Лилин Николай

Sibirietiškas auklėjimas

Iš italų kalbos vertė

LINA GAUČYTĖ

Turinys

Sibirietiškas auklėjimas

Aštuonių trikampių kepurė ir automatinis peilis

Kai prabyla oda

Borisas mašinistas

Mano gimtadienis

Nepilnamečių kalėjimas

Ksiuša

Laisvas kritimas

Sibirietiškas auklėjimas

Yra žmonių, kurie gyvenimu džiaugiasi, yra tokių, kurie dėl jo kankinasi, o mes už jį kovojame.

Senovinis Sibiro Urkų tautos posakis

Sibirietiškas auklėjimas

Žinau, kad taip daryti nederėtų, tačiau noriu pradėti nuo pabaigos.

Pavyzdžiui, nuo tos dienos, kai lakstėme po apgriuvusio pastato kambarius ir šaudėme į priešą iš taip arti, jog beveik ranka galėjome paliesti.

Buvome pervargę. Parašiutininkai keisdavosi pamainomis, o mes, sabotuotojai, nemiegojome jau tris paras. Mūsų atakos ritosi viena po kitos kaip jūros bangos, kad priešas neturėtų laiko atsipūsti, manevruoti, pasirengti atremti puolimą. Kovojome be perstojo, be atvangos.

Tą dieną drauge su Batu atsidūriau viršutiniame pastato aukšte. Turėjome sunaikinti paskutinį sunkųjį kulkosvaidį. Numetėme dvi rankines granatas.

Nuo stogo besileidžiančiame dulkių debesyje visiškai nieko nebuvo matyti. Taip susidūrėme su keturiais priešininkais, kurie kaip ir mes lyg akli kačiukai blaškėsi pilkame, murziname debesyje, atsiduodančiame šiukšlėmis ir degančiais sprogmenimis.

Ten, Čečėnijoje, dar niekada nebuvau į nieką šovęs iš taip arti.

Pirmame aukšte mūsų kapitonas pats vienas nušovė aštuonis priešus, o vieną paėmė į nelaisvę.

Drauge su Batu išėjęs iš pastato jaučiausi visiškai apkurtęs ir apsvaigęs. Kapitonas Nosovas paprašė Musės prižiūrėti belaisvį arabą, o pats drauge su Samčiu ir Zenitu nuėjo patikrinti rūsio.

Prisėdau ant laiptų greta Musės priešais išsigandusį belaisvį, kuris vis stengėsi kažką pasakyti. Musė jo nesiklausė, buvo pavargęs ir norėjo miego kaip ir mes visi. Vos tik kapitonas nusigręžė, Musė išsitraukė iš apsauginės liemenės austrišką Glock pistoletą, vieną savo trofėjų, ir nutaisęs įžūlią miną šovė belaisviui į galvą ir krūtinę.

Kapitonas atsigręžė, bet nieko nepasakė, tik nužvelgė jį su gailesčiu akyse.

Musė atsisėdo greta negyvėlio ir, nepajėgdamas atsispirti nuovargiui, užmerkė akis.

Žvelgdamas į mus taip, tartum tik dabar su mumis visais būtų susipažinęs, kapitonas tarė:

— To jau per daug, vaikinai. Visi į mašiną. Į užnugarį, ilsėtis.

Vienas paskui kitą patraukėme prie mašinų. Mano galva buvo tokia sunki, kad jeigu būčiau sustojęs, ji neabejotinai būtų sprogusi.

Grįžome į užnugarį, mūsų pėstininkų saugomą ir kontroliuojamą teritoriją. Užmigome iš karto. Aš net nespėjau nusivilkti liemenės ir nusiimti šoninių krepšių. Smigau į tamsą kaip negyvas.

Neilgai trukus Musė pažadino mane, daužydamas kalašnikovo buože per liemenę į krūtinę.

Lėtai ir nenoromis atplėšiau akis, apsidairiau. Neprisiminiau, kur esu. Nesugebėjau sutelkti dėmesio.

Musė atrodė pavargęs. Jis kramsnojo gabalą duonos. Lauke buvo tamsu, neįmanoma suprasti, kuri dabar valanda. Pažvelgiau į savo laikrodį, tačiau net negalėjau įžiūrėti skaičių, viskas tarsi skendėjo rūke.

— Kas nutiko, kiek laiko miegojome? — paklausiau Musės silpnu balsu.

— Nė velnio nemiegojome, brolau... Ir man atrodo, kad dar gana ilgai teks nemiegoti.

Rankomis užsidengiau veidą, stengdamasis rasti jėgų atsikelti ir pradėti mąstyti. Man trūko miego, jaučiausi siaubingai pavargęs. Mano kombinezonas buvo purvinas ir drėgnas, liemenė dvokė prakaitu ir šviežia žeme. Buvau nusikalęs.

Musė nuėjo žadinti ir kitų:

— Nagi, vaikinai, tuoj pat važiuojame... Mūsų reikia.

Visi buvo beviltiškai nusiminę, nenorėjo keltis. Tačiau nors ir skundėsi, keikėsi, sukilo ant kojų.

Kapitonas Nosovas vaikščiojo telefono ragelį prisispaudęs prie ausies, o vienas pėstininkas, kuprinėje nešinas lauko radijo aparatu, sekiojo jam iš paskos kaip koks naminis gyvūnėlis. Kapitonas siuto, per radiją kažin kam vis kartojo, kad pirmą kartą per tris dienas sustojome poilsio, kad esame pervargę. Viskas veltui, nes galiausiai Nosovas žygiavimo ritmą primenančiu tonu pasakė:

— Taip, drauge pulkininke! Patvirtinu, įsakymas priimtas!

Vadinasi, mus ir vėl siunčia į pirmą liniją.

Nenorėjau net pagalvoti.

Nuėjau prie vandens pripildytos metalinės statinės. Panardinau rankas: vanduo buvo gaivus, mane nukrėtė lengvas drebulys. Tuomet į vandens statinę panirau visa galva ir kurį laiką taip buvau, sulaikęs kvėpavimą.

Panardinęs galvą statinėje atmerkiau akis ir pamačiau visišką tamsą. Išsigandau ir tuoj pat ištraukęs galvą giliai įkvėpiau.

Statinėje regėta tamsa mane išgąsdino. Pagalvojau, kad mirtis galėtų būti kaip tik tokia — tamsi ir be oro.

Stovėjau palinkęs virš statinės ir žiūrėjau į vandens paviršiuje raibuliuojantį savo bei savo gyvenimo iki šios akimirkos atvaizdą.

Aštuonių trikampių kepurė ir automatinis peilis

Vasaris yra šalčiausias metų mėnuo Padniestrėje. Pučia stiprus vėjas, šaltis tampa geliantis ir žnaibo skruostus. Prieš išeidami į gatvę žmonės apsimuturiuoja kaip mumijos, o į šimtus drabužių sluoksnių susupti vaikai iki pat akių užtrauktais šalikais atrodo panašūs į skudurines lėles.

Paprastai daug sninga, dienos būna trumpos ir tamsa žemę apgaubia labai anksti.

Gimiau kaip tik tą mėnesį. Atrodžiau taip prastai, kad senovės Spartoje dėl fizinės būklės, be jokios abejonės, būčiau buvęs sunaikintas. O čia mane įdėjo į inkubatorių.

Gimiau aštuntą nėštumo mėnesį, išlindau kojomis į priekį ir turėjau daugybę kitų nukrypimų. Viena maloni medicinos sesuo sakė mano mamai, kad ši privalanti susitaikyti su mintimi, jog ilgai negyvensiu. Verkdama mama specialiu aparatu nusitraukinėjo pieną, kuris paskui man būdavo sumaitinamas inkubatoriuje. Tuo metu turbūt jai buvo labai nelengva.

Aš nuo pat gimimo galbūt iš įpratimo ne kartą skaudinau savo tėvus ir atėmiau iš jų nemažai galimybių pasidžiaugti gyvenimu (tiksliau, iš savo mamos, nes tėvui iš tiesų visiškai nerūpėjau. Jis gyveno nusikaltėlio gyvenimą, plėšdavo bankus ir daug laiko praleisdavo kalėjimuose.). Ko tik nepridirbau mažas būdamas, visko net nebeprisimenu. Tai normalu, juk užaugau liūdnai pagarsėjusiame kvartale, kaip tik toje vietoje, kur ketvirtame dešimtmetyje įsikūrė iš Sibiro ištremti nusikaltėliai. Gyvenau ten, Benderuose, tarp nusikaltėlių, o visas mūsų kvartalas, kuriame nusikalstamumas klestėte klestėjo, buvo kaip viena didelė šeima.

Kai buvau mažas, manęs nedomino žaislai. Būdamas ketverių penkerių metų pramogos ieškodavau sukinėdamasis namie ir stengdamasis nutaikyti momentą, kai senelis arba dėdė imsis ardyti ir valyti ginklus. Atsargiai ir su meile jie tai darydavo dažnai, nes ginklų turėjo tikrai daug. Mano dėdė sakydavo, kad ginklai — kaip moterys, jei jų neglamonėji tiek, kiek reikia, pernelyg sustabarėja ir išduoda.

Mūsų, kaip ir visų sibiriečių, namuose ginklai buvo laikomi griežtai jiems skirtose vietose. „Savais” vadinami pistoletai yra tie, kuriuos sibiriečių nusikaltėliai visuomet nešiojasi su savimi ir naudoja kasdien. Jie laikomi raudonojoje kertelėje, kurioje kabo šeimos ikonos, mirusių šeimos narių ir visų tų, kurie atlieka bausmę kalėjime, nuotraukos. Po ikonomis ir nuotraukomis yra savotiška lentynėlė, uždengta raudonos medžiagos skepetaite, ant jos paprastai stovi kokia dešimtis sibirietiškų kryžių. Įėjęs į namus nusikaltėlis iškart patraukia į raudonąją kertelę, išsitraukia pistoletą ir padeda jį ant lentynėlės, paskui persižegnoja ir ant jo uždeda kryžių. Tai senovinė tradicija, užtikrinanti, kad ginklai sibiriečių namuose nebūtų naudojami: jeigu taip nutiktų, tokiuose namuose nebebūtų galima gyventi. Kryžius yra tarsi savotiškas antspaudas, nuimamas tik tuomet, kai nusikaltėlis išeina iš namų.

Savi pistoletai, kitaip dar vadinami „meilužėmis”, „tetomis”, „lazdomis”, „virvėmis”, paprastai neturi gilios ir svarbios prasmės. Jie laikomi paprasčiausiais ginklais ir tiek. Nėra kultinis objektas, kokiu gali būti laikomas „pikas” — tradicinis peilis. Pistoletas yra tik darbo įrankis.

Be savojo pistoleto namie taip pat laikomi ir kiti ginklai. Sibiriečių nusikaltėlių ginklai skirstomi į dvi dideles grupes: „garbinguosius” ir „nuodėminguosius”. „Garbingaisiais” vadinami tik medžioklei miške naudojami ginklai. Medžioklė, pagal sibirietišką etiką, yra apvalantis procesas, padedantis sugrįžti į lygmenį, kuriame žmogus buvo tuomet, kai jį sukūrė Dievas. Sibiriečiai niekada nemedžioja savo malonumui. Medžioja tik tam, kad prasimaitintų, ir tik tuomet, kai traukia į taigos gilumą savo tėvynėje. Jie niekada nemedžioja vietose, kur maisto galima prasimanyti nežudant laukinių gyvūnų. Paprastai miške praleidę savaitę sibiriečiai nušauna tik vieną šerną, visą kitą laiką vaikšto. Medžiojant negalvojama apie nieką kita, tik apie išgyvenimą. Šiuo požiūriu remiantis sukurtas moralės pagrindas, numatantis, kad kiekvienas nusikaltėlis privalo vadovautis kuklumo, paprastumo principu ir gerbti visų gyvų sutvėrimų laisvę. Jis turi įtakos visiems sibiriečių nusikaltėlių pasaulio įstatymams.

Garbingieji ginklai, naudojami medžioklei, namie laikomi specialioje vietoje, vadinamoje „altoriumi”. Čia taip pat laikomi istorinius epizodus vaizduojančiais piešiniais puošti namų šeimininkų ir jų protėvių diržai. Prie diržų visuomet kabo medžiokliniai peiliai ir kapšai su įvairiais talismanais bei kitais pagoniškuose sibirietiškuose burtuose naudojamais daiktais.

Nuodėmingieji ginklai yra tie, kurie naudojami nusikalstamais tikslais. Paprastai tokie ginklai laikomi sandėliuke ir įvairiose slėptuvėse, įrengtose kieme. Kurioje nors kiekvieno nuodėmingojo ginklo vietoje būna išraižytas kryžiaus ženklas arba kurio nors šventojo globėjo atvaizdas. Be to, kiekvienas toks ginklas būna „pašventintas” sibirietiškoje bažnyčioje.

Sibiriečiai labiausiai mėgsta puolamuosius Kalašnikovo automatus. Kriminaliniame žargone kiekvienas ginklo modelis turi vardą. Niekas nevartoja sutrumpinimų ar inicialų, kai nori nurodyti modelį, kalibrą arba šaudmenų rūšį. Pavyzdžiui, senasis 7,62 kalibro AK 47 vadinamas „pjūklu”, o jo šoviniai „galvutėmis”. Naujoviškesnis 5,45 kalibro AKS sulenkiama buože vadinamas „teleskopu”, o jo amunicija „skeveldromis”.

Kulkos gali būti įvairios: išcentruotos juoda galvute, žargonu vadinamos „mėsyte”; balta galvute, pramušančios šarvus, vadinamos „vinimis”; sprogstančios kulkos raudonai balta galvute — „žiežirbomis”.

Taip pat ir kiti ginklai: snaiperių šautuvai vadinami „meškerėmis” arba „pjautuvais”. Tie, prie kurių buožės pritvirtintas duslintuvas, — „botagais”. Duslintuvas vadinamas „auliniu”, „terminalu” arba „kurtiniu”.

Tradiciškai tame pačiame kambaryje negali būti laikomas garbingasis ir nuodėmingasis ginklas, kitaip garbingasis ginklas bus suterštas amžiams ir daugiau nebus galima jo naudoti, nes visai šeimai užtrauksiąs nelaimę. Tuomet reikės jį sunaikinti, laikantis ypatingo ritualo. Susukus ginklą į paklodę, ant kurios pagimdė moteris, jis užkasamas į žemę. Sibirietišku įsitikinimu, viskas, kas susiję su gimdymu, turi teigiamos energijos, nes kiekvienas gimstantis vaikas yra tyras, nesusitepęs nuodėme. Todėl tyrumo galia tarsi užplombuoja nesėkmę. Ten, kur užkasamas suterštas ginklas, paprastai pasodinamas medis. Jeigu „prakeikimas” imtų veikti, sunaikintų medį ir neišplistų kitur.

Mano tėvų namuose buvo daug ginklų. Senelis turėjo kambarį, pilną garbingųjų ginklų: įvairaus kalibro ir gamintojų šautuvų, daugybę peilių ir įvairių rūšių šovinių. Į tą kambarį įeiti galėdavau tik kartu su kuriuo nors suaugusiuoju, o kai taip nutikdavo, stengdavausi ten užsibūti kiek galėdamas ilgiau. Laikydavau ginklus rankose, apžiūrinėdavau jų detales, užduodavau šimtus klausimų, kol mane nutildydavo:

— Užteks klausinėti! Luktelk truputėlį, užaugsi, o tada galėsi pats visus išbandyti...

Žinoma, laukiau nesulaukiau, kada pagaliau užaugsiu.

Susižavėjęs žiūrėdavau, kaip senelis ir dėdė elgiasi su ginklais, o kai pats juos paliesdavau, jie man atrodydavo esantys gyvi padarai.

Dažnai senelis mane pasikviesdavo ir pasisodindavo priešais save, paskui ant stalo padėdavo seną tokarevą, gražų ir galingą pistoletą, kuris man atrodė pats nuostabiausias iš visų ginklų.

— Matai šitą? — klausdavo. — Tai nepaprastas pistoletas, jis stebuklingas. Atsidūręs netoli mento iššauna pats, nereikia net gaiduko spausti...

Aš iš tikrųjų tikėjau to pistoleto galia, o kartą, kai vykdydami reidą į mūsų namus įsiveržė policininkai, priviriau košės.

Tą dieną mano tėvas grįžo iš ilgai trukusios kelionės po Vidurio Rusiją, kur apšvarino ne vieną inkasatorių automobilį. Po visą šeimą suvienijusios vakarienės, kurioje dalyvavo ir keletas artimų draugų, vyrai sėdėjo prie stalo, kalbėjosi ir aptarinėjo įvairius reikalus bei nusikalstamus dalykus, o moterys virtuvėje plovė indus, dainavo sibirietiškas dainas ir, prisiminusios kokias nors praeities istorijas, juokėsi. Sėdėjau greta savo senelio ant suolo, rankoje laikiau karštos arbatos puodelį ir klausiausi suaugusiųjų pokalbio. Sibiriečiai, kitaip negu kitos bendruomenės, gerbia vaikus ir jų akivaizdoje kalba apie viską nieko neslėpdami ir nedrausdami.

Staiga išgirdau moterų klyksmus, po jų suklegėjo daug nervingų balsų. Per keletą sekundžių į namus prigužėjo ginkluotų vyrų. Veidus jie slėpė po kaukėmis, o į mus laikė nukreipę kalašnikovus. Vienas prisiartino prie mano senelio, įsmeigė ginklą jam į veidą ir kaip išprotėjęs, akivaizdžiai emocinės pusiausvyros netekusiojo balsu, sušuko:

— Kur žiūri, senas kalės vaike? Liepiau tau žiūrėti į grindis!

Aš visiškai neišsigandau. Manęs nebaugino nė vienas tų vyrų. Buvau drauge su visa savo šeima ir dėl to jaučiausi esąs stipresnis už bet kokį gyvą padarą. Tačiau to vyro elgesys su seneliu mane supykdė. Stalą, aplink kurį sėdėjome, apsupo policininkai ir laikė į mus nutaikę ginklus. Po neilgai trukusios pauzės senelis, nežiūrėdamas policininkui į veidą, tačiau aukštai iškelta galva, pašaukė senelę:

— Svetlana! Svetlana! Ateik, mieloji, turi perduoti kelis mano žodžius šitam šiukšlei!

Nusikaltėlių elgesio taisyklės numato, kad sibiriečiai negali tiesiogiai bendrauti su policininkais. Draudžiama juos užkalbinti, atsakyti į jų klausimus ir apskritai turėti kokių nors santykių su jais. Nusikaltėlis turi elgtis taip, tarsi policininkų nebūtų, o tarpininkauti pasitelkti šeimos arba artimą šeimai moterį, tačiau svarbu, kad ji būtų sibirietė. Nusikaltėlis nusikaltėlių kalba pasako moteriai tai, ką nori perduoti policininkui, o ji pakartoja jo žodžius rusiškai, nors policininkas ir girdi viską kuo puikiausiai, nes stovi ten pat priešais. Policininkui atsakius, moteris atsigręžia į nusikaltėlį ir viską išverčia į nusikaltėlių kalbą. Nusikaltėlis negali žiūrėti policininkui į veidą, o jeigu kalbėdamas jį mini, privalo vadinti paniekinamais žodžiais, tokiais kaip „šiukšlė”, „šuva”, „bailys”, „niekšas”, „šunsnukis”, „aborto liekana” ir taip toliau.

Tą vakarą seniausias žmogus kambaryje buvo mano senelis. Taigi, pagal nusikaltėlių elgesio taisykles, jis ir turėjo teisę kalbėti. Visi kiti privalėjo tylėti, o jeigu norėjo ką nors pasakyti, turėjo paprašyti jo leidimo. Mano senelis buvo gerai žinomas dėl sugebėjimo išspręsti sudėtingas situacijas.

Rankoje laikydama ryškiaspalvę šluostę, iš virtuvės atėjo senelė. Jai iš už nugaros labai susijaudinusi mama nenuleido liūdnų akių nuo tėvo, tarytum šis ruoštųsi mirti.

— Brangioji žmona, telaimina tave Dievas, pasakyk tam šiukšlės gabalui, kad mano namuose, kol aš gyvas, niekas nei man, nei mano draugams į veidą šautuvo neatkiš... Paklausk, ko jie nori, ir, dėl Dievo meilės, tenuleidžia šaudykles, kitaip kas nors paliks skylėtas.

Senelė pradėjo kartoti policininkui senelio žodžius ir, nors šis lingavo galvą, rodydamas, kad jau viską girdėjo, ji nesustojo ir laikėsi tradicijos iki galo. Visa tai atrodė labai nenatūraliai, kaip spektaklis, tačiau tai buvo spektaklis, kurį reikia vaidinti. Tai nusikaltėlių garbės reikalas.

— Visi gulkite veidu į žemę. Turime arešto ordiną, skirtą... — policininkas nespėjo pabaigti sakinio, nes senelis pertraukė jį ir, plačiai, šiek tiek piktai nusišypsojęs, kreipėsi į senelę:

— Vardan mūsų Viešpaties Dievo Jėzaus Kristaus, kuris mirė ir prisikėlė dėl mūsų, nusidėjėlių! Svetlana, meile mano, paklausk to buko mento, ar ji ir jos draugužės tik nebus atkeliavusios iš Japonijos.

Senelis panaudojo labiausiai paplitusį būdą, kuriuo nusikaltėliai žemina policininkus: kalba apie juos moteriškąja gimine. Visi nusikaltėliai nusijuokė. Senelis tęsė:

— Man neatrodo, kad būtų japonės, vadinasi, nėra drėbtos iš to paties molio kaip kamikadzės... Kodėl jos galvoja, kad gali sau leisti įsiveržti į vidury Žemupio esančius doro nusikaltėlio namus tuo metu, kai šis drauge su kitais gerais žmonėmis dalijasi džiaugsmu?

Senelio kalba palengva virto nusikaltėlių vadinamąja „daina”, kitaip tariant, ta ekstremalia bendravimo forma, kai nusikaltėlis pradeda kalbėti taip, tarsi kalbėtųsi pats su savimi. Trumpiau tariant, senelis išsakė tai, ką laikė savyje, ir nesivargino nei atsakyti į galimai užduotus klausimus, nei užmegzti kokio nors kontakto. Taip nutinka tuomet, kai norima įtikinti policininkus, jog tai, kas sakoma, yra vienintelė tiesa ir nėra jokių būdų nuo jos išsisukti.

— Kodėl matau negarbingus žmones paslėptais veidais? Kodėl šie neaiškūs padarai atėjo teršti gero mano namų ir doro mano šeimynykščių bei svečių vardo? Čia, mūsų, paprastų ir kuklių žmonių, tarnaujančių Viešpačiui Dievui ir Sibiro stačiatikių Motinai Bažnyčiai, namuose. Kodėl atėjo tie Šėtono skrepliai ir nori sužeisti mūsų mylimų moterų ir brangių vaikų širdis?

Tuo metu į kambarį įbėgo kitas policininkas ir kreipėsi į savo viršininką:

— Drauge kapitone, leiskite raportuoti!

— Raportuok, — atsakė žemas ir kresnas vyras balsu, kuris, rodės, atsklido iš anapus. Jis laikė ginklą įrėmęs mano tėvui į sprandą, o tėvas sarkastiškai šypsojosi toliau gerdamas arbatą ir gana garsiai kramtydamas riešutinius mamos pagamintus ledinukus.

— Lauke pilna ginkluotų vyrų, užblokuoti visi mašinų įvažiavimai, o patruliai, saugoję automobilius, paimti įkaitais!

Kambaryje stojo tyla. Ilga ir sunki tyla. Buvo girdėti tik du duslūs garsai: tėvo kramtomų saldainių traškėjimas ir silpnas supuvusių dėdės Vitalijaus plaučių švokštimas.

Pažvelgiau vienam greta manęs stovinčiam policininkui į akis. Pro kaukės plyšius mačiau, kaip jis ėmė prakaituoti ir išblyško. Priminė lavono, kurį prieš kokį mėnesį mano draugai ištraukė iš upės, veidą: oda balta, matyti pajuodusios kraujagyslės, o akys panašios į dvi gilias ir purvinas duobes. Kaktoje žiojėjo skylė. Kažkas jį buvo nušovęs į galvą. Na, policininko kaktoje skylės nebuvo, tačiau manau, kad tą akimirką abu, ir aš, ir jis, galvojome lygiai tą patį: kaip jo kaktoje atrodytų skylė. Nors turiu pripažinti, kad manęs asmeniškai ta mintis visiškai nejaudino, greta stovintis kaukėtas vyras buvo smarkiai susirūpinęs.

Staiga laukujės durys atsidarė, ir, nustūmę ką tik pražūtingą raportą išpyškinusį policininką, vienas paskui kitą įžengė šeši ginkluoti vyrai — tėvo ir senelio draugai. Pirmasis buvo dėdė Rąstas, kuris taip pat buvo ir mūsų teritorijos Sargas. Kiti buvo patikimiausi jo pagalbininkai. Senelis, dabar jau visiškai nebekreipdamas dėmesio į policininkus, atsistojo ir nuėjo pasitikti Rąsto.

— Šventasis Kristau ir visi palaimintieji giminės! — tarė Rąstas, apkabino senelį ir broliškai paspaudė ranką.

— Seneli Borisai, dėkui Dievui, niekas nesusižeidė!

— Tik pamanyk, Rąstai, kas per laikai! Negalime jaustis ramūs net savo namuose!

Rąstas ėmė kalbėtis su seneliu taip, tarytum pasakotų, kas įvyko, tačiau jo žodžiai buvo skirti policininkų ausims:

— Na, nėra ko nerimauti, seneli Borisai! Mes visi su tavimi kaip visuomet ir džiaugsme, ir varge... Juk žinai, mano mielas, be mūsų leidimo į namus niekas neįeina ir neišeina. Ypač tie, kurie turi negarbingų ketinimų...

Rąstas priėjo prie stalo ir vieną po kito apkabino visus nusikaltėlius. Apkabino, bučiavo juos į žandą ir labinosi įprastu sibirietišku pasisveikinimu:

— Telydi visus brolius ir garbingus vyrus taika ir sveikata!

Šie, kaip numato paprotys, jam atsakė:

— Mirtis ir prakeikimas mentams ir niekšams!

Policininkai nieko negalėjo padaryti, tik stovėjo ir stebėjo tą jaudinančią pasisveikinimo ceremoniją. Dabar jų ginklai, kaip ir galvos, buvo žemai nuleisti.

Rąsto padėjėjai, naudodamiesi namuose esančių moterų pagalba, liepė policininkams išeiti.

— Dabar tikiuosi, kad čia esantys mentai paliks šiuos namus ir niekada daugiau negrįš. Savo rankose laikome jų draugus, kuriuos sučiupome pirmuosius. Šitiems išsinešdinus iš mūsų kvartalo, paleisime juos ramiai eiti... — Rąstas kalbėjo labai ramiai ir taikiai. Jeigu ne jo žodžių turinys, būtų buvę galima pagalvoti, kad pasakoja švelnų ir raminantį dalyką, kaip pasaką vaikams prieš miegą.

Policininkai buvo persigandę. Pro kambario langą matė, jog kieme pilna iki dantų apsiginklavusių vyrų.

Mūsų draugai savo kūnais suformavo koridorių, kuriuo, nuleidę galvas, vienas paskui kitą pradėjo žingsniuoti policininkai.

Aš jaučiausi kupinas teigiamų emocijų, norėjau šokti, rėkti, dainuoti ir išreikšti ką nors didingo, nors pats dar nesuvokiau ką. Jaučiausi priklausantis stipriam pasauliui, esąs jo dalis. Man atrodė, kad visa to pasaulio jėga glūdi manyje.

Nežinau, kaip ir kodėl, tačiau vienu momentu nušokau nuo suolo ir lyg padūkęs nulėkiau į didįjį kambarį, kuriame buvo raudonoji kertelė. Ant lentynėlės, virš raudonos skepetaitės, siuvinėtos auksiniais raštais, gulėjo senelio ir mūsų svečių pistoletai. Daug negalvojęs čiupau legendinį senelio tokarevą ir, nubėgęs atgal pas policininkus, nusitaikiau į juos. Nežinau, kas konkrečiai šmėstelėjo man galvoje tą akimirką. Jaučiau tam tikrą euforiją, džiaugsmą dėl to, kad esu. Policininkai lėtai traukė išėjimo link. Sustojau priešais vieną jų ir įsistebeilijau: jo akys buvo pavargusios ir atrodė paraudusios nuo uždegimo, žvilgsnis liūdnas, susisielojęs. Prisimenu, kad akimirką pajutau į save nukreiptą visą jo neapykantą. Nusitaikiau į veidą ir iš visų jėgų pabandžiau nuspausti gaiduką, tačiau nepajėgiau jo spustelėti nė per milimetrą. Ranka darėsi vis sunkesnė, aš nepajėgiau išlaikyti pistoleto, iškelto pakankamai aukštai. Tėtis pradėjo juoktis ir pakvietė mane:

— Eikš tučtuojau čia, basakoji! Ar nežinai, jog namuose šaudyti negalima?

Policininkai išėjo, o keletas nusikaltėlių sekė jiems iš paskos iki pat kvartalo ribų. Paskui, kai palyda grįžo, link miesto pajudėjo ir mašina su policininkais, kurie buvo laikomi įkaitais. Priešakyje važiavo Rąsto draugų automobilis. Važiavo lėtai, kad policininkai neturėtų progos padidinti greičio ir žmonės galėtų neskubėdami juos įžeidinėti, išlydėti iš kvartalo, laikydamiesi tam tikros ceremonijos, kuria švenčiama pergalė. Prieš automobiliui pajudant iš vietos, kažkas gale pririšo virvę su įvairiais apatiniais skalbiniais: kelnaitėmis, liemenėlėmis, mažais rankšluosčiais, skudurais ir netgi mano apatiniais marškinėliais. Tai mano tėvo indėlis į diskreditavimo kampaniją. Daugybė žmonių išėjo į lauką pasižiūrėti vingiuojančių apatinių skalbinių. Vaikai bėgo automobiliui iš paskos ir stengėsi pataikyti į jį akmenimis.

— Žiūrėkite, kokie šlykštūs mentai! Ateina į Žemupį vogti mūsų apatinių kelnių! — šaukė kažkas iš minios, o savo žodžius palydėjo švilpimu ir keiksmais.

— Ir ko gi jiems reikia? Matyti, kad valdžios galvos nebeduoda ko ėsti savo šunims! Liko net be trumpikių!

— Kas gi čia bloga, brolau, būti neturtingam ir neįstengti net glaudžių nusipirkti? Juk galėtų ateiti pas mus garbingai kaip tikri vyrai, neslėpdami veidų, padovanotume kiekvienam po puikių sibirietiškų apatinių porą!

— Žinoma, kad padovanotume. Tik turėtų pranešti iš anksto, kad spėtume pridėti jiems į tas glaudęs!

Šitaip šūkavo žmonės, o susirinkusiųjų minia juokėsi. Senelis Kaštonas iš namų netgi atsinešė armoniką ir eidamas automobiliui iš paskos pradėjo groti bei dainuoti. Keletas moterų ėmė šokti. Kaštonas, užvertęs galvą, ant kurios pūpsojo aštuonių trikampių kepurė, ir užmerkęs akis iš visų jėgų plėšė seną sibirietišką dainą:

Kalbėk man, sese Lena, kalbėk, brolau Amūrai1!

Apkeliavau aš kraštą savo skersai ir išilgai,

Stabdžiau aš traukinius ir šautuvui giedoti leidau,

Tiktai Taiga senoji žino, kiek mentų aš nudaigojau!

O dabar, kai man sunku, padek man Jėzau Kristau, Padėk man išlaikyti rankoj pistoletą!

O dabar, kai mentų pilna kaip šunų, padėk man,

Sibiro žemele,

Žemele Sibiro, išsaugok man gyvybę!

Bėgau ir aš. Traukiau dainą, be perstojo taisydamasis aštuonių trikampių kepurės, kuri man buvo per didelė ir vis smuko ant akių, snapelį.

Užtat kitą dieną, kai tėvas sunkia savo ranka man gerai išpėrė kailį, noras dainuoti visai prapuolė. Pažeidžiau tris šventas taisykles: paėmiau į rankas ginklą, neatsiklausęs suaugusiojo; paėmiau jį iš raudonosios kertelės, nuėmęs kryžių, kurį buvo uždėjęs senelis (kryžių nuimti gali tik tas, kuris jį uždėjo); ir galiausiai, bandžiau iššauti namie.

Kai tėvas man išvanojo kailį, užpakalis ir nugara tiesiog liepsnojo, todėl, kaip paprastai, nuėjau pasiguosti seneliui. Senelis buvo rimtas, tačiau kartkartėmis šmėstelintis šypsenos šešėlis reiškė, kad galbūt mano problemos ne tokios sunkios, kaip galėjo atrodyti. Atskaitė ilgą moralą, kurio esmė buvo tokia, jog pasielgiau labai kvailai. Kai paklausiau, kodėl stebuklingas pistoletas pats neiššovė į policininkus, jis man atsakė, kad burtai veikia tik naudojami protingam dalykui ir tik suaugusiajam leidus. Tą kartą pradėjau įtarti, kad senelis man pasakoja nevisiškai realybę atitinkančius dalykus, nes mintis, jog burtai veikia tik tuomet, kai leidžia suaugusieji, man nepatiko...

Nuo tada daugiau nebegalvojau apie burtus ir ėmiau atidžiau stebėti savo dėdės ir senelio judesius, jiems čiupinėjant pistoletus. Greitai supratau, kaip veikia labai svarbi kiekvieno ginklo mechanizmo dalis, vadinama „saugikliu“.

Sibiriečių bendruomenėje žudyti išmokstama nuo mažens. Mūsų gyvenimo filosofija yra glaudžiai susijusi su mirtimi. Vaikai mokomi, kad rizika ir mirtis yra egzistencijos dalis. Todėl atimti kam nors gyvybę arba mirti yra normalu, jeigu tam yra pakankamai svarbi priežastis. Negalima išmokyti mirti, nes vieną kartą pabandžius, atgal sugrįžti neįmanoma, o iš anapus kol kas dar niekas nepaskambino ir nepapasakojo, kaip viskas ten atrodo. Tačiau nesunku išmokyti susigyventi su mirties grėsme, priprasti „tampyti likimą už ūsų”. Daugelis sibirietiškų pasakų yra apie mirtiną nusikaltėlių ir valdžios atstovų susidūrimą, apie tai, kaip jie kasdien garbingai ir iškeltomis galvomis rizikuoja, apie tai, kaip nusikaltėliams pagaliau pavyksta pasičiupti grobį ir išlikti gyviems, taip pat apie „gerą atminimą” tų, kurie žuvo, bet nepaliko draugų nelaimėje. Šiomis pasakomis vaikams perteikiamos vertybės, suteikiančios sibiriečių nusikaltėliams gyvenimo prasmę: pagarba, drąsa, draugystė, atsidavimas. Būdami penkerių šešerių metų sibiriečių vaikai yra tokie ryžtingi ir rimti, kad jiems gali pavydėti netgi kitų bendruomenių suaugusieji. Štai nuo tokių tvirtų pamatų pradedama mokyti žudyti, imtis fizinių veiksmų prieš gyvą padarą.

Paprastai jau nuo mažens tėvas vedžiojasi su savimi sūnų, kad šis matytų, kaip skerdžiami gyvuliai: vištos, žąsys, kiaulės. Taip vaikas pripranta prie kraujo, prie žudymo specifikos. Vėliau, kai būna šešerių septynerių, vaikui suteikiama galimybė pačiam nudobti nedidelį gyvūną. Šiame edukaciniame procese nėra vietos netinkamiems jausmams, tokiems kaip sadizmas ar bailumas. Vaikas turi būti mokomas ir su juo turi būti elgiamasi taip, kad iki galo suvoktų savo veiksmus, o ypač — už jų slypinčius motyvus ir gilią prasmę.

Skerdžiant didesnį gyvulį, tokį kaip kiaulė, jautis ar karvė, paprastai vaikui leidžiama pasitreniruoti su maita, kad išmoktų tinkamai smūgiuoti peiliu. Tėvas dažnai vesdavosi mane ir brolį į didelę mėsinę, kurioje, pasitelkdamas ant kablių sukabintas paskerstas kiaules, mokydavo mus elgtis su peiliu. Po ilgų pratybų ranka tampa tvirta ir įgudusi.

Maždaug dešimties metų berniukai jau būna visiškai įsitraukę į nepilnamečių klaną, kuris aktyviai bendradarbiauja su sibiriečių bendruomenės nusikaltėliais. Čia pirmą kartą gauna progą susidurti su daugybe įvairių nusikalstamo gyvenimo situacijų. Vyresnieji moko mažuosius, kaip elgtis muštynių ar konfliktų metu, kaip elgtis su kitų bendruomenių vaikais. Visi vaikai įgyja patirties.

Dažnai būdami trylikos keturiolikos metų sibiriečių paaugliai jau būna teisti, vadinasi, pabuvoję nepilnamečių kalėjime.

Ši patirtis atlieka labai svarbų, tiksliau, esminį vaidmenį formuojantis charakteriui ir individualaus pasaulio supratimui. Būdami tokio amžiaus daugelis sibiriečių jau yra turėję reikalų su nelegalia prekyba, būna įvykdę žmogžudystę arba bent jau kėsinęsi ką nors nužudyti. Be to, visi geba perduoti informaciją bendruomenėje, laikytis, perteikti ir saugoti sibirietiško nusikalstamo pasaulio įstatymų pagrindus ir principus.

Kartą tėvas pasikvietė mane į sodą:

— Eikš, basakoji! Ir atsinešk peilį!

Iš virtuvės pasiėmiau peilį, kuris paprastai naudojamas žąsims ir vištoms kirsti, ir nubėgau į sodą. Po dideliu senu riešutmedžiu sėdėjo tėvas, jo draugas Aleksandras, kurį visi vadino „Kaulu”, ir dėdė Vitalijus. Kalbėjosi apie balandžius, kurie yra visų sibiriečių nusikaltėlių aistra. Dėdė Vitalijus rankose laikė balandį. Išskleidė jo sparną, rodė jį tėvui su Kaulu ir kažką pasakojo.

— Nikolajau, sūneli, nukirsk vieną vištą ir nunešk ją motinai. Pasakyk, kad nupeštų ir vakarienei išvirtų sriubos, nes dėdė Kaulas liks pas mus šiek tiek pasikalbėti.

„Šiek tiek pasikalbėti” reiškė, kad šeimos vyrai kiaurą naktį sėdės, gers ir valgys, kiek pajėgs, kol išsekę vienas po kito nulūš. Kai vyrai šiek tiek kalbasi, niekas jiems netrukdo. Visi užsiima įprastais reikalais, apsimesdami, kad vieta, kurioje vyksta pasitarimas, neegzistuoja.

Nubėgau į vištidę, esančią kiemo gale, ir čiupau pirmą pasitaikiusį broilerį. Viščiukas buvo eilinis, rusvomis plunksnomis, gana mėsingas ir labai ramus. Suspaudžiau jį rankose ir patraukiau prie netoliese esančios medinės trinkos, kurią naudojome vištų galvoms kirsti. Broileris nesistengė ištrūkti ir neatrodė išsigandęs. Priešingai, dairėsi aplink, tarsi būtų išėjęs į turistinį žygį. Paėmiau jį už sprando ir paguldžiau ant trinkos, tačiau, kai į orą pakėliau peilį, norėdamas atlikti mirtiną judesį, viščiukas pradėjo stipriai spurdėti, kol galiausiai ištrūko iš rankų ir dar stipriai kirto snapu man į galvą. Praradau pusiausvyrą ir parkritau ant užpakalio: mane nugalėjo viščiukas. Netrukus pamačiau, kad tėvas ir kiti du vyrai stebi reginį. Dėdė Vitalijus juokėsi, Kaulo veide buvo matyti šiokia tokia šypsena, tačiau tėvas buvo rimtesnis negu bet kada. Atsistojęs priėjo prie manęs.

— Kelkis, galvažudy! Duokš man tą peilį, parodysiu, kaip tai daroma! — taręs nuėjo prie broilerio, kuris tuo metu už kelių metrų nuo vietos, kur įvyko komedija, kapstė žemę. Tėvas prisigretino prie viščiuko ir visas išsirietė kaip tigras, pasiruošęs šokti ant grobio. Viščiukas ir toliau sau ramiai kapstė žemę tik jam vienam žinomais tikslais. Staiga tėvas šoko link jo, norėdamas sugauti, tačiau viščiukas pakartojo ankstesnį judesį, vikriai išsprūdo jam iš rankų ir įkirto į veidą visai šalia akies.

— Švenčiausioji Mergele! Pataikė į akį! — suriko tėvas. Dėdė ir Kaulas pašoko nuo suoliuko, stovėjusio po riešutmedžiu, ir pribėgo prie jo. Dėdė Vitalijus prieš tai įdėjo balandį į narvelį ir pakabino jį keli metrai nuo žemės, kad nepasiektų mūsų katė Murka, kuri labai mėgo pjauti balandžius. Dėl tos pačios priežasties ji visuomet glaustydavosi apie dėdę Vitalijų, nes jis kiaurą dieną sukinėdavosi apie balandžius.

Suaugusieji pradėjo pulti broilerį, kuris visą laiką išliko ramus ir kaskart labai efektyviai sugebėdavo pasprukti. Po ketvirtį valandos trukusių bevaisių bandymų trims vyrams ėmė stigti oro. Jie žiūrėjo į viščiuką, kuris lygiai taip pat užsispyręs kaip ir pirma kapstė žemę ir ramiai užsiėmė savo viščiukiškais reikalais. Tėvas nusišypsojo ir pasakė:

— Tegul šis viščiukas gyvena. Niekada jo nepjaukime. Tebūna čia, kieme, ir daro sau ką nori.

Vakare papasakojau seneliui, kas įvyko. Jis ilgai juokėsi, o paskui paklausė manęs, ar tėvo sprendimas man atrodo teisingas. Atsakiau jam klausimu:

— Kodėl turime palikti laisvėje būtent tą viščiuką, o ne kurį nors kitą?

Senelis pažvelgė į mane šypsodamasis, o tada tarė:

— Tik tas, kuris tikrai vertina gyvenimą, laisvę ir kovoja iki pat galo, nusipelno gyventi laisvėje... net jeigu jis tik pats paprasčiausias broileris.

Aš šiek tiek pasvarsčiau ir paklausiau:

— O jeigu vieną dieną visi viščiukai taps tokie kaip šis?

Senelis ilgai tylėjo, paskui atsakė:

— Tuomet teks apsieiti be vištienos sriubos vakarienei...

Sibiriečiams laisvės samprata šventa.

Kai buvau šešerių, dėdė Vitalijus nusivedė mane pas savo draugą, kurio aš niekada nebuvau matęs, nes kai gimiau, jis jau buvo už grotų, nuteistas daugeliui metų kalėjimo. Jo vardas buvo Aleksandras, tačiau dėdė jį vadino „Ežiu”.

