį įširdusiais žvilgsniais, net nuolankusis politinis biuras bandė tam sprendimui prieštarauti. Vis dėlto kažkokia paslaptis siejo Staliną su Jagoda. Tačiau tas paslaptingas ryšys buvo paslaptingai nutrauktas. Didžiojo valymo metais Stalinas nutarė likviduoti per daug žinojusį nusikaltimo bendrininką.

1937 metų balandį Jagodą areštavo. Kaip visada Stalinas nušovė du zuikius: už pažadėtą pasigailėjimą Jagoda per teismą prisiėmė kaltę už nusikaltimą, kuris, remiantis gandais, buvo Stalino rankų darbas. Pažadas, aišku, nebuvo ištesėtas: Jagoda likviduotas...

Teismui nagrinėjant bylą buvo atskleista labai įdomi detalė. Jo sekretoriaus ir patikėtinio liudijimu, Jagoda turėjo specialią nuodų skrynią. Prireikus brangias ampules jis patikėdavo savo agentams, duodamas atitinkamus nurodymus. Saugumo organų vadovą, buvusį vaistininką, labai domino nuodai. Savo žinioje jis turėjo keletą toksikologų, kuriems buvo įrengęs specialią laboratoriją ir kuriems netaikė jokių apribojimų ir kontrolės.

Per 1938 metų teismo procesą Stalinas lyg prabėgomis apkaltino Buchariną pasikėsinimo į Leniną 1918 metais rengimu. Naivus ir karštas Bucharinas be galo gerbė Leniną. (...) Lenino žodžiais tariant, „minkštas kaip vaškas“, jis neturėjo ir negalėjo turėti tokių ambicijų ir asmeninių planų. Jeigu tais senais laikais kas būtų išpranašavęs, kad Bucharinas bus apkaltintas pasikėsinimu į Leniną, mes visi, o ypač Leninas, būtume tą pranašą išjuokę ir liepę uždaryti į psichiatrinę ligoninę. Tad kodėl Stalinas taip absurdiškai apkaltino Buchariną? Tikriausiai tai buvo kerštas už Bucharino įtarinėjimus ir neatsargias, viešai pareikštas mintis apie Staliną. Apskritai visi kaltinimai buvo sukurpti pagal tą pačią schemą. Pagrindiniai suklastotų kaltinimų elementai nebuvo grynos fantazijos vaisiai, jie tikroviški — dažniausiai atspindintys paties pipirinių patiekalų virėjo darbus ar ketinimus. (...)

Leninas paprašė nuodų 1923 metų vasario pabaigoje. Kovo pradžioje jį vėl suparalyžiavo. Šį kartą medikų konsiliumo prognozės buvo atsargesnės. Pasijutęs drąsiau, Stalinas pradėjo elgtis taip, lyg Leninas jau būtų miręs. Tačiau ligonis jį pergudravo. Stiprus organizmas ir nepalaužiama valia vėl nugalėjo. Žiemos pradžioje Leninas ėmė po truputį taisytis — lengviau judėjo, klausėsi, kai jam skaitydavo, ir pats skaitė, pradėjo grįžti sugebėjimas kalbėti. Medicininių tyrimų rezultatai leido turėti kaskart vis didesnių vilčių.

Pačiam Stalinui tai buvo (...) jo likimo (...) klausimas: arba jis tuojau pat stoja politinės mašinos priekyje, — o vėliau ir partijos bei visos šalies, — arba visą gyvenimą turės tenkintis trečiaeiliu vaidmeniu. Stalinas troško valdžios, visos valdžios, nepaisydamas nieko. Jau turėjo jos ganėtinai daug. Tikslas buvo arti, tačiau iškilo pavojus, kad Leninas gali pasveikti. Tada Stalinas nusprendė veikti nedelsdamas. Turėjo daug įvairių nusikaltimų bendrininkų, kurių likimas buvo glaudžiai susijęs su jo likimu.