Ežys, kalėjime praleidęs penkiolika metų, kaip tik tą dieną išėjo į laisvę. Sibiriečiai laikėsi papročio, kad pirmieji, ateinantys aplankyti ką tik į laisvę išleisto katorgininko, turi kartu atsivesti vaikų. Tai buvo savotiškas gera lemiantis ženklas, sėkmės tolesniame laisvame ir nusikalstamame gyvenime palinkėjimas. Vaikų buvimas reikalingas tam, kad ilgą laiką nuo visuomenės buvę atskirti žmonės pajaustų, jog jų pasaulis vis dėlto turi ateitį ir tai, ką jie daro, jų idealai, nusikalstamas auklėjimas nėra ir niekada nebus pamiršti. Aš, žinoma, nieko apie tai nesupratau. Man tiesiog buvo smalsu susipažinti su tuo veikėju.

Mūsų kvartale kasdien kas nors patekdavo į kalėjimą arba iš jo išeidavo, tad mums, vaikams, nebuvo keista matyti kalėjime sėdėjusį žmogų. Augome taip, kad būtume pasiruošę ir patys ten atsidurti. Buvome įpratę kalbėti apie kalėjimą lyg apie visiškai normalų dalyką, kaip kiti vaikai kalba apie tarnybą kariuomenėje arba kas bus užaugę. Vis dėlto kai kurių katorgininkų asmenybės mūsų pasakojimuose tapdavo herojais ir pavyzdžiais, į kuriuos bet kokia kaina norėdavome būti panašūs. Troškome gyventi tokį kaip jų nuotykių kupiną gyvenimą, spindintį nusikalstamu žavesiu. Tokį gyvenimą, apie kokį girdėdavome pasakojant suaugusiuosius, o paskui visa tai perpasakodavome vieni kitiems, dažnai pagražindami detales, paversdami tas istorijas panašias į pasakas ir fantastinius pasakojimus. Ežys toks ir buvo: legenda, viena tų asmenybių, maitinusių jaunas mūsų vaizduotes. Apie jį buvo pasakojama, jog dar būdamas paauglys buvo priimtas kaip plėšikas į vieną žinomiausių mūsų bendruomenės gaujų, kurią sudarė seni ir įtakingi sibiriečių nusikaltėliai, o vadovavo jai kitas legendinis veikėjas, visų vadinamas „Taiga”.

Taiga buvo idealus tikro sibiriečių nusikaltėlio pavyzdys. Jo tėvai buvo nusikaltėliai, o jis pats nuo mažens dalyvavo puldinėjant šarvuotus traukinius ir buvo nužudęs daug policininkų. Apie jį pasakota daugybė nuostabių istorijų, kuriose jis vaizduotas kaip išmintingas ir galingas nusikaltėlis, idealiai mokantis vykdyti neteisėtą veiklą ir kartu esantis labai paprastas, žmogiškas, padedantis silpnesniesiems ir baudžiantis už bet kokią neteisybę.

Kai sutiko Ežį, kuris anuomet buvo paauglys našlaitis, Taiga jau buvo senas. Padėjo jam taip, kaip Taigai atrodė teisinga, — išmokė jį nusikaltėlių įstatymų ir moralės normų. Labai greitai Ežys jam tapo kaip anūkas. Be to, Ežys mokėjo užsitarnauti Taigos pagarbą.

Kartą Ežį drauge su kitais penkiais nusikaltėliais apsupo policija. Nebuvo kaip ištrūkti. Visi gaujos nariai laikėsi senųjų sibiriečių įsitikinimų, taigi, nebūtų leidęsi sugaunami gyvi. Būtų kovoję iki pergalės arba iki mirties. Seniesiems Ežio bendrams pagailo jo, tokio jauno. Pasiūlė jam sprukti ir sudarė galimybes saugiai pabėgti, tačiau Ežys iš pagarbos jiems atsisakė. Niekas neabejojo, kad visiems galas. Policininkai nesiliovė spaudę. Staiga Ežys padarė vieną gudrų dalyką: sau už nugaros paslėpė automatą ir išgąstingai šaukdamas nuėjo link policininkų. Prašė pagalbos, tartum būtų buvęs paprasčiausia atsitiktinė auka, nesusijusi su nusikaltėlių ir policininkų susirėmimu. Mentai leido Ežiui pasislėpti už jų nugarų, o jis, vos tik ten atsidūrė, išsitraukė automatą ir visus juos išguldė. Ežio poelgis išgelbėjo senius, ir jis tapo nuolatiniu jų gaujos nariu, įgijęs visas suaugusio nusikaltėlio teises. Mums, vaikams, jis buvo pavyzdys: retai nutinka, kad paauglio žodis būtų toks pat svarus kaip suaugusiojo.

Vėliau, būdamas maždaug trisdešimties, už pasikėsinimą nužudyti policininką Ežys pakliuvo į kalėjimą. Nebuvo nei įrodymų, nei liudininkų, tačiau jį prigriebė pagal straipsnį už „dalyvavimą nusikalstamoje grupuotėje”. Tam įrodyti pakako poros gyvenamojoje vietoje rastų pistoletų ir keleto ankstesnių teistumų. Susitaręs su mentais teisėjas galėjo ištempti nuosprendį iki dvidešimt penkerių metų ir pritaikyti įvairių bausmės režimų. SSRS teisėsauga toli gražu nebuvo akla. Priešingai, kartais atrodydavo, kad mus visus stebi pro mikroskopą.

Mano dėdė buvo Ežio draugas. Kalėjime juodu priklausė tai pačiai „šeimai”. Kadangi dėdė iš kalėjimo išėjo anksčiau už jį, vieną dieną nuėjo aplankyti senojo Taigos, kuris jau gulėjo mirties patale. Dėdė perdavė jam linkėjimus nuo netikro anūko. Prieš mirtį Taiga palaimino mano dėdę ir pasakė, kad pirmas berniukas, gimęs mūsų šeimoje, turės būti pavadintas mano prosenelio Nikolajaus, kuris jaunystėje buvo Taigos draugas ir kurį dvidešimt septynerių nušovė policininkai, vardu. Pirmasis po penkerių metų gimiau aš.

Su dėde Vitalijumi ėjome pėsčiomis. Buvo netoli — pusvalandis kelio. Ežys neturėjo namų, svečiavosi pas vieną seną nusikaltėlį vardu „Virtas”, gyvenantį mūsų kvartalo pakraštyje, netoli laukų, kur upė darė didelį vingį ir slėpėsi tarp miško medžių.

Varteliai buvo atidaryti. Buvo gana karšta vasaros diena. Kieme, vynuogėmis apaugusios pavėsinės šešėlyje, sėdėjo Virtas su Ežiu. Gėrė girą — gaivinantį gėrimą, daromą iš juodos duonos ir mielių. Giros kvapas buvo labai stiprus, jį iš karto buvo galima užuosti tvyrant karštame ir nejudriame ore.

Vos įėjome, Ežys pakilo nuo kėdės ir atskubėjo pasitikti mano dėdės: juodu apsikabino ir, kaip mums įprasta, tris kartus pabučiavo vienas kitą į žandus.

— Nagi, senas vilke, ar dar gali kandžiotis? Ar mentai neišdaužė tau visų dantų? — paklausė Ežys, tarsi iš kalėjimo ką tik būtų išėjęs mano dėdė, o ne jis pats.

Aš žinojau, kodėl jis taip pasakė. Dėdei paskutiniais kalėjime praleistais metais buvo nutikęs bjaurus dalykas. Dėl negarbingo elgesio, dėl to, kad vienas mentas sumušė seną nusikaltėlį, dėdė Vitalijus užpuolė prižiūrėtoją, o šio kolegos jam atkeršijo nežmonišku kankinimu. Ilgai ir smarkiai jį daužė, o paskui apliejo vandeniu ir vidury žiemos paliko lauke per naktį. Dėdė susirgo. Laimei, išgyveno, tačiau tai atsiliepė jo sveikatai. Įsisuko lėtinė astma ir ėmė pūti vienas plautis. Senelis juokavo, kad iš kalėjimo atsiėmė tik pusę savo sūnaus, kita jo pusė esą likusi ten pūti per amžius.

— O tu nebejaunas, pavirtai bjauriu seniu! Kurgi padėjai gražiausius savo metus? — atsakė dėdė, draugiškai nužvelgęs Ežį. Buvo akivaizdu, kad juodu puikūs draugai.

— Kas gi tas basakojis, ar tik ne Jurijaus sūnus? — Ežys pažvelgė į mane ir kreivai nusišypsojo.

— Taip, tai mano sūnėnas. Pavadinome jį Nikolajumi, kaip buvo prašęs senasis Taiga. Tebūna jam minkšta kaip pūkas žemė...

Ežys pasilenkė prie manęs. Jo veidas priešais manąjį. Atidžiai žvelgė man į akis, o aš žiūrėjau į jį. Jo akys buvo labai šviesios, beveik baltos su švelnučiu melsvu atspalviu. Jos nebuvo panašios į žmogaus akis, todėl taip mane sudomino, kad negalėjau atitraukti žvilgsnio. Atrodė, kad jos tuoj tuoj pakeis spalvą.

Paskui Ežys padėjo ranką man ant galvos ir sutaršė plaukus, o aš jam nusišypsojau, lyg jis būtų šeimos narys.

— Šitas bus galvažudys, jis mūsų padermės. Tepadeda jam Viešpats.

— Nežioplas... — pasakė dėdė, kurio balse buvo girdėti stipri pasididžiavimo gaidelė, — ...Kolima, vaikeli, padeklamuok dėdei Ežiui ir dėdei Virtam eilėraštį apie skenduolį!

Tai buvo mėgstamiausias dėdės Vitalijaus eilėraštis. Kaskart, kai jis prisigerdavo ir norėdavo traukti nudobti kokio mento, stengdamiesi jį sulaikyti, mano seneliai siųsdavo mane kaip savotišką vaistą. Turėdavau deklamuoti tą eilėraštį. Aš deklamuodavau, ir jis akimirksniu nurimdavo, pradėdavo kalbėti su manimi ir pistoletą padėdavo į šalį: „Na, gerai, tiek jau to, nudėsiu juos rytoj, tuos šlykščius niekšus. Nagi, padeklamuok dar kartelį..!“ Aš vis deklamuodavau nuo pradžių, kol dėdė užmigdavo. Tik tuomet į kambarį įeidavo seneliai ir paimdavo jo pistoletą.

Tai buvo garsiojo Puškino eilėraštis. Jame pasakojama apie neturtingą žvejį, į kurio tinklus pateko skenduolio kūnas. Žvejys išsigąsta galimų pasekmių ir kūną įmeta atgal į vandenį, tačiau skenduolio šmėkla pradeda jį kasnakt lankyti. Kol kas nors nepalaidos skenduolio kūno žemėje ir ant kapo nepastatys kryžiaus, jo siela negalės ilsėtis ramybėje.

Istorija labai graži ir kartu kraupi. Neįsivaizduoju, kodėl ji taip patiko mano dėdei.

Vis dėlto aš nesigėdydavau deklamuoti eilėraščių kitiems, priešingai, man patikdavo. Jausdavausi esąs svarbus ir dėmesio centre.

Taigi, giliai įkvėpiau ir pradėjau deklamuoti. Stengiausi tai daryti kaip galėdamas išraiškingiau, keičiau balso toną ir gestikuliavau rankomis.

Pirkion kūlvarta įpuolę,

Tėvą šaukiasi vaikai:

„Tėti! Tėti! Paskenduolį

Sužvejojo mūs tinklai.”

„Et, meluokite, velniūkščiai,

Tėvas murma, bara juos,

Sužinos kas, pasisuks čia,

Bus iš to tiktai bėdos!

Teismas, ką gali žinoti,

Kaltę jis primes tau greit;

Nėr ko laukt, girdi tu, motin,

Duok sermėgą, reikia eit...

Kur skenduolis?” - „Ten, tėtuši!”

Ir prie upės iš tiesų,

Kur tinklai šlapi, aptriušę,

Guli kūnas, net baisu.

Toks išpurtęs ir baisingas,

Visas mėlynas, tamsus... 2

Pabaigęs deklamuoti sulaukiau plojimų. Mano dėdė buvo patenkintas labiau negu kiti, paglostė mane ir tarė:

— Na, ką sakiau? Jis tikras genijus.

Senis Virtas pakvietė mus sėstis pavėsinėje prie stalo ir nuėjo atnešti mums dviejų stiklinių.

Ežys manęs paklausė:

— Nagi, sakyk, Kolima, ar turi piką?

Vos išgirdau žodį „pikas”, mano akys sužibo. Suklusau kaip tigras, tykantis aukos medžioklėje: aš dar neturėjau piko, niekas iš mano draugų neturėjo. Paprastai berniukai jį gauna vėliau, sulaukę maždaug dešimties vienuolikos metų.

Pikas yra istorinis sibiriečių nusikaltėlių ginklas. Tai automatinis peilis ilgais ir plonais ašmenimis. Jis susijęs su daugeliu papročių ir tradicinių mūsų nusikaltėlių bendruomenės ceremonijų.

Piko negalima nusipirkti arba įsigyti savo noru, jį reikia užsitarnauti.

Kiekvienas jaunas nusikaltėlis gali gauti piką dovanų iš suaugusio nusikaltėlio, tačiau šis neturi būti susijęs giminystės ryšiais.

Kai nusikaltėlis gauna piką dovanų, šis tampa savotišku asmeniniu simboliu, panašiai kaip kryžius krikščionių bendruomenėje.

Pikas taip pat turi daugybę magiškų galių.

Kai kas nors suserga, ypač jeigu stipriai kenčia, po jo čiužiniu padedamas pikas ištrauktais ašmenimis. Tikima, kad ašmenys perskrodžia skausmą ir sugeria jį kaip kempinė. Be to, kai tais ašmenimis smogiama priešui, susigėręs skausmas išteka į žaizdą, ir todėl priešui skauda dar stipriau.

Naujagimių virkštelė nupjaunama piku, kuris prieš tai visą naktį būna paliktas atlenktais ašmenimis kačių guolyje.

Svarbūs susitarimai tarp dviejų nusikaltėlių, tokie kaip paliaubos, draugystė ar broliškumas, užtvirtinami įsipjaunant delną tuo pačiu piku, kurį paskui saugo trečias asmuo — savotiškas pakto liudininkas. Jeigu kuris nors paliaubų nesilaikys, bus nužudytas tuo piku.

Nusikaltėliui mirus, jo piką sulaužo kuris nors draugas: viena jo dalis — ašmenys — įdedama į kapą, paprastai po mirusiojo galva, o briaunas saugo artimi giminės. Prireikus susisiekti su mirusiuoju, kai norima paprašyti patarimo arba padaryti stebuklą, giminaičiai ištraukia briaunas ir padeda jas raudonojoje kertelėje po ikonomis. Tuomet mirusysis tampa savotišku tiltu, tiesiogiai sujungiančiu žmogų su Dievu.

Pikas turi magiškų galių tik tuomet, kai sibirietis nusikaltėlis, kuriam jis priklauso, naudoja jį laikydamasis nusikaltėlių bendruomenės taisyklių. Jeigu piką pasisavina jo nevertas asmuo, jis atneša nesėkmių. Iš čia kilo ir mūsų posakis: „Sužlugdyti kaip pikas sužlugdo prastą šeimininką.”

Jeigu nusikaltėlis patenka į pavojų, jo pikas gali perspėti apie tai įvairiais būdais: staiga ašmenys patys atsilenkia, įkaista arba ima vibruoti. Kai kas pasakoja, kad iš piko net gali pasigirsti švilpimas.

Jeigu pikas sulūžta, vadinasi, kažkur klaidžioja ramybės nerandanti mirusiojo vėlė. Tuomet žmonės aukoja ikonoms, pasimeldžia už mirusius gimines ir draugus, apsilanko kapinėse, galvoja apie mirusiuosius, mini juos šeimoje, pasakoja apie juos, ypač vaikams.

Dėl visų šių priežasčių, išgirdus žodį „pikas”, mano akys suspindo. Turėti piką reiškė būti suaugusiųjų apdovanotam, turėti tą, kas tave visiems laikams susieja su jų pasauliu.

Klausimas, kurį uždavė Ežys, buvo akivaizdus ženklas, kad netrukus man nutiks beprotiškas dalykas. Man, šešerių metų berniukui. Legendinis nusikaltėlis nori man padovanoti piką, mano pirmąjį piką. Tokio dalyko aš nesitikėjau, negalėjau net įsivaizduoti, bet štai staiga man prieš akis atsiveria galimybė turėti tą šventą simbolį, kuris sibirietiškai auklėtam žmogui yra sielos dalis.

Stengiausi nuslėpti susijaudinimą ir nutaisyti abejingą veido išraišką, bet nemanau, kad man tai pavyko, nes visi trys žiūrėjo į mane ir šypsojosi. Be jokios abejonės, jie galvojo apie savo pirmąjį kartą, apie savo pirmąjį piką.

— Neturiu, — labai rūsčiai atsakiau.

— Tuomet palauk truputėlį, tuoj grįšiu... — ištaręs šiuos žodžius Ežys nuėjo į namo vidų. Jaučiausi taip, tarsi tuoj turėčiau sprogti iš laimės. Manyje griežė orkestras, šaudė fejerverkai ir skambėjo milijardai euforiškų balsų. Buvau tarsi apgirtęs, atrodė, tuoj pratrūksiu.

Ežys netrukus grįžo ir priėjo prie manęs. Paėmė mano ranką ir į ją įdėjo piką. Mano pirmąjį piką.

— Jis tavo. Tepadeda tau Viešpats, kad tavo ranka taptų stipri ir ryžtinga...

Iš žvilgsnio buvo matyti, kad Ežys taip pat patenkintas.

Aš žiūrėjau į savo piką ir negalėjau patikėti, jog jis tikras. Buvo didesnis ir sunkesnis, nei tikėjausi.

Atlenkiau saugiklį, tokią mažytę svirtį, ir paspaudžiau mygtuką. Mechanizmo sukeltas garsas nuskambėjo man kaip muzika, tarsi metalas būtų įgavęs balsą. Ašmenys iššoko staiga, iš karto, su nenusakoma jėga. Buvo tiesūs, tvirti, stabilūs ir neklibėjo. Akimirka, kai tas keistas daiktas, kuris uždarytas panašus į amžiaus pradžios kanceliarijos reikmenį, o atidarytas įgauna aiškią, paprastą ir apibrėžtą labai gražaus, grakštaus, plono, gan tauraus ir žavaus ginklo formą, buvo pribloškiama.

Rankena iš juodo kaulo — taip pas mus vadinami tamsiai rudos, beveik juodos spalvos karališkojo elnio ragai. Viduryje — stačiatikių kryžiaus formos balto kaulo inkrustacija. Rankena buvo tokia ilga, kad turėjau laikyti ją abiem rankomis, kaip viduramžių riteriai kalaviją. Švytintys kaip veidrodis ašmenys taip pat buvo labai ilgi, vienas jų kraštas išgaląstas. Tai buvo fantastiškas ginklas. Jaučiausi taip, tarytum būčiau patekęs į rojų.

Nuo tos dienos mano autoritetas tarp draugų išaugo iki begalybės. Ištisą savaitę pas mane į svečius būriais plaukė vaikai iš viso kvartalo, kad pamatytų mano piką. Mano namai tapo savotiška šventove, o jie — piligrimais. Senelis įleisdavo juos į kiemą ir visus pavaišindavo gaiviu gėrimu. Senelė nespėdavo padaryti giros, o ji jau būdavo pasibaigusi. Tuomet aš paskleidžiau žinią, kad mielai priimu dovanas skysta forma, dar geriau, jeigu jos atšaldytos. Taigi, visi, kas norėjo ateiti pamatyti pirmąjį šešerių metų berniuką, laimingą tikro piko savininką, turėjo atsinešti gerti.

Tikrai labai didžiavausi savimi, tačiau po kurio laiko mane apėmė keistas liūdesys. Atsibodo po šimtą kartų per dieną pasakoti tą pačią istoriją ir visiems rodyti piką. Tuomet kaip ir kiekvieną sykį, kai iškildavo kokia nors problema arba dėl ko nors skaudėdavo širdį, nuėjau aplankyti senelio Kuzios.

Senelis Kuzia buvo senas nusikaltėlis ir gyveno nedideliame name mūsų rajone priešais upę. Jis buvo labai stiprus senis, vis dar visiškai juodais plaukais. Visas jo kūnas buvo nusėtas daugybe tatuiruočių. Turėjo jų visur, netgi ant veido. Paprastai jis nusivesdavo mane į sodą, iš kurio matyti upė, ir pasakodavo pasakas bei įvairiausias istorijas iš nusikaltėlių gyvenimo. Senelio Kuzios balsas buvo sodrus, tačiau jis kalbėdavo tyliai, ramiai, tad atrodydavo, kad balsas sklinda iš kažkur toli, ne iš jo paties. Didžiausią šiurpą keldavo jo akys. Buvo jos mėlynos, tačiau nešvaraus, drumsto mėlynumo su žalsvais atspalviais. Rodėsi, jos nepriklauso kūnui, nėra jo dalis. Kai senelis Kuzia tomis giliomis akimis ramiai, nesinervindamas įsistebeilydavo, pasijusdavai taip, tartum tave šviestų rentgeno spinduliais. Jo žvilgsnyje buvo kažkas tikrai hipnotizuojančio. Kairėje raukšlių išvagoto veido pusėje buvo matyti ilgas randas, primenantis nusikalstamos jaunystės laikus.

Taigi, nuėjau pas senelį Kuzią ir viską jam papasakojau. Paaiškinau, kad man patinka turėti piką, tačiau dabar draugai su manimi elgiasi kitaip nei anksčiau. Net geras mano draugas Melas, su kuriuo mudu, kaip pas mus sakoma, buvome „drėbti iš to paties molio”, elgėsi taip, tarytum būčiau ikona, kurios akivaizdoje reikia būti geriems ir laikytis pagarbiai.

Senelis Kuzia pradėjo juoktis, bet nepiktai. Pasakė man, kad nesu žvaigždei tinkamo stoto.

Paskui ėmė skaityti man vieną savo ilgųjų moralų. Patarė elgtis taip, kaip man norisi. Pasakė, kad dėl to, jog gavau piką, netapau kitoks negu kiti, man tiesiog pasisekė tinkamu laiku atsidurti tinkamoje vietoje. Jeigu mūsų Viešpats taip norėjo, vadinasi, turiu būti pasirengęs prisiimti man suteiktą atsakomybę. Jį išklausęs, kaip visuomet pasijutau geriau.

Senelis Kuzia išmokė mane senųjų nusikaltėlių elgesio taisyklių, kurios dabartiniais laikais keitėsi tiesiog jo akyse. Jis sielojosi dėl to. Sakydavo, kad viskas visuomet prasideda nuo smulkmenų, kurios atrodo nereikšmingos, tačiau galiausiai lemia visišką savo tapatumo praradimą.

Norėdamas įkalti tai man į galvą, dažnai pasakodavo vieną sibirietišką pasaką, įkūnijančią metaforą, kuri kaip tik ir reiškė, kad netinkamai gyvenantys žmonės, susigundę apgaulinga nauda, praranda tapatumą.

Pasaka buvo apie vilkų gaują, atsidūrusią gana sunkioje padėtyje, nes jau seniai neturėjo ko ėsti. Trumpiau tariant, jiems buvo sunkus laikas. Senasis gaujos vadas visus ramino, prašė gaujos narių turėti kantrybės ir palaukti, nes vis vien anksčiau ar vėliau bėgsiąs šernų ar elnių pulkas, jie sumedžiosią daug mėsos ir pagaliau prikimšią pilvus. Vienas jaunas vilkas nenorėjo laukti ir ėmė ieškoti greito problemos sprendimo. Jis nusprendė išeiti iš miško ir traukti prašyti maisto žmonių. Senasis vilkas bandė jį sulaikyti. Sakė, kad jeigu jis eis prašyti žmonių duoti maisto, pasikeis ir daugiau nebebus vilkas. Jauniklis juo nepatikėjo, šiurkščiai atrėžė, jog tam, kad prisikimštų pilvą, nėra reikalo laikytis griežtų taisyklių, svarbu prikimšti jį ir tiek. Šitaip pasakęs patraukė kaimo link.

Žmonės šėrė jį maisto atliekomis. Kiekvieną kartą prisikimšęs pilvą jaunasis vilkas norėdavo grįžti į mišką pas kitus gaujos vilkus, tačiau apsnūsdavo ir vis atidėdavo, kol galiausiai visiškai užmiršo gyvenimą gaujoje, medžiojant patiriamą malonumą, jausmus, kurie apimdavo tuomet, kai dalydavosi grobiu su kitais gaujos vilkais.

Jaunasis vilkas pradėjo traukti į medžioklę drauge su žmonėmis. Padėdavo jiems, ne vilkams, su kuriais gimė ir augo. Kartą medžiodamas žmogus šovė į vieną seną vilką, šis parkrito sužeistas. Jaunasis vilkas nulapatavo prie jo, kad atneštų savo šeimininkui. Tuo metu, kai bandė sugriebti dantimis, pamatė, jog tai senasis gaujos vadas. Jauniklis susigėdo, nežinojo, ką jam pasakyti. Įsivyravusią tylą užpildė senasis vilkas, ištaręs paskutinius savo žodžius: „Nugyvenau gyvenimą kaip tikras vilkas. Daug medžiojau ir su savo broliais pasidalijau daugybe grobių, todėl dabar mirštu laimingas. Tu gyvensi amžinoje gėdoje, vienas pasaulyje, kuriam nepriklausai, nes vilko savigarbą iškeitei į prikimštą pilvą. Esi nevertas vilko vardo. Visur, kur eisi, būsi žeminamas. Nepriklausai nei vilkų, nei žmonių pasauliui... Suprasi, kad alkis užeina ir praeina, tačiau kartą praradęs savigarbą, daugiau niekada jos nebesusigrąžinsi.”

Pasakos pabaiga buvo mano mėgstamiausia dalis, nes senojo vilko žodžiai išreiškė pačią tikriausią išgrynintą nusikaltėlių filosofiją. Seneliui Kuziai pasakojant, tuose žodžiuose atsispindėdavo jo paties nugyventas gyvenimas, jo požiūris į pasaulį ir supratimas.

Prisiminiau tuos žodžius, kai po kelerių metų traukiniu buvau vežamas į nepilnamečių kalėjimą. Vienas sargybinis savo valia nusprendė išdalyti nuteistiesiems rūkytos dešros griežinėlių. Buvome alkani, ir daugelis puolė godžiai ryti tą dešrą. Aš jos neėmiau. Vienas vaikinukas paklausė kodėl. Papasakojau jam pasaką apie vilko vardo nevertą jauniklį. Jis manęs nesuprato, tačiau, kai atvažiavome, rūkytą dešrą išdalijęs sargybinis pagrindinėje aikštėje atsistojo priešais visus ir paskelbė, kad prieš duodamas dešrą mums buvo padėjęs ją išvietėje.

Pagal nusikaltėlių taisykles, visi, valgę tos dešros, buvo „apkrėsti”, todėl nusirito į žemiausią nusikaltėlių bendruomenės kastą ir tapo visų niekinami dar prieš patekdami į kalėjimą. Tai buvo vienas žaidimėlių, kuriuos mentai dažnai žaisdavo: pasinaudodavo nusikaltėlių taisyklėmis ir šitaip atgręždavo nusikaltėlių ginklą į juos pačius. Nepilnamečiai užkibdavo dažniau, nes daugelis nežinodavo, kad garbingas nusikaltėlis iš mento rankų nieko negali imti. Kaip sakydavo amžinatilsį mano dėdė: „Geras nusikaltėlis iš mentų gauna tik lazdų ir tas pačias, pasitaikius progai, jam sugrąžina.”

Taigi, mano autoritetas tarp draugų staiga padidėjo, ir aš pradėjau skleisti savotišką senelio Kuzios man perteikiamo auklėjimo propagandą. Jis tuo labai džiaugėsi, nes taip aprėpdavo mus visus. Per mane vieną sugebėjo visiems diegti tinkamus auklėjimo pagrindus, vystyti sibirietišką požiūrį į gyvenimą, perteikti pažiūras ir idealus. Ne be reikalo mus, iš Žemupio rajono kilusius paauglius, visi kiti vadindavo „sibirietišku auklėjimu”. Šitaip buvo vadinami ištremti sibiriečiai, nes jie, kitaip negu kitos bendruomenės, liko ištikimi nusikaltėlių tradicijoms ir buvo labai konservatyvūs.

Mūsų mieste kiekviena nusikaltėlių bendruomenė išsiskirdavo iš kitų kokia nors specialia aprangos detale arba ypatingu jos dėvėjimo būdu. Ypač akivaizdžiai tai būdavo matyti tarp nusikaltėlių bendruomenių jaunimo. Nusikaltėliai taip pat naudodavo simbolius, pagal kuriuos iš karto buvai priskiriamas kuriai nors gaujai, rajonui ar tautiečių grupei. Daugelis bendruomenių žymėdavo savo teritoriją piešiniais ar užrašais, tačiau senos ir galingos bendruomenės į šią raiškos formą žiūrėjo gana nepalankiai. Pavyzdžiui, mūsų seniai visuomet drausdavo rašyti ar piešti ant sienų. Sakydavo, kad taip elgtis gėdinga ir nemandagu. Kartą senelis Kuzia man paaiškino, kad mūsų nusikaltėlių bendruomenei nėra reikalo savo buvimo patvirtinti kokiu nors būdu. Esame ir viskas. Žmonės tai žino ne todėl, kad kasdien mato užrašus ant namų sienų, o todėl, kad jaučia mūsų buvimą ir žino, jog visuomet gali sulaukti mūsų, nusikaltėlių, pagalbos ir supratimo. Tas pats pasakytina apie kiekvieną nusikaltėlį: net jeigu jis yra garsus ir žinomas, elgiasi kukliausiai iš visų.

Kituose rajonuose viskas būdavo kitaip. Centro gaujų nariai nešiodavo jų simboliu tapusios formos auksinius pakabukus. Pavyzdžiui, gaujos, kuriai vadovavo jaunas nusikaltėlis pravarde Piratas, aplink save sukūręs savotišką asmens kultą, nariai išsiskirdavo iš kitų nešiodami pakabukus su kaukole ir dviem kaulais kaip piratų vėliavoje. Kitos Geležinkelio stoties rajono gaujos nariai būdavo verčiami rengtis juodai. Taip jie akcentavo savo siekį priklausyti Juodosios sėklos kastai. Ukrainiečiai iš Balkos rajono rengdavosi amerikietišku stiliumi. Tiksliau, dažniau kopijuodavo afroamerikiečius. Dainuodavo dainas, kurios atrodė visiškai neturinčios prasmės, nes žodžiai tariami taip greitai, kad nieko neįmanoma suprasti. Be to, visur purškiamaisiais dažais terliodavo keistus dalykus. Kartą vienas jų Pakrantės rajone kažką nupiešė ant vieno pagyvenusio žmogaus, seno katorgininko, namo sienos. Už tai jaunas nusikaltėlis, senojo katorgininko kaimynas, jį nušovė. Prisimenu, kaip apie tai kalbėjausi su seneliu Kuzia: pasakiau jam, jog, mano galva, žudyti dėl tokio nusižengimo yra neteisinga. Galima paprašyti atlyginti nuostolius už įžeidimą ir pasityčiojimą. Be to, visuomet galima sumušti. Paprastai gavęs į kailį žmogus šį tą supranta. Senelis Kuzia buvo kitokios nuomonės. Pasakė man, kad esu pernelyg žmogiškas. Pernelyg žmogiškas ir per jaunas. Paaiškino, kad klaidingu keliu pasukę jaunuoliai, nenorintys klausyti vyresnių, dažniausiai pakenkia sau ir greta esantiems žmonėms. Ukrainiečių paaugliai buvo beužtraukią pavojų daugeliui vaikų iš kitų rajonų. Jie būtų pradėję juos mėgdžioti, nes elgtis nemandagiai visuomet paprasčiau ir labiau norisi negu laikytis gero auklėjimo taisyklių. Taigi, tokiu savo elgesiu ukrainiečiai davė pretekstą suabejoti nusikaltėlių galia ir tvarka mūsų mieste. Buvo būtina su jais pasielgti žiauriai ir labai griežtai, kad visi suprastų, kur gali nuvesti tradicijų nesilaikymas. Paskui senelis pridūrė:

— Be to, kodėl apsimeta esantys juodaodžiai amerikiečiai, o ne, tarkim, šiaurės korėjiečiai ar palestiniečiai? Aš tau pasakysiu kodėl: tai mėšlas, per televiziją, kiną, laikraščius ir visas kitas bjaurastis ateinantis iš velnio. Garbingas ir savo vardo vertas žmogus jų niekada neliečia... Amerika yra prakeikta, Dievo užmiršta šalis, todėl reikia ignoruoti viską, kas iš ten ateina. Tie kvaileliai linksminasi žaisdami amerikiečius. Neilgai trukus pradės ir kalbėti klykaudami kaip beždžionės...

Senelis Kuzia, kaip ir kiti sibiriečių nusikaltėliai, nekentė visko, kas amerikietiška, nepritarė šaliai, kuri įkūnijo pasaulinę galią. Devintame dešimtmetyje daugybė žydų pabėgo iš SSRS į Ameriką. Išgirdęs kalbant apie juos senelis Kuzia nustebęs sakydavo:

— Kokio velnio visi lekia į Ameriką ir sako, kad ieško laisvės? Mūsų protėviai Sibire slėpdavosi miškuose. Jie juk nebėgo į Ameriką. Be to, kam sprukti iš sovietinio režimo, kad patektum į amerikietiškąjį? Tai tas pats, kaip iš narvo ištrūkęs paukštis savo noru apsigyventų kitame narve...

Dėl šių priežasčių Žemupyje buvo draudžiama naudotis bet kokiu amerikietišku daiktu. Amerikietiški automobiliai, be jokių kliūčių važinėjantys visame mieste, į mūsų rajoną patekti negalėjo. Taip pat buvo draudžiami drabužiai, buitinės technikos prietaisai ir visi kiti daiktai „made in USA”. Man šis dalykas buvo gana skaudus, nes labai mėgau džinsus. Jie man patiko, bet negalėjau jų mūvėti. Paslapčiomis klausydavausi amerikietiškos muzikos. Mėgau bliuzą, roką ir metalą, tačiau laikydamas namie diskus ir kasetes labai rizikavau. Jeigu tėvas, surengęs inspekciją mano slėptuvėse, juos rasdavo, pakeldavo audrą. Mušdavo ir savo bei senelio akivaizdoje priversdavo mane savo rankomis sulaužyti visus įrašus. Paskui visą savaitę kiekvieną vakarą turėdavau jam ir kitiems šeimos nariams po valandą groti akordeonu rusiškas melodijas ir dainuoti rusų liaudies arba nusikaltėlių dainas.

Manęs nežavėjo amerikietiška politika, tik muzika ir kai kurių rašytojų knygos. Kartą nutaikęs progą pabandžiau tai paaiškinti seneliui Kuziai. Tikėjausi, kad jis, naudodamasis savo galiomis, galėtų padėti man gauti leidimą nesislapstant nuo šeimos narių klausytis amerikietiškos muzikos ir skaityti amerikietiškas knygas. Senelis Kuzia pažvelgė į mane taip, tarsi būčiau jį išdavęs, ir tarė:

— Vaikeli, ar žinai, kodėl siaučiant marui žmonės degina viską, kas priklausė ligoniams?

Papurčiau galvą, nors jau įsivaizdavau, kur link jis suka.

Senelis Kuzia liūdnai atsiduso ir baigė:

— Užkratas, Nikolajau, užkratas.

Kadangi buvo draudžiama viskas, kas amerikietiška, be to, užginta materialiais dalykais demonstruoti turtus ir galią, mūsų rajono žmonės rengdavosi labai paprastai. Mes, paaugliai, vilkėjome tikrai varganus drabužius, tačiau tuo ir didžiavomės. Kaip trofėjus nešiodavome senus savo tėvų arba vyresnių brolių išaugtus batus, nemadingus jų drabužius, kurie turėjo akcentuoti sibirietišką kuklumą ir paprastumą.

Mūsų seniai su pinigais elgdavosi labai savotiškai. Buvome labai sena ir turtinga bendruomenė, namai mūsų rajone buvo milžiniški, žmonės būtų galėję sau leisti gyventi, kaip pas mus ir pas jus sakoma, „tarsi inkstai taukuose”. Būtų galėję mėgautis visais gyvenimo malonumais, tačiau pinigai buvo naudojami keistai. Sibiriečiai nepirko drabužių, papuošalų, brangių mašinų, nelošė. Jie noriai leido pinigus tik dviem dalykams: ginklams ir stačiatikių ikonoms. Visi turėjome daugybę ginklų. Ir ikonų, kurios kainavo labai brangiai.

Visais kitais atžvilgiais buvome kuklūs. Kuklūs ir uniformuoti. Žiemą visi vilkėjome vatines juodas arba tamsiai mėlynas kelnes, kurios buvo labai šiltos ir patogios. Viršutiniai drabužiai buvo dviejų rūšių: įprastinė vatinė fufaika, šimtasiūlė, kurią SSRS laikais vilkėjo pusė jos gyventojų, nes ją duodavo darbininkams, ir tulupas, verstos odos puskailiniai didžiule kailine apykakle, kurią, jeigu spausdavo smarkus šaltis, buvo galima pasikelti iki pat akių. Aš nešiojau šimtasiūlę, nes ji buvo lengvesnė, todėl galėjau pakankamai laisvai judėti. Avėjome sunkius batus su kailiu viduje. Be to, kad nenušaltume kojų, dėvėjome ilgas vilnones kojines. Įprastinis galvos apdangalas būdavo kailinė kepurė. Manoji buvo labai graži, pasiūta iš baltojo šermuonėlio kailio. Nuostabiai šilta, lengva ir patogi.

Vasarą vilkėdavome įprastines medžiagines kelnes ir, kaip numato sibiriečių taisyklės, visuomet segėdavome diržą. Diržas sietas su medžiotojų tradicijomis. Sibiriečiams jis buvo kur kas daugiau nei vien tik sėkmę lemiantis daiktas, diržas simbolizavo pagalbos prašymą. Jeigu medžiotojas pasiklysdavo miške arba jam kas nors nutikdavo, pririšdavo diržą savo šuniui po kaklu ir pasiųsdavo šį namo. Kiti bendruomenės nariai, pamatę šunį grįžtantį, suprasdavo, kad jo šeimininkas pateko į bėdą.

Prie kelnių paprastai vilkėdavome baltus arba pilkus marškinius stačiu kaklu ir sagomis dešinėje pusėje, vadinamus kosovorotka, „kreiva apykaklė”. Ant jų — labai paprastą lengvą pilką arba juodą švarką, kokius vilki kareiviai. Galiausiai nešiodavome legendinę sibiriečių nusikaltėlių kepurę, savotišką mūsų vėliavą, vadinamą „aštuoniais trikampiais”. Kepurę sudaro aštuonios medžiagos skiautės, tarpusavyje susiūtos taip, kad sudarytų savotišką kupolą, kurio viršuje prisiuvama saga. Yra ir nedidelis snapelis. Kepurės gali būti tik šviesios arba baltos spalvos. Rusijoje tokia kepurė vadinama kepka, yra jų įvairiausių rūšių. Aštuoni trikampiai yra tik sibirietiškasis variantas. Tikro drąsaus ir apsukraus nusikaltėlio aštuonių trikampių kepurės snapelis turi būti smarkiai lenktas, užapvalintas ir jokiu būdu neįlaužtas taip, kad ties viduriu sudarytų aštrų kampą. Kai kas nors nori išreikšti panieką, savo priešo aštuonių trikampių kepurės snapelį lenkia tol, kol šis deformuojasi ir sulūžta.

Man aštuonių trikampių kepurę padovanojo dėdė. Ji buvo sena, kaip tik todėl labai ją mėgau. Deja, mano galva buvo maža, todėl, kad nesmuktų ant akių, turėjau užsikišti ją už ausų. Labai dėl to jaudinausi, nes maniau, kad taip nešiojant ausys atlėps visam laikui. Tačiau neturėjau kito pasirinkimo: jeigu neužsikišdavau už ausų, ji uždengdavo pusę veido. Kartą mama ją susiaurino pagal mano galvos dydį. Tai buvo tikrai nuostabi diena.

Aštuonių trikampių kepurė buvo tokia svarbi, kad apie ją buvo pasakojamos istorijos ir kuriami posakiai. Nusikaltėlių žargonu „užsidėti aštuonis trikampius” reiškia įvykdyti nusikaltimą arba dalyvauti nusikalstamoje veikoje. „Laikyti aštuonis trikampius tiesiai” reiškia būti budriam, saugotis kokio nors pavojaus. „Nusismaukti aštuonis trikampius ant pakaušio” reiškia elgtis agresyviai, ruoštis pulti. „Aštuoni trikampiai kreivai” apibūdina ramų atsipalaidavusio žmogaus elgesį. „Užsismaukti aštuonis trikampius ant akių” reiškia pranešti apie būtinybę dingti, slėptis. „Prikrauti aštuonis trikampius” reiškia gauti ko nors su kaupu.

Kartais aš prikraudavau savo kepurę su kaupu tikrąja to žodžio prasme. Pavyzdžiui, kai mes, vaikai, eidavome aplankyti tetos Martos, vienišos moters, gyvenusios ant upės kranto. Ji garsėjo savo uogienėmis. Atnešdavome jai iš kitoje upės pusėje esančių kolektyvinių sodų vogtų obuolių, padėdavome juos nulupti ir supjaustyti uogienei. Ji iškepdavo pirožki, mažų sausainiukų, įdarytų uogiene. Kieme priešais jos namus visi susėsdavome ratu ant mažų taburečių, virtuvės durys būdavo plačiai atlapotos, ant viryklės nuolat kas nors kunkuliuodavo. Traukdavome obuolius iš maišų, savo peiliais juos nulupdavome ir mesdavome į didžiulį puodą su vandeniu. Kai šis prisipildydavo, užkišę ilgas medines lazdas, kurias naudodavome kaip rankenas, visi drauge įnešdavome puodą į vidų. Teta Marta mus mylėjo ir sočiai maitindavo. Visuomet grįždavome namo prikimštais pilvais, rankose nešini pyragaičiais. Aš savuosius susidėdavau į kepurę ir pakeliui kramsnodavau.

Nemažai nusikaltėlių tradicijas apdainuojančių kūrinių yra skirti aštuonių trikampių kepurei. Tai patarlės, eilėraščiai, dainos. Kadangi daug laiko praleisdavau su senais nusikaltėliais ir girdėdavau, kaip jie dainuoja arba deklamuoja eilėraščius, daugelį jų mokėjau atmintinai. Mano mėgstamiausia daina buvo tokia:

Pamenu, ant galvos aštuonis trikampius nešiojau,

Degtinę gėriau ir rūkiau tabaką stiprų,

Pamilau savo kaimynę Niną Ir ėjau su ja į restoraną.

Už chromačij 3 visad užsikišęs sčaber4

Po marškiniais vilkėjau aš telnjaška5,

Kurią Odesos vagys buvo dovanoję...

Aštuoni trikampiai buvo visų įvykių centre. Kepurė buvo minima visuomet ir visur, iš jos buvo lažinamasi įvairiausiose situacijose. Dažname ir nepilnamečių, ir suaugusių nusikaltėlių pokalbyje buvo galima išgirsti frazių: „Tegul mano aštuonių trikampių kepurė užsiliepsnoja ant galvos, jeigu sakau netiesą” arba „Te mano kepurė nuplasnoja man nuo galvos”, arba dar klaikesnis variantas: „Te mano kepurė mane mirtinai uždusina”.

Mūsų visuomenėje buvo draudžiama prisiekti. Tai buvo laikoma savotišku silpnumu, įžeidimu sau pačiam, nes tas, kuris prisiekia, sukelia įtarimą, jog sako netiesą. Vis dėlto paaugliams besikalbant tarpusavyje ne kartą išsprūsdavo priesaika, ir prisiekiama būdavo kepure. Niekada nebuvo galima prisiekti motina arba tėvais, kitomis giminėmis, Dievu ir šventaisiais. Taip pat nebuvo galima prisiekti savo sveikata ar, dar blogiau, savo siela, nes tai buvo laikoma „Dievo nuosavybės gadinimu”. Nelikdavo nieko kita, kaip išsilieti ant savo kepurės.

Kartą mano draugas Melas prisiekė kepure prieš tris mūsų gaujos paauglius, tarp kurių buvau ir aš, kad, jeigu neįsibėgėjęs neperšoks mokyklos tvoros vienu šuoliu, „sugrūs savo aštuonių trikampių kepurę Amūrui (toks buvo dėdės Maro, vieno mūsų kaimyno, šuns vardas) į užpakalį”.

Net ir dabar, kai tai prisimenu, neturiu žalio supratimo, kaip Melas galėjo įsivaizduoti, kad gali vienu šuoliu įveikti keturių metrų aukščio kliūtį. Tačiau tuo metu kur kas labiau mane jaudino kitas dalykas: kaip Melas atliks veiksmą su kepure, jeigu pralaimės lažybas, nes Amūras buvo didžiausias ir pikčiausias mūsų rajono šuo. Apie jį sklandė siaubingų istorijų. Amūras buvo vokiečių aviganio ir šuns, kurio veislė Sibire vadinama Alabaj — „vilkų triuškintojas”, — mišrūnas. Paprastai jis ramiai vaikštinėdavo savo šeimininko kieme, tačiau kartais tapdavo nevaldomas. Ypač tuomet, kai išgirsdavo švilpuko garsą. Kai jis kažką užpuolė, du kartus buvo bandyta šunį nušauti, bet jis išgyveno, nes, kaip sakydavo mano tėvas, „kuo daugiau kartų į tą gyvulį šauni, tuo jis darosi stipresnis”. Aš be proto bijojau to žvėriško šuns. Kartą mačiau, kaip jis perplaukė upę, nugalabijo ožką ir sudraskė ją į gabalus, tarytum šioji būtų buvusi skudurinė.

Taigi, dėl išvardytų priežasčių Melo mintis man atrodė daugiau nei kvaila. Vis dėlto ištarto žodžio nesugrąžinsi, tad neliko nieko kita kaip tik stebėti tą beprotišką spektaklį, kurio ir režisierius, ir autorius, dėl visiško savo idiotiškumo, buvo Melas.

Nuėjome prie mokyklos tvoros.

Melas pabandė. Šoktelėjo pusmetrį ir nosimi atsitrenkė į tvorą. Paskui atsisėdo ant žemės ir padarė išvadą: „Po šimts, iš tikrųjų aukšta. Man niekaip nepavyks..?

Žiūrėjau į jį ir negalėjau patikėti, kad gyvas žmogus, kaip ir mes visi, gali būti toks naivus. Pabandžiau išgelbėti padėtį ir tariau, kad buvo labai juokinga, bet jau galime grįžti namo. Melas pritrenkė mane savo bukumu. Pasakė, kad dabar garbės reikalas laikytis priesaikos.

Norėjau ir juoktis, ir verkti. Kiti du draugai, Besą ir Džidžitas, nenustygo vietoje ir jau įsivaizdavo įvairiausius būdus, kaip Melas galėtų pabandyti prisiartinti prie šuns ir efektyviausiai įvykdyti savo prakeiktą planą. Trijulė žingsniavo priešais mane, tuodu pasakojo Melui visas operacijos smulkmenas, o aš kaip šmėkla vilkausi iš paskos.

Priėjome Maro namus. Melas perlipo tvorą ir nušoko į kiemą. Paties Maro namie nebuvo, nebuvo ir tinklų, kuriuos paprastai laikydavo ištempęs ant tvoros. Vadinasi, buvo išėjęs žvejoti.

Amūras gulėjo susirietęs prie durų. Siaubingai baisiame jo snukyje atsispindėjo švelni ironija. Jis įdėmiai žvelgė į mus ir bandė suprasti, kaip atliksime aštuonių trikampių kepurės įkišimo jam į pasturgalį operaciją.

Melas atsinešė virvę šuniui pririšti, turėjo ir vazelino tūbelę, kurią draugai buvo gavę iš tetos Natalijos, medicinos sesers, kad kepurė lengviau slystu į šuns kūno angą. Melas artinosi prie Amūro, o šis net nejudėjo. Žiūrėjo į jį abejingomis, nuobodulio širma aptrauktomis akimis, tarytum permatytų vaikėzą kiaurai. Su kiekvienu žingsniu Melas darėsi vis drąsesnis. Iš pradžių atrodė, kad bijo atlikti staigesnį judesį, ir slinko lėtai kaip vėžlys, o paskutinius žingsnius beveik nušuoliavo visas patenkintas, kad šuo nereaguoja.

Kai Melą ir Amūrą skyrė ne daugiau kaip pora metrų, Džidžitas įsikišo du pirštus į burną ir sušvilpė taip čaižiai, kad man net plaukai pasišiaušė. Pamačiau, kaip per kelias akimirkas Melas stebuklingai perskriejo tvorą, prašvilpė man virš galvos ir kakta atsitrenkė į nuo kaitrios vasaros saulės įšilusį asfaltą. Varteliai, į kuriuos smarkiai trankėsi Amūras, ėmė linkti nuo sunkaus jo kūno. Savo įsiūtį šuo palydėjo keistu balsu, kokio niekada nebuvau girdėjęs sklindant iš jokio gyvūno. Tai buvo panašu į žmogaus kriokimą, sumišusį su pašėlusių ir įsiutusių gyvūnų balsų choru. Tarsi dramblys, liūtas, vilkas, lokys ir arklys varžytųsi, kas garsesnis. Jeigu kas nors tą akimirką manęs būtų paklausęs, koks galėtų būti velnio balsas, būčiau pasakęs — toks, kaip Amūro.

Melo kelnės buvo praplėštos ties užpakaliu, o pro skylę buvo matyti raudoni kraujo dryžiai — Amūro letenos palikti pėdsakai. Melas buvo persigandęs ir vis dar negalėjo suprasti, kas jam atsitiko, o Džidžitas su Besą iš juoko raitėsi ant žemės ir nesiliovė švilpę, norėdami dar labiau paerzinti šunį, kuris iš kitapus vartelių taškėsi purslais ir liejo savo gyvulišką įsiūtį.

Laimei, vartai buvo uždaryti, nes jeigu jie būtų buvę atviri, Amūras būtų visus mus sudraskęs į gabalus.

Melas pralaimėjo lažybas, tačiau mes, išvydę tokį juokingą spektaklį, jam atleidome.

Būdamas dvylikos prisiviriau košės. Buvau teisiamas už „grasinimus viešoje vietoje”, „pasikėsinimą nužudyti su sunkiomis pasekmėmis” ir, žinoma, už „pasipriešinimą valdžios pareigūnui, vykdančiam pareigą saugoti viešąją tvarką”. Tai buvo pirmoji mano baudžiamoji byla ir, atsižvelgęs į aplinkybes (aš buvau paauglys, o auka — už mane pora metų vyresnis anksčiau teistas asmuo), teisėjas nusprendė paskirti bausmę, kuri mūsų žargonu vadinama „paglostymu”. Nepasodino į kalėjimą ir nereikėjo lankyti jokios perauklėjamosios programos ar panašių nesąmonių, po kurių žmonės paprastai tampa dar bjauresni ir piktesni. Reikėjo tik laikytis savotiškos asmeninės komendanto valandos: būti namie nuo aštuntos valandos vakaro iki aštuntos valandos ryto, kartą per savaitę nueiti į nepilnamečių skyrių ir lankyti mokyklą.

Taip gyventi turėjau pusantrų metų, paskui galėjau grįžti į įprastinį ritmą. Tačiau jeigu per tą laiką būčiau padaręs nusikaltimą, tiesiu taikymu būčiau atsidūręs ant nepilnamečių kalėjimo gulto arba geriausiu atveju kokioje nors perauklėjamojoje kolonijoje.

Metus viskas klojosi puikiai, kaip įmanydamas stengiausi neįsivelti į nemalonumus. Žinoma, dažnai naktimis išeidavau iš namų, nes būdavau įsitikinęs, kad niekas nesužinos. Svarbiausia, pats sau sakydavau, nebūti nutvertam toli nuo namų netinkamu laiku ir jokiu būdu neįsipainioti į kokį nors rimtą reikalą.

Vieną popietę pas mane atėjo Melas ir kiti trys draugai. Susirinkome kieme ir susėdome ant suoliuko po medžiu aptarti nemalonų nutikimą, įvykusį prieš savaitę su grupele paauglių iš Tiraspolio. Turėjome vieną draugą, kuris į mūsų rajoną buvo atsikėlęs neseniai. Jo šeima buvo priversta išsikelti iš Sankt Peterburgo, nes tėvas turėjo nemalonumų su policija. Jie buvo žydai, tačiau dėl ypatingų aplinkybių ir šiokių tokių bendro verslo reikalų sibiriečiai rūpinosi jų saugumu.

Mūsų draugas buvo trylikametis vardu Lioza. Lioza yra senovinis žydiškas vardas. Berniukas buvo labai uždaras ir silpnas. Turėjo sveikatos problemų: buvo beveik kurčias ir nešiojo didžiulius akinius, todėl sibiriečių bendruomenė iš karto žvelgė į jį su užuojauta ir supratimu, kaip į visus neįgaliuosius. Pavyzdžiui, mano tėvas vis primindavo man juo pasirūpinti. Sakydavo, kad, jeigu kas nors jį užpultų ar įžeistų, nedelsdamas griebčiausi peilio. Lioza buvo labai mokytas, jo judesiai rafinuoti, o kalbėjo visuomet rimtai. Viskas, ką sakydavo, skambėdavo įtikinamai. Ne veltui iš karto pakrikštijome jį atitinkama pravarde: Bankininkas.

Lioza visur eidavo su mumis. Niekada nesinešdavo peilio ar kitokių ginklų ir net nemokėjo muštis, užtat viską žinojo. Buvo kaip vaikščiojanti enciklopedija. Nuolat pasakodavo istorijas iš knygų: kaip gyvena ir dauginasi vabzdžiai, kaip gyvūnai susiburia į bandas, kodėl paukščiai migruoja ir panašiai. Pamenu, kartą jam pavyko neįmanomas dalykas: išaiškinti Melui, kaip dauginasi sliekai hermafroditai. Užtruko gan ilgai, tačiau galiausiai jam pavyko. Melas vaikščiojo kaip žaibo trenktas, tarsi vienu metu jam būtų pasirodę Jėzus, Dievas Tėvas ir Mergelė Marija. Vis kartojo: „Tai bent istorija! Sliekai neturi šeimos! Neturi nei mamos, nei tėčio, viską daro patys!” Gebėjimas ką nors, net ir patį menkiausią dalyką, išaiškinti mano draugui Melui neabejotinai reiškė nepaprastas žmogiškąsias ir intelektualines savybes. Melas ir kiti trys bičiuliai — Besą, Džidžitas ir Kapas — papasakojo man, kad Lioza vienas buvo nuvažiavęs į Tiraspolį, į kassavaitinį sendaikčių turgų. Lioza buvo aistringas kolekcionierius ir norėjo apsimainyti pašto ženklais. Grįžtantį autobuse jį užpuolė kvailių gauja. Jie jį sumušė (laimei, nelabai stipriai, tik vožė kelis antausius) ir atėmė pašto ženklų albumą. Įsiutau. Susitarėme susitikti tą patį vakarą su kitais mūsų rajono paaugliais ir surengti baudžiamąją ekspediciją į Tiraspolį.

Tiraspolis, Padniestrės sostinė, nuo mūsų nutolęs per kokius dvidešimt kilometrų, buvo kitoje upės pusėje. Miestas buvo didesnis už mūsiškį ir visiškai kitoks. Tiraspolio gyventojai neturėjo nieko bendra su nusikalstamu pasauliu. Ten buvo daug ginklų fabrikų, karinių dalinių ir įvairiausių kontorų. Taigi, visi gyventojai buvo arba darbininkai, arba karininkai. Mūsų santykiai su to miesto vaikais buvo labai prasti. Vadindavome juos „mamytės sūneliais”, „ožiais”, „bekiaušiais”. Tiraspolyje negaliojo nusikaltėlių įstatymai, ginantys garbę ir pagarbą, o paaugliai elgdavosi kaip tikrų tikriausi gyvuliai. Ne be reikalo niekas iš mūsų nenustebo, išgirdęs, kas nutiko Liozai, — buvo visiškai normalu, kad Tiraspolyje kokių nors šunsnukių gauja ką nors užpuola.

Nuėjome į Liozos namus norėdami pažiūrėti, kaip jis laikosi, ir paklausti, ar norėtų važiuoti drauge su mumis, kad padėtų atpažinti užpuolikus. Jo tėvui papasakojome, kad rengiamės važiuoti į Tiraspolį įvykdyti teisingumo: nubausti tuos, kurie užpuolė jo sūnų. Liozos tėvas leido jam važiuoti drauge ir visiems palinkėjo sėkmės. Jis labai džiaugėsi, kad Lioza turi tokių draugų kaip mes, nes nuoširdžiai tikėjo sibirietiška ištikimybės grupei filosofija.

Lioza nieko nepasakė. Pasiėmė striukę ir išėjo drauge su mumis. Visi kartu sugrįžome į mano namus ir viską suplanavome. Maždaug aštuntą valandą vakaro priešais mano namus susirinko kokios trys dešimtys draugų. Mama iš karto suprato, kad bus bėdos:

— Gal būtų geriau, jeigu nesikištum. Gal geriau lik namie?

Ką gi galėjau atsakyti?

— Nagi, mama, nesijaudink. Greit apsisuksim ir grįšim...

Vargšė mama, niekada nedrįso pasipriešinti mano sprendimams, dar ir dėl to ji tiek prisikentėjo.

Turėjome tikslą: Tiraposlio priemiesčio parke buvo tokia vieta, kur vakarais rinkdavosi miesto kvailiai. Ta vieta vadinosi „Poligonas”. Paaugliai ten paprastai važinėdavosi motoroleriais, ant laužo kepdavo mėsą ir niekieno netrukdomi iki vėlumos vartodavo alkoholį bei narkotikus.

Reikia pasakyti, kad nors ten visuomet būdavo daug žmonių, mes važiavome įsitikinę, jog įvykdysime teisingumą, pasėsime chaosą ir visus sumalsime, nes puikiai žinojome, kad to miesto gyventojai nelaimėje nesivienija. Jie rinkdavosi į grupes tik norėdami pasiausti ir pasilinksminti, tačiau kai ateidavo laikas suvesti sąskaitas, kiekvienas išsilakstydavo kas sau.

Nenorėdami kristi į akį miestą pasiekėme maršrutiniu autobusu. Paskui, pasidaliję po penkis, patraukėme į parką. Melas parodė man būgninį pistoletą su penkiais šoviniais. Tai buvo senas, nedidelio kalibro ginklas, kurį meiliai vadindavau „priešistoriniu”.

— Parodysiu aš jiems šį vakarą! — tarė ir plačiai nusišypsojo. Buvo akivaizdu, kad jis nekantravo iškrėsti ką nors bjauraus.

— Šventasis Kristau. Melai, juk ne į karą einam! Slėpk tą šūdą, kad daugiau nematyčiau... — mintis apie tai, kad gali būti panaudoti pistoletai, man visai nepatiko. Šiek tiek dėl to, kad mūsų auklėjimas sako, jog šaunamieji ginklai gali būti naudojami tik ekstremaliose situacijose, tačiau ypač todėl, kad paaiškėjus, jog pirma pasitaikiusia proga čiumpi pistoletą, žmonės apie tave kalbės negražiai. Dar būdamas mažas išmokau iš savo dėdės, kad pistoletas, kaip ir piniginė, ištraukiamas tik tuomet, kai būtina panaudoti, o kitaip elgiasi tik idiotai.

— Juk pavojinga eiti nepasiėmus, gal jie apsiginklavę iki dantų, bus pasiruošę... — Melas bandė mane įtikinti, kad jo elgesys protingas.

— Įsivaizduoju, kaip pasiruošę: visi jau prisisiurbę, apsirūkę ir subadytomis venomis... Dėl Dievo meilės, Melai, jie alkoholikai ir narkomanai, deda į kelnes pamatę savo pačių šešėlį, nejaugi tau ne gėda prieš tokius išsitraukti pistoleto?

— Na, gerai, jo nenaudosiu, bet laikysiu paruoštą, ir jeigu padėtis taps kritiška...

Žiūrėjau į jį kaip į psichinį ligonį. Jam buvo neįmanoma ką nors išaiškinti.

— Melai, patikėk manimi, vienintelis žmogus, galintis padėtį pakreipti kritiška linkme, esi tu su savo sumautu pistoletu! Jeigu pamatysiu tave jį naudojant, daugiau niekada su manimi nebesisveikink, — trumpai nukirtau.

— Gerai, Kolima, nepyk, nenaudosiu, jeigu nenori. Vis dėlto žinok, kad kiekvienas gali daryti tai, ką nori, — bičiulis bandė pamokyti mane mūsų įstatymų.

— Žinoma, kaipgi kitaip. Kiekvienas gali daryti ką nori, jei yra vienas. Kai būna drauge su kitais, privalo griežtai laikytis taisyklių. Tad nebesiginčyk... — bendraudamas su Melu visuomet stengdavausi, kad mano žodis būtų paskutinis. Tik šitaip galėjau tikėtis, jog mintis tarsi aidas nuskambės jo galvoje.

Priėję parką vėl susibūrėme į vieną grupę. „Pagrindiniai”, kitaip tariant, tie, kurie tarp paauglių buvo atsakingi, buvome tik aš ir Jurijus, kitaip vadinamas „Gagarinu”, jis buvo trejais metais už mane vyresnis. Turėjome nuspręsti, kaip tiksliai nustatyti Liozos užpuolikus ir kaip juos paskatinti pasirodyti.

— Sugaukime porą (bet kuriuos du) ir pagrasinkime, kad jeigu užpuolikai nepasirodys, juos nužudysime! — pasiūlė Besą, kurio strategiją būtų galima lyginti su tanku: jam judant pirmyn net medžiai linksta.

— Žinai, kaip būtų? Per tris sekundes visi išsilakstytų, o mes liktume su dviem niekuo dėtais nusitašiusiais idiotais rankose...

Norėjau pasiūlyti kitą planą, tačiau turėjau tai padaryti atsargiai. Mano galva, jo sėkmė priklausė išskirtinai nuo Liozos.

— ...Paklausykite, basakojai, sugalvojau vieną dalyką, kuris garantuotai suveiks, tačiau tam reikia, kad vienas žmogus būtų labai drąsus. Tu, Lioza. Reikia, kad parodytum, ką gali, — taręs pažvelgiau į jį. Atrodė lygiai toks, koks buvo: berniukas, neturintis visiškai nieko bendra su mūsų gauja. Iki pat viršaus užsagstyta striuke, storais akinių stiklais, su kuriais atrodė klaikiai, ir šešto dešimtmečio aktorių stiliumi kirptais plaukais. Jis buvo visiškai kitoks. Priėjo arčiau, kad geriau girdėtų, ką sakau.

— Turi nueiti ten vienas. Tie šunsnukiai tave pamatys ir garantuotai ką nors darys, o mes juos atpažinsime. Apsupsime teritoriją ir pasislėpsime už medžių, būsime pasiruošę veikti... Vos tik juos pamatysi, šauk, švilpk, ir mes akimirksniu užpulsime. Visa kita jau Viešpaties rankose...

— Neblogai, Kolima. Puikus planas, jeigu Lioza sutinka, — tarė Gagarinas, laukdamas, ką šis pasakys.

Lioza pasitaisė akinius ant nosies ir apsisprendęs tvirtu balsu tarė:

— Žinoma, sutinku. Tik paskui, kai užvirs jovalas, nežinau, ką daryti. Nemanau, kad mokėčiau ką nors primušti, niekada nesu to daręs...

Negalėjau atsistebėti to berniuko savigarba. Jis sakė apie save gryną tiesą ir visiškai nesibaimino. Išdėstė faktus ir tiek. Mano pagarba jam vis labiau augo.

— Kai iššoksime iš už medžių, pasislėpk. Besą bus greta tavęs, jeigu kam nors kiltų noras tave vytis.

Gagarinas davė Besai ženklą, pirštais rodydamas į akis, o paskui į Liozą.

— Nuo jo galvos net plaukas neturi nukristi!

Patraukėme parko vidurio link. Ėjome tamsoje, vengėme pagrindinių alėjų. Priėjome medžius, už kurių plytėjo asfaltuota aikštė. Jos pakraščiuose ratu sustatyti suoliukai skendėjo murzinoje geltonoje lempų šviesoje. Poligonas.

Buvo girdėti muzika, ant suoliukų, žemės ir motorolerių sėdėjo paaugliai. Gal kokios penkios dešimtys. Tarp jų buvo ir merginų. Visi labai atsipalaidavę. Pasidalijome į šešias grupes ir apsupome teritoriją. Nutaikęs tinkamą momentą pečiu švelniai stumtelėjau Liozą.

— Nagi, broliuk, parodykime jiems, kad su mumis, iš Žemupio, nejuokaujama...

Jis linktelėjo ir nuėjo į priešų lauko pusę.

Vos tik Lioza išėjo į atvirą vietą, aikštėje susirinkę paaugliai subruzdo. Kažkuris pakilo nuo suoliuko ir ėmė smalsiai nužiūrinėti, kiti rodė į Liozą ir juokėsi. Viena mergina kaip išprotėjusi ėmė klykti, juoktis ir žagsėti tuo pačiu metu. Buvo akivaizdžiai girta. Man jos balsas iš karto sukėlė šleikštulį, priminė prarūkytą suaugusios alkoholikės balsą, buvo labai šiurkštus, visiškai nemoteriškas.

— Žiūrėk, Kaili! Atėjo tas piderastas iš autobuso! Grįžo atsiimti savo markučių!

Mergina blogai tarė „r”, dėl to jos kalbėjimo maniera atrodė dar ir šiek tiek komiška.

Mes visi buvome sutelkę dėmesį, pasiruošę pulti, kai tik suprasime, kas tas tipas, į kurį ji kreipėsi. Ilgai laukti nereikėjo.

Nuo netoliese esančio sausakimšo suoliuko atsistojo gitara barškinęs vaikinas. Padėjo instrumentą į šalį ir išplėstomis rankomis, tarsi sutikęs seną draugą, lengvu teatrališku žingsniu patraukė prie Liozos.

— Tik pažiūrėkit, kas atėjo! Mažasis kalės vaikas! Nusprendei šį vakarą nusižudyti?.. — daugiau išvemti nebespėjo, nes iš tamsos išniro Džidžito siluetas ir kaip tigras puolė ant jo. Partrenkė jį žemėn ir paleido seriją greitų spyrių į veidą. Aš taip pat iššokau iš už medžių. Akimirksniu visi atsidūrėme aikštėje ir apsupome priešus.

Juos apėmė panika. Kai kurie, bandydami sprukti, puolė iš pradžių į vieną pusę, paskui į kitą, bet vos tik atsidurdavo prieš kurį nors iš mūsų, tuoj pat atsitraukdavo. Staiga tarp tų iš Poligono atsirado grupelė „ryžtingų” vaikinų, užvirė tikros muštynės.

Mačiau šmėžuojant daug peilių, išsitraukiau savo piką ir aš. Džidžitas prisigretino prie manęs ir petys į petį skverbėmės pirmyn, smūgiavome į visas puses ir stengėmės išvengti retkarčiais pasitaikančių mums skirtų smūgių.

Daugelis priešų, pasinaudoję tinkamu momentu, pradėjo nešti kudašių. Prieš tai rėkusi mergina buvo tokia girta, kad bėgdama pargriuvo, o kažkuris iš jos draugų užmynė jai ant galvos. Girdėjau, kaip ji sukliko, o paskui ant jos plaukų pamačiau kraują.

Galiausiai priešų liko koks dvidešimt, ir, kaip pas mus sakoma, gerai juos „pašukavome”. Ant kojų neliko nė vieno, visi tįsojo ant žemės. Daugelis buvo peiliu sužeisti į veidą ar kojas, kai kuriems perpjauti kelių raiščiai.

Paprastai muštynių pabaigoje, supratęs, jog nebėra ko mušti ir laikas sustoti, Melas kaip nors pademonstruodavo savo fizinę jėgą (jis buvo tikras gyvulys. Trylikos metų svėrė beveik aštuoniasdešimt kilogramų, visas buvo vieni raumenys, išskyrus smegenis.). Jam tai buvo gražus būdas užbaigti mūšį: parodyti pasauliui, kad jis pašėlęs, agresyvus ir pats blogiausias. Trumpiau tariant, norėdavo pasirodyti.

Riaumodamas kaip įtūžęs siaubūnas ir bjauriuoju savo veidu darydamas keistas grimasas, Melas čiupo ramių ramiausiai stovintį motorolerį, pakėlė iki krūtinės, paskui, pabėgėjęs kokius penkis šešis metrus, nusviedė jį ant grupelės priešų, susispietusių gulomis, kaip juos buvome palikę. Na, jie tįsojo ant asfalto ir masažavosi žaizdas.

Motoroleris nukrito su didžiausiu trenksmu. Vienam vaikinui pataikė į galvą, o kitiems į įvairias kūno vietas. Tie, kuriuos kliudė, visi choru pradėjo rėkti iš skausmo. Melas kažkodėl dėl tų riksmų dar labiau supyko ir pradėjo juos daužyti su nepaaiškinamu įniršiu. Galiausiai užlipo ant motorolerio ir ėmė žiauriai šokinėti ant jo (taip pat ir ant vaikinų). Anie vargšeliai beviltiškai klykė ir maldavo nustoti kankinti.

— Ei, šūdžiai! Mes esame iš Žemupio. Jūs nuskriaudėte mūsų brolį ir už tai niekada neišsimokėsite! — visiems tąsantiems ant žemės pradėjo skelbti savo iškilmingą pranešimą Gagarinas. — Mušdami ir pjaustydami jus pajutome asmeninį pasitenkinimą, tačiau jūs dar privalote atlyginti skriaudą pagal nusikaltėlių įstatymus, kuriuos, savo nelaimei, pažeidėte! Kitą savaitę penki iš jūsų, šlykštūs piderastai, ateis į mūsų rajoną nešini penkiais tūkstančiais dolerių, kuriuos sumokėsite mūsų bendruomenei už sukeltus nepatogumus. Jei to nepadarysite, kiekvieną savaitę sistemingai kartosime šias skerdynes, kol išgalabysime po vieną visus kaip niežuotus šunis! Iki pasimatymo ir labos nakties!

Jautėmės esantys nenugalimi čempionai. Buvome tokie patenkinti veiksmo eiga, kad namo patraukėme visa gerkle dainuodami sibirietiškas dainas.

Ėjome per parką ir kvėpavome nakties oru. Mums atrodė, kad gyvenime nebus laimingesnės akimirkos.

Vos išėję iš parko, priešais save išvydome maždaug dešimt policijos mašinų. Policininkai buvo išsirikiavę už mašinų ir laikė į mus nutaikytus ginklus. Kažkas uždegė labai stiprų žibintą, kuris visus mus apakino. Nepažįstamas balsas sušuko:

— Traukite ginklus iš kišenių, jeigu kas nors apsimes kvailiu, suvarpysime kaip rėtį! Nesielkite kaip šikniai, čia ne jūsų kiemas!

Paklusome ir visi numėtėme savo ginklus ant žemės. Per kelias sekundes susidarė nemaža peilių, kastetų ir pistoletų krūvelė.

Stumdydami šautuvų buožėmis policininkai mus sugrūdo į mašiną. Visi buvome nuvežti į nuovadą. Galvojau apie savo piką. Peilį, kurį taip mėgau ir kuris man buvo toks svarbus. Daugiau tikrai jo nematysiu. Ši mintis mane vis kamavo. Net nesusimąsčiau apie tai, jog dėl savo padėties galiu patekti į kalėjimą.

Nuovadoje mus pralaikė dvi dienas. Mušė, uždarė ankštame kambaryje be maisto ir vandens. Nuolat ateidavo ko nors išsivesti iš kambario, o paskui jį parvesdavo atgal sudaužytu veidu.

Niekas iš mūsų nepasakė tikro savo vardo, adresus taip pat nurodėme klaidingus. Nemelavome tik, kad esame iš sibiriečių bendruomenės. Mūsų įstatymai leidžia nepilnamečiams kalbėti su policininkais. Pasinaudojome šia galimybe ir juos apmulkinome, šitaip apsunkindami jų darbą.

Melas nenorėjo nurimti ir bandė pulti policininkus, šie jį labai smarkiai sumušė, daužė pistoletų buožėmis per galvą ir ją praskėlė.

Galiausiai mus visus paleido, pasakė, kad kitą kartą nugalabysią. Išalkę, pavargę, išsekę nuo smūgių ir įtampos, grįžome namo.

Tik tuomet, kai merdėdamas vilkausi savo rajono gatvėmis, staiga suvokiau, kad man labai pasisekė. Jeigu policija būtų nustačiusi mano tapatybę, būčiau turėjęs mažiausiai penkerius metus praleisti ant medinių kurio nors nepilnamečių kalėjimo gultų.

Jaučiausi apgirtęs iš laimės. Stebuklas — pats sau kartojau, — tikrų tikriausias stebuklas, kad po tokių įvykių esu laisvėje. Vis dėlto nenustojau galvoti apie savo piką, tarytum manyje būtų atsivėrusi juoda duobė, tarsi būtų miręs man artimas žmogus.

Pėdinau namo žvilgsnį nudelbęs į kojų pirštus. Žvelgiau į žemę, jeigu būtų įmanoma, būčiau žiūrėjęs po žeme. Man buvo gėda, atrodė, kad visas pasaulis mane smerkia už tai, jog nesugebėjau išsaugoti savo piko.

Grįžęs namo atrodžiau kaip vaiduoklis — permatomas ir be gyvybės džiaugsmo. Mano dėdė Vitalijus išėjo į verandą ir nusišypsojęs pasakė:

— Negaliu patikėti! Nejaugi vėl atidarė Aušvico koncentracijos stovyklą? Kaip čia atsitiko, kad aš nieko apie tai nežinau?

— Atstok, dėde, man visą kūną skauda, kad net verkti norisi... Trokštu tik miegoti...

— Na, na, mielas mano sūnėne. Deja, jei duodi lazdų, gali jų ir gauti... Tokios gyvenimo taisyklės...

Dvi dienas iš eilės nieko neveikiau, tik miegojau ir valgiau. Buvau visas sudaužytas. Kiekvieną kartą versdamasis ant kito šono, tvirtai sukąsdavau dantis. Kartkartėmis mano tėvas ir dėdė įkišdavo galvą į kambarį ir traukdavo mane per dantį:

— Va dabar, kai puikiai iškarštas kailis, tikrai gerai jaučiasi... Ar tau dar neatsibodo?

Nieko neatsakydavau. Tik giliai atsidusdavau, o jie su kiekvienu mano atodūsiu kikendavo.

Trečią dieną troškimas grįžti į normalų gyvenimą anksti ištraukė mane iš lovos. Buvo beveik šešta valanda ryto. Visi, išskyrus senelį Borisą, kuris jau ruošėsi užsiimti gimnastika, tebemiegojo. Man maudė visą kūną. Jausmas jau visai kitoks nei skausmas, tačiau vis tiek buvau visas sukaustytas, buvo sunku atlikti bet kokį judesį. Judėjau lėtai, kaip senolis, bijantis prarasti pusiausvyrą.

Nusiprausiau ir vonios kambario veidrodyje atidžiai apžiūrėjau savo veidą. Mėlynė nebuvo tokia didelė, kaip galvojau, beveik nebuvo matyti. Ant dešinės rankos juodavo kitos dvi mėlynės. Viena jų buvo aiškiai aulinio bato pado formos. Matyt, kai mane mušė, vienas iš mentų primynė ranką: jie taip dažnai darydavo. Prevencijai. Siekdavo sukelti skeveldrinį lūžį. Paprastai tokie lūžiai blogai sugyja, tuomet nebesugebi tvirtai sugniaužti kumščio ir laikyti ginklo. Laimei, man teko tik mėlynės, nebuvo nei lūžę kaulai, nei patempti raiščiai. Turėjau dar vieną didžiulę mėlynę tarpukojyje, tiesiai po savo vyriškuoju pasididžiavimu. Atrodė, kad prie mano kūno prilipęs kažkas juodas. Vaizdelis buvo nekoks ir ypač skaudėjo šlapinantis.

„Na, galėjo baigtis ir blogiau..“ — padariau išvadą ir nuėjau pusryčiauti. Šiltas pienas su medumi ir šviežias kiaušinis sugrąžino mane į gyvenimą.

Nusprendžiau nueiti prie upės pažiūrėti savo valties ir šiek tiek pasiterlioti su tinklais. Galbūt eidamas per rajoną dar paklausinėsiu, kaip laikosi mano draugai.

Eidamas iš namų mačiau, kad senelis kieme daro gimnastikos pratimus. Senelis Borisas buvo tvirtas kaip uola, nerūkė ir neturėjo kitų žalingų įpročių, buvo visapusiškas sveikuolis. Užsiiminėjo įprastomis ir savigynos imtynėmis, taip pat dziudo. Perteikė šiuos pomėgius ir visiems kitiems šeimos nariams. Mankštindamasis paprastai nesustodavo net akimirką, todėl pasisveikinome tik žvilgsniu. Gestais parodžiau, kad išeinu, o jis man tik nusišypsojo.

Pasukau į gatvelę, vedančią prie upės. Eidamas pamačiau prie kampo, greta Melo namų durų, stovintį masyvų jo siluetą. Buvo nuogas, tik su glaudėmis. Kalbėjosi su vienu paaugliu iš mūsų rajono, draugu, pravardžiuojamu Lenku. Rodė jam visas savo mėlynes ir, smarkiai gestikuliuodamas, ore mušdamas įsivaizduojamus priešus, pasakojo, kas nutiko.

Priėjau. Melo galva buvo susiūta kokia dešimčia siūlių. Bjaurus veidas šypsojosi, o aštuoniasdešimt procentų kūno buvo mėlynos, vietomis žalsvos, o kai kur tamsiai juodos spalvos. Vis dėlto, nepaisydamas fizinės būklės, jis buvo puikai nusiteikęs. Pirmieji žodžiai, kuriuos man ištarė, buvo:

— Šventasis Kristau, vargšė tavo motina! Tik pažiūrėk, kaip atrodai!

Mane suėmė juokas. Lenką taip pat: raitėsi kvatodamas, o iš akių jam tryško ašaros.

— Eik tu, kloune. Ar nematei savęs veidrodyje? Ir dar sakai, kad tai aš blogai atrodau! Apsirenk, eime prie upės... — taręs lengvai stumtelėjau petimi, o jis suriko.

— Gal galėtum elgtis kiek švelniau su manimi? Aną vakarą gavau už jus visus! — tarė pasididžiuodamas.

Nuskubėjo rengtis, o paskui nuėjome prie upės. Beeinant papasakojo ir apie kitus: visi laikėsi gerai, buvo šiek tiek aplamdyti, bet jautėsi normaliai. Gagarinas jau kitą dieną po muštynių nuvažiavo į Kaukazą, vieną mūsų miesto rajoną, su kažkuo iš ten suvesti sąskaitų. Geriausiai iš visų laikėsi Lioza ir Besą, kuriems stebuklingai pavyko pasislėpti, ir policija jų nebuvo sulaikiusi. Juodu neturėjo nė menkiausio įdrėskimo.

Atėjome prie mano valties. Įmerkiau variklį į vandenį ir pasiūliau Melui paplaukioti upe. Pūtė gaivus vėjelis, rytas buvo puikus, saulė kilo virš žemės ir viskas aplink skendėjo taikioje šviesoje.

Melas įšoko į valtį ir išsitiesė jos priekyje, užvertęs pilvą į viršų žvelgė į giedrą dangų: vadinasi, sutinka.

Paėmiau irklą ir juo atstūmiau valtį nuo kranto, paskui stovėdamas ėmiau lėtai irkluoti. Vėjas pūtė man į veidą, buvo malonus ir atpalaiduojantis. Už dešimties metrų nuo kranto pajutau, kad upės srovė stiprėja, tad įjungiau variklį ir palengva didindamas greitį pasukau prieš srovę senojo tilto link. Užsivilkau striukę, kurią visuomet laikydavau valtyje. Melas vis dar gulėjo nejudėdamas valties priekyje, akys buvo užmerktos, tik šiek tiek judino pėdą.

Priplaukę tiltą apsukome didelį ratą ir, išjungę variklį, leisdamiesi nešami srovės plaukėme atgal. Irklavau tik kartkartėmis, kad pareguliuočiau kryptį. Laiveliui lėtai plaukiant žemyn upe retkarčiais įšokdavome į vandenį paplaukioti. Vandenyje jaučiausi saugus, įsikibęs į valtį arba plūduriuodamas kiek tolėliau leidausi nešamas srovės. Upės vanduo man buvo patys geriausi vaistai pasaulyje, būčiau galėjęs šitaip plaukioti ištisą dieną.

Kai parplaukėme į krantą, Melas iššoko iš valties ir pasakė norįs eiti aplankyti savo senos tetos, gyvenančios netoliese, kuri nuolatos skundžiasi, kad niekas pas ją neužsuka. Aš nusprendžiau eiti pas senelį Kuzią papasakoti visko, kas mums atsitiko. Trumpiau tariant, abiem parūpo savi senoliai.

Sibiro Urkų bendruomenėje santykiai tarp vaikų ir senų žmonių yra labai svarbūs. Kaip tik todėl yra daug papročių ir tradicijų, suteikiančių galimybę didžiulę patirtį turintiems seniesiems nusikaltėliams dalyvauti auklėjant vaikus net ir tuomet, kai tarp jų nėra kraujo ryšio. Kiekvienas suaugęs nusikaltėlis paprašo kurio nors seno nusikaltėlio, paprastai tokio, kuris neturi šeimos ir gyvena vienas, padėti auklėti vaikus. Dažnai siunčia šiuos pas jį, kad nuneštų maisto arba padėtų tvarkytis namuose. Senasis nusikaltėlis už tai pasakoja istorijas iš savo gyvenimo ir moko vaikus nusikaltėlių tradicijų, elgesio pagrindų, taisyklių, tatuiruočių šifravimo ir visko, kas susiję su nusikaltėliška veikla. Sibiriečių kalba tokie santykiai vadinami „skaptavimu”, nes jaunuolio auklėjimo procesas labai primena darbą su medžio pliauska, kuri skaptuojama tol, kol tampa meno kūriniu ar naudingu daiktu.

Žodis „senelis” sibiriečių nusikaltėlių bendruomenėje turi daug reikšmių: savaime suprantama, seneliai yra giminės — tėvų tėvai. Taip pat šis žodis įvardija aukščiausius nusikalstamo pasaulio rangus. Tuomet prie žodžio „senelis” pridedamas „Šventasis” arba „Palaimintasis” ir iš karto tampa aišku, kad kalbama apie įtakingą nusikaltėlį. Seneliu vadinamas ir garbaus amžiaus ugdytojas, bet jis niekada nevadinamas tiesiog seneliu, visada pridedamas jo vardas arba pravardė.

Kaip jau supratote, mano asmeninis ir mylimiausias ugdytojas buvo senelis Kuzia. Kiek save atsimenu, tėvas visuomet mane vesdavosi pas jį. Senelis Kuzia buvo labai gerbiamas nusikaltėlių bendruomenėje. Užsitarnauti šią pagarbą jam padėjo pats likimas, nepagailėjęs skausmo ir pasiaukojimo, kuriuos jam teko patirti bendruomenės labui.

Niekas nežinojo, kiek seneliui Kuziai metų. Jo mama mirė, kai jis dar buvo labai mažas, o tėvas netrukus buvo sušaudytas. Jį įvaikinę žmonės tiksliai nežinojo, kiek jam tuomet buvo metų.

Būdamas jaunas senelis Kuzia priklausė vienai Urkų gaujai, kuriai vadovavo žinomas nusikaltėlis vardu Kryžius. Kryžius buvo senojo sibiriečių tikėjimo, iš pradžių priešinosi caro valdžiai, o paskui komunistams. Senelis Kuzia man pasakojo, kad Sibire nė vienas nusikaltėlis niekada nepalaikė jokios politinės jėgos. Visi gyveno laikydamiesi tik savo pačių įstatymų ir kovodami su bet kokia valdžia. Visais laikais Sibiras labai masino rusus savo išteklių turtingomis žemėmis. Sibire, be gyvūnų, naudojamų kailių pramonei, buvo daug aukso, deimantų, anglių. Vėliau buvo atrasta naftos ir dujų. Visos vyriausybės siekė kaip galėdamos geriau išnaudoti regioną ir, žinoma, nesiskaitė su jo gyventojais. Rusai atvažiuodavo, pasakojo senelis Kuzia, pasistatydavo savo miestus vidury miškų, išrausdavo žemę ir traukiniais bei laivais išsigabendavo lobius.

Patyrusiems Sibiro nusikaltėliams, kurių protėviai ištisus šimtmečius apiplėšinėdavo iš Kinijos ir Indijos traukiančius krovinių karavanus, buvo visiškai nesunku apiplėšti ir rusus.