Šalia buvo vaistininkas Jagoda... Stalinas negalėjo laukti nieko neveikdamas, kai jo likimas kabojo ant plauko. Viskas priklausė nuo nežymaus, labai nežymaus jo rankos judesio.“

Vis dėlto negalėjau kaip niekur nieko nežymiai, labai nežymiai duoti ranka ženklą. Jeigu tai būtų kas nors kitas, o ne Leninas, mano ranka nesuabejotų. Bet Leninas! Kalbu ne tik apie pagarbą jam, apie visus mūsų pažinties metus, apie bendrus išgyvenimus. Galėjau netekti visko — valdžios, gyvenimo. Jeigu kokia nors užuomina apie tai, kad padėjau Leninui numirti, būtų pasiekusi Trockį ar ką kitą, būčiau gavęs kulką į kaktą. Bet nieko nesiėmęs tikrai visam gyvenimui būčiau pasmerkęs save „trečiaeiliam vaidmeniui“.

Negalėjau susikaupti. Rūkiau, valandų valandas neišeidamas iš savo kabineto, žiūrėdamas į popierius, kurie dabar tapo tuščia vieta.

Vieną naktį išėjau pasivaikščioti po Raudonąją aikštę, liepęs sargybiniui laikytis arčiau, nors tuo vėlyvu metu nebuvo ko bijoti. Stabtelėjau prie didelės apvalios akmeninės pakylos, kur kadaise kirsdavo galvas pasmerktiesiems, ir akimirką įsivaizdavau, kaip prisiliečiu prie šalto akmens, — mano galva netrukus taip pat galėjo pakliūti po kirviu. Paskui pažvelgiau į prožektoriais apšviestus Šventojo Vasilijaus cerkvės kupolus. Šį kartą galvojau ne apie architektą, kurį Ivanas Rūstusis įsakė apakinti, bet apie pastarojo sūnų, kurį nužudė įtardamas išdavyste. Paskui dėl to Ivanas išprotėjo. Kai kurių nusikaltimų protas negali ištverti. Šį kartą negalėjau pripažinti Ivano savo didvyriu. Jis net nuvylė mane, kai man reikėjo jo paramos. Neturėjau jokių vilčių. Aš, pradėjęs gyvenimą su tokia didele viltimi. Aš, kažkada buvęs net vilties poetu. Šios mintys kažką išlaisvino mano sąmonėję, nes po akimirkos lūpos pačios pradėjo šnibždėti eiles, parašytas prieš trisdešimt metų:

Žinok, kas krito žemėn pelenais,

Nelaisvės jungą traukė,

Pakils šviesios vilties sparnais,

Viršum kalnų aukščiausių.

Pasistengiau nustumti tuos prisiminimus, tačiau paskui susimąsčiau. Vis dėlto tomis eilutėmis kalbėjo mano siela, mano jaunystės viltis. Ar galėjau išduoti savo jaunystę, savo svajas, save patį ir leisti, kad mano gyvenimas taptų varganas ir suknistas?

Nusigręžiau nuo Šventojo Vasilijaus cerkvės ir pažvelgiau į Kremlių. Ir nebeliko abejonių, kad turėčiau būti ten, iš kur valdoma visa Rusija.

Nedelsdamas iškviečiau Jagodą. Po trisdešimties metų pats jį tardžiau, apakinęs prožektorių šviesa Lubiankoje.

Tada taip pat susitikome Lubiankoje, vienoje iš jo požeminių laboratorijų, kvepėjusių degančiu alkoholiu ir nuodingais chemikalais.

— Sveiki atvykę į mano vaistinę, — šypsodamasis pasveikino Jagoda, mėgindamas išsklaidyti įtampą. Iškvietimas vėlai vakare, žinojo, reiškė, jog padėtis komplikuota. Bet šypsena niekada netiko jo medžioklinio skaliko veidui su pašto ženkliuko dydžio ūsais.

— Prieš revoliuciją buvai vaistininkas, tiesa?

— Taip.

— Žydiška profesija.

— Tiesa.