To laikotarpio Urkų filosofija, jų realybės suvokimas buvo vadinamas „Didžiuoju susitarimu”. Tai buvo savotiškas generalinis planas, kuriuo remdamiesi visi nusikaltėliai galėjo aktyviai priešintis valdžiai nuolat piešdami traukinius ir kitokias transportavimo priemones. Pagal senuosius nusikaltėlių įstatymus, viena gauja negalėjo vykdyti apiplėšimo daugiau negu kartą per šešis mėnesius. Šitaip buvo palaikomas aukštas nusikaltėlių veiklos našumas, nes, savaime suprantama, jeigu nusikaltėlių grupė turi tik vieną galimybę apiplėšti karavaną, privalo tam gerai pasiruošti ir nerizikuoti, vengti klaidų. Žmonės labai stengdavosi gerai pasiruošti puolimui, kitaip būtų buvę pasmerkti pusmetį badauti. Didysis susitarimas šią taisyklę pašalino ir suteikė gaujoms galimybę plėšimus rengti nuolat, nes tikslas buvo ne praturtėti, o išstumti iš Sibiro rusus okupantus. Senieji nusikaltėliai prisijungė prie jaunųjų, ir gaujos tapo labai didelės. Garsiausios buvo Angelo, Tigro ir Taigos grupuotės.

Kryžius turėjo mažesnę gaują, sudarytą iš kokių penkių dešimčių vyrų. Jie puldinėdavo tolimųjų reisų traukinius ir tuos, kurie iš deimantų kasyklų, buvusių ant Lenos upės kranto, kursuodavo į Pietų Sibiro regioną, vadinamą Altajaus kraštu. Vieną dieną jie padarė klaidą ir išėjo iš miško. Tuomet susidūrė su komunistinio režimo kariuomene. Bandė atsilaikyti, bet komunistų buvo daugiau: juos apsupo. Beveik visi žuvo mūšyje.

Urkos niekada nepasiduodavo. Pasidavimą jie laikė gėdingu, niekingu dalyku. Jeigu matydavo, kad padėtis darosi kritiška, vienas su kitu atsisveikindavo, palinkėdavo sėkmės ir puldavo į mūšį, kol priešas juos nužudydavo. Galimybė išgyventi atsirasdavo tik tuomet, jeigu tave sugaudavo dėl to, jog buvai sužeistas. Jeigu buvai sužeistas ir tave pagavo, tai nelaikoma niekingu dalyku.

Tame mūšyje komunistai sugavo tris jaunus urkas. Vienas jų buvo Kuzia. Jis buvo kontūzytas ir nualpo. Norėdami visiems sibiriečiams parodyti, kaip elgiamasi su besipriešinančiais valdžiai, Tagilo mieste, kurio gyventojai pasidavė rusams, o šie visur pristatė karinių padalinių ir policijos nuovadų, komunistai surengė pavyzdinį „liaudies” teismą kaliniams.

Daug žmonių nuėjo pasižiūrėti teismo proceso, nes daugelis sibiriečių mylėjo urkas ir palaikė jų kovą su komunistais.

Teisėjas ir jo „taryba”, kurią sudarė liaudies „atstovai”, žinoma, buvo komunistai. Visiems trims skyrė mirties bausmę. Bausmė — buvo sakoma nuosprendyje — turės būti įvykdyta kitą dieną sušaudant prie senosios geležinkelio stoties sienos.

Rytojaus dieną ten susirinko daugybė žmonių. Akcentuodami savo priešiškumą komunistiniam režimui daugelis atsinešė ikonų, o kryžius, kuriuos nešiodavo pasikabinę ant kaklo, išsitraukė ant marškinių viršaus. Moterys raudojo ir prašė suteikti malonę, vyrai meldė Viešpatį priimti tuos tris vergus, kurie netrukus bus neteisingai nužudyti. Atmosfera buvo labai įkaitusi. Policijos nuovada net atsiuntė pastiprinimą, turėsiantį imtis veiksmų, jeigu minia pasidarytų pavojinga.

Galų gale atvežė nusikaltėlius. Išlaipino juos iš mašinos ir sustatę surakino grandinėmis. Nuvedė pas teisėją ir prokurorą, šis jiems perskaitė viską, kuo juos kaltino sovietų valdžia. Paskui teisėjas perskaitė baudžiamąjį nuosprendį ir įgaliojo policininkus nedelsiant jį įvykdyti.

Visi trys buvo nugręžti veidu į sieną, tačiau nė vienas jų nenorėjo šitaip stovėti, todėl atsigręžė į egzekuciją vykdančią komandą. Minia ėmė mėtyti kryžius nusikaltėliams po kojomis ir melsti Viešpaties malonės.

Šaudytojų komandos vadas sušuko kelis įsakymus savo vyrams. Šie paruošė ginklus, nusitaikė į taikinius ir šovė. Du nuteistieji krito ant žemės negyvi, tačiau trečiasis, stovėjęs viduryje, ir toliau stovėjo ir žiūrėjo į žmones. Visi jo marškiniai buvo kruvini, kūne žiojėjo aštuonios žaizdos, bet jis nekrito. Stovėjo ir nejudėjo, giliai kvėpavo šaltu ryto oru. Tai buvo Kuzia, jaunas sibirietis iš urkų genties.

Sovietų Sąjungos įstatymai numatė, kad mirties nuosprendis gali būti taikomas ir vykdomas tik vieną kartą. Jeigu nuteistasis išgyvendavo, jis turėdavo būti paleidžiamas į laisvę. Dėl šios priežasties po daugelio metų komunistai pradėjo šaudyti į nuteistuosius iš pusės metro atstumo ir tiesiai į galvą: kad būtų išvengta keblios padėties.

Žmonės beprotiškai džiaugėsi. Jiems Kuzia tapo simboliu, gyvu įrodymu, kad Dievas yra, kad išklausė jų maldas ir parodė savo galią. Nuo tos dienos kiekvienas sibirietis buvo girdėjęs Kuzios istoriją, visi ėmė jį vadinti „Paženklintuoju”.

Taip pat ir dėl šios istorijos senelis Kuzia buvo laikomas autoritetingu nusikaltėliu. Jo patarimų klausydavo daug garbingų ir gerų nusikaltėlių, priklausiusių įvairioms kastoms. Kadangi jis buvo išmintingas ir protingas, be to, neturėjo asmeninių interesų, nes savo gyvenimą — kaip mėgdavo kartoti — buvo visiškai paskyręs bendruomenei, visi noriai bendradarbiaudavo ir elgdavosi draugiškai.

Seneliui Kuziai teko sėdėti daugelyje Rusijos kalėjimų, jis sudarė ne vieną sąjungą tarp įvairių nusikaltėlių bendruomenių, tarpininkavo sprendžiant nesutarimus tarp gaujų. Su jo pagalba daugelis nusikaltėlių sudarė paliaubas, gyveno taikiai, visi uždirbdavo ir šitaip prisidėdavo prie visos bendruomenės klestėjimo.

Jeigu kurioje nors Rusijos vietoje dviejų nusikalstamų grupuočių lyderiai dėl ko nors susikirsdavo, senelis Kuzia keliaudavo ten, panaudojęs savo įtaką, priversdavo žmones pasikalbėti ir rasti taikų problemos sprendimo būdą. Kai klausinėdavau jį apie šį taikdario vaidmenį, senelis Kuzia man atsakydavo, kad kariauja tie, kurie nesilaiko tikrųjų principų, neturi savigarbos. Pasak jo, šiame pasaulyje nėra nieko, ko nebūtų galima tarpusavyje pasidalyti taip, kad visi liktų patenkinti.

„Tas, kuris nori per daug, yra beprotis, nes žmogus negali turėti daugiau, negu jo širdis sugeba mylėti. Visi nori turėti verslą, matyti savo šeimas laimingas ir savo vaikus auginti supami taikos ir gėrio. Taip ir turi būti, tik šitaip galima kartu gyventi pasaulyje, kurį mūsų Viešpats mums sukūrė.“

Visą gyvenimą senelis Kuzia rūpinosi taika nusikaltėlių bendruomenėje, todėl jis buvo visų mylimas ir neturėjo priešų. Mano tėvas pasakojo, kad kartą, kai senelis Kuzia kalėjo sustiprinto režimo kalėjime, jaunų nusikaltėlių iš Sankt Peterburgo grupelė — „naujoviški žmonės”, nesilaikę senųjų taisyklių, — sulaužė paliaubas, kurias seneliui Kuziai padedant kelios bendruomenės jau senokai buvo sudariusios. Jie nužudė daug žmonių, ėmė kontroliuoti nemažą verslo dalį. Paskui nusprendė parodyti kitiems žmonėms, kurie laikėsi senųjų nusikaltėlių taisyklių, kad šios daugiau nebegalioja ir jokia reali jėga jų negina. Tam jiems reikėjo smogti kuriam nors didelį autoritetą turinčiam asmeniui. Pasirinko senelį Kuzią, nes jis įkūnijo aukščiausią galią sibiriečių nusikaltėlių bendruomenėje. Sukurpė paprastą ir labai įžeidžiantį planą. Nusiuntė Kuziai į kalėjimą, kur jis jau būdamas senas baigė atlikti bausmę, laišką. Kvietė dalyvauti susirinkime, vyksiančiame Sankt Peterburge. Perspėjo, kad jeigu senelis Kuzia neatvyksiąs, jie jo nebelaikysią aktyviu nusikaltėliu.

Tokiu šantažu nusikaltėlis nepaprastai smarkiai ir šiurkščiai pažeidžia nusikaltėlių taisykles. Tai kur kas šiurkštesnis pažeidimas negu giminaičio nužudymas ar žmogaus įžeidimas, nes čia ant kortos pastatoma asmens įtaka, kurią pripažįsta visa bendruomenė. Todėl tai taip pat yra ir visos bendruomenės bei jos atstovų įžeidimas.

Senelis Kuzia privertė kalėjimo administraciją savaitei iš kalėjimo paleisti jį ir kitus penkis įtakingus sibiriečius nusikaltėlius, laikomus skirtinguose Rusijos kalėjimuose. Prigrasino, kad jeigu šitaip nepadarysią, sibiriečiai masiškai nusižudys. Prireikus, visi jie neabejotinai būtų žengę šį žingsnį.

Vidury susirinkimo, kai jaunieji Sankt Peterburgo nusikaltėliai net neabejodami, jog niekas neatvyks, kūrė planą su visomis smulkmenomis, kaip perimti teritorijos kontrolę iš senąją valdžią palaikančių nusikaltėlių į savo rankas, įžengė senelis Kuzia ir kiti penki kaliniai.

Po susitikimo jaunieji nusikaltėliai dingo tikrąja to žodžio prasme, skradžiai į žemę prasmego. Daugelis pagalvojo apie senąjį sibiriečių ritualą, pagal kurį priešų kūnai sutrinami į košę, visiškai suardomi ir sumaišomi su miško žemėmis.

Sibiriečių nusikaltėlių įstatymai numato, kad kiekvienas aktyvus nusikaltėlis gali atsisakyti savo pareigų ir pasitraukti, tapti savotišku pensininku. Tuomet jis nebetenka galimybės vadintis savo vardu arba išsakyti nuomonę su nusikaltėlių reikalais susijusiais klausimais ir sprendžiant konfliktus. Nusikaltėlių visuomenė jį remia, pasirūpina jo pragyvenimu, o jis už tai prisiima jaunimo auklėtojo vaidmenį. Tampa, kaip jau minėjau, seneliu. Šis kreipinys suteikiamas siekiant išreikšti didelę pagarbą. Likusi visuomenės dalis taip vadinamus žmones laiko išmintingais ir galinčiais duoti labai svarbių patarimų jaunesniems nusikaltėliams. Paprastai netgi nusikaltėlių susirinkimai rengiami jų namuose.

Senelis Kuzia pasitraukė iš nusikaltėlių veiklos — arba, kaip sakoma pas mus, „užrišo mazgą” — devinto dešimtmečio pradžioje, kai gimiau aš. Jo išėjimas į pensiją sukėlė nemažą įtampą nusikaltėlių visuomenėje. Didelė dalis prisibijojo, kad be jo nebus laikomasi daugelio seniai sudarytų paliaubų ir prasidės karas.

Senelis Kuzia sakė, kad nesvarbu, jis bus ar ne, daug kas vis tiek pasikeis, nes ir laikai, ir žmonės kitokie. Kalbėdamas su manimi jis taip aiškindavo: „Jauni žmonės nori lengvų pinigų. Jie nori imti ir nieko už tai neduoti, nori skraidyti, dar neišmokę vaikščioti. Baigsis tuo, kad ims žudyti vieni kitus. Paskui pradės sudarinėti sąjungas su mentais. Kai šitaip atsitiks, tavo paties, mano mielasis, labui tikiuosi, kad būsi toli nuo čia, nes ši vieta virs gerųjų ir garbingųjų kapinynu!

Žinoma, viską, ką sakydavo senelis Kuzia, laikiau pačia aukščiausia žmogiškojo proto ir nusikaltėliškos patirties išraiška.

Mudu kalbėdavomės apie ateitį, apie tai, koks bus mūsų gyvenimas, kaip bus tvarkomi reikalai. Jis buvo nusiteikęs labai pesimistiškai, bet niekada nesibaimino, kad galiu jį nuvilti. Laikė mane kitokiu negu kiti mūsų bendruomenės jaunuoliai.

Po 1992 metų, kai karinės Moldavijos pajėgos bandė užimti Padniestrės teritoriją, visi paliko mūsų miestą. Likome vieni patys, kaip, tiesą sakant, visuomet ir buvome. Visi nusikaltėliai apsiginklavo ir pasipriešino Moldavijos kariuomenei. Po tris mėnesius trukusių mūšių juos išvijo.

Kai jau nebebuvo tiesioginio susirėmimo pavojaus, Motinėlė Rusija atsiuntė mums vadinamąją „pagalbą”: keturioliktąją diviziją, vadovaujamą charizmatiškojo generolo Lebedo. Atvykę į mūsų miestą, kuris prieš kelias dienas jau buvo išlaisvintas, jie įvedė karinį valdymą: paskelbė komendanto valandą, darydavo kratas namuose, areštuodavo ir šalindavo nepalankius žmones. Tuo laikotarpiu upė labai dažnai išplukdydavo sušaudytų žmonių kūnų, už nugaros viela surištomis rankomis ir nusėtų kankinimų žymėmis. Aš pats ištraukiau keturis sušaudytų žmonių lavonus, todėl, kiek mano jaunas amžius leidžia, galiu patvirtinti, kad Padniestrėje rusų kareiviai dažnai šaudydavo žmones.

Rusai norėjo išnaudoti tinkamą momentą ir pas mus, nusikaltėlių žemėje, įtvirtinti savo valdžios atstovus, kurie valdytų tai, kas iki šiol buvo tik mūsų pačių rankose. Tuo laikotarpiu daugelis sibiriečių nusikaltėlių rimtai rizikavo gyvybe. Pavyzdžiui, į mano tėvą buvo pasikėsinta tris kartus. Jis išsigelbėjo tik per stebuklą, todėl nelaukęs, kol bus pasikėsinta dar kartą, išvažiavo iš Padniestrės ir įsikūrė Graikijoje, kur turėjo draugų, su kuriais seniau bendradarbiaudavo.

Miesto nusikaltėliai bandė suvienyti jėgas ir kovoti su rusų kariškiais, tačiau daugelis nusikaltėlių bendruomenės narių bijojo ir iš esmės buvo pasirengę bendradarbiauti su naujuoju režimu. Sibiriečiai nepalaikė jokių ryšių su likusia visuomenės dalimi ir apie 1998 metus visiškai izoliavosi. Jie su niekuo nekolaboravo ir nestojo niekieno pusėn. Kitos bendruomenės nusileido režimui, kuris pasiūlė savo žmogų: jis tapo šalies prezidentu ir politiniu visos veiklos stogu. Netrukus naujos valdžios pajėgos pašalino tą susitarimą sudariusius žmones ir valdymą perėmė į savo rankas.

Senelis Kuzia mokydavo mane visko, ką žinojo:

„Mūsų įstatymai sako, kad negalima kalbėtis su mentais. Žinai, kodėl? Tikrai ne dėl to, kad taip smagiau. Nes mentai yra valdžios šunys, jie yra įrankiai, kuriuos valdžia naudoja prieš mus. Vaikeli mano, mane sušaudė, kai man buvo dvidešimt treji. Paskui visą laiką gyvenau kukliai, nieko neturėdamas : nei šeimos, nei vaikų, nei namų. Visą gyvenimą praleidau kentėdamas ir dalydamasis kančia su kitais kalėjimuose. Esu įtakingas, nes daugelis žmonių mane pažįsta ir žino, kad kai ant stalo suneriu rankas, kalbu ne tai, kas būtų naudinga man pačiam, o tai, kas visiems būtų geriau. Todėl, vaikeli mano, mūsų pasaulyje visi manimi pasitiki. Dabar pasakyk man, kodėl turėtume pasitikėti tais, kurie visą gyvenimą žudė mūsų brolius, kišo mus į kalėjimus, kankino ir elgėsi su mumis taip, tarsi būtume ne žmonių padermės? Sakyk man, kaipgi galima pasitikėti tuo, kuris gyvena mūsų mirtimi? Mentai yra kitokie negu visa kita žmonija, nes trokšta tarnauti, būti šeimininko valioje. Jie nieko nesupranta apie laisvę ir bijo laisvų žmonių. Mūsų skausmas yra jų duona, vaikeli mano. Kaipgi galima tartis su tais žmonėmis?

Tai, ką man papasakojo senelis Kuzia, padėjo suprasti realybę, netapti klaidingo požiūrio arba niekada neišsipildžiusios svajonės vergu. Tikrai žinojau, kad išgyvenu mūsų visuomenės mirtį, todėl, sukdamasis tame milžiniškame sielų ir žmogiškų istorijų verpete, nuo kurio kasdien vis labiau tolau, stengiausi išlikti.

Kaskart, kai eidavau pas senelį Kuzią, mama man įduodavo krepšį su ką tik paruoštu maistu. Mano mama buvo puiki virėja. Mūsų rajone sklandė legendos apie jos verdamus barščius, ryžiais, daržovėmis ir obuoliais įdarytą šamą, paštetą iš ikrų ir sviesto, elgetų žuvienę, o ypač apie jos kepamus saldumynus. Senelis Kuzia vadindavo ją „mamyte”. Taip nusikaltėliai išreikšdavo didžiausią savo pagarbą ir susižavėjimą moterimis. Kiekvieną kartą, kai atnešdavau ką nors, ką būdavo pagaminusi mama, jis sakydavo:

— Lija, Lija, mieloji mano mamyte! Mums nelieka nieko kita, kaip be perstojo bučiuoti tau rankas!

Priešais senelio Kuzios namus stovėjo senas medinis suolas. Senelis dažnai ant jo sėdėdavo ir žvelgdavo į upę. Aš atsisėsdavau greta. Taip ir prasėdėdavome visą dieną, kartais iki pat vakaro. Jis pasakodavo man apie savo gyvenimą arba Sibiro urkų istorijas, kurias labai mėgau. Dainuodavome dainas. Jis buvo puikus dainininkas ir daug nusikaltėlių dainų mokėjo atmintinai. Mano atmintis gera, pakakdavo išgirsti dainą porą kartų, ir iškart ją prisimindavau. Seneliui Kuziai tai labai patiko. Prieš uždainuodamas visuomet paklausdavo:

— Pameni šitą?

— Žinoma, atsimenu! Ji mano mėgstamiausia!

— Šaunuolis, basakoji! Tuomet dainuok kartu su manimi! — tardavo ir traukdavome drauge, dažnai net pavėluodavome vakarienės.

Iš visų labiausiai man patiko, kai senelis Kuzia pasakodavo apie Sibirą: urkų istorijas, kaip jie priešinosi caro ir komunistiniam režimui. Būdavo nuostabu, nes tose istorijose jaučiau mano šeimą jungiančią giją. Ji junge žmones iš praeities su tais, kurie gyveno dabar. Dėl tos gijos viskas atrodė įtikinamiau, realiau.

Pasakodamas senelis Kuzia beveik visuomet akcentuodavo, kaip jo pasakojimų personažai yra susiję su žmonėmis, kuriuos kasdien sutikdavome gatvėse. Darydavo tai tam, kad suprasčiau, jog nors laikai ir pasikeitė, vertybės išliko tos pačios.

Senelis Kuzia buvo vienas pirmųjų sibiriečių, atvykusių į Padniestrę. Apie savo atvažiavimą pasakodavo su skausmu.

Būdavo matyti, kad jame slypi daug tamsių jausmų, susijusių su tuo metu.

„Kareiviai įsiveržė į kaimą naktį. Jų buvo daug, visi apsiginklavę šautuvais su durtuvais, tarsi būtų susiruošę į karą... Buvau dar mažas, gal dešimties metų. Mano tėvai buvo seniai mirę, gyvenau su gerais žmonėmis, kurie augino mane kaip savo pačių sūnų. Visi vyrai buvo išėję į taigą, kaime buvo likę tik seniai ir moterys su vaikais. Atsimenu, kad kareiviai įėjo į namus nepasibeldę ir nenusiavę aulinių batų. Vienas vyras vilkėjo juodos odos striuke ir tokios pat odos kelnėmis. Prisimenu tos odos kvapą, jis buvo nepakeliamai šleikštus. Vyras mus nužvelgė ir paklausė Pelagėjos, namų šeimininkės:

— Ar žinai ką nors apie savo vyrą? Žinai, kur jis yra?

— Išėjo į taigą medžioti, nežinau, kada grįš...

— Taip ir galvojau. Gerai, šiltai apsirenkite, pasiimkite tik būtiniausius daiktus, išeikite iš namų ir stokite į eilę drauge su kitais.

Tas vyras buvo komendantas. Atrodė, kad žino, kaip savo rankose laikyti vadžias.

— Kas atsitiko, kodėl turime apsirengti ir išeiti iš namų? Juk naktis, vaikai miega... — Pelagėja buvo susijaudinusi ir jai kalbant virpėjo lūpos.

Vyras akimirką sustojo, atidžiai nužvelgė kambarį ir priėjo prie raudonosios kertelės, kur buvo ikonos. Paėmė vieną ir sviedė ją į sieną. Ikona perskilo pusiau. Čiupo kitas ikonas, sumetė jas į krosnį ir pasakė:

— Po dešimties minučių sudeginsime visą kaimą. Jeigu norite pasilikti ir gyvi sudegti, prašom...

Pelagėja turėjo penkis vaikus. Mažiausiam buvo ketveri, vyriausiam trylika metų. Dar ji augino mane ir keturiolikos metų mergaitę Varją, kuri taip pat buvo likusi našlaite. Pelagėja buvo gera ir labai drąsi moteris. Ramiai mums, vaikams, paaiškino, kad nereikia bijoti, kad viskas Viešpaties valioje. Šiltai mus aprengė, pasiėmė slėptuvėje laikytą auksą ir paslėpė jį mūsų drabužiuose. Iš krosnies pasėmė žiupsnelį pelenų ir jais ištepė Varjai veidą. Specialiai taip padarė, kad atrodytų bjauresnė, nes bijojo, jog kareiviai gali ją išprievartauti.

— Jeigu jūsų ko nors klaustų, nekalbėkite ir nežiūrėkite jiems į akis. Leiskite kalbėti man. Viskas bus gerai.

Pasiėmėme didelį maišą duonos bei džiovintos mėsos ir išėjome.

Lauke buvo daug žmonių. Kareiviai švarino namus, laužė duris, daužė langus. Grobė įvairius daiktus, ypač auksinius ikonų rėmus. Vidury gatvės užkūrė laužą, į jį metė ikonas ir kryžius.

Visi stovėjo priešais savo namus ir nieko negalėdami padaryti žiūrėjo į tą siaubą.

Vienas karininkas su kareiviu tikrino eilėje stovinčius žmones. Pamatęs senolį, karininkas įsakydavo kareiviui:

— Šitą lauk!

Karininkas tuoj pat smogdavo žmogui durtuvu. Šalino visus, kurie būtų galėję sulėtinti žygiavimo tempą.

Grupelė kareivių nusitempė vieną jauną moterį, trijų vaikų motiną, į namą ir ten ją išprievartavo. Staiga ji išpuolė į lauką nuoga, klykdama iš nevilties, o pro namo langą kareivis šovė jai į nugarą. Ji krito į sniegą negyva. Vienas jos vaikas, vyriausias, rėkdamas pribėgo prie motinos. Kitas greta stovintis kareivis šautuvo buože smogė jam į galvą. Vaikas parkrito ant žemės be sąmonės.

Tuomet vienas karininkas piktai suriko:

— Kas šovė? Kas?

Šūvį paleidęs kareivis išėjo iš namo nunarinęs galvą:

— Šoviau aš, drauge!

— Gal tau galvoj negerai? Buvo įsakyta šaudyti tik kritiniu atveju! Geriau naudok durklą: nenoriu girdėti šūvių garsų! Jeigu anie miške mus išgirs, traukinio nepasieksime!

Karininkas buvo susirūpinęs. Iškart įsakė vienam puskarininkiui:

— Judintis. Padegti namus ir surikiuoti žmones į eilę, pradėti žygiuoti!

Kareiviai visus nustūmė į gatvės vidurį. Sustojome į koloną, tuomet mums įsakė eiti. Išėjome. Buvome kupini neapykantos ir baimės. Kartkartėmis atsigręždavome ir matydavome, kaip tamsoje tarsi medinės dėžutės liepsnoja mūsų namai.

Ėjome visą naktį, kol pasiekėme vidury miško esantį geležinkelį. Ten mūsų laukė traukinys. Vagonai buvo mediniai, be langų. Mums įsakė lipti, o kai sulipome, pastebėjome, jog traukinys jau pilnas žmonių iš kitų kaimų. Jie papasakojo savo istoriją, kuri kaip du vandens lašai buvo panaši į mūsiškę. Kažkas pasakė girdėjęs, kad traukinys važiuos į tolimą regioną, esantį Rusijos pietuose. Visą savaitę važiuosiąs per Sibirą ir iš įvairių padegtų kaimų rinksiąs žmones.

Mums išdalijo malkų, kurias turėjome deginti mažytėse vagonuose esančiose krosnelėse, šiek tiek į ledą sušalusios duonos ir vandens. Traukinys pajudėjo, ir po beveik mėnesį trukusios siaubingos kelionės pasiekėme tikslą. Atvykome čia, į Padniestrės regioną, kurį kai kas dar vadino Besarabija.

Traukiniui sustojus pamatėme, jog kareivių nebėra. Buvo tik mašinistai ir keli geležinkelininkai.

Čia nieko nepažinojome, turėjome tik truputį aukso, daugeliui pavyko pasiimti ir ginklų.

Apsigyvenome prie upės. Buvome užaugę ant Sibiro upių krantų, todėl mokėjome žuvauti ir gerai plaukioti laivais. Taip ir atsirado mūsų Žemupio rajonas?

Šiandieninėje Rusijoje apie sibiriečių ištrėmimą į Padniestrę beveik nieko nežinoma. Kai kas pamena kolektyvizacijos laikus, kai per šalį važiuodavo traukiniai, prigrūsti vargšų žmonių, tik dėl valdžiai žinomų priežasčių perkeldavo juos iš vienos vietos į kitą.

Senelis Kuzia sakydavo, kad komunistai sugalvojo atskirti urkas nuo šeimų šitaip norėdami išnaikinti mūsų bendruomenę. Tačiau, likimo ironija, šiuo savo poelgiu galbūt kaip tik ją išgelbėjo.

Daug jaunuolių iš Padniestrės patraukė į Sibirą ir savaip dalyvavo kovoje su komunistais: jie plėšdavo traukinius, laivus, karinius sandėlius ir keldavo daug rūpesčių komunistams. Periodiškai grįždavo į Padniestrę išsilaižyti žaizdų arba šiek tiek pabūti su šeima ir draugais. Nepaisant to, kas įvyko, ši žemė tapo antrąja mūsų tėvyne, kurioje sibiriečiai nusikaltėliai įleido savo gyvenimo šaknis.

Senelis Kuzia mokė mane ne dėstydamas pamokas, o kalbėdamas, pasakodamas istorijas ir klausydamasis mano argumentų. Mane išmokė daug dalykų, kurie padėjo išgyventi. Jis matė ir suprato pasaulį labai paprastai. Nekalbėdavo apie gyvenimą taip, tarytum stebėtų jį iš aukšto. Kalbėdavo lyg stovintis kojomis įsirėmęs į žemę ir besistengiantis išlikti kaip galėdamas ilgiau žmogus.

— Daugelis žmonių beviltiškai ieško to, ko negali nei išlaikyti, nei suprasti. Todėl tie žmonės yra kupini neapykantos ir visą gyvenimą gyvena blogai.

Man patiko, kaip senelis Kuzia mąstė, nes jį buvo labai lengva suprasti. Neturėdavau apsimesti kuo nors kitu, užtekdavo tik klausytis ir būti pačiu savimi, kad suprasčiau, jog viskas, ką ištaria jo lūpos, yra tiesa. Senelis Kuzia buvo apdovanotas iš gilumos sklindančia išmintimi. Ji net atrodė nežmogiška, tarsi sklistų iš kažko didesnio ir stipresnio už žmogų.

— Tik pažiūrėk, kaip mes gyvename, vaikeli... Žmonės gimsta laimingi, tačiau paskui patys save įtikina, kad laimė yra kažkas, ką jie turi gyvenime rasti... Ir kas esame? Instinktų neturinti gyvulių banda, kuri vaikosi neteisingų minčių, ieškodama to, ką jau turi...

Kartą žvejodami kalbėjomės kaip tik apie laimę. Staiga jis manęs paklausė:

— Pažvelk į gyvūnus. Kaip manai, ar jie ką nors išmano apie laimę?

— Na, manau, kad ir gyvūnai kartais jaučiasi liūdni arba laimingi, tik jie nemoka išreikšti savo jausmų... — atsakiau.

Jis žiūrėjo į mane ir tylėjo, paskui tarė:

— O ar žinai, kodėl Dievas žmogui suteikė ilgesnį gyvenimą negu gyvuliui?

— Ne, niekada apie tai nepagalvojau...

— Nes gyvūnai gyvena klausydami savo instinktų ir neklysta. Žmogus gyvenime remiasi protu, todėl jam dalis gyvenimo reikalinga klaidoms daryti, kita dalis tam, kad jas suprastų, o trečia — kad pasistengtų gyventi neklysdamas.

Aš visuomet eidavau aplankyti senelio Kuzios, ypač kai būdavau susirūpinęs arba dėl ko nors nerimaudavau, nes jis mane suprasdavo iš pusės žodžio ir mokėdavo išsklaidyti visas niūrias mintis.

Aną rytą, kai policininkai mane sumušė, taip slėgė širdį, kad beveik skaudėjo kvėpuoti. Vos pagalvojus apie tai, kas nutiko, man norėjosi verkti. Garbės žodis. Iš nevilties ir dėl patirto įžeidimo, kurį jaučiau. Pasiplaukiojimas valtimi su Melu man padėjo, tačiau dabar labai reikėjo senelio Kuzios ir šiltų jo žodžių. Pėdinau į jo namus tarsi per miegus, nematydamas, kur einu: mane vedė kažkoks vidinis instinktas.

Senelis Kuzia visuomet keldavosi labai anksti. Tad priėjęs jo sesers namo, kuriame gyveno, vartelius, jau radau jį ant stogo beleidžiantį pasiskraidyti pirmuosius balandžius. Senelis mane pamatė ir pamojo, kad ir aš užlipčiau. Pasiėmiau senas suklypusias kopėčias, kurioms trūko dviejų skersinių, atrėmiau jas į stogą ir pradėjau kopti į viršų. Senelis Kuzia žiūrėjo, kaip danguje tolsta viena balandžio patelė, pakilusi jau gan aukštai. Paskui pažvelgė žemyn į mane ir tarė:

— Gal šitą nori paleisti tu? — parodė man gražų balandį, kurį laikė dešinėje rankoje.

— Gerai, pabandysiu... — atsakiau. Puikiai žinojau, kaip leidžiami balandžiai. Šeimoje turėjome jų daug. Mano senelis Borisas garsėjo savo balandžiais. Ieškodamas naujų veislių apvažiuodavo pusę Rusijos, paskui jas kryžmindavo ir atrinkdavo stipriausius.

Senelis Kuzia turėjo nedaug balandžių. Kokias penkias dešimtis, ne daugiau. Užtat visi buvo išskirtiniai egzemplioriai, nes daugybė iš įvairių šalies vietų jo aplankyti atvažiuojančių žmonių dovanų atveždavo geriausius savo turimus balandžius.

Balandis, kurį senelis Kuzia laikė rankoje, buvo azijietiškos veislės, atvežtas iš Tadžikistano. Tai buvo labai stiprus ir gražus balandis, vienas pačių brangiausių rinkoje. Paėmiau jį į rankas ir jau buvau beleidžiąs, tačiau senelis Kuzia mane sulaikė:

— Palauk, tegul ji pakyla dar šiek tiek aukščiau...

Laukti reiškė rizikuoti ją prarasti: jeigu pakyla pernelyg aukštai, daugelis balandžio patelių krinta žemyn negyvos. Jos įpratusios būti poroje su patinu: jeigu šalia nėra patino, padedančio nusileisti žemyn, jos vienos nemoka sugrįžti į žemę, reikia, kad kas nors joms parodytų kelią. Todėl reikia paleisti balandį tinkamu momentu: patinas kyla, o patelė, girdėdama jo sparnų plazdėjimą ir matydama jį besivartantį ore, pradeda leistis link jo. Dabar mūsų patelė jau buvo labai toli.

— Nagi, Kolima, dabar! — ištarė senelis Kuzia, ir aš iš karto atlikau gerai išmoktą veiksmą — stipriai stumtelėjau balandį aukštyn.

— Puiku, šaunuolis, vaikeli, telaimina tave Jėzus Kristus! — senelis Kuzia buvo patenkintas. Žiūrėjo, kaip balandžiai ore artėja vienas prie kito. Abu pasidžiaugėme ta nuostabia sueitimi: balandis daugiau kaip dvidešimt kartų apsivertė ore, o patelė suko vis glaudesnius ratus aplink jį, beveik liesdama sparnais. Buvo labai graži pora.

Galiausiai juodu susijungė ore ir vienas greta kito, sukdami plačius ratus, pradėjo leistis. Senelis Kuzia pažvelgė man į veidą ir parodęs į mėlynę pasakė:

— Nagi, išsivirkime čefyro...

Nulipome nuo stogo ir nuėjome į virtuvę. Senelis Kuzia užkaitė vandenį čefyrui.

Čefyras yra labai stipri arbata. Jis verdamas ir geriamas laikantis senovinio ritualo. Turi stiprų stimuliuojantį poveikį: išgerti puodelį čefyro yra tas pats kaip vienu mauku ištuštinti pusę litro kavos. Jis verdamas nedideliame puode, čejyrbake, kuris nenaudojamas niekam kitam ir niekada neplaunamas su plovikliu, tik išskalaujamas šaltu vandeniu. Nešvarus, nuo arbatos apnašų pajuodęs čefyrbakas yra labiau vertinamas, nes čefyras išeina skanesnis. Kai vanduo užverda, ugnis užgesinama ir į jį suberiama juodoji nesmulkintų lapų arbata. Arbata būtinai turi būti iš Irkutsko, esančio Sibire. Ten auginama ypatinga arbata, stipriausia ir skaniausia iš visų. Ją mėgsta visos šalies nusikaltėliai. Ji gerokai skiriasi nuo garsiosios Krasnodaro arbatos, kurią labai mėgsta namų šeimininkės. Tai pusryčiams tinkama silpna arbata, geriama Maskvoje ir Pietų Rusijoje. Norint paruošti gero čefyro, reikia net iki pusės kilogramo arbatos lapų. Lapai paliekami karštame vandenyje, kad pritrauktų, ir laikomi ne ilgiau kaip dešimt minučių, kitaip čefyras tampa rūgštus ir neskanus. Puodas uždengiamas dangčiu, kad negaruotų. Patartina viską apsukti rankšluosčiu, šitaip palaikoma temperatūra. Kai arbatos lapai nusėda ir nebeplaukioja paviršiuje, čefyras paruoštas. Ne be reikalo norint pasakyti, kad jau galima gerti, sakoma, jog čefyras „nusėdo”. Viskas perpilama per sietelį: arbatos lapai neišmetami. Jie sudedami į lėkštę ir paliekami išdžiūti. Paskui iš jų bus galima virti paprastą arbatą, geriamą su citrina ir cukrumi kartu su saldumynais.

Čefyras geriamas iš didelio metalinio arba sidabrinio puodelio, kuriame telpa daugiau kaip litras arbatos. Geriama keliese. Puodelis vadinamas bodjaga. Senąja sibiriečių nusikaltėlių kalba tai reiškia „gertuvė”. Jis leidžiamas iš rankų į rankas. Puodelį reikia perduoti greta sėdinčiam draugui laikrodžio rodyklės ir jokiu būdu ne priešinga kryptimi. Kaskart reikia gurkštelti nei daugiau, nei mažiau, o lygiai tris kartus. Gėrimo ritualo metu negalima kalbėti, rūkyti, valgyti ar daryti ko nors kito. Negalima pūsti į puodelį: tai laikoma prakeikimą reiškiančiu ženklu. Pirmasis gerti pradeda čefyrą išviręs žmogus, paskui puodelis perduodamas kitiems. Tas, kuris jį baigia, turi atsistoti, išplauti puodelį ir padėti jį į vietą. Tuomet jau galima kalbėti, surūkyti cigaretę ar suvalgyti ko nors saldaus.

Šios taisyklės nėra visiškai vienodos visose bendruomenėse. Pavyzdžiui, centrinėje Rusijoje gurkštelėjama ne tris, o tik du gurkšnius, o pūtimas į puodelį laikomas maloniu poelgiu kitų atžvilgiu, jiems vėsini karštą gėrimą. Vienaip ar kitaip, vaišinimas čefyru yra laikomas pagarbos ir draugystės ženklu.

Skaniausias čefyras būna tuomet, kai jis verdamas ant atviros malkomis kūrenamos liepsnos. Dėl šios priežasties daugelio nusikaltėlių namų židinyje įrengta speciali konstrukcija, skirta čefyrui virti. Dar galima naudoti krosnis, bet niekada čefyro negalima virti ant dujinės viryklės.

Sibire priimta čefyrą gerti iškart paruošus: atšalęs jis nebešildomas, išpilamas laukan. Kitose vietose, ypač kalėjime, čefyrą galima pašildyti, bet ne daugiau kaip vieną kartą. Pašildytas čefyras nebevadinamas čefyru, tuomet jis vadinamas „čefyriuku”: tampa mažybinis visomis prasmėmis.

Čefyrą gėrėme tylėdami, kaip reikalauja tradicija. Tik tuomet, kai baigėme, senelis Kuzia prabilo:

— Na, tai kaip laikaisi, basakoji?

— Gerai, seneli Kuzia, tik prieš kelias dienas Tiraspolyje prisivirėme košės ir mentai šiek tiek mums pakrovė... — norėjau būti nuoširdus, tačiau taip pat nenorėjau persistengti. Prieš tokį žmogų kaip senelis Kuzia nereikia girtis ar verkti dėl to, kas vyksta tavo gyvenime, nes, be jokios abejonės, jam yra buvę dar blogiau.

— Viską žinau, Kolima... Bet tu gyvas, juk tavęs nenužudė. Tai kodėl gi esi taip prastai nusiteikęs?

— Iš manęs atėmė piką. Tą, kur dėdė Ežys padovanojo... — ištaręs šiuos žodžius pasijutau taip, tarsi dalyvaučiau savo paties laidotuvėse. Kalbant apie tai, kas nutiko, viskas ėmė atrodyti dar baisiau, ir pasakojant man suspaudė širdį.

Kai pabandau įsivaizduoti, kaip atrodžiau tuo momentu, mane ima juokas. Senelis Kuzia kaip tik to ir ėmėsi.

— Na, pats pagalvok, argi verta šitaip kankintis dėl to, kad mentai paėmė tavo piką! Juk žinai, kad viskas, kas vyksta, yra Viešpaties valioje, tai yra didžio Jo plano dalis. Pamąstyk: mūsų pikai yra galingi, nes juose slypi jėga, kurią jiems suteikia Mūsų Viešpats. Kai kas nors paima mūsų piką ir jį naudoja negarbingai, jis sugadina tam žmogui gyvenimą, nes Viešpaties galia sunaikina priešą. Taigi, ko čia liūdėti? Nutiko geras dalykas, tavo pikas neš daug nelaimių kuriam nors mentui, kol tasai numirs. Paskui jį paims kitas, dar kitas, ir taip tavo pikas visus juos išgalabys...

Išklausius senelio Kuzios aiškinimą man šiek tiek palengvėjo: gerai, mano pikas pritrauks nelaimių policininkams, bet man jo vis tiek trūko.

Nenorėjau nuvilti senelio ir verkšlenti jam matant, todėl — nutaisiau kiek galėdamas linksmesnį balsą:

— Tuomet džiaugiuosi...

Senelis Kuzia nusišypsojo.

— Šaunuolis, taip ir reikia. Visuomet išpūsk krūtinę ir aukštai iškelk uodegą...

Po savaitės vėl nuėjau pas senelį Kuzią nešinas stiklainiu ikrų ir sviesto paštetu. Jis pasikvietė mane į svetainę ir pastatė priešais raudonąją ikonų kertelę. Ten, ant lentynėlės, gulėjo labai gražus pikas ištrauktais ašmenimis, labai plona geležte ir kauline rankena. Žiūrėjau į jį kaip užhipnotizuotas.

— Paprašiau, kad atvežtų tiesiai iš Sibiro. Mūsų broliai atgabeno jį jaunajam mano bičiuliui... — paėmė piką ir padavė man į rankas. — Imk, Kolima, ir prisimink, kad svarbūs yra tik tie dalykai, kurie slypi tavyje.

Aš ir vėl buvau laimingas piko šeimininkas ir jaučiausi taip, tarytum dovanų būčiau gavęs antrą gyvenimą.

Vakare ant popieriaus lapo didelėmis raidėmis užrašiau senelio Kuzios ištartus žodžius. Pasikabinau popieriaus lapą savo kambaryje, greta ikonų. Jį pamatęs dėdė klausiamai pažvelgė į mane. Skėstelėjau rankomis, norėdamas pasakyti: „Taip yra.” Jis man nusišypsojo ir tarė:

— Dabar šeimoje turėsime ir filosofą!

1 Lena ir Amūras yra dviejų didelių Sibiro upių pavadinimai. Tradiciškai su šiomis upėmis siejama nusikaltėlių sėkmė: jos garbinamos kaip dievybės, joms aukojama ir prašoma padėti vykdyti nusikaltėlišką veiklą. Upės minimos daugybėje posakių, pasakų, dainų ir eilėraščių. Apie nusikaltėlį, kuriam gerai sekasi, sakoma, kad „jo likimą plukdo Lenos srovė“. (Aut. past.)

2 A. Puškinas „Skenduolis“, vertė V. Reimeris. (Vert. past.)

3 „Blizgantys“: taip vadinami auliniai batai. (Aut. past.)

4 Durklas, naudojamas laivams upėse puldinėti. (Aut. past.)

5 Jūreiviški dryžuoti marškinėliai ilgomis rankovėmis. (Aut. past.)

Kai prabyla oda

Būdamas mažas mėgau piešti. Piešdavau visada. Nešiodavausi sąsiuvinį ir piešdavau viską, ką regėdavau. Man patikdavo stebėti, kaip daiktų formos atgula popieriuje. Akį žavėjo pats piešimo procesas, o ranka mikliai darbavausi pieštuku. Jausdavausi taip, tarsi būčiau burbule, užsidaręs savo paties pasaulyje, ir tik Dievas žino, kas tuo metu darydavosi mano galvoje.

Visi mes, vaikai, norėdavome būti panašūs į suaugusiuosius, todėl mėgdžiodavome viską: jų kalbėjimo manierą, jų aprangą, taip pat ir tatuiruotes. Suaugę nusikaltėliai, tarp kurių augome — mūsų tėvai, seneliai, dėdės ir kaimynai, — turėjo daugybę tatuiruočių.

Rusijos nusikaltėlių visuomenėse tatuiruočių kultūra yra labai stipri, o kiekviena tatuiruotė turi savo reikšmę. Tatuiruotės — tai savotiška asmens tapatybės kortelė, kuria pranešama apie savo padėtį nusikaltėlių visuomenėje. Tatuiruotėse atsispindi, kokiu nusikaltėlišku „amatu” vertiesi, įvairi informacija iš asmeninio gyvenimo ir kalėjime patirtos kančios.

Kiekvienos bendruomenės tatuiravimo tradicijos yra skirtingos. Naudojami skirtingi simboliai ir schemos, pagal kurias ženklai išpiešiami ant kūno, o vėliau skaitomi ir suprantami. Sibiriečių tatuiravimo kultūra yra pati seniausia, nes kaip tik sibiriečių protėviai iš kartos į kartą perdavė tradiciją simbolius tatuiruoti šifruotai, užslepiant jų reikšmę. Paskui tai nukopijavo kitos bendruomenės. Tradicija pasklido po visos šalies kalėjimus, pakito pagrindinės tatuiruočių reikšmės, jų darymo ir skaitymo, supratimo technika. Galingiausios Rusijos nusikaltėlių kastos, vadinamos Juodąja sėkla, tatuiruotės yra visiškai nukopijuotos nuo urkų tautos tradicinių tatuiruočių, tačiau jos turi kitokias reikšmes. Piešiniai gali būti identiški, tačiau tik žmogus, mokantis juos perskaityti ant kūno, gali tiksliai papasakoti, ką slepia tatuiruotės ir kodėl jos skiriasi.

Sibiriečiai, kitaip negu kitos bendruomenės, tatuiruotes daro tik rankomis, naudodami įvairių rūšių lazdeles. Mašininiu ar kitokiu būdu padarytos tatuiruotės laikomos nederamomis.

Tradicinis Sibiro urkų tautos kūno tatuiravimo procesas yra ilgas kaip pats nusikaltėlio gyvenimas. Pirmieji ženklai pradedami tatuiruoti, kai vaikui sukanka dvylika metų, ir tik paskui, kai augdamas žmogus patiria įvairių išgyvenimų, pereina iš vieno gyvenimo etapo į kitą, šiuos dalykus galima papasakoti šifruotomis ir užslėptą reikšmę turinčiomis tatuiruotėmis, dėliojant piešinį, kuris, metams bėgant, tampa vis sudėtingesnis. Štai kodėl sibiriečių nusikaltėlių bendruomenėje, priešingai negu kitose bendruomenėse, nėra jaunų žmonių, turinčių dideles ir pabaigtas tatuiruotes. Sibire nugara ir krūtinė tatuiruojamos paskiausiai, kai nusikaltėliui būna keturiasdešimt penkiasdešimt metų, o pagrindinė schema yra panaši į spiralę, kuri prasideda nuo galūnių, kitaip tariant, nuo rankų ir kojų, ir vyniojasi kūno vidurio link.

Norint perskaityti tokiomis sudėtingomis tatuiruotėmis išmargintus kūnus, būtina turėti daug patirties ir puikiai žinoti tatuiravimo tradicijas. Kaip tik todėl tatuiruotojas sibiriečių nusikaltėlių bendruomenėje užima svarbią vietą: jis tarsi kunigas, kurį nusikaltėliai įgalioja veikti savo vardu.

Man patiko ši tradicija, tačiau nedaug apie ją žinojau, tik tiek, kiek buvo papasakojęs senelis, tėtis ir dėdė. Norėjau sužinoti daugiau, norėjau išmokti perskaityti viską, kas užrašyta ant kūnų.

Daug laiko praleisdavau kopijuodamas matytas tatuiruotes. Kuo daugiau jų nusikopijavau, tuo labiau puoliau į neviltį, nes neradau nė vienos pasikartojančios tatuiruotės. Kartodavosi pagrindinės temos, tačiau detalės būdavo skirtingos. Po kurio laiko supratau, kad paslaptis glūdi kaip tik detalėse.

Tuomet pradėjau jas analizuoti, tačiau tai buvo tas pats kaip savarankiškai be mokytojo bandyti išmokti užsienio kalbą. Pastebėjau, kad kai kuriose kūno vietose vaizduojami tam tikri piešiniai, kurie nebūdavo vaizduojami ant kitų kūno dalių. Pabandžiau atrasti ryšį tarp piešinių, mėgindamas nuspėti jų reikšmes, tačiau nesugebėjau apčiuopti nieko konkretaus, viskas slydo iš rankų tarsi pro pirštus byrantis smėlis.

Būdamas maždaug dešimties pradėjau daryti netikras tatuiruotes savo draugams. Šratinuku piešdavau savo sugalvotus piešinius, kuriems įkvėpimo ieškodavau ant suaugusių nusikaltėlių kūnų matytose tatuiruotėse.

Vėliau vienas kitas kaimynas pradėjo prašyti manęs nupiešti kokį nors konkretų piešinį, kurio paskui eidavo išsitatuiruoti. Daugelis man už tai sumokėdavo. Nedaug — dešimt rublių, — tačiau vien pats faktas, kad užmokėdavo, man atrodė labai svarbus.

Štai taip, pats to nenorėdamas, tapau šiek tiek žinomas rajone, o senasis tatuiravimo meistras, kuris darydavo tatuiruotes pagal mano pieštus piešinius, senelis Lioša, porą kartų per žmones perdavė man linkėjimus ir pagyrė. Buvau patenkintas, jaučiausi esantis svarbus.

Kai man sukako dvylika, tėvas su manimi rimtai pasikalbėjo: pasakė, jog jau esu pakankamai didelis ir turiu pagalvoti, ką norėsiu daryti užaugęs, kad galėčiau atsiskirti nuo tėvų ir tapčiau savarankiškas. Daugelis mano draugų, prižiūrimi suaugusiųjų, jau buvo dalyvavę kokiame nors reikale. Aš taip pat su dėde Sergejumi ne sykį apsisukau: keliskart kirtau sieną kuprinėje nešdamas aukso.

Atsakiau tėčiui, kad noriu išmokti tatuiravimo amato.

Po kelių dienų tėtis nusiuntė mane pas senelį Liošą paklausti, ar jis paimsiąs mane į mokinius. Senelis Lioša maloniai priėmė, pavaišino arbata, pavartė sąsiuvinį su mano piešiniais ir apžiūrėjo tatuiruotes, kurias pats buvau nusipiešęs.

— Šaunuolis, turi „šaltą ranką”, — pasakė. — Kodėl nori tapti tatuiruotoju?

— Mėgstu piešti ir noriu susipažinti su mūsų tradicija, noriu suprasti, kaip skaitomos tatuiruotės...

Jis nusijuokė, paskui atsistojo ir išėjo iš kambario. Grįžo rankoje laikydamas tatuiravimo lazdelę.

— Gerai į ją įsižiūrėk. Su ja aš tatuiruoju garbingus žmones. Tai ji man padėjo įgyti daugelio žmonių pagarbą ir užsidirbti kuklią duoną. Tai dėl jos pusę savo gyvenimo praleidau kalėjime, kur mane kankino mentai. Gyvenime nesugebėjau įsigyti nieko kito, tik ją. Eik namo ir gerai pagalvok. Jeigu tikrai nori šitaip gyventi, sugrįžk pas mane. Išmokysiu tave visko, ką žinau apie šį amatą.

Galvojau visą naktį. Manęs nedžiugino mintis, kad pusę gyvenimo gali tekti praleisti kalėjime, kur mane kankins mentai, tačiau kitų alternatyvų ateities perspektyvos buvo daugmaž tokios pačios, todėl nusprendžiau pabandyti.

Kitą dieną vėl stovėjau priešais senojo tatuiruotojo namo duris. Visų pirma senelis Lioša man paaiškino, ką reiškia „mokytis” būti tatuiravimo meistru. Turėjau padėti namų ruošoje — valyti namus, nueiti į parduotuvę, prinešti malkų, — kad jam liktų laisvo laiko, kurį galėtų skirti man.

Taip ir buvo. Žingsnis po žingsnio senelis Lioša mane visko išmokė. Kaip paruošti tatuiravimo darbo vietą, kaip nupiešti piešinį, kaip geriausiai jį perkelti ant odos.

Užduodavo namų darbų: pavyzdžiui, turėdavau sugalvoti būdų, kaip paveikslėliai galėtų vienas su kitu persipinti ir kartu išliktų tokie, kaip reikalauja nusikaltėlių tradicija. Aiškindavo man piešinių reikšmes, kūno vietas, ant kurių jie piešiami. Pasakodavo apie kiekvieno jų kilmę ir raidą sibiriečių tradicijoje.

Po pusantrų metų leido man paryškinti išblukusią tatuiruotę vienam klientui — ką tik iš kalėjimo išėjusiam nusikaltėliui. Reikėjo tik atkartoti linijas. Tatuiruotėje buvo pavaizduotas labai prastai nupieštas vilkas. Pamenu, kad buvo labai nevykusiai išlaikytos proporcijos. Pasiūliau šiek tiek patvarkyti tatuiruotę ir iš „meninės” pusės. Nupiešiau naują paveikslėlį, kuriuo nesunkiai būčiau užmaskavęs senąjį, ir parodžiau jį savo mokytojui bei klientui. Jie sutiko. Tuomet padariau tatuiruotę. Ji pavyko puikiai: nusikaltėlis liko patenkintas ir nesiliovė dėkojęs.

Nuo to karto mokytojas leisdavo man atnaujinti visas senas ir nublukusias tatuiruotes, o kai mano ranka įgudo, gavęs jo leidimą, pradėjau daryti ir naujas tatuiruotes ant jomis dar neišmargintos odos.

Kurdavau piešinius tatuiruotėms, tapo vis lengviau naudoti tradicinius sibiriečių nusikaltėlių simbolius. Kai senelis Lioša man patikėdavo naujas užduotis, jau nebesakydavo, kaip turi atrodyti piešiniai, tik paaiškindavo galutinę koduotą prasmę. Trumpiau tariant, kurdamas piešinius naudodavau simbolius taip, kaip rašant istorijas naudojamos abėcėlės raidės.

Tekdavo susipažinti su žmonėmis, turinčiais ypatingų tatuiruočių, už kurių slypėdavo įdomių istorijų. Daugelis jų atvažiuodavo aplankyti mano mokytojo. Jis rodydavo man jų tatuiruotes ir aiškindavo reikšmes. Tos tatuiruotės turėdavo baigtinę prasmę. Jose slypėdavo simbolis arba tiesiog kurio nors seno ir galingo nusikaltėlių lyderio vardas. Nusikaltėliai jas vadina „parašais”. Parašai atstoja leidimus. Jie padeda išvengti blogo sutikimo kokioje nors vietoje toli nuo savo namų, kur žmogumi nepasitikima, nes jis turi mažai pažinčių nusikaltėlių visuomenėje. Paprastai tokios tatuiruotės daromos labai savotiškai. Yra specifinis būdas, kaip jas padaryti unikaliai, reikšmės nesusiejant tiesiogiai su žmogaus, kurio kūną jos puošia, vardu ar pravarde. Reikia remtis kūno savybėmis bei ypatybėmis ir susieti jas su kitų tatuiruočių reikšmėmis. Teko matyti ne vieną žmogų su ant kūno ištatuiruotu parašu ir kaskart atrasdavau naujų būdų, kaip, siekiant sukurti unikalią tatuiruotę, tarpusavyje galima supinti piešinius.

Kartą man būnant namie, atėjo vienas berniukas ir pasakė, kad senelis Lioša nori mane matyti, nes turi kažką parodyti. Nuėjau drauge su juo.

Pas mano mokytoją buvo svečių, koks dešimt žmonių. Kai kurie buvo iš mūsų rajono, kitus mačiau pirmą kartą: jie buvo iš toli, iš Sibiro, atkeliavę nusikaltėliai. Sėdėjo prie stalo ir tyliai kalbėjosi tarpusavyje. Mokytojas mane pristatė:

— Šitas basakojis mokosi būti kolščiku6. Mokau jį gerai ir tikiuosi, kad vieną dieną, su Viešpaties pagalba, juo taps iš tikrųjų.

Iš už stalo pakilo stambus vyras su barzda ir daugybe tatuiruočių ant veido, kurias iš karto perskaičiau: jis buvo nuteistas mirties bausme, tačiau paskutinę akimirką jam buvo suteikta malonė.

— Vadinasi, esi Jurijaus sūnus?

— Taip, esu Nikolajus Kolima, Jurijaus Bešaknio sūnus, — tvirtai atsakiau.

Nusikaltėlis nusišypsojo ir milžinišką savo ranką uždėjo man ant galvos.

— Vėliau užsuksiu aplankyti tavo tėvo. Esame seni draugai. Būdami jauni, priklausėme tai pačiai šeimai viename nepilnamečių kalėjime...

Mokytojas patapšnojo man per nugarą.

— Dabar tau parodysiu vieną dalyką, kurį tu, jeigu nori tapti geru tatuiruotoju, privalai mokėti atpažinti...

Perėjome kambarį ir išėjome į vidinį kiemą. Nedideliame sode augo keli vaismedžiai. Įėjome į iš medžio ir aprūdijusių metalo plokščių pastatytą trobesį, kuriame buvo laikomi įrankiai. Mokytojas įžiebė palubėje pakabintą lempą, ir dabar ši siūbavo mano veido aukštyje.

Ant grindų kažkas gulėjo, uždengtas didžiuliu šiurkštaus audeklo gabalu: kažkas didelis. Mokytojas pakėlė užtiesalą: po juo tįsojo negyvas žmogus. Jis buvo nuogas, nebuvo matyti nei dūrių, nei kraujo žymių. Tik didelė juoda mėlynė ant kaklo.

„Pasmaugtas”, — pagalvojau.

Oda buvo labai balta, beveik kaip popierius. Turbūt jau kelios valandos kaip miręs. Veidas atrodė atsipalaidavęs, burna šiek tiek pravira, lūpos pamėlusios.

— Pažiūrėk, Kolima, gerai įsižiūrėk, — senelis Lioša pasilenkė ir, pasukęs į mane, parodė ant dešinės lavono rankos esančią tatuiruotę.

— Nagi, ką pasakysi? Ką reiškia ši tatuiruotė?

Balse skambėjo paslapties gaidelė, tarsi tai reikštų, jog atėjo laikas parodyti, ką iš jo išmokau.

Nesąmoningai pradėjau balsu analizuoti tatuiruotę ir daryti savo išvadas. Mokytojas labai kantriai klausėsi vis dar laikydamas lavoną pasukęs į mane.

— Tai sibiriečių lyderio pravarde Tungus parašas. Tatuiruotė padaryta specialiajame kalėjime Nr. 36, Ilimo mieste, Sibire, 1989 metais. Yra ir palaiminimas, skirtas žmogui, kuris skaito šią tatuiruotę. Tai akivaizdus ženklas, kad ją padaręs tatuiruotojas yra Sibiro urka...

— Ir viskas? Daugiau nieko nepastebėjai? — įtariai paklausė manęs mokytojas.

— Na, pati tatuiruotė lyg ir atlikta gerai, puikiai suprantama, piešinio išdėstymas klasikinis ir labai aiškus... bet...

Taip, buvo vienas „bet”.

— Tai vienintelė ant kūno esanti tatuiruotė, — kalbėjau toliau, — o juk piešinys aiškiai pasakoja apie kitas tatuiruotes, kurių čia nėra... Padaryta 1989 metais, tačiau atrodo, kad ji užgijusi vos prieš kelis mėnesius, dar tebėra pernelyg juoda, nepraėjo pakankamai laiko, kad pigmentas pašviesėtų... Be to, vieta keista. Paprastai ant rankų daromos „sėklos” arba „sparnai”7, o parašai pridedami prie kokios nors didelės tatuiruotės, jie būna tarsi dvi tatuiruotes jungiantis tiltas. Gali būti ant dilbio, vidinėje pusėje arba rečiau pasitaiko šiek tiek virš pėdos, ant kulkšnies...

— Ir kodėl gi jos daromos tose vietose? — pertraukė mane mokytojas.

— Nes reikia, kad tatuiruotė būtų vietoje, kurią nesunku parodyti bet kokioje situacijoje. O šitas ją pasidarė nepatogioje vietoje...

Akimirką nutilau. Savo vargšėje galvelėje ėmiau dėlioti skaičius, mintis... Galiausiai išplėtęs akis pažvelgiau į mokytoją.

— Negaliu patikėti, tik nesakyk, seneli Lioša, kad... Ar tik nebus tai... — vėl nuščiuvau, nes nepajėgiau ištarti to žodžio.

— Taip, vaikeli. Šitas yra mentas. Gerai įsižiūrėk, nes negali žinoti, galbūt gyvenime tau dar teks sutikti jų, apsimetusių vienu iš mūsų. Tuomet neturėsi laiko galvoti, turėsi būti šimtu procentų įsitikinęs ir atpažinti jį akimirksniu. Šitas kažkaip sužinojo, kad vienas iš mūsiškių turi parašą, ir nusikopijavo lygiai tokį patį, nežinodamas, kas iš tiesų yra parašas, kaip jis daromas, kaip skaitomas ir verčiamas... Mirė, nes buvo pernelyg kvailas.

Manęs negąsdino nei policininko kūnas, nei istorija apie nukopijuotą nusikaltėlio parašą. Vienintelis keistai, nenatūraliai ir nesuprantamai atrodantis dalykas tuo metu buvo tas tuščias, netatuiruotas kūnas. Man tai atrodė neįmanomas dalykas, suvokiau tai beveik kaip ligą. Nuo mažens mane supo tatuiruoti žmonės, ir tai atrodė visiškai normalu. Keistai jaučiausi matydamas kūną be jokių tatuiruočių: jaučiau fizinę kančią, kažkokį keistą gailestį.

Net mano paties kūnas mane gąsdino, nes atrodė pernelyg tuščias.

Tatuiruočių skaitymą lavinau stengdamasis suprasti tatuiruotes, kurias matydavau aplink. Šitaip sužinodavau daug dalykų apie seniai pažįstamus žmones.

— Sakyk, dėde Ignotai, kartą, kai buvai jaunas, buvai nuteistas iki gyvos galvos, bet paskui tave paleido, ar ne?

— Nagi, duok jam ramybę, Kolima. Baik su tais savo eksperimentais, neuždavinėk klausimų mūsų svečiams... Jeigu nesi iki galo įsitikinęs tuo, ką įžvelgi žmoguje, išmok įžvelgti geriau! — nuvydavo mane tėvas kaskart, kai apipildavau žmones klausimais.

Sibiriečių bendruomenėje klausinėti apie ankstesnius teistumus, vadinamus „pėdsakais ant vandens”, buvo laikoma nemandagiu dalyku. Tačiau mane taip užvaldė ši manija, kad nepajėgdavau susilaikyti.

Taisyklės numato, jog tatuiruotės turi būti daromos tam tikrais gyvenimo periodais. Negalima pasidaryti iš karto visų, kurios tau patinka. Egzistuoja tiksli schema.

Jeigu nusikaltėlis pasidaro tatuiruotę, kuri neatspindi realios informacijos apie jį, arba pasidaro tatuiruotę anksčiau laiko, jis griežtai nubaudžiamas, o tatuiruotė nuo odos pašalinama.

Sibire sakoma, kad tatuiruotes reikia „ištverti”. Išgyvenus ką nors ypatinga, tai papasakojama tatuiruotėmis lyg savotiškame dienoraštyje. Kadangi nusikaltėlių gyvenimas nelengvas, sakoma, kad tatuiruotės ne „daromos”, o „ištveriamos”.

Dažnai galima išgirsti ką nors, ką tik pasidariusį naują tatuiruotę, sakant: „Štai, ištvėriau dar vieną tatuiruotę”, ir čia kalbama ne apie fizinį skausmą, jaučiamą tatuiruojant, bet apie konkrečios tatuiruotės prasmę ir apie sunkų gyvenimą, kurį ji simbolizuoja.

Kartą susipažinau su vaikinu vardu Igoris. Jis dažnai ko nors prisidirbdavo. Daugelis jį laikė karštakošiu ir nepritarė jo mąstymui bei gyvenimo būdui. Jis buvo vienos moldavų tautybės moters, dirbusios fabrike ir visiškai nesusijusios su nusikaltėlių gyvenimu, sūnus. Moteris ištekėjo už ukrainiečio nusikaltėlio, kuris žaidė azartinius žaidimus ir buvo įsiskolinęs pusei miesto. Vieną dieną tas vyras buvo nužudytas. Kažkas nupjovė jam abi rankas, įmetė į upę ir šis paskendo. Po savęs tas vyras paliko tik vieną dalyką: sūnų Igorį.

Sūnus kai kuriais aspektais buvo tikrai į jį panašus: vogdavo pinigus iš savo motinos ir čia pat pralošdavo kortomis. Kai kurių Centro rajono nusikaltėlių užsakymu atlikdavo smulkius nešvarius darbelius, šie juo naudodavosi smulkioms aferoms. Kartą Igoris buvo nutvertas turguje, nes bandė pavogti mano draugo Melo mamos rankinę. Atsilygindama ji sumaitojo jam veidą ir pavertė raišiu.

Galiausiai viename Ukrainos mieste tą vaikiną sugavo policininkai. Tąkart jis kėsinosi apvogti senutę ir jai grasino. Kadangi Igoris bijojo patekti į kalėjimą už nusikaltimą, dėl kurio nusikaltėlių visuomenė jį pasmerktų, sukūrė neįtikėtiną istoriją: ėmė pasakoti, kad priklauso įtakingai sibiriečių bendruomenei, kad policininkai bet kokia kaina stengėsi jį prigriebti, o senutė buvusi jų bendrininkė. Kad istorija skambėtų įtikinamiau, tas bukagalvis, kol buvo laikomas policijos nuovados areštinėje, pasidarė kelias tatuiruotes. Su vielos gabalu ir šratinuko rašalu ant pirštų ir rankų nusipiešė keletą sibirietiškų simbolių, nežinodamas jų reikšmių. Tiesiog nusikopijavo tai, ką buvo matęs ant mūsų kūnų.

Patekęs į kalėjimą iš karto pradėjo traukti savo giesmę, vildamasis, jog kameros draugai juo patikės. Tačiau paprastai kalėjimuose esantys žmonės būna patyrę ir moka suprasti kiekvieno žmogaus psichologiją, todėl jis jiems iš karto pasirodė įtartinas. Kaliniai susisiekė su sibiriečių bendruomene ir paklausė, ar kas nors jį pažįsta ir ką nors žino apie jo tatuiruotes. Atsakymas buvo neigiamas. Todėl jį nužudė — miegantį pasmaugė rankšluosčiu.

Pagal sibiriečių tradiciją, kieno nors kito tatuiruotės pasisavinimas yra viena pačių didžiausių klaidų, už kurią baudžiama mirtimi. Tačiau ši taisyklė galioja tik padarytoms tatuiruotėms, kurios jau puošia kieno nors kūną ir simbolizuoja asmeninę koduotą informaciją. Naudoti tradicijas kuriant tatuiruotes svetimiems yra laikoma sėkmę nešančiu dalyku. Tradicines tatuiruotes gali turėti daug žmonių: tie, kurie užsiima verslu drauge su sibiriečių nusikaltėlių bendruomenei priklausančiais žmonėmis, sibiriečių draugai ir juos palaikantys asmenys. Svarbu, kad tatuiruočių piešinius pieštų ir jas darytų savo amatą išmanantis sibirietis tatuiruotojas.

Tatuiruotojo ir kliento santykiai ypatingi, apie juos reikia papasakoti atskirai.

Tatuiruotojas ne tik kuria piešinius, juos perkelia ant kūno ir gerai moka skaityti kūną marginančias tatuiruotes. Jis taip pat privalo mokėti elgtis, laikytis tam tikrų taisyklių. Tatuiruotės užsakymo procesas yra labai ilgas. Prieš ištveriant” tatuiruotę, nusikaltėlį turi pristatyti už jį laiduojantis draugas. Tik tuomet tatuiravimo meistras galės priimti užsakymą.

Tatuiruotojas gali atsisakyti aptarnauti klientą tik tada, kai kyla pagrįstų įtarimų. Tokiu atveju jis turi teisę pasinaudoti asmeninėmis pažintimis ir paprašyti nusikaltėlį kreiptis į kurį nors garsų sibiriečių nusikaltėlių lyderį, kuris duotų oficialų leidimą daryti tatuiruotę. Tatuiruotojas privalo elgtis mandagiai ir nieko neįžeisti. Negali kalbėti apie įtarimus, turi tik paprašyti padaryti jam paslaugą: „nunešti žinią” senam autoritetui. Taip pat ir nusikaltėlis, atėjęs pas minėtą įtakingą autoritetą, negali tiesiai pasakyti: „Noriu gauti leidimą tatuiruotis.” Turi sakyti: „Toks ir toks tatuiruotojas klausia, ar galite per mane jam perduoti linkėjimus.” Tuomet senasis parašo laišką arba pasiunčia drauge su juo ką nors iš saviškių.

Nusikaltėlių taisyklės numato, kad tatuiruotojas gali atsisakyti atlikti darbą tik dėl gedulo arba sunkios ligos. Kita vertus, nusikaltėlis negali priversti tatuiruotojo padaryti tatuiruotės per tiek laiko, per kiek pageidauja. Dažnai nutinka, kad didelę tatuiruotę padaryti užtrunka ir kelerius metus.

Taip pat ir atsiskaitoma laikantis savito ritualo. Garbingi nusikaltėliai orumo sumetimais niekada nekalba apie pinigus. Sibiriečių bendruomenėje materialiniai dalykai, ypač pinigai, nevertinami, todėl jų niekas nemini. Jeigu sibiriečiai kalba apie pinigus, vadina juos „tais”, „šiukšlėmis”, „kalafiorais”, „limonais” arba mini tik sumas, įvardydami skaičius. Sibiriečiai nelaiko pinigų namie, nes sakoma, kad jie neša nesėkmes šeimai, sugriauna laimę ir „išgąsdina” fortūną. Laiko juos netoliese — sode, kokioje nors specialioje slėptuvėje ar naminiams gyvuliams skirtame pastate.

Prieš darant tatuiruotę niekada nekalbama apie nustatytą kainą. Nekalbama visiškai apie nieką, kas susiję su pinigais. Tik paskui, baigus darbą, klientas paklausia tatuiruotojo: „Kiek aš tau skolingas?”, o tatuiruotojas atsako: „Tiek, kiek priklauso.” Toks atsakymas laikomas sąžiningiausiu, todėl sibiriečiai tatuiruotojai dažniausiai taip ir atsako.

Šiaip ar taip, laisvėje esantys nusikaltėliai už tatuiruotojo darbą atsilygina dosniai: pinigais, ginklais, ikonomis, mašinomis ar netgi nekilnojamuoju turtu. Kitaip yra kalėjime: ten tatuiruotojas pasitenkina keliomis cigaretėmis, pakeliu arbatos ar stiklainiu uogienės, žiebtuvėliu ar degtukų dėžute, kartais gauna ir šiek tiek pinigų.

Tatuiruotojai visapusiškai bendradarbiauja tarpusavyje ir palaiko broliškus santykius. Būdami laisvėje svečiuojasi vieni pas kitus, dalijasi žiniomis apie naudojamas technikas, naujienomis.

Tatuiruotojai nevykdo nusikaltimų ir nedalyvauja nusikalstamose veikose. Tai galima paaiškinti dvejopai: taip yra todėl, kad jie visą savo laiką skiria darbui, ir dar dėl to, jog SSRS laikais tatuiravimas jau pats savaime buvo laikomas nusikaltimu, už tatuiruočių darymą buvo baudžiama kalėjimu.

Kalėdami tatuiruotojai dažnai tarpusavyje apsikeičia klientais, nes vienas labiau mėgsta daryti vienokius piešinius, kitas — kitokius. Taisyklės numato, kad vyresnis tatuiruotojas turi prižiūrėti jaunesnį, šiek tiek jam padėti ir pamokyti per gyvenimą išmoktų dalykų. Daugelį tatuiruočių daro ne vienas meistras, nes dažnai nusikaltėliai būna perkeliami iš vienos kameros į kitą. Todėl gali atsitikti taip, kad darbą pradeda vienas tatuiruotojas, jį tęsia kitas, o baigia trečias. Tradiciškai būtina paprašyti tatuiruotę pradėjusio meistro leidimo. Leidimo prašymas ne toks jau paprastas reikalas: sibiriečių nusikaltėlių kultūroje niekada neprašoma tiesiogiai. Vietoj tiesmukų prašymų naudojama žmonėms priimtina bendravimo forma. Pavyzdžiui, jeigu į kalėjimą, kuriame dirba tatuiruotojas, patenka naujas nusikaltėlis su nebaigta tatuiruote, tatuiruotojui pasakomas darbą pradėjusio meistro vardas. Tuomet tatuiruotojas nusikaltėlių kalba parašo laišką ir jis slaptu kalinių paštu, vadinamuoju „keliu”, pasiekia adresatą. Iš pažiūros laiškas labai mandagus, persunktas daugybe pagyrimų, tačiau iš tiesų yra formalus, parašytas laikantis sibirietiško auklėjimo principų. Jeigu laišką perskaitytų su nusikaltėlių pasauliu nesusijęs žmogus, tai jam pasirodytų tiesiog kvailų žodžių kratinys.

Ne kartą ir kalėjime, ir laisvėje rašiau tokius laiškus. Prisimenu vieną ypatingą atvejį: kai jau būdamas suaugęs atlikau trečią bausmę, į mūsų kamerą pateko sibirietis nusikaltėlis, ant nugaros turintis labai gražią nebaigtą tatuiruotę. Ją buvo pradėjęs žinomas senas meistras Afanazijus Rūkas. Buvau daug apie jį girdėjęs, jo gyvenimas tikra legenda. Buvo pasakojama, kad jis pradėjo tatuiruoti labai vėlai, būdamas maždaug keturiasdešimties. Prieš tai buvęs paprastas nusikaltėlis, piešdavęs traukinius. Per vieną susišaudymą buvęs sužeistas į galvą ir palikęs kurčnebylis. Nei iš šio, nei iš to pradėjęs piešti nuostabius, tobulus piešinius, o paskui išmokęs tatuiruoti. Viename savo dienoraštyje jis tai paaiškino sakydamas, kad galvoje nuolat girdi Dievo ir angelų balsus, kurie jam sufleruojantys su sibiriečių stačiatikių religija susijusių temų su ikonomis. Tas dienoraštis buvo labai įžymus mūsų bendruomenėje. Žmonės leisdavo jį iš rankų į rankas ir nusirašinėdavo, kaip nusikaltėlių visuomenėje daroma su visais dokumentais arba kieno nors, laikomo Dievo paženklintu, rašytiniais tekstais. Būdamas paauglys ir aš skaičiau tą dienoraštį. Man jį davė mokytojas. Persirašiau į sąsiuvinį, tai darydamas jaučiau, kaip į galvą ateina daug dalykų.

Tik du kartus mačiau Rūko darbus. Mane sužavėjo tai, kad jo piešiniai atrodė tikrai ištverti. Technika buvo savotiška: tatuiruotės nebūdavo labai nudailintos, priešingai, sakyčiau, gana nerafinuotos. Tačiau jam pavykdavo sukurti tokius siužetus ir juos taip perteikti ant odos, kad šie tiesiu taikymu smigdavo į vaizduotę. Jie buvo kitokie negu visi kiti. Žvelgiant į juos neatrodydavo, kad matai ant kūno padarytą tatuiruotę. Gyva būdavo pati tatuiruotė kartu su kūnu. Tai buvo kažkas nuostabaus, įsimintiniau už visus kitus dalykus, kuriuos man teko matyti ant žmogaus odos.

Visuomet troškau susipažinti su Rūku, svajojau rasti būdą, kaip jam pranešti apie save, savo darbus.

Į mūsų kamerą patekęs nusikaltėlis ant nugaros turėjo tatuiruotę, kuri vadinosi „Motina”. Tatuiruotė buvo labai sudėtinga, su daugybe užslėptų reikšmių. Kaip ir visos didelės tatuiruotės, „Motina” buvo galaktikos centras: piešinyje susijungė ir kartais persipynė mažesnių piešinių reikšmės. Mažesnieji piešiniai vyniojosi spirale ir įsiliejo į pagrindinį piešinį, o tą akimirką, kai skaitant detales dėmesys nukrypdavo į vienintelį pagrindinį dalyką, jie tarsi išnykdavo.

Kai nusikaltėlis manęs paprašė ją užbaigti, negalėjau tuo patikėti: man buvo didelė garbė tęsti paties Rūko išvedžiotas linijas. Nedelsdamas ėmiausi rašyti jam laišką. Labai jaudinausi, buvo beišsipildanti mano svajonė: rašiau legendai, gyvai legendai.

Per vakarą sukurpiau šį laišką. Į jį sudėjau viską, ką žinojau apie nusikaltėlių tatuiruotojų santykius reguliuojančias taisykles.

Brangus brolau Afanazijau Rūke,

Dievui ir visiems šventiesiems padedant, tau rašo Nikolajus Kolima, kuklus kolščikas.

Meldžiu ikonas ir tikiuosi, kad visus mus ir toliau laimins Viešpats.

Į namus, kuriuose mūsų Viešpaties dėka gyvenu drauge su garbingais žmonėmis, atėjo ir Dievui padedant apsigyveno garbingas valkata, našlaitis brolis Z...

Viešpaties valia jis turi Motiną, apdainuojančią tavo stebuklingą, paties Dievo valdomą ranką.

Motina švyti mūsų Gelbėtojo Jėzaus Kristaus meile ir nedaug trūksta, kad jos švytėjimas užbaigtas būtų.

Su broliška meile ir šiluma, Visagalio mūsų Viešpaties malonėje, linkiu tau sveikatos ir daug meilės bei tikėjimo nuostabiuoju sibirietišku kryžiumi metų.

Nikolajus Kolima

Tiesiog prašiau leisti užbaigti jo pradėtą darbą, tačiau pasinaudojau koduotais posakiais, kurie susiliejo į savotišką slaptų reikšmių eilėraštį. Viską kantriai paaiškinsiu.

Jeigu nusikaltėlis kitą žmogų vadina „broliu”, tai daro ne iš mandagumo, o tam, kad pasakytų, jog jis yra ne tik nusikaltėlis, kaip ir žmogus, į kurį kreipiasi, bet dar ir jo kolega.

Pagal nusikaltėlių bendravimo taisykles, labai svarbu iš karto prisistatyti vardu, pravarde ir amatu, kitaip tiek prieš tai esantys, tiek vėlesni žodžiai bus bereikšmiai.

„Kuklus kolščikas”, kitaip tariant, kuklus badytojas, yra kitas tatuiruotojo amato pavadinimas. Žodis kolščikas priklauso žargonui ir yra labai senas. Greta jo būtinai turi būti pažyminys, pavyzdžiui, „kuklus” arba „vargšas”, kuris pabrėžtų paprastumą ir žmogaus, užsiimančio šiuo amatu, netemdytų tuštybės šešėlis.

Po oficialaus pristatymo būna jungiamasis sakinys, kuriame niekas konkrečiai nesisieja su laiško esme. Jis rašomas laikantis senovinės tradicijos: visomis bendravimo formomis pagrindinė informacija niekada nepateikiama iš karto. Visuomet prieš tai turi eiti trumpa „skaidri” prakalba, kurioje neminimi nusikaltėlių reikalai, o kalbama apie įprastinius, banalius, akivaizdžius ir paprastus dalykus. Šis intarpas naudojamas norint apsakyti prašymą pateikiančio žmogaus dvasinę būklę, nes tarp nusikaltėlių nervingumas netoleruojamas: net pačiose sudėtingiausiose situacijose būtina išlaikyti savitvardą, kaip sakoma, išlikti šaltakraujiškam. Šį kartą aš įterpiau religine viltimi, kuri niekada nemaišo laiškuose ir apskritai bendraujant su nusikaltėliais, alsuojantį sakinį.

Toliau kalbama apie reikalą.

Sakau, kad į kamerą, kuri žargonu vadinama „namais”, pateko — „atėjo” — nusikaltėlis ir „apsigyveno”, kitaip tariant, jį priėmė kiti nusikaltėliai, „garbingi žmonės”. Tai reiškia, kad naujai atvykęs kalinys turėjo laišką, leidimą ar tatuiruotę su nusikaltėlių autoriteto parašu.

Naujai atvykusįjį vadinu „garbingu valkata”. Tai reiškia, kad žmogus yra neambicingas, paprastas ir moka elgtis.

Žodis „našlaitis” gali turėti daug reikšmių, taip pat ir tiesioginę, tačiau šį kartą norėjau pasakyti, kad ne jis pats pasiprašė perkeliamas, o buvo priverstas persikelti iš kalėjimo, kuriame anksčiau kalėjo. Laiške tai paminėti būtina, nes nusikaltėliai negerbia tų, kurie pasiprašo perkeliami. Juos vadina „pasiutusiais arkliais”. Sako, kad „vos tik kas nutinka, jie puola daužyti duris kaip pasiutę arkliai”.

Paskui parašiau, kad naujokas „Viešpaties valia turi”. Tai paprasčiausiai reiškia, kad jis turi tatuiruotę. Nusikaltėliai nesako „turiu tatuiruotę”. Sakoma „Viešpaties valia turiu”, o paskui patikslinama, kokią tatuiruotę. Kalbant apie visas tatuiruotes bendrai, jos vadinamos „garbingomis sėklomis”, „Viešpaties ašaromis”, „Jo antspaudais”. Šiuo atveju sakau „Motina”, nes tai tatuiruotė nusikaltėliui ant nugaros.

„Motina apdainuoja” Rūko „ranką” yra komplimentas. Jeigu tatuiruotė padaryta gerai, sakoma, kad ji apdainuoja tatuiruotojo ranką.

Paskui yra dar vienas pagyrimas, svarbesnis už pirmąjį: Rūko ranką „valdo pats Dievas”. Čia nereikėtų suprasti pažodžiui: šiuo atveju Dievas reiškia nusikaltėlių įstatymą. Trumpiau tariant, tai reiškia, kad tatuiruotė yra padaryta labai profesionaliai, laikantis nusikaltėlių tradicijų taisyklių.

Laiškas pasiekia kulminaciją, kai sakoma „Motina švyti”: tai reiškia, kad nors tatuiruotė ir nebaigta, ji yra puikiausiai suprantama. „Švytėti” reiškia perteikti tatuiruotėje užslėptą informaciją. Taigi, parašiau, kad nereikia nieko keisti ar pridėti, pakanka tik užbaigti, pastorinti kai kurias linijas, padaryti perėjimus ir taip toliau.

Sakinio dalis „nedaug trūksta, kad jos švytėjimas užbaigtas būtų”, yra netiesioginis prašymas leisti tęsti darbą.

Toliau eina tradiciniai palinkėjimai ir galiausiai parašas. Pagal sibiriečių tradicijas, niekada neįvardijama pavardė, tik vardas ir pravardė, daugiau nieko, nes šeima laikoma privačiu dalyku.

Baigęs laišką jaučiausi labai patenkintas. Man tai atrodė didysis mano likimo posūkis. Atidaviau laišką žmonėms, kurie mūsų kameroje buvo atsakingi už paštą. Jie turėdavo visą laiką budėti prie lango ir laukti ženklo. Laiškai iš vienos kameros į kitą būdavo perduodami virvėmis. Tos kameros kaliniams adresuoti laiškai jiems būdavo įteikiami, o kiti ir toliau keliaudavo iš vienos kameros į kitą arba, kaip mano atveju, iš vieno kalėjimo į kitą. Kalėjimo paštas buvo kur kas saugesnis ir greitesnis už įprastą, kuriuo, beje, niekas nesinaudodavo. Per dvi savaites laiškai pasiekdavo bet kurį regiono kalėjimą, o kitą šalies kraštą pasiekdavo greičiau nei per mėnesį. Kalėjimas, į kurį siunčiau savo laišką, buvo toli. Prireikė nemažai laiko.

Nekantriai laukiau atsakymo. Po dviejų mėnesių ir kelių dienų atbėgo jaunas vaikinukas iš „paštininkų” komandos, nešinas ant liniuoto sąsiuvinio popieriaus lapo parašytu nedideliu laišku.

— Kolima, čia tau. Nuo Afanazijaus Rūko.

Vos nesprogau. Paėmiau laišką iš jo rankų ir paskubomis išlanksčiau. Negrabiu suspaustu raštu buvo parašyta:

Sveikas, brangus brolau Nikolajau Kolima. Te mūsų Viešpats būna pagerbtas per amžius!

Aš, Afanazijus Rūkas, Jėzaus Kristaus valia būdamas kuklus kolščikas, savo maldose prisiminsiu tave ir visus garbingus valkatas, gyvenančius šioje palaimintoje žemėje.

Viešpaties malonėje gera kvėpuoti, džiaugtis taika ir Jo meile.

Mane labai pradžiugino naujiena apie brolį Z.... telaimina jį Viešpats ir suteikia jam ilgą gyvenimą, jėgų ir sveikatos.

Motina, švytinti Gelbėtojo Jėzaus Kristaus dėka, tau pačiam padedant bus tęsiama.

Broliškai ir šiltai tave apkabinu, tebūnie Kristus su tavimi ir tavo šeima. Tesaugo Jis ir visi šventieji tavo palaimintąją ranką.

Afanazijus Rūkas

Atsiversdavau šį laišką įvairiu paros metu. Skaitydavau jį vis iš naujo, tarsi ieškočiau kažko, kas galėtų išnirti tarp eilučių.

Labai didžiavausi tuo, kad jis man atsakė su tokia pagarba ir meile, tarsi būtume seni pažįstami, tarytum būtume draugai.

Daugelis mūsų kameroje puikiai žinojo, kas yra Rūkas, ir mano autoritetas pakilo, nes pasklido garsas, kad gavau nuo jo laišką.

Užtrukau keturis mėnesius, kol baigiau Rūko pradėtą tatuiruotę. Kartą medicinos punkte mano darbą pamatė vienas senas tatuiruotojas iš Juodosios sėklos kastos. Jis buvo vadinamas dėde Kesja ir kartais išeidavo iš ypatingojo režimo bloko, kad jam suleistų gyvybę palaikančių vaistų.