— Tačiau naujojoje Rusijoje žydai gali pasiekti daug daugiau.

— Gruzinai taip pat.

— Taip, gruzinai taip pat. O gal vienas žydas ir vienas gruzinas galėtų dirbti kartu ir užkopti dar aukščiau.

— O kaip aukštai gali užkopti tas žydas?

— Tas žydas galėtų ne tik dirbti tame pastate, kuris yra Lubiankos aikštėje, bet ir kaip tinkamas jame tvarkytis.

— Taip aukštai?

— Taip aukštai.

— O kaip aukštai galėtų užkopti tas gruzinas?

— Tas gruzinas galėtų tvarkytis tame pastate, kuris yra Raudonojoje aikštėje.

— O kaip tas žydas galėtų padėti tam gruzinui?

— Kai reikėdavo padaryti ką nors ryžtinga, tarkim, apiplėšti banką, vienas rusų vadas visada kreipdavosi pagalbos į tą gruziną. Tačiau tą rusą ištiko insultas, ir jis sielvartauja, kad gali prarasti sugebėjimą kalbėti ir judėti. Jis labiau norėtų mirti nei to sulaukti. Todėl paprašė tą gruziną atnešti jam nuodų, kad turėtų juos po ranka, kai padėtis taps beviltiška.

— Vadinasi, tas gruzinas nori, kad tas žydas gautų nuodų tam rusui?

— Ne visiškai taip.

— Ką turi galvoje?

— Rusas turi gauti tų nuodų, bet kiek kitaip negu pageidauja.

— Suprantu. Atrodo, suprantu.

— Iš esmės tai nedidelis skirtumas. Aišku, jo norą reikia gerbti, bet jį įvykdyti reikia taip, kad viskas būtų į naudą tam reikalui, kuriam jis paskyrė savo gyvenimą. To jis ir pats norėtų.

— Aišku.

— Kadangi tas rusas pradėjo labai domėtis maistu ir niekada nevalgo vienas, įdomu, ar yra kitų būdų išpildyti jo prašymą.

— Ką gi, — tarė Jagoda, — didžiausias žmogaus organas yra oda. Kai kurios medžiagos absorbuojamos per odą, tačiau tam reikia laiko ir daugkartinio panaudojimo.

— Ar tos medžiagos veiktų, jeigu jomis apdorotume, tarkim, mėgstamos kepurės pamušalą?

— Turėtų. Be to, girdėjau, kad tam rusų vadui daromas specialus ortopedinis batas. Vis dėlto turėtumėte žinoti, kad skrodžiant lavoną galima rasti mikroskopinių tos medžiagos pėdsakų.

— Tai jau palik man.

— Kas dar?

— Ar visi žmonės, dirbantys name, kuriame gyvena tas rusas, — sodininkai, virėjos, skalbėjos — yra jūsų žmonės?

— Žinoma.

— Po to visi, kaip nors susiję su tuo reikalu, turi būti tuojau pat nubausti už sunkiausius nusikaltimus.

— Būtinai bus nubausti.

Nebijau, kad pokalbis įrašytas, ar kad Jagoda jį aprašė ir paslėpė užrašus. Jei būtų turėjęs tokių dokumentų, būtų panaudojęs kaip derybų kortą, kai jį tardžiau Lubiankoje. Įsitraukęs po Lenino mirties į kovą dėl valdžios, pasitikėjau, kad Jagoda atsikratys visais su tuo susijusiais žmonėmis — laboratorijos darbuotojais, tais, kurie nugabeno medžiagą Leninui į namus, kasdien apdorodavo ja Lenino kepurės pamušalą ar ortopedinį batą. Ar iš tikrųjų visi pašalinti? Ar Jagoda kurio nors nepražiopsojo, ar nepasigailėjo? Kur dabar tas asmuo? Ar gali būti Meksikoje?