Pasinaudojęs savo galia dėdė Kesja atsiuntė man į kamerą paketą, kuriame buvo dėžutė arbatos, šiek tiek cigarečių, cukraus ir stiklainis medaus. Pridėtame laiške dėdė Kesja mane labai gyrė ir sakė, kad jam malonu matyti darbą, atliktą jaunuolio, neiškeitusio lazdelių ir tradicinės technikos į elektrines mašinėles, kurias jis vadino „velnio skrepliais”.

Tuomet, susidomėję ir senojo nusikaltėlio man rodomos pagarbos paakinti, daugelis nusikaltėlių ėmė prašyti manęs padaryti jiems tatuiruotes senąja sibirietiška technika. Taip pat ir tie, kurie neturėjo nieko bendra su mūsų tradicijomis, žmonės, priklausantys skirtingoms kastoms. Buvo malonu matyti, kaip prisigretina asmenys, kuriuos iki tol laikiau visiškai kitokiais ir maniau, kad su jais galima palaikyti tik dalykinius ryšius. Jiems buvo įdomu. Prašydavo papasakoti apie sibiriečių istoriją ir tatuiravimo tvarką. Tarp mūsų atsirado savotiškas tiltas, ryšys, grįstas noru pažinti kitokią kultūrą. Jokių banalių nusikalstamų reikalų.

Tomis dienomis papasakojau ne vieną tų istorijų, kurias man mažam pasakodavo senelis ir kiti senieji nusikaltėliai. Daugelis mano kameros draugų buvo paprasti žmonės, patekę į kalėjimą už įprastus nusikaltimus, žmonės, kurie nesilaikė jokios nusikaltėlių filosofijos. Vienas jų, aukštas ir stambus jaunuolis vardu Sura, gavo penkerius metus kalėjimo už tai, jog neaiškiomis aplinkybėmis užmušė žmogų. Jis nemėgo apie tai kalbėti, tačiau buvo akivaizdu, kad viskas įvyko dėl pavydo. Trumpiau tariant, nusikaltimas buvo susijęs su meilės istorija ir išdavyste. Kadangi jis buvo stiprus, dvi nusikaltėlių grupuotės norėjo patraukti jį savo pusėn. Kalėjimuose kastų arba šeimų galvos visuomet stengiasi sudaryti sąjungą su stipriais ir protingais žmonėmis, kad taptų viršesni už kitus. Sura buvo vienas, prie nieko nesišliejo ir liūdnas savo dienas leido vienišas kaip atsiskyrėlis. Kartkartėmis sibiriečių šeima pakviesdavo jį gerti arbatos ar čefyro. Jis mielai ateidavo. Sakydavo, kad mes vieninteliai nesiūlome jam lošti kortomis, siekdami vėliau apgauti ir panaudoti kaip žmogžudį. Jis kalbėdavo labai mažai, paprastai klausydavosi, kaip kiti skaito laiškus iš namų, o kartais, kai kas nors dainuodavo, taip pat prisijungdavo.

Po istorijos su Rūko tatuiruote, kai netikėtai išgarsėjau, Sura ėmė dažniau lankytis pas sibiriečius. Ateidavo prie mūsų gultų beveik kas vakarą ir klausdavo, ar gali kurį laiką su mumis pabūti. Kartą atėjo nešinas nuotrauka. Visiems ją parodė: tai buvo sena fotografija, kurioje garbaus amžiaus vyras ilga barzda rankose laikė šautuvą. Segėjo sibirietišką medžiotojų diržą, ant kurio kabėjo peilis ir kapšas su amuletais bei stebuklingais talismanais. Kitoje nuotraukos pusėje buvo užrašas: „Geros ir dosnios sielos, amžinas svajoklis ir didžiai tikintis brolis Fiodotas, dingęs Sibire”, ir data: „1922”.

— Tai mano senelis. Buvo sibirietis... Ar galiu priklausyti sibiriečių šeimai, jeigu mano senelis buvo jūsiškis? — kalbėjo labai rimtai, o jo prašyme nebuvo nė lašo puikybės ar kitokio neigiamo jausmo. Tai buvo tikras pagalbos prašymas: turbūt Sura pavargo būti vienas.

Pasakėme jam, kad patikrinsime nuotrauką ir paklausinėsime namie, pažiūrėsime, ar kuris nors iš mūsų senių jį prisimena.

Nuotraukos niekur nesiuntėme, nieko neklausinėjome. Tais laikais žmonių gyvybės Sibire prapuldavo milžiniškame žmogiškų istorijų verpete. Nusprendėme kurį laiką palaukti, o paskui priimti milžiną į savo šeimą. Jis buvo ramaus būdo, jau atlikęs dvejus metus savo bausmės ir nekėlė jokių rūpesčių, todėl nebuvo priežasčių neleisti žmogui pasidžiaugti gera kompanija ir broliška meile, jeigu to nusipelnė (nors sibirietiškas jo šaknis patvirtino tik sena nuotrauka).

Po savaitės paskelbėme jam, kad, jeigu pažada laikytis mūsų taisyklių ir įstatymų, gali tapti mūsų šeimos nariu, ir grąžinome jam nuotrauką. Pasakėme, kad, deja, niekas jo senelio neatpažino. Jis šiek tiek pagalvojo, o paskui virpančiu balsu prisipažino, jog nuotrauka ne jo. Ją jam davusi sesuo, viename universitete dirbanti kažkokiame istoriniame archyve. Atsiprašė mūsų už apgavystę. Pasakė, kad jam labai patinkame kaip žmonės ir todėl labai nori priklausyti mūsų šeimai. Man jo pagailo. Supratau, kad jis ne tik labai paprastas, ne itin gudrus, bet ir ypač geros sielos žmogus. Tikrai nebuvo blogas. Paprastai tokie kaip jis kalėjime mirdavo pirmaisiais mėnesiais. Tuos, kuriems pasisekdavo labiau, kuriai nors kastai priklausantys labiau patyrę nusikaltėliai išnaudodavo kaip marionetes.

Pasigailėjome Suros. Leidome jam gyventi kartu su mumis, nors jis ir nebuvo tikras sibirietis. Atleidome, nes prisipažino klydęs. „Sura tapo mūsų šeimos nariu“, — pranešėme tą patį vakarą. Visus kameros kalinius ta naujiena labai nustebino.

Sura greitai išmoko mūsų taisykles. Aiškinau jam viską kaip vaikui, o jis mokėsi ir neslėpė susižavėjimo naujai atrastais dalykais.

Kai man atėjo laikas išeiti į laisvę, jis su manimi draugiškai atsisveikino ir pasakė, kad jeigu ne istorija su tatuiruote, niekada nebūtų nusprendęs prisijungti prie sibiriečių ir nebūtų sužinojęs mūsų taisyklių, kurios jam atrodo garbingos ir teisingos.

„Galbūt kuklus mano amatas išgelbėjo jam gyvybę, — pagalvojau, — nepriklausydamas jokiai šeimai kalėjime būtų žuvęs muštynėse.”

Tatuiruotės man buvo labai rimtas reikalas. Daugeliui mano draugų tai buvo tik žaidimas, jiems pakakdavo išvysti kelis paraitymus ant odos ir būdavo patenkinti. Kai kurie kiti į tai žiūrėdavo rimčiau, bet nepernelyg rimtai.

Vaikai šitaip kalbėdavosi:

— Mano tėvas turi didžiulį apuoką, naguose laikantį kaukolę...

— Apuokas reiškia plėšiką, žinau, ką sakau...

— O kaukolė?

— Įvairiai, priklauso nuo aplinkybių.

— Vaikai, aš žinau, apuokas su kaukole reiškia plėšiką ir žudiką, garbės žodis!

— Nepasakok nesąmonių! Plėšikas ir žmogžudys yra tigro galva su ąžuolo lapais. Mano dėdė tokią turi!

Žodžiu, vaikai spėliodavo ir kalbėdavo beveik bet ką.

Aš mąstydavau visiškai kitaip, man tai buvo rimtas dalykas. Gėrėdavausi darbais, kuriuose būdavo matyti juos atlikusio žmogaus pėdsakų. Todėl prašydavau tėvo, dėdžių ir jų draugų papasakoti apie tatuiruotojus, kuriuos jiems buvo tekę pažinti. Nagrinėdavau jų tatuiruotes ir stengdavausi suprasti, kokias technikas tatuiruotojai naudojo norėdami išgauti įvairių rezultatų. Paskui kalbėdavausi apie tai su savo mokytoju seneliu Lioša, kuris man padėdavo geriau suprasti kitų tatuiruotojų technikas ir pamokydavo, kaip galėčiau jas pritaikyti, kad išreikščiau daiktus taip, kaip juos matau aš, patardavo, kaip juos piešti ir tatuiruoti ant odos.

Jis džiaugėsi, nes matė, jog piešiami vaizdiniai mane domina ne tik todėl, kad yra nusikaltėlių tradicijos dalis, bet ir dėl savo meninės vertės.

Dar piešinių nagrinėjimo etape pradėjau savęs ir jo klausinėti, kodėl visos, didelės ar mažos, tatuiruotės negalėtų būti laikomos tiesiog meno kūriniais. Mano mokytojas atsakydavo, kad tikrasis menas yra protesto forma, todėl kiekvienas meno kūrinys turi inicijuoti prieštaravimą, versti diskutuoti. Nusikaltėlių tatuiruotės, remiantis jų filosofija, yra pati gryniausia meno išraiška, kokia tik egzistuoja pasaulyje. „Žmones, — kalbėdavo senelis Lioša, — nekenčia nusikaltėlių, bet žavisi jų tatuiruotėmis!“

Sakydavau, kad galbūt įmanoma atrasti ryšį tarp kokybiško meno ir gilios prasmės, tradicinės sibiriečių filosofijos. Jis pasitikėjimu alsuojančiu balsu atsakydavo:

— Kai paprasti žmonės norės išsitatuiruoti mūsų tradicinius simbolius, tuomet bus tavo tiesa... Bet netikiu, kad kada nors taip nutiks, nes žmonės nekenčia mūsų ir visko, kas susiję su mūsų gyvenimu.

6 Nusikaltėlių kalba reiškia „tas, kuris duria“, kitaip tariant, tatuiruotojas.

7 Šitaip vadinamose tatuiruotėse ne vaizduojamos sėklos ar sparnai, tai įvairūs piešiniai, simbolizuojantys asmeninę informaciją apie nusikaltėlį, pažadus, meilės ryšius.

Borisas mašinistas

Šešto dešimtmečio viduryje sovietų valdžia uždraudė namie laikyti psichinius ligonius. Šeimos buvo priverstos perkelti juos į specialias įstaigas. Ši liūdna realybė pastūmėjo daugelį tėvų, nenorinčių skirtis su savo vaikais, ieškoti vietų, kurių valdžios čiuptuvai nepasiekia. Per dešimtmetį į Padniestrę atsikėlė daug šeimų iš visos SSRS, nes jos žinojo, kad, pagal sibiriečių nusikaltėlių tradiciją, kūno ar proto negalią turintys žmonės laikomi šventais. Jie apibūdinami kaip Dievo pasiuntiniai ir vadinami „Dievo atsiųstaisiais”.

Aš užaugau tarp jų, Dievo atsiųstųjų. Daugelis tapo mano draugais. Jie man neatrodė normalūs, jie buvo normalūs kaip ir visi kiti.

Proto negalią turintys žmonės nemoka nekęsti, gali tik mylėti ir būti savimi, o jeigu kada ir panaudoja smurtą, jų įsiūtis niekada nekyla iš neapykantos. Tai labai svarbu, nes šitaip elgiasi tik jie ir maži vaikai. Tačiau vaikai užauga ir labai dažnai tampa suaugusiais idiotais, o ligoniams šitaip nenutinka.

Borisas gimė Sibire ir gyveno mūsų rajone su savo mama, teta Tatjana. Jis gimė normalus vaikas, tačiau vieną naktį į jų namus įsiveržė mentai. Boriso tėvas buvo nusikaltėlis, apiplėšė šarvuotą traukinį ir išnešė daug deimantų. Mentai norėjo sužinoti, kur jis paslėpė deimantus ir kas dar dalyvavo traukinio apiplėšime. Vyras nekalbėjo. Tuomet mentai paėmė mažąjį Borisą, kuriam buvo šešeri, ir šautuvo buože trenkė per galvą, šitaip norėdami priversti tėvą prabilti. Tėvas nieko nepasakė ir galiausiai buvo sušaudytas.

Borisas dėl patirtos didelės traumos protiškai nebesivystė, taip ir liko šešerių metų.

Mama su juo persikėlė į Padniestrę. Gyveno netoli, todėl jis nuolat lankydavosi mūsų namuose. Mano senelis jį labai mylėjo. Aš taip pat. Kartu skraidindavome balandžius, vogdavome obuolius iš moldavų sodų, vasaros naktimis žvejodavome su tinklais...

Borisas buvo įsikalęs sau į galvą, kad yra traukinio mašinistas. Prie miesto geležinkelio stoties, toli nuo mūsų rajono, ant nupjautų bėgių kaip paminklas stovėjo senas garinis traukinys. Borisas į jį įsiropšdavo ir vaizduodavosi esąs vyriausiasis mašinistas. Žodžiu, žaisdavo. Mes eidavome drauge su juo. Visi sulipdavome į lokomotyvo valdymo kabiną, o jis labai supykdavo, jeigu įeidavome su batais, nes savo traukinyje Borisas vaikščiodavo basas. Turėjo ir šluotą, kuria apsišluodavo. Tvarkydavosi toje vietoje kaip namie.

Stoties mašinistai jį mylėjo. Netgi padovanojo tikrą mašinisto kepurę. Ji buvo panaši į jūreivių — baltu viršumi su žaliu apvadu ir plastmasiniu snapeliu. Buvo prisiūtas ir auksinis geležinkelininkų ženklas, kuris taip švytėjo saulėje, kad buvo matyti iš tolo. Borisas labai didžiavosi šia dovana. Užsidėjęs kepurę iškart surimtėdavo ir imdavo kalbėti su mumis taip, kaip geležinkelio darbuotojai kalba su keleiviais. Sakydavo: „Gerbiami keleiviai” arba „Piliečiai, būkite malonūs, atkreipkite dėmesį”. Būdavo nepaprastai gražu stebėti tą jo virsmą.

Kartą mano tėvas padovanojo, jam marškinėlius, kuriuos kažkas jam buvo davęs kalėjime, kai metus kalėjo Vokietijoje. Ant tų kažkokios humanitarinės asociacijos marškinėlių buvo nupiešti du balandžiai: už vieno buvo Vokietijos vėliava, už kito — Rusijos. Abiem kalbomis užrašyta: „Taika, draugystė, bendradarbiavimas”. Borisas paėmė juos į rankas, pusvalandį stovėjo nejudėdamas ir žiūrėjo. Jį apstulbino spalvos, nes anuomet pas mus spalvotų drabužių nebuvo. Viskas buvo gana pilka, pagal sovietinę madą. Tas drabužis švietė ryškiomis spalvomis ir tuoj pat tapo mėgstamiausiu Boriso apdaru. Jis visur vaikščiodavo su tais marškinėliais. Kartkartėmis staiga sustodavo, pasikeldavo juos ir žiūrėdavo į piešinį, nusišypsodavo, o tada kažką sumurmėdavo.

Borisas labai mėgo bendrauti, niekada nebūdavo drovus. Galėdavo ištisas valandas kalbėtis net ir su visiškai nepažįstamais žmonėmis. Buvo tiesmukas, sakydavo tai, ką galvoja.

Kalbėdamas žiūrėdavo pašnekovui tiesiai į akis tvirtu, tačiau kartu ir atsipalaidavusiu, neįtemptu žvilgsniu. Mokėjo skaityti. Jį išmokė našlė Nina — viena gyvenanti moteris, kurios mes, vaikai, dažnai nueidavome aplankyti. Padėdavome jai nudirbti sunkesnius darbus darže, o ji mus pavaišindavo kokiu nors skanėstu. Anksčiau ji dirbo rusų kalbos ir literatūros mokytoja, buvo išsilavinusi moteris. Tad, gavusi tetos Tatjanos leidimą, su malonumu išmokė Borisą skaityti ir rašyti. Dabar kas vakarą Borisas galėdavo paskaityti kokios nors knygos pastraipą savo mamai.

Borisas turėjo ištikimą draugą — katiną Barsičių, kuris sekiojo jį kaip šuo. Juodu buvo tikrai nepaprasta pora! Atrodė lyg du personažai iš komiškos istorijos.

1992 metais Padniestrėje kilo karas. Po SSRS žlugimo Padniestrė nebebuvo Rusijos Federacijos dalis ir niekam nebepriklausė. Į ją taikėsi artimiausios kaimynės Moldavija ir Ukraina. Tiesa, ukrainiečiai turėjo savų bėdų dėl didelės korupcijos valdžioje ir valstybinėse įstaigose. Moldavai nepaisė siaubingos padėties šalyje (jų žmonės — daugiausia žemdirbiai — gyveno visiškai skurdžiai, jei ne žemiau skurdo ribos), susitarė su rumunais ir padedami kariuomenės bandė užimti Padniestrės teritoriją. Pagal susitarimą, jie turėjo pasidalyti Padniestrę ypatingu būdu: Moldavijos valdžia būtų kontroliavusi teritoriją, o rumunų pramoninkai būtų galėję valdyti daugybę gamyklų, kurias SSRS laikais buvo pastatę rusai. Gamyklose buvo gaminami ginklai, ilgainiui jų valdymą visiškai perėmė nusikaltėliai ir Padniestrės teritoriją pavertė pačiu tikriausiu ginklų prekybos centru.

Moldavai be jokio perspėjimo ėmėsi veiksmų: jų tankai įvažiavo į dešiniajame Dniestro upės krante įsikūrusius Benderų ir Dubesario miestus, esančius prie sienos su Moldavija. Birželio 22 d. į Benderus, į mūsų miestą, įsiveržė moldavų tankų padalinys ir dešimt karinių brigadų, iš kurių buvo vienas specialiųjų pėstininkų ir du rumunų kareivių būriai. Benderų gyventojai stojo į gynybinius būrius, juk ginklų turėjo pakankamai. Kilo trumpas ir daug kraujo praliejęs karas. Truko jis vieną vasarą, kurios pabaigoje Padniestrės nusikaltėliai išgujo kareivius iš savo žemių. Tuomet Ukraina, išsigandusi, kad karą laimėję nusikaltėliai ims kelti neramumus taip pat ir jos teritorijoje, paprašė Rusijos įsikišti. Rusija Padniestrės gyventojus laikė savo piliečiais ir atsiuntė kariuomenę „dalyvauti taikos procese”. Įvedė karinį režimą, sustiprino policijos nuovadas ir Padniestrę paskelbė „ypatingo pavojaus zona”. Rusų kareiviai gatvėse patruliuodavo šarvuotomis mašinomis, nuo aštuntos valandos vakaro iki septintos ryto buvo įvesta komendanto valanda. Žmonės pradėjo dingti kaip į vandenį. Upė išplukdydavo nukankintų negyvėlių kūnus. Mano senelis tą laikotarpį vadino „sugrįžimu į ketvirtą dešimtmetį”. Deja, jis truko ilgai. Mano dėdę Sergejų kalėjime nužudė prižiūrėtojai. Daugelis žmonių, norėdami išsigelbėti, buvo priversti palikti savo namus ir ieškoti prieglobsčio įvairiose pasaulio vietose.

Borisas nieko apie tai nežinojo, nes vaikiška jo galvelė nesuvokė realybės, o ką jau kalbėti apie realybę, persunktą brutaliu smurtu, politiniais ir kariniais sprendimais.

Jis norėjo vairuoti savo traukinį ir darydavo tai net naktimis, nes, kaip ir kiti traukiniai visame pasaulyje, jo traukinys kartais važiuodavo ir naktį... Vieną vakarą Borisas ėjo link geležinkelio stoties, ir kareiviai jį nušovė į nugarą. Kaip bailiai. Net neišlipę iš savo šarvuotos mašinos. Paliko jį negyvą gatvėje.

Kai sužinojau, iškart pasijutau suaugęs. Kažkas manyje mirė visiems laikams: suvokiau tai labai aiškiai, beveik fiziškai. Kaip būna, kai savo kūnu pajunti, jog dėl pečius užgriuvusios sunkios naštos tam tikros mintys ir fantazijos daugiau tavęs neaplankys, kad tavo elgesys nebebus toks, kaip anksčiau.

Mano senelis išblyško ir ėmė drebėti iš pykčio. Taip nesureagavo net tuomet, kai nužudė mano dėdę, jo sūnų. Nesiliovė kartojęs, kad tie žmonės yra prakeikti, kad Rusija virsta pragaru, nes mentai žudo angelus.

Mano tėvas drauge su kitais mūsų rajono vyrais nuėjo į mentų teritoriją ir naktį, kai visos šviesos užgeso, kaip reikiant viską suvarpė švinu. Tai buvo aklo ir absoliutaus pykčio demonstravimas, beviltiškas skausmo klyksmas. Nušovė keletą mentų, daugybę jų sužeidė, tačiau tai, deja, tik parodė visai Rusijai, kad policijos pas mus tikrai reikia.

Niekas nežinojo, kas iš tikrųjų vyksta Padniestrėje. Per televiziją rodomose žiniose viskas būdavo pateikiama taip, kad pažiūrėjus tą šūdą man pačiam kildavo abejonių, jog galbūt viskas, ką žinau, yra netikra.

Boriso kūną žmonės paėmė iš gatvės ir parnešė namo — prisimenu tą vaizdą. Tai buvo pats liūdniausias dalykas, kokį man kada nors teko regėti.

Jo veide buvo likusi baimės ir skausmo išraiška, kurios niekada anksčiau nebuvau matęs. Marškinėliai su balandžiais buvo visi kruvini, juose žiojėjo šovinių paliktos skylės. Rankose Borisas vis dar spaudė savo mašinisto kepurę. Mane sukrėtė jo kūno padėtis: mirė susirietęs kaip kūdikis, kelius pritraukęs prie krūtinės, visas susispaudęs. Buvo akivaizdu, kad paskutinėmis akimirkomis turbūt jam labai skaudėjo. Plačiai atmerktos akys buvo ledinės, jose vis dar atsispindėjo beviltiška baimė, tarsi virtusi klausimu: „Kodėl jaučiuosi taip blogai?”

Palaidojome Borisą savo rajono kapinėse.

Laidotuvės buvo didžiulės, žmonės suvažiavo iš visos Padniestrės. Nuo jo namų į kapines nusidriekė ilgiausia eisena. Laikantis senos sibirietiškos tradicijos karstas buvo nešamas iki pat kapo, perduodant jį iš rankų į rankas... Visi bučiavo kryžių, daugelis verkė, piktai reikalavo, kad būtų įvykdytas teisingumas. Vargšė Boriso motina į viską ir į visus žvelgė paklaikusiomis akimis.

Po metų reikalai pablogėjo. Mentai pradėjo naikinti nusikaltėlius vidury baltos dienos, ėmė šaudyti tiesiog gatvėje. Aš buvau antrą kartą nuteistas nepilnamečių teisme, išėjęs nebeatpažinau vietos, kurioje gimiau. Paskui man nutiko daug dalykų, tačiau, patirdamas visus išgyvenimus, nenustojau galvoti, kad sibirietiškasis įstatymas buvo teisus, nė viena politinė jėga, jokia primesta valdžia ir jos vėliava nėra verta tiek, kiek prigimtinė kiekvieno žmogaus laisvė. Kiek prigimtinė Boriso laisvė.

Mano gimtadienis

Mes, Žemupio rajono vaikai, tikrai gyvenome laikydamiesi sibiriečių nusikaltėlių taisyklių. Mums buvo įskiepytas tvirtas stačiatikių tikėjimas su labai stipria pagoniška įtaka. Dėl mūsų elgesio visi kiti miesto gyventojai mus vadindavo „sibirietišku auklėjimu”. Mes nesikeikdavome, niekada nepiktžodžiaudavome prieš Dievą ar prieš motiną, nekalbėdavome nepagarbiai apie senus žmones, nėščias moteris, mažus vaikus, našlaičius ar neįgaliuosius. Buvome gana drausmingi ir, tiesą sakant, mums nereikėjo keiksmažodžių tam, kad pasijustume suaugę, kaip mūsų bendraamžiams iš kitų rajonų, nes su mumis buvo elgiamasi taip, tarsi iš tiesų būtume nusikaltėlių bendruomenės dalis. Mes buvome tikra nepilnamečių gauja, kurios hierarchija atitiko nusikaltėlių modelį, ir buvome atsakingi už suaugusių nusikaltėlių patikėtas užduotis.

Mūsų uždavinys buvo eiti sargybą. Vaikštinėdavome po savo rajoną, daug laiko praleisdavome ten, kur jis ribojosi su kitais miesto kvartalais, ir pranešdavome suaugusiesiems apie kiekvieną įtartiną judesį. Jeigu rajone pasirodydavo įtartinas tipas — mentas, niekšas ar nusikaltėlis iš kito rajono, — suaugę mūsų lyderiai apie tai sužinodavo per kelias minutes.

Kai atvažiuodavo policininkai, paprastai užtverdavome kelią. Susėsdavome arba suguldavome ant gatvės priešais jų mašinas ir priversdavome sustoti. Jie išlipdavo ir traukdavo mus nuo kelio: spardydavo į užpakalius arba tįsdavo už ausų. Mes jiems priešindavomės. Paprastai pasirinkdavome patį jauniausią mentą ir visi būriu jį užpuldavome. Vienas jį mušdavo, kitas kąsdavo į ranką, trečias užšokdavo ant nugaros ir nutraukdavo kepurę, ketvirtas išlupdavo uniformos sagas arba iš dėklo ištraukdavo pistoletą. Taip erzindavome tol, kol šiam trūkdavo kantrybė arba kol jo kolegos pradėdavo rimtai mus lupti.

Tie, kuriems labiausiai nepasisekdavo, gaudavo bananu per galvą, imdavo truputį kraujuoti ir tiek.

Kartą vienas mano draugas pabandė iš vieno policininko dėklo pavogti pistoletą. Tas laiku nutvėrė jį už rankos, bet taip stipriai suspaudė, kad mano draugas nuspaudė gaiduką ir netyčia peršovė jam koją. Vos išgirdome šūvio garsą, pasileidome tekini į visas puses, o tie debilai, mums bėgant, ėmė šaudyti pavymui. Laimei, nė į vieną mūsų nepataikė, bet bėgdamas girdėjau, kaip pro šalį švilpia kulkos. Viena pataikė į šaligatvį, nuo jo atskilo cemento gabalas ir pataikė man į veidą. Žaizda buvo maža ir visai negili, paskui jos net nesiuvo, tačiau dėl kažin kokios priežasties iš tos skylės gausiai tekėjo kraujas. Kai atbėgome į mano draugo Melo namų kiemą, jo mama, teta Irina, paėmė mane į rankas ir pasileido tekina į tėvų namus, visa gerkle šaukdama, kad policininkai man šovė į galvą. Aš bandžiau ją raminti, bet veltui. Teta Irina taip skubėjo, kad nieko negirdėjo. Galiausiai, likus keletui metrų iki namų, pro kraują, tekantį ant akių, pamačiau savo mamą, kuri buvo išbalusi kaip pati mirtis ir atrodė jau pasiruošusi laidotuvėms. Kai teta Irina prie jos sustojo, išsiriečiau kaip gyvatė ir, ištrūkęs iš rankų, atsistojau ant žemės.

Mama apžiūrėjo žaizdą ir liepė eiti į vidų. Paskui davė raminamųjų tetai Irinai, kad ši nurimtų.

Abi kartu susėdo kieme ant suoliuko, gėrė valerijoną ir raudojo. Tada man buvo devyneri.

Kitą kartą visi policininkai išlipo iš mašinų, nes norėjo su mumis susidoroti greičiau. Čiupo visus už kojų ar už rankų ir metė į kelio pakraštį. Mes atsikeldavome ir vėl grįždavome į gatvę, o jie pradėdavo iš naujo. Mums tai buvo nesibaigiantis žaidimas.

Vienas mano draugų pasinaudojo tuo, kad mentų dėmesys buvo nukreiptas į mus, ir nuleido jų mašinos rankinį stabdį. Buvome ant kalniuko, o gatvė vedė upės link. Mašina pasileido kaip raketa. Policininkai žiūrėjo, kaip ji rieda visą kelią, lyg stabo ištikti, pykčio perkreiptais veidais,. Mašina įriedėjo į vandenį ir — pliumpt — dingo kaip povandeninis laivas. Tuomet ir mes išsiskirstėme greičiau nei įprastai, kad pernelyg smarkiai negautume į kailį.

Mes ne tik eidavome sargybą, bet ir būdavome pasiuntiniai.

Sibiriečių bendruomenėje nepriimta bendrauti telefonu, nes jis ne tik laikomas nesaugia bendravimo priemone, bet yra ir ypač niekinamas simbolis, todėl labai gerai išvystytas vadinamasis „kelias”. Kitaip tariant, bendravimas žodiniais, rašytiniais pranešimais arba žinutėmis, kurių prasmė užkoduota tam tikrais daiktais.

Žodinis pranešimas vadinamas „pūstelėjimu”. Suaugęs nusikaltėlis, norėdamas pasiųsti pūstelėjimą, pasikviečia kurį nors vaiką, gali ir savo sūnų, ir pasako jam žinutės turinį nusikaltėlių kalba fenja, kuri yra kilusi iš senovinės sibiriečių nusikaltėlių protėvių, efėjų genties, kalbos. Žodiniai pranešimai visuomet būna trumpi ir turi konkrečią reikšmę. Jie naudojami kasdieniuose santykiuose, sprendžiant nesudėtingus reikalus.

Kai mano tėvas kviesdavo mane, kad kam nors nuneščiau žodinį pranešimą, sakydavo: „Eikš, turiu nusiųsti pūstelėjimą.” Paskui man pasakydavo turinį, pavyzdžiui: „Nueik pas dėdę Venją ir pasakyk jam, kad čia dulkės stulpu kyla.” Tai reiškė kvietimą nedelsiant ateiti aptarti svarbaus reikalo. Aš turėdavau šokti ant dviračio ir tuoj pat važiuoti, deramai pasisveikinti su dėde Venja, pagal sibirietišką tradiciją, pasakyti porą mandagių žodžių, nesusijusių su žinute, pavyzdžiui, pasiteirauti, kaip sveikata, ir tik tuomet galėdavau sakyti tai, dėl ko atvykau: „Nešu jums pūstelėjimą nuo savo tėvo!“ Tada turėdavau palaukti, kad dėdė leistų man pasakyti pranešimo turinį. Jis leisdavo, bet nepasakydavo to tiesiogiai. Kukliai, kad neatrodytų įžūlus, tardavo: „Tuomet telaimina tave Dievas, vaikeli” arba „Tepadeda tau Jėzaus Kristaus siela” ir šitaip leisdavo suprasti, jog yra pasirengęs mane išklausyti. Aš pasakydavau pranešimą ir laukdavau atsakymo. Negalėdavau išeiti nesulaukęs atsakymo. Net jeigu dėdė Venja ar kas nors kitas jo vietoje neturėdavo ką pasakyti, vis tiek privalėdavo ką nors sugalvoti. „Pasakyk savo tėvui, kad pasigaląsiu kulnus. Eik su Dievu”, — tardavo, leisdamas suprasti, kad priima kvietimą ir kaip galėdamas greičiau užsuks. Jeigu nenorėdavo atsakyti, sakydavo: „Geras pūstelėjimas man mielas, kaip širdžiai miela būna muzika. Grįžk namo su Dievu, tesiunčia Jis visai jūsų šeimai sveikatos ir ilgą gyvenimą? Tuomet aš taip pat atsisveikindavau, laikydamasis ritualo, ir kaip galėdamas greičiau grįždavau namo. Kuo būdavai greitesnis, tuo labiau suaugusieji tave kaip pasiuntinį vertindavo ir dosniau atsilygindavo. Kartais gaudavau dvidešimt penkių rublių banknotą (tais laikais dviratis kainavo penkiasdešimt), kitais kartais pavaišindavo saldumynais ar duodavo butelį gazuoto vandens su sirupu.

Taip pat ir išnešiodami laiškus atlikdavome nedidelį savo vaidmenį.

Laiškai galėjo būti trijų rūšių: ksiva (nusikaltėlių kalba tai reiškė „dokumentą”), maliava („mažylis”) ir raspika („parašas“).

Ksiva buvo ilgas ir svarbus nusikaltėlių kalba parašytas laiškas. Tokie rašyti labai retai. Rašydavo juos įtakingi ir seni nusikaltėliai dažniausiai tam, kad įsakymai pasiektų kalėjimus. Tokiais laiškais būdavo norima paveikti kalėjimų valdymo politiką, kurstoma sukilti arba siekiama įtikinti kokiu nors būdu išspręsti sudėtingą situaciją. Toks laiškas būdavo perduodamas iš rankų į rankas ir keliaudavo iš kalėjimo į kalėjimą. Dėl turinio svarbos jo niekada nebūdavo galima patikėti pirmam pasitaikiusiam pasiuntiniui, tik nusikaltėlių autoritetui artimiems žmonėms. Mes, vaikai, tokių laiškų niekada nesame nešę.

Maliava buvo įprastas laiškas. Tokius mes beveik visuomet nešdavome į vieną ir į kitą pusę. Paprastai juos nusikaltėliai siųsdavo iš kalėjimo, norėdami susisiekti su nusikaltėlių pasauliu laisvėje ir nepageidaudami, kad laiškus tikrintų kalėjimo sistemos darbuotojai. Tai būdavo trumpi, glausti laiškai, visuomet parašyti nusikaltėlių kalba. Nustatytą dieną, kiekvieno mėnesio antrą antradienį, eidavome prie Tiraspolio kalėjimo. Tą dieną kaliniai „leisdavo fejerverkus”, apatinių kelnaičių gumą naudodami kaip laidynę, svaidydavo laiškus per kalėjimo tvorą, o mes juos surinkdavome. Ant kiekvieno laiško būdavo koduotas adresas — vienas žodis arba skaičius.

Tokius laiškus rašydavo beveik visi nusikaltėliai ir paskui naudodavosi kalėjimo „keliu” — iš kameros į kamerą besidriekiančia susisiekimo sistema, apie kurią jau pasakojau: naktį nuo vieno iki kito lango nutiestomis virvėmis „siųsdavo arklius”, kitaip tariant, įvairius paketus, raštelius, laiškus ir taip toliau. Paskui visus laiškus surinkdavo kalinių, gyvenančių arčiausiai tvoros esančiuose blokuose, kurių langai nebūdavo užkalti storomis skardomis, o tik su įprastinėmis metalinėmis grotomis, komandos. Iš ten kaliniai, vadinami „raketininkais”, vieną po kito šaudydavo laiškus kitapus sienos. Nusikaltėlių bendruomenė jiems už tai mokėdavo, o jie kalėjime neturėdavo jokių kitų pareigų. Kiauras dienas treniruodavosi per sieną šaudydami skudurų, su kuriais plaunamos grindys, skiautes.

Maliava buvo šaunama šitaip: padaromas „šovinys” — mažas popierinis vamzdelis su ilga minkšta uodega. Paprastai uodega daroma iš popierinių servetėlių, kurių kalėjime gauti nepaprastai sunku. Viename gale vamzdelis sulenkiamas, kad susidarytų savotiškas kablys, juo vamzdelis tvirtinamas prie vieno gumos galo. Paskui, suspaudus galą pirštais, guma įtempiama. Tuo metu kitas žmogus padega iš minkšto popieriaus padarytą uodegą, ir, šiai užsidegus, vamzdelis iššaunamas.

Deganti uodega buvo reikalinga tam, kad pastebėtume ant žemės nukritusį laišką. Reikėdavo kuo skubiau pribėgti ir užgesinti ugnį, kad nesudegtų vamzdelis ir jame esantis svarbus laiškas. Beveik visuomet mūsų būdavo apie dešimt, o per pusvalandį surinkdavome daugiau nei šimtą laiškų. Grįždami namo išnešiodavome juos kalinių šeimų nariams ir draugams. Mums už šį darbą mokėdavo.

Kiekviena nusikaltėlių grupuotė laiškus mėtydavo nustatytą dieną, vieną kartą per mėnesį. Buvo įprasta, kad net skirtingoms bendruomenėms priklausantys nusikaltėliai vienas kitam padeda. Todėl kartais, jeigu kuris nors nusikaltėlis turėdavo labai skubų laišką, kartu su mūsų nusikaltėlių laiškais atskriedavo ir kitų bendruomenių nusikaltėlių laiškų. Mes juos taip pat nunešdavome adresatui. Tiksliau, taisyklė buvo tokia: laišką nunešti turėdavo tas, kuris jį pakėlė nuo žemės. Ši taisyklė buvo reikalinga tam, kad nesibartume tarpusavyje. Tokiais atvejais mums už tai nemokėdavo, tačiau paprastai ką nors gaudavome. Laiškus nunešdavome į to rajono Sargo namus. Kuris nors jo pagalbininkas paimdavo juos ir padėdavo į seifą. Paskui ateidavo žmonės, pasakydavo šifruotą žodį arba skaičių, o Sargas, jeigu rasdavo laišką su tokiu kodu, atiduodavo jį adresatui. Už šią paslaugą niekas nemokėdavo, tai įeidavo į Sargo pareigas. Jeigu kas nors atsitikdavo, kuris nors laiškas dingdavo arba prie kalėjimo sienos nė vienas iš mūsų jo nepaimdavo nuo žemės, Sargas galėdavo būti griežtai nubaustas, netgi nužudytas.

Raspika, arba „parašas”, buvo ir kalėjime, ir laisvėje paplitęs laiškas. Tai galėjo būti savotiškas įtakingo nusikaltėlio suteiktas leidimas, užtikrinantis nusikaltėliui brolišką priėmimą ir gerą elgesį su juo tose vietose, kuriose šis neturi pažįstamų, pavyzdžiui, toli nuo jo regiono esančiame kalėjime arba mieste, į kurį keliauja su reikalais. Kaip jau pasakojau, parašas taip pat būdavo tatuiruojamas tiesiai ant odos.

Kitais kartais raspika buvo naudojama svarbiai informacijai platinti, pavyzdžiui, norint sušaukti didelį visų šiokios tokios įtakos turinčių nusikaltėlių susitikimą arba siekiant atvirai ir be rizikos pranešti įsakymą, skirtą ne vienam žmogui. Kadangi kalba būdavo šifruota, net jeigu parašas ir patekdavo policininkams į rankas, nieko neatsitikdavo.

Man teko nešti tokius laiškus porą kartų: jie buvo paprasti, visuomet neužklijuoti. Įtakingi nusikaltėliai laiškų niekada neužklijuoja. Ne tik todėl, kad jie šifruoti, bet ir ypač dėl to, kad laiško turinys niekada neturi kelti įtarimų. Paprastai laiškai būna demonstratyvaus pobūdžio, jais siekiama parodyti įstatymų galią ir paskleisti savotišką nusikaltėlių charizmą.

Kartą man teko nešti parašą su įsakymu iš Sibiro kalėjimų, kuris buvo skirtas Ukrainos kalėjimams. Buvo reikalaujama, kad ukrainiečių nusikaltėliai kalėjime laikytųsi tam tikrų taisyklių. Pavyzdžiui, buvo draudžiama turėti homoseksualių santykių ir pavienius nusikaltėlius bausti fizinio pažeminimo arba seksualinėmis bausmėmis. To laiško apačioje pasirašė trisdešimt šeši įtakingi sibiriečių nusikaltėliai. Į mano rankas patekęs parašas buvo viena iš daugelio to laiško, kuris turėjo būti padaugintas ir išplatintas visiems SSRS teritorijoje įkalintiems ir laisvėje esantiems kaliniams, kopijų.

Kita bendravimo forma buvo vadinama „metimu”. Toks bendravimas vykdavo įteikiant tam tikrus daiktus.

Kuriam nors pasiuntiniui, net ir nepilnamečiui, būdavo įduodamas daiktas, nusikaltėlių visuomenėje turintis konkrečią reikšmę. Pasiuntinys turėdavo nunešti tą daiktą adresatui ir pasakyti, kas jį siunčia. Atsakymo laukti nereikėdavo.

Sulaužytas peilis reikšdavo kurios nors gaujos nario ar artimo žmogaus mirtį ir būdavo labai blogas ženklas. Per pusę perpjautas obuolys reiškė siūlymą pasidalyti grobį. Sudžiūvusios duonos kriaukšlė, suvyniota į medžiagos skiautę, reikšdavo konkretų perspėjimą: „Saugokis, policija tau mina ant kulnų. Byloje, su kuria tu susijęs, yra rimtų poslinkių.” Į skepetą suvyniotas peilis buvo samdomam žudikui skirtas kvietimas veikti. Virvės gabalas su viduryje sumegztu mazgu reiškė: „Esu nekaltas dėl dalyko, apie kurį žinai.” Žiupsnelis žemių skepetaitėje simbolizavo: „Pažadu išlaikyti paslaptį.”

Reikšmės buvo skirstomos į paprastesnes ir sudėtingesnes, „geras”, pavyzdžiui, siekiant apsaugoti, ir „blogas” — įžeidimus ar grasinimus mirtimi.

Jeigu kas nors įtardavo kurį nors žmogų įsivėlus į ryšius, kenkiančius jo, kaip nusikaltėlio, garbei, pavyzdžiui, su policija arba su kitomis nusikaltėlių bendruomenėmis (negavus savo bendruomenės leidimo), tam žmogui nusiųsdavo mažą kryželį ir vinį. Kraštutiniais atvejais negyvą pelę, kartais su į pražiotą snukutį įsprausta moneta arba banknotu. Be jokios abejonės, tai reikšdavo griežčiausią bausmę. Tai būdavo „blogas metimas”, pats blogiausias, reiškiantis užtikrintą mirtį.

Norint pakviesti draugą švęsti, pasilinksminti ir praleisti laiką smagioje draugijoje, jam būdavo siunčiama tuščia stiklinė. Tai būdavo „geras metimas”.

Man dažnai tekdavo nešti tokias žinutes, niekada nieko blogo. Dažniausiai tai būdavo pranešimai organizaciniais klausimais, kvietimai, pažadai.

Taip pat viena mūsų užduočių buvo stengtis susiburti į padorią gaują, kad nedarytume gėdos garbingam savo rajono vardui: paprastai tariant, turėjome sugebėti kelti sumaištį tarp kitų rajonų nepilnamečių.

Tai reikėdavo daryti tinkamai, nes mūsų tradicijos numatė, kad smurtas visada turi būti motyvuotas. Tiesa, galutinis rezultatas dėl to nesikeičia, nes praskelta galva vis tiek yra ne kas kita kaip praskelta galva.

Su mumis dirbdavo seniai — iš aktyvios veiklos pasitraukę garbaus amžiaus nusikaltėliai, kurių pragyvenimu rūpindavosi jaunesnieji. Tie keisti pensininkai auklėdavo mus, vaikus, ir ugdydavo mūsų nusikaltėliškąjį identitetą.

Mūsų rajone tokių buvo daug, ir visi jie buvo kilę iš Sibiro urkų tautos. Jie laikėsi senųjų įstatymų, kurių nemėgo kitos nusikaltėlių bendruomenės, nes tie įstatymai skatino gyventi kukliai ir garbingai, visuomet aukotis, į pirmą vietą iškeliant tokius idealus kaip moralė ir tikėjimas, pagarba gamtai, paprastiems žmonėms, darbininkams ir visiems kitiems, kuriuos išnaudoja valdžia ir turtingosios klasės.

Turtuolius mes vadindavome senoviniu sibirietišku žodžiu upiri, kuris reiškė pagonių mitologijos būtybes, gyvenančias pelkėse bei neįžengiamuose miškuose ir mintančias žmonių krauju. Kitaip tariant, pačius tikriausius Sibiro vampyrus.

Mūsų tradicija draudė vykdyti nusikaltimus prieš tai susitarus su auka, nes bendrauti su turtuoliais ir valdžios atstovais buvo laikoma negarbingu dalyku. Juos buvo galima tik užpulti ir nužudyti, bet niekada nebuvo galima jiems grasinti ar priversti susitarti. Dėl to tokie nusikaltimai kaip turto prievartavimas, reketas ar nelegali veikla, susitarus su policija ir KGB, buvo neabejotinai niekinami. Mes tikplėšdavome ir vogdavome. Užsiimdami nelegalia prekyba su niekuo nesitardavome. Trumpiau tariant, viską vykdydavome savarankiškai.

Kitos bendruomenės taip negalvojo. “Ypač jaunoji karta elgėsi kaip europiečiai ir amerikiečiai. Jie neturėjo jokios moralės, svarbūs buvo tik pinigai. Tokie iš paskutiniųjų stengėsi sukurti nusikaltėlių sistemą piramidės principu, savotišką nusikaltėlių monarchiją. Mūsų sistemą, priešingai, būtų galima palyginti su tinklu, kur visi yra susiję tarpusavyje ir niekas neturi asmeninės valdžios, kiekvienas atlieka savo vaidmenį bendrų interesų labui.

Kai buvau nepilnametis, daugelyje nusikaltėlių bendruomenių pavieniai jų nariai turėdavo nusipelnyti teisę kalbėti arba su jais būdavo elgiamasi taip, tarsi jų net nebūtų. Mūsų bendruomenėje teisę kalbėti turėjo visi: ir moterys, ir vaikai, ir neįgalieji, ir seni žmonės.

Dėl mūsų ir kitų bendruomenių narių auklėjimo (arba auklėjimo nebuvimo) skirtumo susidarė tuštuma, tarp mūsų atsirado milžiniškas atstumas. Todėl, nors patys to ir nesuvokėme, jautėmės privalantys apginti savo principus, įstatymus ir priversti kitus juos gerbti, kartais tam naudodami ir jėgą.

Nuolat keldavome neramumus mieste. Jeigu eidavome į kitą rajoną, dažnai galiausiai kildavo muštynės, ant žemės tikšdavo kraujas, į visas puses būdavo mojuojama kumščiais ir peiliais. Apie mus sklido kalbos, kad esame žvėrys, visi mūsų bijojo ir dažnai kaip tik dėl to užpuldavo, nes visuomet atsiranda kas nors, norintis pasipriešinti natūraliems instinktams, patampyti liūtą už ūsų. Tokie bando nugalėti savo baimę ir dėl to puola tos baimės sukėlėją.

Muštynės kildavo ne visuomet. Kartais į pagalbą pasitelkę diplomatiją sugebėdavome įtikinti savo priešininkus persigalvoti. Tuomet iš abiejų pusių tik nuskambėdavo koks antausis, o paskui pradėdavome kalbėtis. Būdavo smagu, kai viskas šitaip baigdavosi, tačiau dažniau būdavo praliejamas kraujas, o paskui grandininiu principu pašlydavo santykiai su visu rajonu. Vėliau būdavo labai sunku tuos santykius atgaivinti.

Mūsų seniai gerai mus išmokė.

Visų pirma privalėjome gerbti visus gyvus padarus. Į šią kategoriją neįėjo policininkai, valdžiai atsidavę asmenys, bankininkai, lupikautojai, skolinantys pinigus už palūkanas, taip pat visi kiti savo rankose laikantys valdžią, pinigus ir išnaudojantys eilinius žmones.

Paskui reikėjo tikėti Dievą ir jo sūnų Jėzų Kristų, mylėti ir gerbti kitokius nei mūsų būdus tikėti Dievą. Tačiau bažnyčia ir religija niekada neturėjo būti laikoma įstaiga. Mano senelis sakydavo, kad Dievas nesukūrė kunigų, jis kūrė tik laisvus žmones. Vis dėlto būna ir gerų kunigų, tuomet ne nuodėmė lankytis tose vietose, kur jie užsiima ganytojiška veikla, tačiau, be jokios abejonės, nuodėmė manyti, kad kunigai turi daugiau galios prieš Dievą nei kiti žmonės.

Galiausiai neturėjome elgtis su kitais taip, kaip nenorėtume, kad kas nors pasielgtų su mumis. Tačiau jeigu kurią dieną būtume priversti taip pasielgti, tam turi būti rimtas pagrindas.

Vienas senis, su kuriuo nemažai kalbėdavausi apie tai — apie mūsų gyvenimo filosofiją, apie primityvų nemokšiškumą, — sakydavo, kad, jo manymu, mūsų pasaulyje knibždėte knibžda klaidingu keliu einančių žmonių, kurie su kiekvienu neteisingu žingsniu vis labiau tolsta nuo teisingojo kelio. Jam atrodė, kad daugeliu atvejų nėra prasmės bandyti sugrąžinti tuos žmones į teisingą kelią, nes jie per daug nutolę. Vienintelis dalykas, ką galima padaryti, yra nutraukti jų egzistenciją, „pašalinti juos iš kelio”.

— Turtingas ir galingas žmogus, — sakydavo senis, — eidamas klaidingu keliu sugriauna daug gyvenimų, įklampina į bėdą daug žmonių, kurie tam tikra prasme yra nuo jo priklausomi. Vienintelis būdas viską grąžinti į vietas yra jį nugalabyti ir šitaip sunaikinti galią, kurią šis susikūrė per pinigus.

Atsakydavau:

— O jeigu ir to žmogaus nužudymas yra klaidingas žingsnis? Ar nebūtų geriau paprasčiausiai vengti turėti reikalų su juo ir tiek?

Senis pažiūrėdavo į mane nustebęs ir atsakydavo taip užtikrintai, kad man imdavo svaigti galva:

— Vaikeli, kas tu manaisi esąs, Jėzus Kristus? Tik jis gali daryti stebuklus. Mes turime tarnauti savo Viešpačiui... Ar galima tarnauti geriau negu pašalinant iš žemės Velnio išperas?

Tas senis buvo pernelyg geras.

Trumpiau tariant, senių dėka mes buvome įsitikinę, kad elgiamės teisingai. „Terauda blogo mums linkintieji, — manydavome, — nes Dievas su mumis.” Rasdavome tūkstančius pačių įvairiausių būdų pateisinti savo smurtą ir poelgius.

Per mano tryliktąjį gimtadienį nutiko vienas dalykas, kuris mane privertė šiek tiek suabejoti.

Viskas prasidėjo šitaip: ledinį tos šaltos dienos rytą mano draugas Melas pasirodė mano namuose ir paprašė palydėti jį į kitą miesto galą, į Geležinkelio stoties rajoną. Mūsų rajono Sargo liepimu, jis turėjo nunešti pranešimą vienam nusikaltėliui.

Sargas leido Melui drauge pasiimti tik vieną asmenį, ne daugiau, nes nešti pranešimus būriu buvo nemandagu. Tai buvo laikoma jėgos demonstravimu, beveik grasinimu. Deja, Melas pasirinko mane.

Visiškai nenorėjau ten vilktis spaudžiant šalčiui, juo labiau per savo gimtadienį. Jau buvau susitaręs vakare susitikti su visu būriu draugų atšvęsti dėdės namuose, kurie buvo tušti, nes jis sėdėjo kalėjime. Paliko namus man prižiūrėti, galėjau siausti kiek panorėjęs. Reikėjo tik palaikyti tvarką, pašerti jo katinus ir palaistyti gėles.

Tą rytą norėjau ruoštis šventei ir, kai Melas paprašė jį palydėti, man net rankos nusviro. Bet negalėjau atsisakyti. Žinojau, kad jis pernelyg trenktas ir vienas prisivirtų košės. Todėl apsirengiau, abu papusryčiavome ir patraukėme į Geležinkelio stoties rajoną. Buvo labai daug sniego, negalėjome važiuoti dviračiais, todėl išėjome pėsčiomis. Mes su draugais niekada nevažiuodavome autobusais, nes reikėdavo labai ilgai laukti. Pėsčiomis būdavo greičiau. Paprastai eidami kalbėdavomės apie daugelį dalykų, apie tai, kas vyksta mieste ar rajone. Su Melu kalbėtis buvo labai sunku, nes Motina Gamta neapdovanojo jo gebėjimu suregzti suprantamą sakinį. Jis kalbėdavo dalykus, kurių nedrįstu versti iš rusų kalbos, nes neįsivaizduoju, kaip išlaikyti pokalbio seką, tiksliau sekos nebuvimą.

Per mūsų pokalbius kalbėdavau tik aš, o Melas kartkartėmis trumpai įsiterpdavo tokiais žodžiais kaip „Da”, „Aha”, „Mmmm” ir kai kuriais kitais minimalaus ilgio garsų junginiais, kuriuos išleisti jam tebūdavo vieni juokai.

Kartkartėmis Melas staiga sustodavo, tiesiog suakmenėdavo, o jo veidas tapdavo panašus į vienoje pusėje ištįsusią vaškinę kaukę. Tai reikšdavo, kad jis nesupranta, apie ką kalbu. Tuomet turėdavau ir aš nedelsdamas sustoti ir pradėti aiškinti: tik tada Melo veidas įgaudavo įprastą išraišką ir jis vėl pajudėjęs žingsniuodavo toliau.

Tai nereiškia, kad įprasta jo veido išraiška buvo tobula. Veidą vagojo dar šviežias randas, o kairės akies vietoje žiojėjo skylė. Nelaimingo atsitikimo pasekmė. Susižalojo pats, negrabiai elgdamasis su priešlėktuvinio sviedinio šaunamuoju užtaisu, kuris sprogo kelių centimetrų atstumu nuo veido. Dar nebuvo atliktos visos iš daugybės mikrochirurginių veido rekonstrukcijos operacijų ir tuo laiku trūkstamos Melo akies vietoje vis dar žiojėjo ta didžiulė siaubinga skylė. Dirbtinė stiklinė akis jam buvo įdėta tik po trejų metų.

Melas visas toks buvo — tarp jo kūno ir minčių nebuvo jokio ryšio. Kai galvodavo, turėdavo nejudėti, nes kitaip nesugebėdavo nieko padoraus sugalvoti, o atlikdamas kokį nors judesį, negalėdavo galvoti. Dėl to aš pusiau juokais, pusiau rimtai vadindavau jį „asilu”: pripažįstu, toks mano elgesys buvo labai blogas ir negarbingas, tačiau leisdavau sau šitaip elgtis tik todėl, kad man reikėdavo jį pakęsti nuo labo ryto iki pat vakaro ir visuomet viską aiškinti kaip mažam vaikui. Jis neįsižeisdavo, bet staiga surimtėdavo, tarsi svarstydamas, kokia galėtų būti ta paslaptinga priežastis, dėl kurios pavadinau jį asilu. Kartą apstulbau, kai nei iš šio, nei iš to, kalbantis apie kažką visiškai nesusijusį su tuo, kad paprastai vadinu jį asilu, staiga Melas man pasakė: „Supratau, kodėl mane taip vadini! Todėl, kad manai, jog mano ausys labai ilgos!”

Tuomet susinervino ir ėmė ginti savo ausų matmenis.

Žiūrėjau į jį ir nieko nesakiau.

Buvo nepataisomas, o padėtį dar labiau blogino tai, jog rūkė ir gėrė kaip senas alkoholikas.

Žodžiu, tą rytą mudu su Melu žingsniavome apsnigtomis gatvėmis. Kai oras nedrėgnas ir sniegas labai sausas, einant girdėti juokingas garsas, tarsi vaikščiotum ant trapučių.

Saulėtas rytas ir giedras dangus pranašavo gerą orą, tik pūtė nestiprus, bet pastovus vėjelis, kuris galėjo visas orų prognozes apversti aukštyn kojomis.

Nusprendėme eiti per Centro rajoną ir sustoti užkąsti tokioje vietoje, kuri buvo tarpinis variantas tarp baro ir restorano. Priklausė jis tetai Katiai, vieno gero mūsų draugo, praėjusią vasarą nuskendusio upėje, mamai.

Dažnai užsukdavome jos aplankyti. Kad nesijaustų vieniša, pasakodavome jai apie savo gyvenimą. Ji mus mylėjo dar ir todėl, kad tą dieną, kai nuskendo jos sūnus, mes buvome kartu su juo. Nors moterį kankino nepakeliamas skausmas, ji norėjo, kad mes visi laikytumėmės drauge.

Vitaličiaus (toks buvo mūsų draugo vardas) kūną radome ne iš karto. Sunku buvo jo ieškoti, nes prieš dvi dienas buvo sugriuvusi didelė užtvanka už šimto kilometrų prieš upės srovę.

Tai kita istorija, bet ją reikia papasakoti.

Buvo labai karšta vasara. Naktį sugriuvo užtvanka. Prisimenu, kad pabudau nuo siaubingo triukšmo. Rodės, artinasi audra.

Išėjome iš namų ir supratome, kad triukšmas sklinda nuo upės. Nuėję pasižiūrėti pamatėme, jog įvyko katastrofa: ritosi vis didesnės baltos, tarsi vien iš putų, bangos, kurios, atsitrenkusios į krantą, plukdė tolyn valtis ir katerius.

Kai kas buvo atsinešęs žibintuvėlius ir jais apšvietė upę. Vandenyje buvo pilna daiktų, kurie sukosi tarsi skalbimo mašinoje: karvių, valčių, medžių rąstų, metalinių statinių, skudurų ir į paklodes panašių medžiagų gabalų. Šen bei ten toje vandens maišalynėje išnirdavo baldų. Buvo girdėti riksmai.

Laimei, krantas, ant kurio buvo įsikūręs mūsų rajonas, buvo aukštas, todėl potvynis siaubingai didelės žalos nepadarė. Tačiau šiek tiek užtvindė ir mus, vandens pribėgo į namus bei sandėliukus.

Kitą dieną upė buvo labai nešvari, ir mes nusprendėme imtis ją išvalyti, ištraukti tai, ką savo jėgomis pajėgsime. Turėjome kelias potvynio nenuneštas motorines valtis, nes tuo metu, kai užtvanka sugriuvo, jos buvo ištrauktos į krantą.

Srovė nenunešė ir mano valčių. Turėjau dvi. Vieną didelę ir sunkią, kurią naudodavau dideliems kroviniams gabenti (kiaurą vasarą siaubdavau moldavų teritorijoje esančius obuolynus ir maisto sandėlius...), o kitą mažytę ir siaurutę, kurią naudodavau žvejybai naktį. Ji buvo lengva ir manevringa. Su ta valtimi „vairuodavau tinklą”, kitaip tariant, nuolat judėdavau prieš srovę ir žvejybai skirtu tinklu stengdavausi apsiausti vidurinę upės dalį, kuria plaukdavo daugiausia žuvų.

Mažosios valties srovė nenunešė, nes ji buvo mano namuose, turėjau ją šiek tiek aptvarkyti. O kita išsigelbėjo todėl, kad buvo ištraukta ir nugabenta remontuoti į krantą. Jau seniai buvau prašęs prižiūrėtojo perlakuoti ją specialiu laku. Prižiūrėtojo vardas buvo Ignatas, jis buvo geras ir neturtingas žmogelis. Turėjo perdažyti valtį jau prieš mėnesį, tačiau vis pritrūkdavo laiko: rasdavo skubesnių reikalų arba prisigerdavo iki sąmonės netekimo.

Iš viso turėjome aštuonias valtis, todėl pasidalijome į keturias komandas. Kiekvienai komandai teko dvi valtys, o kiekvienoje valtyje — po keturis vaikinus.

Darbą organizavome taip, kad dvi valtys nuolat būtų „užtverusios” upę. Jos žvejojo šiukšles. Komanda, apsiginklavusi ilgomis lazdomis su dideliais metaliniais kabliais galuose, traukė šakas, rąstus, negyvus gyvulius ir kitokius didelius daiktus. Viską virvėmis rišdavo prie valties korpuso ir, kai jau nebebūdavo vietos, ekipažas grįždavo į krantą, ten laukdavo kiti vaikinai, jie brisdavo į vandenį ir viską iškraudavo. Ant kranto iš pat ankstyvo ryto sukūrėme didžiulį laužą. Viską, ką ištraukėme iš upės, metėme ant žarijų. Po pusvalandžio net ir šlapiausi medžiai pradžiūvo ir, šiek tiek apšlaksčius juos benzinu, užsiliepsnojo.

Apie vidurdienį ugnis kūrenosi taip stipriai, kad dėl karščio buvo beveik neįmanoma prisiartinti. Sukibę keliese vargais negalais į liepsnas, kur jau degė nuskendusios avys, šunys, vištos bei žąsys, įmetėme ir nudvėsusią karvę.

Paskui, apie ketvirtą valandą po pietų, ištraukėme pirmą žmogaus kūną.

Tai buvo vidutinio amžiaus vyras. Su drabužiais, praskelta galva. Turbūt krisdamas į vandenį atsitrenkė į kažką kietą, gal akmenį ar rąstą.

Kita komanda nedideliais tinkleliais gaudė mažus daiktus, plūduriuojančius paviršiuje: stiklainius su konservuotomis gėrybėmis, butelius, įvairiausius šviežius vaisius ir daržoves — obuolius ir persikus, arbūzus ir bulves. Taip pat vaikų žaislus, plastikinius kibirėlius bei kastuvėlius, nuotraukas, krūvas popieriaus, laikraščių ir dokumentų. Viską, kas plaukiojo toje siaubingoje košėje.

Dar buvo labai daug butelių mineralinio ir natūralaus vandens su sirupu, nes už kelių kilometrų aukštyn upe veikė vandens su sirupu gamykla, kurioje buvo pilstymo aparatūra bei sandėliai. Potvynis nusiaubė ir ją, nunešė visą sandėlio turtą.

Nusprendėme šiuos butelius surinkti, atidėti į šalį, o paskui išdalyti visiems, dalyvavusiems valant upę. Bet jau per kelias pirmąsias darbo valandas jų ištraukėme tiek daug, kad nebežinojome, kur dėti. Tuomet du mūsų bičiuliai išvežė juos dideliais karučiais, kad atlaisvintų vietos kitiems. Paliko butelius netoliese gyvenančių žmonių kiemuose. Privertėme butelių pilną artimiausią rajono gatvę, maždaug penkiasdešimt namų. Vaikinams važiuojant karučiu pro šalį žmonės šaukdavo: „Ne, vaikai, čia jau nebetelpa. Važiuokite į kitą namą!”

Ten, kur gyvenome, upė buvo labai siaura ir gili, todėl labai pavojinga. Dėl stiprios srovės susidarydavo daug verpetų, kurie galėjo būti labai dideli, net didesni nei trijų metrų skersmens.

Pro mus praūžus potvyniui dauguma atplukdytų šiukšlių sankaupų liko plūduriuoti upės pakraščiuose, tarsi laukdamos, kol jas išgriebsime. Dirbome nesustodami visą dieną ir liovėmės tik vakare, kai sutemus nebebuvo galima nieko įžiūrėti.

Ant kranto privertėme tiek daiktų, kad beveik nebuvo kur kojos padėti. Kur pažvelgsi, visur ko nors prikrauta.

Susibūrėme aplink laužą ir rengėmės miegoti.

Prieš sumigdami pavalgėme. Kai kas atsinešė šio to iš namų, o gėrimų turėjome per akis: manau, kad tą vakarą vandens su sirupu išgėriau daugiau nei per visą savo gyvenimą.

Galų gale susėdome visi ant žemės laužo šviesoje. Surengėme raugėjimo varžybas, juk buvome prisisiurbę šitiek gazuoto vandens.

Už kokių dešimties metrų nuo mūsų gulėjo žmogaus lavonas, kurį buvome ištraukę tos dienos popietę, įspraudėme jam į rankas kryžių ir žvakę, kad nepyktų. Kažkas, laikydamasis sibirietiškos tradicijos visuomet ką nors paaukoti mirusiesiems, net atnešė jam stiklinę mineralinio vandens ir riekę duonos.

Nusprendėme, kad rytojaus dieną būtų geriau paprašyti ir kitų rajonų paauglių pagalbos, nes upėje vis dar buvo daugybė šiukšlių ir lavonų. Dėl karščio kūnai pradės irti ir tuomet darbas taps panašus į pragarą. Tikėjomės, kad kitų bendraamžių padedami greitai upę išvalysime.

Kitą dieną, apie dešimtą valandą ryto, atvyko pastiprinimas. Dauguma buvo iš Centro, kai kas iš Kaukazo ir Geležinkelio stoties rajonų. Mes džiaugėmės, kad vaikinai atėjo mums padėti.

Nenorėdami rizikuoti, kad kuris nors įkristų į vandenį (daugelis jų nemokėjo plaukti, juk neaugo prie upės kaip mes), paskyrėme juos dirbti krante. Naujieji pagalbininkai nuveždavo daiktus karučiais arba nunešdavo maišuose.

Daug gazuoto vandens butelių pardavėme žmonėms. Jie atvažiuodavo ir prisikraudavo mašinas, o vėliau ketino parduoti vandenį parduotuvėse. Parduodavome nebrangiai, skaičiuodavome ne buteliais, o mašinomis. Viena mašina — penkiasdešimt rublių. Kraukite, kiek telpa. Tie, kurie greitai sukosi, uždirbo trigubai. Visiems buvo gerai: mes greitai atlaisvinome krantą ir dar šiek tiek uždirbome, o jie beveik veltui gavo prekių, kurias paskui galėjo parduoti.

Vitaličius taip pat darbavosi drauge su mumis.

Nors jis gyveno Centro rajone, mes buvome geri draugai. Jis dažnai ateidavo ir drauge maudydavomės upėje. Vitaličius puikiai plaukė, drauge rengdavome kanojų irklavimo varžybas. Vaikino kūnas buvo ištreniruotas ir labai ištvermingas. Kai plaukiodavome, jis niekada nepavargdavo, galėdavo plaukti prieš srovę ištisas valandas.

Kadangi buvo tvirtas ir protingas, pavedėme jam vadovauti vaikinų, kurie netoli kranto atrišinėjo daiktus nuo valties, komandai. Tam reikėjo mokėti gerai plaukti, nes valtys negalėjo priplaukti pernelyg arti kranto. Nuo valties atrištą daiktą penki ar šeši plaukikai nutempdavo į krantą. Tai padaryti buvo nelengva, nes po vandeniu visiškai nieko nebuvo matyti. Vanduo buvo drumzlinas, o dėl jame besimaišančių žemių, lapų ir kitų bjaurasčių net nebuvo įmanoma suprasti, kokios formos yra velkamas daiktas. Praėjusią dieną vienas vaikinas susižeidė: bevelkant rąstą jam į blauzdą įsmigo šaka. Vargšelis vandenyje neteko daug kraujo ir, net nespėjęs suvokti, kas jam atsitiko, nualpo. Laimei, kiti iš karto pastebėjo, kad kažkas negerai, ir nedelsdami ištraukė jį į krantą. Viskas baigėsi laimingai.

Apie vidurdienį ėmė rinktis upėje prapuolusių žmonių giminės. Jie vienas po kito ėjo prie skenduolio kūno, kol viena moteris atpažino. „Tai mano vyras“, — tarė.

Ją buvo atlydėjęs vyro brolis ir dar du vyrai, šeimos draugai. Buvo ir kokių dešimties metų mergaitė, labai smulkutė, juodais plaukais ir tokiomis pat juodomis akimis, būdingomis daugeliui moldavių.

Moteris pradėjo raudoti, šaukti ir parkrito ant vyro kūno. Laikė jį apkabinusi, bučiavo. Jos dukrelė taip pat pradėjo verkti, bet tyliai, tarsi gėdytųsi mūsų.

Galiausiai moldavai prisistatė, kas esantys. Pasakė ir nuskendusio vyro vardą, kurio dabar nebeprisimenu.

Skenduolio brolis bandė raminti moterį, nuvedė ją į mašiną, tačiau ji ten taip pat vis raudojo ir šaukė.

Visi trys vyrai nunešė kūną ir paguldė ant galinės savo mašinos sėdynės. Padėkojo ir pasiūlė mums pinigų, bet mes atsisakėme. Kažkuris mūsų prikrovė jiems į bagažinę butelių, o jie žiūrėjo į mus nustebę.

„Sutaupysite pinigų gėrimams laidotuvių dieną”, — pasakėme. Tuomet jie puolė dėkoti. Moteris puolė bučiuoti mums rankas, o mes, norėdami kaip nors ištrūkti iš tų bučinių, grįžome prie darbo.

Buvo ir daugiau žmonių, ieškančių mirusių artimųjų. Kai kas jų pasisiūlė mums padėti, mes sutikome. Vargšeliai, jie tikėjosi, jog dirbdami kartu ras savo artimųjų kūnus. Ne taip paprasta rasti skenduolį. Paprastai mažiausiai tris dienas kūnas būna po vandeniu ir tik paskui, kai ima irti ir prisipildo dujų, iškyla į paviršių. To vargšo moldavo kūną radome visiškai atsitiktinai. Turbūt į paviršių jį iškėlė stipri srovė, ir, jei nebūtume jo iškart sugriebę, be jokios abejonės, jis būtų vėl nugarmėjęs dugnan.

Vitaličius drauge su kitais trimis vaikinais vilko į krantą labai šakotą medį. Sakos kyšojo iš vandens, buvo aišku, kad po vandeniu esanti dalis greičiausiai yra milžiniška.

Vaikinai nusprendė jį apsukti šakomis į krantą, kad tie, kurie turėjo ištraukti jį stovėdami krante, turėtų daugiau vietų nusitverti.

Sukant medį Vitaličius įsipainiojo tarp tų šakų. Spėjo sušukti, perspėti kitus, kad įstrigo, tačiau staiga medis suveikė kaip sraigtas: apsivertė visu savo svoriu ir nutempė Vitaličių po vandeniu.

Negalėjome patikėti savo akimis.

Visi sušoko į vandenį norėdami jį ištraukti, bet jo jau nebebuvo. Nebuvo nei įsipainiojusio į medį, nei niekur kitur daugelio metrų spinduliu.

Tuomet nedelsdami tinklais užtvėrėme visą teritoriją, aplink, kad kūno nenuneštų srovė, ir pradėjome naršyti dugną.

Nėrėme į purviną vandenį, kuriame nieko nebuvo matyti, ir rizikavome į ką nors atsitrenkti. Vienam mūsų taip ir nutiko — atsitrenkė į rąstą. Laimei, nieko labai blogo nenutiko.

Vitaličiaus nebuvo nė pėdsako.

Po dešimties minučių bevaisių paieškų žvelgėme vienas į kitą su pykčiu akyse.

Prisimenu, kad ir toliau vis nėriau po vandeniu: leidausi iki pat dugno, penkis ar septynis metrus, ir rankomis bandžiau ką nors užčiuopti.

Vienu metu kažką radau. Koją! Stipriai ją sugniaužiau, prispaudžiau prie savo kūno ir palinkęs kojomis paliečiau dugną. Stipriai atsispyriau kaip staiga paleista spyruoklė ir po akimirkos jau buvau paviršiuje.

Tik tada supratau, kad laikau sučiupęs Melo koją. Jo galva kyšojo iš vandens, o jis pats žvelgė į mane nustebęs.

Įsiutau ir smogiau kumščiu jam į galvą. Jis atsakė tuo pačiu, ir man gerokai suskaudo.

Per pirmą paieškų valandą Vitaličiaus kūno rasti nepavyko.

Visi buvome pavargę ir nervingi. Daugelis susipyko tarpusavyje ir vienas kitą įžeidinėjo. Kiekvienas mūsų norėjo nusipurtyti kaltę ir suversti ją kitiems. Tokiais visiško nelojalumo momentais pamatai tikruosius žmonių veidus. Imi šlykštėtis tuo, koks esi ir kokioje aplinkoje gyveni.

Nebejaučiau nei rankų, nei kojų, nebepajėgiau plaukti. Tuomet grįžau į krantą ir atsiguliau.

Neprisimenu kaip, bet užmigau.

Kai pabudau, buvo jau vakaras. Kažkas manęs paklausė, ar gerai jaučiuosi. Tai buvo mano draugas Džidžitas. Rankoje laikė butelį vyno.

Kiti sėdėjo prie laužo ir gėrė.

Vėl pasijutau kupinas jėgų. Paklausiau Džidžito, ar kas nors rado Vitaličiaus kūną. Jis papurtė galvą.

Tuomet priėjau prie kitų ir paklausiau, kodėl jie geria, jeigu mūsų draugo kūnas vis dar upėje.

Jie pažvelgė į mane nieko nereiškiančiais žvilgsniais. Kai kurie buvo girtutėliai, dauguma pavargę ir nusiminę.

„Klausykite, — pasakiau, — dabar einu prie Pjautuvo ir užmesiu tinklus!“

Pjautuvas buvo vieta už maždaug dvidešimties kilometrų palei upės srovę. Ji buvo taip vadinama todėl, kad ten esantis platus upės vingis priminė pjautuvo formą. Toje kilpoje srovė sulėtėdavo ir vanduo išsiliedavo į krantus, atrodė, kad beveik visiškai nebeteka.

Viskas, ką nunešdavo srovė, anksčiau ar vėliau atsidurdavo ten. Tinklu užtvėrus tą vietą ties dugnu buvo galima rasti Vitaličiaus kūną.

Vienintelė bėda buvo ta, kad dėl potvynio upė buvo pilna visų tų šiukšlių. Todėl reikėjo nuolat keisti tinklą, kitaip jis persipildydavo ir traukiant į paviršių galėjo suplyšti.

Kartu su manimi ėjo Melas, Džidžitas, Besą ir Nebylys. Nuplaukėme dviem mano valtimis, nusigabenome vieną mano ir vieną Melo tinklą.

Tinklus, kurie naudojami skenduoliams ištraukti, paskui tenka išmesti. Dar kartą juos naudoti galima tik tokiam pat liūdnam tikslui.

Aš turėjau apie dešimt tinklų, skirtų įvairiai naudoti. Geriausi buvo dugniniai tinklai, kurie galėdavo išlaikyti didelį svorį ir ilgą laiką mirkti vandenyje. Tai trisluoksniai tinklai labai storomis virvėmis.

Pasiėmiau geriausią kokį tik turėjau dugninį tinklą ir patraukėme prie Pjautuvo.

Metėme tinklus kiaurą naktį ir be paliovos valėme iš jų šiukšles. Upės dugne buvo visko, įvairiausių gyvūnų gaišenų. Tačiau labiausiai erzino šakos, nes įsipainiojusias į tinklą būdavo labai sunku ištraukti, be to, jos draskydavo tinklo akis.

Iki pat ryto išbuvome šlapiomis rankomis. Nespėdavome jų nusišluostyti, kai ir vėl tekdavo merkti į vandenį, nes vos išvalydavome tinklą viename gale, kitame jis jau būdavo pilnas, o vos spėdavome išrankioti daiktus iš ten, jau vėl reikėdavo grįžti į prieš tai išvalytąją pusę.

Po kurio laiko mūsų pakeisti atėjo Gagarinas ir kiti. Buvome išvargę, lūžome nuo miego. Tuoj pat sukritome į žolę ir akimirksniu užmigome.

Apie ketvirtą valandą popiet Gagarinas drauge su kitais rado Vitaličiaus kūną.

Jis buvo nusėtas įdrėskimų ir įpjovimų, dešinė pėda buvo lūžusi, o iš jos kyšojo dalis kaulo. Vitaličius buvo pamėlęs kaip ir visi skenduoliai.

Sukvietėme savo rajono žmones. Jie nunešė jį namo, pas mamą. Drauge nuėjome ir mes, norėjome papasakoti, kaip viskas atsitiko. Vitaličiaus mama nepaguodžiamai verkė, be perstojo raudojo ir visus mus apkabino — taip stipriai suspaudė, kad net suskaudo. Manau, ji pati suprato, o galbūt kas nors iš Centro kvartalo papasakojo, kiek mes vargome, kol suradome jos sūnaus kūną.

Dėkojo ir dėkojo. Mane apėmė keistas jausmas, kai girdėjau ją sakant: „Ačiū, ačiū, kad parnešėte jį į namus.”

Nepajėgiau pažvelgti jai į akis. Žinojau, jog padariau ne viską, kas įmanoma, kad rasčiau jos sūnaus kūną.

Visi buvome sukrėsti, priblokšti. Nepajėgėme net galvoti apie tai, jog likimas atėmė iš mūsų tokį žmogų kaip Vitaličius.

Taigi būdami netoli Centro visuomet užsukdavome pas, tetą Katią, Vitaličiaus mamą.

Ji nebuvo ištekėjusi: pirmasis jos draugas, Vitaličiaus tėvas, nespėjo jos vesti, nes buvo paimtas į kariuomenę, išsiųstas į Afganistaną ir ten dingo be žinios. Tuomet ji dar buvo nėščia.

Teta Katia turėjo nedidelę į restoraną panašią užeigą, apie kurią pasakojau, ir gyveno su nauju draugu. Jis buvo geras žmogus, nusikaltėlis, užsiėmė įvairia nelegalia prekyba.

Kaskart, kai eidavome jos aplankyti, nunešdavome dovanų gėlių, nes žinojome, kad ji labai jas mėgsta.

Kartą teta Katia mums pasakė, kad labiau už viską pasaulyje norėtų turėti citrinmedį. Nusprendėme jai jį parūpinti. Vienintelė bėda buvo ta, kad nežinojome, kur jį gauti. Niekas iš mūsų niekada nebuvo matęs citrinmedžio.

Tuomet kažkas mums pasiūlė pasidairyti botanikos sode, kur buvo eksponuojami visi šiltuosiuose kraštuose augantys augalai. Sugaišę šiek tiek laiko paieškoms susiradome arčiausiai esantį botanikos sodą. Jis buvo Belgorode, Ukrainoje, prie Juodosios jūros. Trys valandos kelio nuo mūsų.

Išvažiavome puikiai organizuota grupe. Mūsų buvo gal penkiolika. Visi norėjo dalyvauti citrinų reikale, nes visi mylėjo tetą Katią, kaip galėdami stengdavosi jai padėti ir ją pradžiuginti.

Atvažiavę į Belgorodą, nusipirkome vieną bilietą į botanikos sodą: vienas mūsų įeidavo, patraukdavo į tualetą, pro langą perduodavo bilietą kitam, ir taip toliau, kol suėjome visi.

Prisišliejome prie mokyklinės ekskursijos ir prisigretinome prie savo objekto. Medis nebuvo labai didelis, šiek tiek aukštesnis už krūmą. Vėjas šiureno žalius lapus ir sūpavo tris ant šakų pakibusias citrinas.

Melas iš karto pareiškė, kad citrinos netikros. Esą jas priklijavo klijais, kad gražiau atrodytų, o medis esąs paprastas krūmas. Turėjome sustoti ir paskubomis apžiūrėti, kad įsitikintume, ar tos prakeiktos citrinos tikros, ar ne. Aš pats asmeniškai visas tris pauosčiau: kvepėjo kaip tikros citrinos.

Gagarinas skėlė Melui antausį, ir uždraudėme jam šnekėti iki pat operacijos pabaigos.

Pasičiupome vazoną ir užlipome į antrą sodo pakraštyje stovinčio pastato aukštą. Atidarėme langą ir atsargiai numėtėme medį ant garažo stogo. Paskui patys nušokome ir bėgte pasileidome į stotį, nešini tuo sunkiu vazonu su medžiu. Traukinyje apžiūrėjome medį ir pamatėme, jog nepaisant smūgių ir kratymosi citrinos nenukrito. Labai apsidžiaugėme, kad jų nepametėme...

Kai įteikėme dovaną, teta Katia iš laimės pravirko. O galbūt verkė dėl to, kad pastebėjo botanikos sodo antspaudą ant vazono, kurio mes per skubėjimą nenutrynėme. Vis dėlto jai taip patiko citrinmedis, kad kai nuskynė pirmąją prinokusią citriną, pakvietė mus visus arbatos su citrina.

Tą dieną, per mano tryliktąjį gimtadienį, su Melu žingsniuodami per miestą į Geležinkelio stoties rajoną nusprendėme nunešti dovanų gėlių, todėl užsukome į senojo Bosjos parduotuvę.

Gėles tetai Katiai visuomet pirkdavome pas jį. Prašydavome užrašyti tų mums nežinomų augalų pavadinimus ant lapelio, kad netyčia du kartus nenupirktume tokios pačios.

Kas šeštai mūsų perkamai gėlei Bosja pritaikydavo nedidelę nuolaidą arba padovanodavo maišelių su senomis sėklomis, kurios jau būdavo sudžiūvusios ir niekam tikusios. Mes vis tiek jas paimdavome ir pakeliui prasukdavome pro policijos nuovadą. Jeigu už vartų rasdavome stovinčias policijos mašinas, suberdavome sėklas į jų degalų bakus. Tos sėklos buvo lengvos ir iškart nenusėsdavo ant dugno, be to, buvo tokios mažos, kad pralįsdavo pro benzino siurblio filtro skylutes. Joms patekus į karbiuratorių, variklis sustodavo. Žodžiu, efektyviai panaudodavome tai, kas kitaip būtų išmesta laukan.

Senelis Bosja buvo geras žydas, kurį gerbė visi nusikaltėliai, tačiau jis taip slėpė savo reikalus, kad niekas nežinojo, kuo tiksliai (be to, kad turėjo gėlių, kurių beveik niekas nepirkdavo, krautuvėlę) jis užsiėmė. Žmonės šnekėjo, kad Bosja esą turi ryšių su Amsterdamo žydų bendruomene ir prekiauja deimantais. Na, niekas niekada šito mums nepatvirtino, o mes, eidami į jo krautuvėlę, vis bandydavome iš jo pasišaipyti ir išpešti, ką jis iš tiesų veikia. Tai buvo tapę tradicija. Stengdavomės jį prakalbinti, o jam kaskart pavykdavo išsisukti.

Sakydavome: „Tai kaip, pone Bosja, koks Amsterdame oras?

Jis abejingai atsiliepdavo: „O iš kurgi man, vargšui žydui, neturinčiam net radijo, žinoti? Bet jeigu ir turėčiau radiją, jo nesiklausyčiau. Esu jau toks senas, kad nieko nebegirdžiu, baigiu visai apkursti... Ech, kaip norėčiau grįžti į tuos laikus, kai buvau jaunas, kaip jūs. Žaisti, triukšmauti... Beje, ką gi per tas dienas iškrėtėte?”

Galiausiai visuomet baigdavosi tuo, kad mes, kaip kokie liurbiai, užuot ką nors iš jo išpešę, išpasakodavome savo reikalus ir išeidavome iš krautuvėlės jausdamiesi taip, tarsi jis būtų iš mūsų pasišaipęs.

Jis turėjo tikrą talentą suktybėms, o mes visuomet užkibdavome.

Senasis Bosja labai gražių gėlių savo parduotuvėje neturėjo. Man atrodo, kai kurios ten stovėjo metų metus. Parduotuvė buvo tamsi ir ankšta skylė. Joje ant medinių lentynų buvo prikrauta senų augalų, kurių jau niekas nebepirko. Įėjus atrodydavo, kad patekai į džiungles. Daugelis augalų buvo taip išsikeroję, jog jų lapai pynėsi su greta stovinčių augalų lapais, ir visi drauge vešėjo kaip koks vienas didžiulis krūmas.

Bosja buvo liesas ir kumpas senukas, nešiojo akinius storais kaip tanko šarvai stiklais, per kuriuos akys atrodė nežmoniškai didelės. Visuomet vilkėjo juodą švarką, baltus marškinius ir po kaklu segėjo juodą varlytę, dėvėjo kantu sulygintas juodas kelnes, avėjo gerai nublizgintus juodus batus.

Nors buvo toks senas, kad net mano senelis jį vadino dėde, jo plaukai buvo juodi kaip varno sparnas. Bosja gerai juos prižiūrėdavo, kirpdavo pagal ketvirto dešimtmečio madą ir lengvai sutepdavo briliantinu.

Visuomet sakydavo, kad tikrasis kiekvieno džentelmeno ginklas yra elegancija: ja apsiginklavęs gali plėšti, žudyti, vogti, meluoti... niekas nieko net neįtars.

Suskambus durų varpeliui, Bosja pakildavo nuo kėdės, pasigirsdavo į seno mechanizmo girgždėjimą panašus garsas. Paskui išeidavo iš už prekystalio ir savo elegantišku žingsniu, kurio žavesį gerokai nublukino laikas ir dabar jis labiau panėšėjo į mirtinai sužeisto žmogaus vilkimąsi, patraukdavo kliento pusėn.

Pasitikdavo interesantą plačiai išskėstomis rankomis kaip kai kuriuose šventuose paveiksluose vaizduojamas priimantis ir užjaučiantis Jėzus. Jo eisena atrodė komiškai, nes besišypsantis veidas liūdnomis, šeimininko neturintį šunytį primenančiomis akimis kėlė juoką.

Su kiekvienu žingsniu išleisdavo garsą, panašų į negalavimų kamuojamų senų žmonių, kuriems kiekvienas judesys kelia skausmą, dejonę.

Bendras vaizdas mane graudindavo: jausdavau kažką panašaus į liūdesį, nostalgiją ir gailestį kartu.

Kai užsukdavome į parduotuvę, senasis Bosja išlįsdavo iš savo džiunglių ir dar nematydamas, kas įėjo, patraukdavo prie įėjimo, nutaisęs įprastą šventojo išraišką. Tačiau prieš akis išvydęs mūsų, šunsnukių, veidus, iškart persimainydavo. Visų pirma prapuldavo šypsena, o vietoj jos veidą perkreipdavo nuovargio grimasa. Atrodydavo, kad jam ima trūkti oro. Paskui visas kūnas sukrypdavo, kojos šiek tiek sulinkdavo ir mostelėjęs rankomis taip, tarsi atsisakytų to, ką mes jam būtume pasiūlę, Bosja atsukdavo mums nugarą ir grįždavo prie prekystalio. Tuomet virpančiu balsu ir su trupučiu ironijos pusiau rusiškai, pusiau Odesos žydų dialektu tardavo: „Štob ja tak žil, opėjat prišli moročit jajca...”

Tai reikšdavo: „Kas per gyvenimas, — toks žydiškas posakis, kurį jie visur kaišioja, — ir vėl atsibastėte sukti pautų...”