Remiantis šviežiausiais pranešimais iš Meksikos, jokių neįprastų svečių pas Trockį paskutiniu metu nesilankė. Bet tai dar nieko neįrodo. Trockis tikriausiai nenorėtų, kad Lenino mirties liudininkas apsilankytų jo rezidencijoje. Akcijos liudininkai ar dalyviai tikriausiai saugūs Niujorke.

Iš tikrųjų Trockio rezidencijoje neįprastai ramu — senukas sutelkęs visas jėgas rašo, kaip aš nunuodijau Leniną. Paskutiniu metu bene svarbiausias jo svečias yra Ramonas. Liepos 31-ąją Trockio žmonai jis atnešė saldainių dėžutę, o rugsėjo 8-ąją kartu su Sylvia Agelof gėrė pas Trockius arbatą. Vėl buvo diskutuojama apie politiką. Dabar Ramonas dar karščiau remia Trockį. Šis pamėgo Ramoną, nors keistas jo elgesys pradėjo kelti rezidencijoje nuostabą.

Jeigu Ramonas dabar palūš, galvos lėks nuo Meksikos iki Maskvos. Iškviečiu Beriją.

— Lavrentijau, kokia šiandien diena? — klausiu.

— Šiandien? 1940 metų rugsėjo 9-oji.

— O kada Siqueirosas puolė namą?

— Gegužės 23-iąją.

— Taip, tikrai. Kiek dienų daviau tau baigti su Trockiu?

— Šimtą.

— Taigi paskaičiuok, kiek dar liko?

— Aštuonios gegužę, trisdešimt birželį, trisdešimt viena liepą ir dešimt rugsėjį, vadinasi, praėjo septyniasdešimt devynios dienos, tai mums liko dvidešimt viena. Trys savaitės.

— Ramonui pakriko nervai?

— Susitvarko.

— Tu tik taip sakai.

— Eitingtonas stipriai jį spaudžia. Motina taip pat.

— Turiu idėją. Netgi dvi. Viena šovė į galvą tada, kai perskaičiau, ką Trockis parašė laivo denyje pakeliui į Meksiką: „Stalinas taikosi ne į priešininko idėjas, o į jo kaukolę“.

Berija krenkščia pritardamas.

— Sutinku, — tęsiu, — skamba neblogai, — ir toliau plėtojau mintį ta kryptimi: — žinome, kad Trockis nesutinka, jog svečiai būtų apieškomi. Ramonas alpinistas. Kodėl jis negalėtų paslėpti kirtiklio po apsiaustu arba segtuve?

— Puiki mintis, — sako Berija, — tačiau tai fizinis darbas. Pistoletas geras tuo, kad užtenka pirštu spustelėti mažą metalinį gaiduką, ir tipas negyvas.

— Tai tegu paima ir pistoletą.

— Be to, kirtiklį Ramonas galėtų panaudoti tik tokiu atveju, jei jiedu būtų vieni, o pistoletą galima išsitraukti visur.

— Tas tiesa, — pritariau. — Bet kaip tik čia tinka kita mano idėja. Ką labiausiai Trockis mėgsta? Labiausiai Trockis mėgsta mokyti. Net pasiryžęs užverbuoti Ramoną į savo organizaciją, nors laiko jį lengvabūdžiu.

— Ir?

— Trockis mano, kad Ramonas susidomėjo politika jo dėka. Tegu Ramonas pabando ką nors parašyti, pavyzdžiui, ką nors apie Prancūzijos kapituliaciją. Trockis galbūt pagerbs jį ir pakvies į savo kabinetą aptarti straipsnio. O kai jie liks vieni, man nusispjauti, kaip Ramonas tą padarys, — kirtikliu, pistoletu ar peiliu. Tiesiog noriu, kad užduotis būtų įvykdyta. Matei, kokių klastočių vėl iškepė Trockis?

— Mačiau. Šlykščios.

— Ir pavojingos. Anksčiau saugumo organai Trockį vadino „Judo“ slapyvardžiu. Trumpam jį pakeiskime. Tegu Trockis būna Jėzumi, o Ramonas suvaidina Judo vaidmenį.

— Jūsų motina visada sakydavo, kad turėtumėt būti popas.

Nusišypsojau.

— Trys savaitės.

Tuojau pat Eitingtonui telegrafu buvo išsiųstos Ramonui skirtos instrukcijos. Ramonas turi „parašyti“ straipsnį apie trockininkų skilimą Prancūzijoje. Ganėtinai gerą, kad sudomintų Trockį, bet kartu su netikslumais ir klaidomis, kad sužadintų jo instinktą mokyti.

Reikalai stumiasi į priekį. Trockis užkibo ant jauko. Rugpjūčio 17-ąją Ramonas atvyksta pas Trockį parodyti straipsnį. Po įprasto pokalbio prie triušių narvo abu eina į kabinetą, kur Trockis atsisėda prie rašomojo stalo.

Tai turėjo įvykti ten ir tada. Suprantu, kad tam reikia pasirengti, reikia generalinės repeticijos, tačiau kai kurios progos pasitaiko tik kartą. Paskutiniu metu Ramonas neatsargiai prasitarė, kas sukėlė Trockiui nerimo. Pasiūlė trockininkų judėjimo vardu investuoti pinigus. Tai Trockiui visiškai nepatiko. Be to, padarė klaidą, atsisėsdamas ant Trockio rašomojo stalo krašto, kai tas skaitė rankraštį, kurį po to pripažino nuobodžiu ir supainiotu. Nejaugi mūsų žmonės negalėjo parašyti nieko geresnio? Trockiui nepatiko ir nepagarbus Ramono elgesys, kai tas atsisėdo ant stalo, bet būdamas mandagus apie tai neužsiminė. Suprantu. Ramonas turi savų poreikių. Kai kas daroma sielai. Svarbu, jog jis susitarė su Trockiu dar kartą susitikti rugpjūčio 20-ąją ir parodyti pataisytą rankraštį. Tam Trockis negali atsispirti.

Ramonas įsineš po apsiaustu paslėptą kirtiklį, taip pat turės pistoletą — kad nušautų Trockį arba atsišaudydamas išbėgtų iš rezidencijos. Jo lauks du automobiliai, viename — motina, kitame — Eitingtonas. Jeigu viskas vyks pagal planą, Ramonas užmuš Trockį kirtikliu šiam nespėjus pagriebti užtaisyto pistoleto, kurį laiko ant rašomojo stalo, ir paspausti aliarmo mygtuko. Ramonas galės ramiai išeiti pro vartus ir nuvažiuoti savo biuiku, o paskui persės į vieną iš minėtųjų automobilių. Oro uoste jo lauks privatus lėktuvas ir naujas pasas. Jei viskas vyks pagal planą.

Labai norėjau, kad Ramonui pavyktų pasprukti, tačiau svarbiausia — nužudyti Trockį, radusį paskutinę, esminę dėlionės figūrą.

Trockis dabar suprato, kad telegramos, kurią jam išsiunčiau ir dėl kurios jis nebuvo Lenino laidotuvėse, tikslas buvo ne tik politiškai jį diskredituoti.

Naujausiame tekste, kuris mane pasiekė, Trockis cituoja tą telegramą: „Laidotuvės įvyks šeštadienį. Grįžti neužteks laiko. Politinis biuras mano, kad esant dabartinei sveikatos būklei turite tęsti gydymą Suchumio sanatorijoje. Stalinas.“

Trockiui prireikė dvidešimt šešerių metų, kol galų gale suprato ne tik tai, kodėl sutrukdžiau jam dalyvauti laidotuvėse, bet ir tikrąją Lenino palaikų balzamavimo priežastį.

„Stalinas (...) tikriausiai bijojo, kad susiesiu Lenino mirtį su praeitų metų pokalbiu apie nuodus, pasiteirausiu gydytojų, ar galėjo jis būti nunuodytas, ir paprašysiu specialios autopsijos. Todėl saugiau buvo laikyti mane toliau nuo įvykių, kol kūnas bus balzamuotas, o viduriai sudeginti, kad lavono skrodimas negalėtų patvirtinti tokių įtarimų.“

Taip. 36

Maloniai, tačiau šiek tiek suirzęs Trockis pakviečia Ramoną į savo kabinetą. Dėvi prancūzo valstiečio melsvus marškinius, kuriais vilki dirbdamas darže. Užsimaukšlinęs padaužišką skrybėlę, Ramonas vienoje rankoje laiko straipsnio rankraštį, o ant kitos rankos turi permestą rudą apsiaustą.

Trockis atsisėda prie rašomojo stalo. Ant jo — didelis sugertukas, dramblio kaulo peilis popieriui pjaustyti, lempa lenkta koja, šūsnys knygų ir popierių, diktofonas ir automatinis 25-ojo kalibro pistoletas. Trockis perkelia kai kurias knygas ir pastumia į šalį pistoletą. Pažvelgia į Ramoną — įtarimas sekundę užaštrina jo žvilgsnį, bet jis nustumia tą mintį.

Ramonas pagarbiai šypsosi įteikdamas Trockiui savo straipsnį. Stovi Trockiui iš kairės, lyg norėdamas pažvelgti per petį į tekstą, kai šis skaito, bet iš tikrųjų tam, kad sukliudytų paspausti aliarmo mygtuką. Ramonas deda ant stalo apsiaustą. Iš po jo išslysta kirtiklis, laikomas už rankenos.

Trockis pasitaiso akinius ir šiek tiek paniuręs pradeda skaityti. Palaukęs, kol jis įsigilins, Ramonas abiem rankom iškelia kirtiklį virš galvos ir trenkia Trockiui į pakaušį.

Ištrykšta kraujas, Trockis rėkia iš skausmo ir įtūžio.

Riksmas suparalyžiuoja Ramoną, jis vis dar laiko rankose kirtiklį.

Trockis pašoka ant kojų ir ima svaidyti į Ramoną knygas, rašalines, viską, kas pakliūva po ranka. Aptaškyti krauju popieriai sklando ore.

Trockis ištraukia Ramonui iš rankų kirtiklį ir lyg pamišęs žvėris suleidžia dantis jam į delną. Ramonas surinka. Tai jį pažadina iš paralyžiaus būsenos. Jis atstumia krauju pasruvusį ir nieko nematantį Trockį.

Trockis kone susiduria su į kabinetą įbėgančia Nataša.

— Kas atsitiko? — šaukia Nataša, žvelgdama į lubas, ar kas nenukrito.

Trockis rodo į Ramoną.

Nataša čiumpa Trockį už rankos, mesdama į Ramoną baimės ir neapykantos žvilgsnį. Jo ranka, siekianti kišenėje pistoleto, sustingsta.

Nataša pavedėja Trockį kelis žingsnius. Ramonas stovi ir žiūri, ką padarė, lyg tai būtų svarbiau nei pabėgti.

Trockis susmunka ant grindų.

— Nataša, myliu tave.

Ji padeda jam po galva pagalvėlę ir pradeda valyti kraują nuo kaktos ir skruostų.

— Ką jie tau padarė? — klausia Nataša.

— Tai galas, Nataša, — sako Trockis.

Ji verkdama bučiuoja jo žaizdą.

Įbėga du augaloti sargybiniai. Muša Ramoną revolverių buožėmis. Jis nesipriešina.

— Užmuškite mane, — sako.

— Pasakyk vaikinams, kad jo neužmuštų, — silpnu balsu sako Natašai Trockis. — Ne, ne, negalima jo užmušti, jį reikia priversti kalbėti.

— Mane privertė, — teisinasi Ramonas. — Jie turi mano motiną. Sylvia su tuo neturi nieko bendra... Nesu Stalino agentas... Aš pats tai padariau.

Nataša Trockį apkloja baltu šalių. Abiem rankom laiko jo kraujuojančią galvą ir beviltiškai kūkčioja.

Juokdamasis ir plodamas delnais pašoku nuo kėdės:

— Bravo! Bravo!

Trockis numeris du atsistoja ir profesionaliai nusilenkia. Kiti vaidinusieji — Lubiankos darbuotojai — stovi laukdami nurodymų.

— Kirtiklis? — klausiu Trockio numeris du.

— Guminis.

— O kraujas toks kaip filmuose?

— Taip, — sako Trockis numeris du.

Kraipydamas iš nuostabos galvą sakau:

— Menas yra didelis dalykas.

Keli paskutiniai dėmėti lapeliai nusklendžia ant grindų kaip plunksnos po pogromo.

Jau vėlu, kai grįžtu į Kremlių ir nusirengiu gulti.

Atsibudęs kitą rytą po to, kai buvo nužudytas Trockis, visiškai nejaučiau to „didžiausio malonumo“. Nejaučiau nei triumfo, nei palengvėjimo, nei pasitenkinimo, kad reikalas dailiai užbaigtas. Tai įvyko prieš savaitę.

Gal nieko nejaučiu dėl to, kad tai buvo labai toli. Šifruotos telegramos, nuotraukos laikraščiuose — viskas tik popierius. Pirmiausia svarsčiau apie ekranizacijos galimybę, bet tam reikia daug įrangos, be to, filmuojant veiksmas visada pertraukinėjamas. Todėl nutariau, kad geriau bus spektaklis — veiksmas gyvas, nenutrūksta. Scenarijus parašytas remiantis tik policijos ir spaudos pranešimais.

Užsitraukiu antklodę iki kaklo ir gesinu šviesą. Kambaryje taip tamsu, kad net nežinau, užmerktos mano akys ar atmerktos.

Vis dar nejaučiu džiaugsmo antplūdžio kraujyje nei malonios šilumos skrandyje.

Kodėl nieko nejaučiu? Turėtų bent jau dilgtelėti gailestis — juk niekada daugiau nebeteks laukti Trockio mirties.

O gal tai paskutinis Trockio bandymas mane sunaikinti, nes su jo mirtimi mano gyvenimas prarado prasmę ir tikslą?

Ne, ne tai.

Yra daug paprasčiau.

Nejaučiu nieko, nes niekas — tai viskas, ką galima jausti.

Tas pats niekas, kur nuėjo visi — mano tėvas, mano motina, mano žmonos. Mano Trockis. Mano Leninas.

Niekas, kuriuo visą laiką tikėjau.

Tamsoje uodžiu tabako kvapą, atsklindantį nuo ūsų, kai nusišypsau.

Dabar žinau, ką iš tikrųjų reiškia mano vardas: Stalinas — tai galia priimti pasaulį, kuriame egzistuoja tik niekas ir aš pats.

Pagaliau nugalėjau Dievą savo vienišumu, nes esu vienišesnis už jį.

Išnašos

Autentiškas Stalino eilėraščio „Mėnuliui“, pirmą kartą gruziniškai publikuoto 1895 m. žurnale „įveria“, fragmentas. (Vert. past.)

Osipas Mandelštamas. Gyvename, nejausdami po kojomis žemės. (Vert. past.)

Kaip žinoma, Vaterlo mūšio likimas buvo nulemtas Vindzore esančio Itono koledžo — išskirtinės britų aristokratų berniukų mokyklos — aikštynuose. (Vert. past.)

Plunksninis galvos apdangalų arba žirgo pakinktų papuošalas. (Vert. past.)

A. Puškinas. Varinis raitelis

A. Puškinas. Ar klaidžioju po gatves triukšmingas

Kalbama apie Brolių fabijonų (Fabian Society) draugijos būstinę. Šios britų draugijos tikslas buvo taiki visuomeninių-ekonominių santykių evoliucija, vedanti į socializmą. Brolių fabijonų draugijai priklausė ir B. Shaw bei H. G. Wellsas.

Content

Лури Ричард Stalino autobiografija