Štai šitaip jis su mumis sveikindavosi, tačiau iš tiesų visus mus labai mylėjo.

Jam taip pat būdavo smagu nesileisti traukiamam per dantį. Mes nuolat bandydavome, tačiau Bosja, pasinaudojęs savo išmintimi ir žydišku gudrumu, kuris jam buvo kažkas kuklaus ir užgyvento, vis paspęsdavo mums spąstus, o mes į juos nuolat įkliūdavome ir kartais tai suprasdavome tik vėliau, jau išėję iš parduotuvės. Jis buvo bendravimo virtuozas, tikras genijus.

Kadangi nuolat skųsdavosi esąs aklas ir kurčias, vis provokuodavome: klausdavome, kiek valandų. Tikėjomės, kad pasižiūrės į laikrodį, kurį nešiojo ant rankos. Bet jis net nemirktelėjęs atsakydavo: „iš kurgi man žinoti, kiek dabar valandų, juk aš laimingas žmogus! Argi nežinote, kad laimingi žmonės laiko neskaičiuoja, nes maloniai leidžia kiekvieną gyvenimo akimirką?”

Tuomet paklausdavome, kam jis nešioja laikrodį, jei niekada į jį nežiūri, nes jam nerūpi laikas.

Jis nutaisydavo nustebusį veidą ir pasižiūrėdavo į savo laikrodį taip, tarsi jį matytų pirmąkart gyvenime. Tuomet kukliai atsakydavo: „... Juk tai visai ne laikrodis... Jis net už mane senesnis, nė nežinau, ar eina...”

Prisidėdavo prie ausies, kurį laiką taip palaikydavo, o paskui pridurdavo: „... Na, kažkas girdėti, bet nežinau, ar tai rodyklės vis dar tiksi, ar senoji mano širdis baigia plakti..!“

Bosjos žmona buvo sena ir simpatiška žydų kilmės ponia, vardu Elina. Ji buvo labai protinga moteris, daugelį metų dirbo mokytoja. Mokė mano tėvą ir jo brolius. Visi apie ją kalbėjo su meile ir net po daugelio metų vis dar pripažino jos autoritetą. Kai mano tėvas pirmą kartą nužudė du policininkus, ji aptalžė jį antausiais ir šis atsiklaupė prieš ją prašyti atleidimo.

Bosja turėjo labai gražią dukrą, gražesnės merginos man nebuvo tekę matyti. Ji buvo vardu Faja. Kaip ir mama, dirbo mokytoja. Mokė užsienio kalbų — anglų ir prancūzų. Faja užaugo manydama, kad serga, nes Bosja ir Elina neleisdavo jai daryti nieko, ką darydavo visi kiti vaikai, o kiekvieną draudimą motyvuodavo žodžiais: „Negali, nes prastai jautiesi.” Faja buvo netekėjusi ir vis dar gyveno kartu su tėvais. Buvo taiki ir labai linksma. Turėjo dievišką figūrą: kūno iškilumai buvo tokie idealūs, kad atrodė tarytum nupiešti. Nuostabi nedidukė burna šiek tiek praviromis lūpomis, ryškiais kontūrais, didelės juodos akys, banguoti plaukai iki pat juosmens. Tačiau pats įspūdingiausias dalykas buvo jos judesiai. Ji kaip katė kiekvieną judesį atlikdavo su tik jai vienai būdingu grakštumu.

Mintys apie Fają man neduodavo ramybės, kiekvieną kartą, kai pamatydavau ją parduotuvėje, ieškodavau preteksto pabūti šalia. Prisigretindavau pasikalbėti apie augalus arba ką nors kitką, kad tik oda pajausčiau jos artumą.

Ji šypsodavosi ir noriai su manimi kalbėdavosi. Mačiau, kad jai patinku. Tik vėliau, būdamas šešiolikos, išdrįsau iš tiesų prie jos prisiartinti ir užkalbinti apie literatūrą. Pradėjome susitikinėti, keisdavomės knygomis ir neilgai trukus mūsų santykiai virto tokiais, kuriuos išauklėti žmonės vadina „intymiais”, tačiau mano rajone tai buvo vadinama visiškai kitokiais žodžiais: „drauge terliojome paklodes”.

Tai jau kita istorija, kuri nusipelno būti papasakota atskirai ir ne šičia.

Senasis Bosja savo jaunystės laikais buvo banderis: amžiaus pradžioje šitaip vadinti žydų organizuotam nusikalstamumui priklausantys nariai. Pavadinimas kilo nuo žodžio „banda, kuris rusų kalboje reiškia gaują arba grupuotę.

Trečiame ketvirtame dešimtmetyje Odesoje žydų gaujos buvo vienos stipriausių ir geriausiai organizuotų nusikalstamų grupuočių. Savo rankose jos laikė visą nelegalią prekybą ir uosto veiklą. Grupuotės narius siejo stiprus tikėjimo jausmas ir garbės kodeksas, savotiškas vidinis reglamentas, vadinamas koska. Šis terminas senuoju Odesos žydų dialektu reiškia „žodį”, „įstatymą”, „taisyklę”. Trumpiau tariant, nesilaikyti koskos buvo tas pats, kas nusižudyti.

Ketvirto dešimtmečio viduryje sovietų valdžia pradėjo sistemingą kovą su nusikalstamumu visoje teritorijoje. Į Odesą, laikomą vienu iš miestų, kur organizuotas nusikalstamumas klesti labiausiai, buvo pasiųsti specialūs būriai, kurie kovai su organizuotomis nusikaltėlių grupuotėmis naudojo taktiką, vadinamą podstava, išvertus iš rusų kalbos tai reiškė „pakišti”. Veikdami per infiltruotus žmones, jie sukeldavo vidinius konfliktus gaujose.

Donis Braskas, įžymusis kino gangsteris, kurį suvaidino Džonis Depas, net neįsivaizdavo, jog sovietiniai jo pirmtakai slaptus agentus būtų naudoję ne informacijai išgauti, o tam, kad dirbtinai sukeltų tokias situacijas, dėl kurių nusikaltėliai imdavo kariauti tarpusavyje ir taip išsižudydavo milžiniškais kiekiais. Ne, Donis Braskas to net sapne neregėjo.

Šitaip nuo žemės paviršiaus buvo nušluota ne viena Odesos gauja ir nusikaltėlių bendruomenė. Tik žydai atsilaikė, nes tarp policininkų nebuvo žydų ir niekas nebuvo susipažinęs su jų kultūra, nemokėjo žydų kalbos ir nežinojo tradicijų taip gerai, kad galėtų apsimesti vienų iš jų.

Paskui, kai policijos įtaka Odesoje išaugo ir ėmė kelti pavojų net žydams, jie suvienijo jėgas ir susijungė į dvi didžiules gaujas, sudarytas iš tūkstančių narių. Vienai, pačiai garsiausiai, vadovavo legendinis nusikaltėlis Benja Krikas, vadinamas Karaliumi. Jos nariai daugiausia plėšdavo ir vogdavo. Kitai gaujai vadovavo senas nusikaltėlis vardu Buba Bazičius, vadinamas Žvairiu. Ji užsiėmė išskirtinai tik neteisėtomis finansinėmis operacijomis.

Šios dvi grupuotės veikė taip puikiai, kad policija joms nieko negalėjo padaryti. Labai greitai jos užvaldė Odesą, o žydų bendruomenė tapo viena galingiausių visoje pietų SSRS, ypač Ukrainoje.

1941 m. spalį, kai į Odesą įžengė okupacinės vokiečių ir rumunų pajėgos, dauguma žydų buvo deportuoti į koncentracijos stovyklas ir išžudyti.

Nusikaltėliai susibūrė į partizanų būrius ir pasislėpė požeminiuose tuneliuose, kurie vingiavo po visu miestu ir tęsėsi iki pat jūros. Puldinėdavo priešus naktį, vykdydavo sabotažą: sprogdindavo geležinkelio bėgius, nuo bėgių versdavo traukinius, gabenančius ginklus ir maisto atsargas, degindavo ir skandindavo laivus, apiplėšinėdavo ir žudydavo aukštus vokiečių pareigūnus, dažnai pričiupę juos šiltame Odesos prostitučių, kurios ta proga buvo tapusios gabiomis šnipėmis, glėbyje. Bosja buvo ten, tuose požemiuose.

Kartais, kai pas jį užsukdavome, pasakodavo mums apie Odesos rezistenciją. Sakydavo, kad kelerius metus visi gyveno miesto požemiuose ir visiškai nematė dienos šviesos. Pasakojo, kad vokiečiai nuolat sprogdindavo tuos požemius, šitaip stengdamiesi užkirsti kelią partizanų sabotažams, bet jie kiekvieną sykį nusipurtydavę dulkes ir kasdavę naujus tunelius.

Savo žmoną Bosja sutiko tuose požemiuose. Ją drauge su visa žydų šeima išlaisvino partizanai. Ten, po žeme, juodu įsimylėjo ir susituokė. Gal juokaudamas, o gal ir ne, Bosja sakydavo, kad kai pagaliau išėjo iš požemių, nebeprisiminė, kaip atrodo saulės šviesa, o jaunoji jo žmona atidžiai, pasižiūrėjusi jam į veidą ir pasakiusi: „Niekada nepastebėjau, kad tavo tokia ilga nosis!”

Juodu troško susilaukti vaikelio, tačiau po karo praėjo daug metų, o jiems taip ir nepavyko įgyvendinti savo troškimo. Labai dėl to išgyveno. Išbandė įvairius gydymo būdus, bet viskas buvo veltui. Vieną dieną nusprendė nueiti pas tokią seną čigonę, gyvenusią su akla anūke. Žmonės kalbėjo, kad toji čigonė gali burtais ir liaudiškais metodais išgydyti ligas, kad ji savotiška, bet labai gera ragana. Čigonė jiems pasakė, kad nei jis, nei jo žmona neserga jokia liga, juos paprasčiausiai kankina baisūs prisiminimai. Patarė jiems išvažiuoti iš Odesos ir įsikurti kitur. Ten, kur niekas neprimintų praeities.

Ilgą laiką juodu rimtai nesvarstė čigonės patarimo, nes jiems buvo labai sunku atsiskirti nuo bendruomenės. Tik septinto dešimtmečio pabaigoje nusprendė išvažiuoti iš Odesos ir persikelti į Benderus, mūsų miestą, kur Bosja atidarė savo nedidukę parduotuvėlę ir užsiėmė paslaptinga veikla, apie kurią niekas nieko tiksliai nežinojo ir dėl kurios jis greitai praturtėjo.

Kai Bosja ir jo žmona buvo tokio amžiaus, kai paprastai tampama seneliais, jiems gimė Faja.

Jų trijulė buvo graži šeima. Kaip sakydavo senelis Kuzia, jie buvo „žmonės, mokantys gyventi laimingai”.

Na, o dabar grįžkime prie mūsų. Tą šaltą vasario rytą su Melu užsukome pas Bosją nupirkti gėlės, ir jis kaip visuomet gražiai mus sutiko:

— Vaje, nejaugi daugiau neturite ką veikti per tokį šaltį?

Vertėjo kalbėti man, nes dialogas tarp Melo ir senojo Bosjos gana painus.

— Atėjome dėl tetos Katios. Žodžiu, su reikalais.

Bosja pažvelgė į mane per akinių viršų ir tarė:

— Viena laimė, kad kas nors dar eina su reikalais, aš visą gyvenimą blaškausi tarp šių sienų ir man dar nepavyko prasukti nė vieno reikalo!

Pasidaviau iškart, net nepradėjau laidyti juokelių, dar ir dėl to, kad laimėti prieš jį buvo tas pats, kaip bėgimo rungtyje nugalėti gepardą.

Kaip visuomet šiek tiek abejingu judesiu stumtelėjo link mūsų lėkštutę su siaubingais suakmenėjusiais savo ledinukais.

Jis puikiai žinojo, kad jie bjaurūs. Taip elgdavosi laikydamasis savotiško savo pasišaipymo ritualo. Mes kaskart jų paimdavome, prisigrūsdavome į kišenes, o jis šypsodavosi žiūrėdamas į mus ir sakydavo: „Valgykite, valgykite, vaikai, kad tik dantys neišbyrėtų..!“

Kai žmona jį nutverdavo šitaip žiauriai besišaipantį, supykdavo ant jo, o mums liepdavo visus ledinukus iš kišenių išmesti į šiukšliadėžę. Paskui Elina nusivesdavo mus namo ir pavaišindavo arbata su sausainiais, įdarytais sviestiniu kremu. Tai patys skaniausi sausainiai pasaulyje.

Prieš keletą mėnesių atskleidžiau Bosjai ledinukų paslaptį. Jis nustebo, nes manė, kad visus tuos metus mes juos valgydavome. „Panaudodavome juos kaip akmenukus, — pasakojau, — šaudyti su laidyne!“ Konkrečiai — į policijos nuovados langus. Ledinukai kirsdavo nepaprastai skaudžiai, ypač suakmenėję aviečių skonio saldainiai. Vieną vakarą juokais paleidau vieną Melui į kelį: visas sutino, vargšeliui paskui šešis mėnesius reikėjo iš kelio švirkštu nusiurbinėti skysčius.

Mudu su Melu tylomis susižėrėme saldainius ir tetai Katiai dovanų išrinkome nedidelę gėlę.

Vis dėlto negaliu kalbėti apie laidynes šiaip sau, dorai nepaaiškinęs, kokios būdavo mūsiškės.

Kiekvienas laidynę pasidarydavo pats nuo pradžios iki galo. Todėl jos būdavo skirtingos ir tam tikra prasme atspindėdavo savininko individualumą. Laidynės rėmas būdavo daromas tik iš medžio. Plonas, iš minkšto medžio padarytas, bet tvirtas rėmas buvo laikomas prabangiu. Kiekvienas turėjo savo gaminimo paslaptis ir niekam jų neatskleisdavo, o jeigu kam nors patikdavo kieno nors kito laidynė, galėdavo ją nusipirkti arba paprašyti padovanoti kaip draugui.

Laidynę, kaip ir peilį, visuomet nešiodavomės kišenėje. Tik sulaukus trylikos keturiolikos metų, ją pakeisdavo pistoletas. Aš savo laidynę nešiojausi ir būdamas vyresnis, iki pat aštuoniolikos metų.

Mano senelis Sibire iš tenykščių medžių šaknų ar įvairių krūmų darydavo pypkes tabakui rūkyti. Jo padedamas atradau idealiai laidynėms tinkamą medžio rūšį: tai buvo didžioji strateginė mano paslaptis. Draugai daug kartų bandė mane prakalbinti, bet aš atsilaikiau kaip koks sovietinis partizanas nacių kalėjime.

Mano laidynės buvo ploniausios iš visų, o vieta, ties kuria pritaisytos gumelės, labai trumpa ir siaura. Tai leisdavo šaudyti toliau ir tiksliau, nes gumos veikdavo kaip viena.

Gumoms paprastai naudodavome senų dviračių padangų kameras, tačiau dažnai su jomis šaudyti pakankamai taikliai neišeidavo. Kur kas geriau tiko guminės žarnelės, kurias rasdavome kareiviškose pirmosios medicinos pagalbos vaistinėlėse, — jos naudojamos arterijoms užveržti, siekiant pristabdyti kraujavimą. Jeigu žarnelės būdavo gerai pritvirtintos, pasiekdavome nepaprastą šūvio jėgą. Iš šimto metrų atstumo šūvis, užtaisytas apvaliu akmenuku, keturiolikto numerio metaliniu varžtu arba senelio Bosjos saldainiu, pramušdavo lange skylę ir dar galėdavo ką nors sudaužyti kambaryje. Tačiau pavojingiausią gumą išradau aš: ji buvo paimta iš sovietų karinio modelio dujokaukės.

Gumelių tvirtinimas taip pat buvo kiekvieno mūsų menas. Aš labiau mėgau sudėtingesnį, bet užtikrintą tvirtinimo būdą. Mano gumelė niekada nenutrūkdavo (todėl niekada nesu gavęs įtempta gumele į nosį ar akį, o tai beprotiškai skaudus dalykas). Naudodavau ploną siūlą, kurį daug kartų apsukdavau apie gumelę ir užtvirtindavau paprastu žvejo mazgu. Tvirtumo dėlei ant viršaus dar užtepdavau gerai sukramtytos duonos tyrelės, kuri tapdavo panaši į klijus, tačiau siūlas nuo jos nesudžiūdavo.

Ties gumelės viduriu, kur paskui dedamas šaunamas daiktas, būdavo pritvirtinamas odos gabalėlis. Aš naudodavau nelabai storą, bet tvirtą odą, nes pernelyg stora ji neretai suskilinėdavo ir suplyšdavo.

Buvo daug mažų gudrybių, galinčių pagerinti balistines laidynės savybes, tačiau, žinoma, privalėjai rankose laikyti gerą daiktą. Pavyzdžiui, kai būdavo įmanoma, prieš šaudamas aš visuomet šiek tiek sudrėkindavau laidynės rėmą. Taip jis suminkštėdavo, todėl žinodavau, kad galiu maksimaliai panaudoti laidynę ir jos nesulaužysiu. Paskui pradėjau tepti visas laidynės jungtis. Tai pagerindavo taiklumą, nes panaikindavo mažyčius pašalinius sausų medžiagų judesius, galinčius paveikti trajektoriją.

Tai aš išradau būdą, kaip, naudojant laidynes, padegti policijos nuovados kieme stovinčias mašinas. Nuovados kiemą juosė labai aukšta tvora. Tam, kad būtų galima ką nors įmesti į vidų, reikėjo prieiti pernelyg arti, o tada nutverdavo iš karto, kai tik kas pamatydavo mus besiartinančius. Molotovų buteliai buvo pernelyg sunkūs, kad būtų galima juos mėtyti. Kiek bandydavome, visi atsitrenkdavo į sieną ir net nepasiekdavo tikslo. Likdavome it musę kandę, nes matydavome, kad visos pastangos juos darant akimirksniu suduždavo į tą pilką sieną. Kai buvome beprarandą pasitikėjimą savimi, vieną dieną prikišau nagus prie savo dėdės bariuko, kuriame jis laikė stipriuosius alkoholinius gėrimus. Radau daug įvairiausių mažų buteliukų. Na, tų, skirtų nykštukiniams alkoholikams. Šiek tiek visų nupyliau. Juk mano dėdė vis tiek sėdėjo kalėjime. Bet ir šiaip nebūtų baręs, nes naudojau juos kilniam tikslui. Pagaminau mažą molotovą. Paskui specialiai šiam reikalui padariau kiek tvirtesnę nei paprastai laidynę ir, puikiai pavykus pirmiesiems bandymams, paruošiau visą dėžę mažų molotovų (pavadinome juos “mignon”). Padariau ir apie dešimtį laidynių, skirtų jiems šaudyti.

Nuėjome į vieną vietą — netoli policijos nuovados esančią seną apleistą spaustuvę. Iš ten atsivėrė puikus vaizdas į mūsų taikinius. Gerai pasiruošėme ir kaip karinių pabūklų padalinys paleidome pirmąją salvę. Šaudėme po dešimt. Vienas įtempdavo laidynę su buteliuku, o kitas iš už nugaros tuo pat metu kaip ir kiti draugai dviem žiebtuvėliais uždegdavo priešais jį esančio ir greta įsitaisiusio draugo buteliukus. Vaizdas buvo nepakartojamas. Žvelgiau į buteliukus, lekiančius per nuovados sieną, ir man atrodė, jog girdžiu, kaip jie švilpia lyg kulkos. Girdėjau nedidelius sprogimus, po kurių pasigirdo mentų riksmai ir kaip nuostabūs į orą kylantys drakonai pasirodė pirmieji juodi dūmai. Taip džiaugiausi ir buvau toks laimingas, kad norėjosi verkti.

Vieta buvo ideali: kol mūsų aukos susigaudę, kas vyksta, mes jau buvome iššaudę visą arsenalą ir dviračiais ramiai važiavome namo.

Žmonės mieste apie nieką kita nekalbėjo. „Kažkas užpuolė policijos nuovadą“, — sakydavo vienas. „Kas?” — klausdavo kitas. „Atrodo, kad kažkokia nežinoma gauja”, — atsakydavo trečias. Mes jautėmės esantys protagonistai. Kaskart, kai girdėdavau ką nors kalbant apie tą įvykį, norėdavau surikti į akis: „Tai padarėme mes, mes!!!”

Didžiavausi savimi, ką ir sakyti. Jaučiausi esantis tikras genijus ir kurį laiką su draugais elgiausi kaip generolas su savo kariuomene.

Vėliau dar keletą kartų padegėme policijos nuovados kiemą, tačiau pakui policininkai uždengė jį metaliniu tinklu, ir mūsų Molotovo kokteiliukai nebepratilpdavo. Dauguma jų atšokdavo nuo tinklo ir nukrisdavo ant žemės šiapus sienos, plof! Kartais net nesprogdavo. Jau nebebuvo taip įdomu.

Kurį laiką bandėme sugalvoti ką nors naujo, tačiau paskui staiga užaugome ir kažkas pasiūlė paprasčiausiai šaudyti į policininkus pistoletais. Tai irgi buvo įdomu, bet vis tiek ne taip, kaip deginti juos mažaisiais molotovais — kažkuo viduramžius primenančiais ginklais, kurie mums leido pasijusti riteriais, garbingai kovojančiais su drakonais.

Eidami į tetos Katios užeigą su nuostabiąja gėle rankose, perėjome per Mirusiųjų tiltą. Tuo metu tai buvo asfaltuoto kelio, iš kurio kyšojo seni akmenys, atkarpa, tačiau kadaise šioje vietoje buvo pats tikriausias tiltas. Kai jį sugriovė, iš pradžių užvertė žemėmis, o paskui išasfaltavo. Tačiau dėl neaiškios priežasties akmenys vis prasimušdavo pro asfaltą ir išlįsdavo į paviršių. Buvo kraupu matyti iš suskilinėjusio asfalto kyšant tas didžiules senas ir deformuotas juodas dėmes. Vienas mūsų rajone gyvenantis senis sakė, kad tą reiškinį galima paaiškinti paprasčiausia „inžinerine klaida”. Tačiau būdamas mažas kur kas labiau tikėjau kita istorija, kuri aiškino tą keistą Mirusiųjų tilto akmenų judėjimą esant antgamtiniu reiškiniu.

Žmonės pasakojo, kad devynioliktame amžiuje mūsų mieste įvyko darbininkų sukilimas. Darbininkai esą pavargo būti išnaudojami turtingo ir kilmingo pono, apie kurį visi kalbėjo panašiai kaip apie grafą Drakulą. Sukilimo pretekstu tapo to kilmingo vyro išprievartauta jauna valstietė. Ši mergina, priešingai negu daugelis kitų anksčiau tai patyrusių merginų, netylėjo ir visiems papasakojo tiesą. Nepabijojo būti pažeminta ir prarasti garbės. Vis dėlto žmonės jos nepaniekino, o palaikė. Valstiečiai ir darbininkai nedelsdami sukėlė maištą. Nugalabijo sargybinius, įžengė į pono rūmus, ištraukė jį iš lovos, išvilko į gatvę, ten mirtinai jį suspardė ir sudaužė kumščiais. Paskui pririšo jo kūną prie rūmų vartų ir neleido namiškiams nuimti. Pasakė, kad jis ten turįs supūti.

Kitą dieną maištas buvo numalšintas. Nepaisant to, žmonės kalbėjo, kad, jeigu kas nors nuims pono kūną nuo vartų, prakeikimas kris ant visos jo šeimos. Žinoma, niekas nepaklausė žmonių kalbų, ir ponas buvo palaidotas su visomis apeigomis. Po kelių mėnesių jo žmona susirgo ir mirė. Netrukus nukrito nuo arklio ir mirė vyriausias jau suaugęs sūnus. Galiausiai po kurio laiko gimdydama savo pirmagimį mirė pono duktė, neišgyveno ir naujagimis.

Rūmai liko apleisti ir neilgai trukus ėmė griūti. Niekas nenorėjo eiti ten gyventi. Kilmingo didiko žemes užėmė valstiečiai. Virš tos vietos, kur buvo šeimos kapai, buvo pastatytas tiltas ir dėl to vadinosi Mirusiųjų tiltu.

Pasak legendos, šeimynykščių vaiduokliai susirenka ir bando ištraukti to žiauraus vyro kūną iš po žemių, kad ir vėl pasmeigtų jį ant vartų, nes nori nutraukti prakeikimą ir ilsėtis ramybėje. Tačiau jiems niekaip nepavyksta to padaryti, nes virš kapo pastatytas tiltas. Per naktį šmėklos spėja tik iškelti kelis akmenis, bet juos kitą dieną važiuodami per tiltą žmonės ir vėl įstumia į vietą.

Kai buvome maži, kartais naktį eidavome ieškoti tų vaiduoklių. Kad būtų drąsiau, nešdavomės peilį. Taip pat įvairiausių „stebuklingų” sibirietiškų daiktų, pavyzdžiui, džiovintą anties koją arba pilnaties naktį palei upę nurautą žolės kuokštą.

Pasislėpdavome nedidelėje dauboje ir laukdavome šmėklų. Belaukdami pasakodavome vienas kitam baisias istorijas ir įvairiausius paslaptingus nutikimus, kurie mus turėdavo gąsdinti ir neleisti užmigti. Tačiau greitai vienas po kito sumigdavome.

Pirmasis sakydavo: „Vaikai, pažadinkite mane, jeigu ką — nors pamatysite”, o paskui visi sukrisdavo kaip negyvi tos daubos dugne.

Ryte tas, kuris būdavo ilgiausiai neužmigęs, pasakodavo kitiems ką tik norėdavo.

Kiti, savaime suprantama, pykdavo: „Ot kvailys, kodėl gi mūsų nepažadinai?” „Negalėjau nei pajudėti, nei praverti burnos, — atsakydavo šis. — Buvau lyg paralyžiuotas.”

Kartą Melas mums papasakojo, kad šmėklos buvo jį pagrobusios ir skraidydamos nešiojo po miestą. Melo, skraidančio pereito šimtmečio kilmingų ponų draugijoje, vaizdinys mane sujaudino iki pat širdies gelmių.

Žodžiu, kiekvieną kartą eidamas pro tą vietą primindavau Melui istoriją apie jo skrydį. Jis žiūrėdavo į mane išsižiojęs: „Tyčiojiesi iš manęs?” O aš leipdavau juokais ir judindavau rankas kaip sparnus. Tuomet Melas nebetverdavo ir taip pat imdavo juoktis.

Abu mojuodami rankomis perėjome Mirusiųjų tiltą ir pagaliau priėjome gatvę, kurioje buvo tetos Katios užeiga.

Radome ją besisukinėjančią tarp stalų ir aptarnaujančią nuolatinius klientus. Jie buvo seni nusikaltėliai, gyvenantys vieni, todėl kasdien ateidavo pas ją pavalgyti. Visi tiek daug laiko praleido kalėjimuose, kad įprato prie kolektyvinio nusikaltėlių gyvenimo, todėl stengdavosi visuomet laikytis drauge. Tiesa, vaidindavo, kad yra priešingai. Atrodydavo, kad jiems sunku vienam kitą pakęsti. Jų veiduose atsispindėjo nepasitenkinimo ženklai, tačiau iš tiesų tai buvo tikra, įprastinė jų veido išraiška. Man atrodo, jie savotiškai ilgėjosi kalėjimo ir netgi tos kančios, kurią tiek laiko buvo įpratę tverti. Jie ir toliau gyveno kaip kaliniai, nors jau daugelį metų buvo laisvi žmonės. Daugelis nebesugebėdavo prisitaikyti prie civilizuoto pasaulio, prie laisvės. Beveik visi nuspręsdavo apsigyventi vieno kambario bute, jame išgriaudavo virtuvės ir tualeto sienas, kad išeitų vienas didelis kambarys, primenantis kamerą. Pažinojau tokių senių, kurie net užsidėdavo spygliuotą vielą ir grotas ant langų, nes kitaip nesmagiai jausdavosi ir negalėdavo užmigti. Kiti miegodavo ant medinių gultų kaip kalėjime ir nuolat leisdavo vandenį iš čiaupo, kaip buvo daroma kameroje. Visas jų gyvenimas tapdavo idealia kalėjimo gyvenimo imitacija. Keista: vyrauja nuomonė, jog daug metų už grotų praleidęs žmogus nekantrauja kuo greičiau ištrūkti iš to pragaištingo kalėjimo gyvenimo, kad galėtų džiaugtis laisvos ir gražios būties patogumais, tačiau tie žmonės jaučiasi taip, tarsi iš jų būtų atimta tikroji tapatybė ir kažkas juos būtų išmetęs į svetimą pasaulį.

Teta Katia leisdavo visiems tiems nusikaltėliams savo užeigoje atkurti savotišką dirbtinį kalėjimą, nes jie buvo jos klientai nuo neatmenamų laikų, be to, ji visus juos mylėjo. Kaip pati sakydavo: „Nedrįstu perauklėti pagyvenusių žmonių? Todėl įėjęs į tetos Katios restoraną pasijusdavai taip, tarsi būtum įžengęs į kamerą.

Tai buvo galima suprasti jau iš to, kaip visi sėdi. Galvos nuleistos, tarsi kas nors kliudytų jas pakelti. Tai neblogas būdas atpažinti senus kalėjimų vilkus. Jie visuomet sėdi palenkę galvas, nes kalėjime didžiąją laiko dalį praleidžia sėdėdami ant gultų ir turi stengtis galva neatsitrenkti į viršutinį gultą. Net ir tie, kurie kalėjime praleidžia vos keletą metų, išėję į laisvę ne taip lengvai atsikrato šio įpročio.

Paprastai pas tetą Katią senukai lošdavo kortomis, bet ne įprastinėmis, o kolotuškėmis — kalėjime pasidarytomis ranka pieštomis kortomis.

Visi būdavo apsirengę vienodai pilkai: vilkėdavo fufaikėmis — įprastinėmis sunkiomis, storomis ir šiltomis striukėmis.

Kaip ir kameroje rūkydami leisdavo cigaretę iš rankų į rankas, nors ir galėjo sau leisti kiekvienas surūkyti po savo. Pro patalpą užpildžiusį rūką buvo matyti jų sugniuždyti veidai, kurių išraiška atspindėjo amžiną klausimą. Tarsi jiems būtų nutikęs keistas įvykis, kurio jie niekaip nepajėgtų suvokti. Plačiai atmerktos akys žvelgdavo į tave ir per tris sekundes kiaurai, tarsi rentgeno spinduliais, peršviesdavo. Tada jau geriau už tave patį žinodavo, kas esi.

Seniai kalbėdavo tarpusavyje tik žargonu ir tik fenja, senąja sibiriečių nusikaltėlių kalba. Kalbėdavo lėtai ir mažai. Daugiau bendraudavo gestais, ypač slaptais.

Tetą Katią jie vadindavo „mama”, šitaip akcentuodami jos vaidmens svarbą ir autoritetą.

Čia besilankantys senieji nusikaltėliai laikydavosi daugelio kalėjimo elgesio taisyklių. Pavyzdžiui, neidavo į tualetą tuomet, kai kas nors valgo ar geria, nors tualetas ne tame pačiame kambaryje, o kitame kiemo gale. Nekalbėdavo apie politiką, religiją ar tautų skirtumus.

Egzistavo griežta jų hierarchija: didžiausią autoritetą turintys nusikaltėliai sėsdavosi geriausiose vietose, esančiose arčiausiai langų, kiti susėsdavo arčiau durų. „Šiukšlių” ir „pažemintųjų” neįleisdavo: laisvėje buvo nebūtina dalytis tapačia erdve kaip kalėjime. Buvo tik du ar trys „šeškės”8, kurie buvo savotiški vergai — žmonės, atliekantys nusikaltėliams nederamais laikomus veiksmus. Jie galėdavo rankomis liesti pinigus, todėl, paėmę jų iš bendros kasos, sumokėdavo už visų maistą ir gėrimus. Kai kam nors pasibaigdavo cigaretės, „šeškė” turėdavo nubėgti nupirkti. Už šią paslaugą būdavo mokama, tačiau jos atlikėjas buvo ir šiek tiek niekinamas. Tai nebuvo įžeidžiama panieka, daugiau parodomoji, reikalinga priminti jo užimamai vietai hierarchijoje. Buvo nejauku matyti, kad su tais senukais elgiamasi kaip su vaikais. Jie visuomet būdavo pasirengę, nuolat žiūrėdavo, ar kam nors jų nereikia. Atnešę cigaretes nusižeminę nusilenkdavo ir laukdavo, kol aukštesnio rango nusikaltėlis atidarys pakelį ir už padarytą paslaugą duos kelias cigaretes. Paskui padėkodavo ir grįždavo į savo vietą žengdami atbuli kaip vėžiai, kad neatsuktų nugaros žmonėms, su kuriais ką tik bendravo.

Žodžiu, žengiant į tetos Katios užeigą buvo privalu laikytis kalėjimo taisyklių ir elgtis taip, kaip elgiamasi įeinant į tikrą kamerą. Galėjo atrodyti, kad tai smulkmena, tačiau tiems žmonėms, seniems buvusiems kaliniams, tai buvo pagarbos ženklas, būdas parodyti, kad ateini su gerais ketinimais ir esi ne iš kelmo spirtas.

Įeidamas į kamerą turi mokėti deramai pasisveikinti. Negali paprasčiausiai sakyti „Sveiki” ar „Laba diena”. Jeigu taip pasielgsi, nusikaltėliai iš karto supras, kad nieko neišmanai apie jų kultūrą ir, jeigu tau pasiseks, pavadins „prašalaičiu”, tokiu, kuris su jais neturi nieko bendra, ir dėl to su tavimi nebendraus, elgsis taip, tarsi tavęs net nebūtų. Reikia sveikintis šitaip: atidarai duris, žengi tik vieną žingsnį ir sustoji. Jokiu būdu negalima žengti daugiau žingsnių. Tuomet reikia sakyti: „Taika jūsų (arba mūsų) namams” arba „Te taika ir sveikata lydi garbingus pakeleivius” (ši formuluotė yra užtikrinta, tai tikro nusikaltėlio žodžiai), arba „Geros sveikatos garbingai kompanijai”, „Tebūnie tai jūsų džiaugsmo valanda”. Žodžiu, yra daug nusikaltėlių pasaulyje pripažintų ir naudojamų sveikinimosi būdų. Ištarus tinkamą formuluotę jokiu būdu negalima judėti, reikia laukti atsakymo. Paprastai nusikaltėliai atsako ne iš karto, palaukia kelias akimirkas, norėdami įvertinti tavo reakciją. Jeigu esi ne iš kelmo spirtas, stovėsi ramiai, žiūrėsi priešais save ir nežvelgsi niekam į akis. Lauksi stovėdamas ir nejudėdamas. Tau atsakys didžiausią autoritetą turintis asmuo arba kuris nors jo padėjėjų. Atsakymas taip pat turi nustatytą formuluotę: „Būk garbingai pasveikintas” arba „Telydi tave Viešpats”, arba „Įeik visa siela”.

Taisyklės numato, kad prieš atliekant bet kokį kitą veiksmą, būtina asmeniškai pasisveikinti su didžiausią autoritetą turinčiu nusikaltėliu. Šiuo atveju aš jį pažinojau: sėdėjo šalia vieno iš langų kitoje tetos Katios užeigos pusėje. Jis su saviškiais visuomet ten sėdėdavo.

Visi čia esantys žmonės priklausė Vyrų kastai, kuri nusikaltėlių hierarchijoje dar vadinama Pilkąja sėkla. Tai užkietėję nusikaltėliai, alkoholikai, paprasti žmonės, vagys ir žmogžudžiai, kurie dėl asmeninių priežasčių nenori šlietis prie Juodosios sėklos kastos. Juodosios sėklos nariai tarp nusikaltėlių buvo laikomi savotiška aukštuomene.

Nusikaltėlių bendruomenės nuolat varžydavosi dėl įtakos. Jų interesai būdavo skirtingi, tačiau galutinis tikslas visuomet buvo tas pats: įtaka.

Juodoji sėkla buvo jauna ir galinga nusikaltėlių pasaulio kasta, sugebėjusi pasinaudoti asmeninio pasiaukojimo filosofija. Jie atrodė esantys tyri ir idealūs vyrai, savo gyvenimą paskyrę kalėjime sėdinčių nusikaltėlių gerovei. Jie garbino kalėjimą: familiariai jį vadindavo „namais”, „bažnyčia” arba „motina” ir džiaugdavosi ten patekę. Kitos kastos, taip pat ir Sibiro urkų tauta, niekino kalėjimą, o įkalinimą pakęsdavo taip pat, kaip kitas užgriuvusias nelaimes.

Kadangi Juodoji sėkla į savo gretas priimdavo įvairaus plauko nusikaltėlius, jie tapo didžiausia kasta Rusijos nusikaltėlių pasaulyje. Tačiau norėdamas tarp jų sutikti išmintingą ir protingą žmogų, turėdavai pabendrauti su dviem dešimtimis išdidžių tamsuolių ir sadistų, kurie visose situacijose elgdavosi įžūliai. Todėl daug kas nenorėdavo pritarti jų pažiūroms.

Buvo dar viena labai ypatinga kasta: Raudonoji sėkla. Tai buvo žmonės, kolaboruojantys su mentais ir tikintys kalėjimų administracijos sekamomis pasakomis, tokiomis kaip „asmenybės reabilitacija”. Jie buvo vadinami „raguotaisiais”, „raudonaisiais”, „draugais”, „sukomis” ir „padlomis” — didelę panieką nusikaltėlių pasaulyje reiškiančiais kreipiniais.

Visi kiti, nepriklausantys nė vienai iš šių dviejų kastų, buvo vadinami Pilkąja sėkla, kitaip tariant, nepriklausomais. Jie buvo nusistatę prieš mentus ir pritarė nusikalstamo gyvenimo taisyklėms, tačiau nepriklausė Juodajai sėklai, o svarbiausia, nepritarė jos filosofijai. Jie tikrai nenorėjo viso gyvenimo praleisti kalėjime.

Juodajai sėklai priklausantys nusikaltėliai buvo priversti atsisakyti giminių, negalėjo turėti nei namų, nei šeimos. Kaip ir kiti nusikaltėliai, garbino motiną, tačiau dauguma jų negerbė savo motinų, priešingai, su jomis elgdavosi bjauriai. Pažinojau daug vargšių moterų, kurių sūnūs, būdami kalėjime, vienas kitam teatrališkai pasakodavo, kad vienintelis dalykas, kurio jiems tikrai trūksta, esanti mama. Vis minėdavo motiną, berdavo gražius žodžius, o paskui, išėję iš kalėjimo, namie pasirodydavo tik tam, kad mamą išnaudotų. Kartais jie savo motinas apvogdavo, nes taip liepia taisyklės: „Kiekvienas Blatnoi, kitaip tariant, Juodosios sėklos narys, iš savo namų turi išnešti viską. Tik taip parodo, kad yra iki galo garbingas...” Visiška kvailystė — apvagia tėvus ir motinas, jiems grasina, o kartais net nužudo. Jų gyvenimas trumpas ir kupinas smurto. Kaip patys sakydavo: „Vynas, kortos, moterys, o paskui nors ir tvanas...” jokių moralinių ar socialinių įsipareigojimų. Visa jų egzistencija virsdavo nesibaigiančiu vaidinimu, kuriame jie nuolat turėdavo demonstruoti tik neigiamas ir primityvias savo prigimties puses.

Pusiausvyra tarp Juodosios ir Pilkosios sėklų laikosi tik dėl nuolatinių paliaubų. Vyrų yra daugiau, tačiau Blatnoi yra geriau organizuoti kalėjimuose.

Vyrų kastoje nėra hierarchijos kaip Juodojoje sėkloje, ten gerbiamas amžius ir profesionalumas. Ant aukštesnio laiptelio stovi tie, kurie labiau rizikuoja, — plėšikai ir policininkų žudikai. Po jų eina vagys, aferistai, sukčiai ir visi kiti.

Vyrai sutartinai priima visus sprendimus ir laikosi į sibirietiškas panašių gyvenimo taisyklių, tačiau visose situacijose išlieka neutralūs. Jų šūkis: „Mūsų namas stovi už kaimo ribų? Jų nusikaltėlių daliniai vadinami ne gaujomis, o šeimomis. Taip pat ir kalėjime jie susijungia į šeimas, kuriose visi lygūs ir visu kuo dalijasi. Prireikus šeimos susijungia ir tampa beprotiškai galingos. Vyrai organizuoja beveik visus kalėjimų maištus.

Didžiausią autoritetą turintis senis toje užeigoje — kurį asmeniškai turėjau pasveikinti prieš darydamas bet ką kitką — buvo dėdė Kostičius, pravarde Sčaberis.

Jis buvo senas ir patyręs nusikaltėlis, gerai žinomas visoje šalyje. Mūsų bendruomenėje ir mano šeimoje apie jį buvo atsiliepiama gerai, visi labai jį mylėjo. Jis buvo ramus ir taikus tipas. Kalbėdavo labai maloniai, kantriai ir kukliai, visuomet aiškiai, tiesmukai reikšdavo savo mintis: jeigu ką nors turėdavo pasakyti, nevyniodavo žodžių į vatą. Gyveno su savo motina. Ta moteris buvo tokia sena, kad atrodė panaši į vėžlę. Judėdavo lėtai, bet buvo labai šauni. Juodu turėjo namą ir šiek tiek žemės. Dėdė Kostičius laikė daug balandžių, todėl aš kartkartėmis nueidavau jo aplankyti ir jais apsimainyti. Jis buvo sąžiningas ir visuomet man dovanodavo kokiu balandžiu daugiau. Pavaišindavo čefyru, o paskui papasakodavo įdomių istorijų iš savo gyvenimo. Kažkurioje Rusijos vietoje turėjo dukrą, tačiau jau seniai nebuvo jos matęs ir, man atrodo, labai dėl to krimtosi.

Pasakojo, kad būdamas jaunas nebuvo nusikaltėlis. Dirbo didelėje lentpjūvėje, pjaudavo medžių rąstus. Kartą jam teko matyti, kaip vieną vaikiną prispaudė rąstas, šis nukrito ant didžiulio pjūklo ašmenų ir buvo perpjautas pusiau. Brigados viršininkas nė akimirką niekam neleido sustoti dirbti. Jie buvo priversti toliau pjauti medį ir susitepti savo draugo krauju. Nuo tada dėdė Kostičius pradėjo nekęsti komunizmo, kolektyvinio darbo ir visos sovietinės sistemos.

Pirmą kartą jis buvo nuteistas už tai, kad pažeidė baudžiamojo kodekso straipsnį, kuris SSRS buvo vadinamas „Pravaikštininku”. Tas straipsnis numatė, kad darbo neturintis žmogus, bedarbis, gali būti nubaustas kaip nusikaltėlis. Todėl dėdę Kostičių trejiems metams nusiuntė į bendrojo režimo kalėjimą Tverės mieste. Tuo laiku vyko karas tarp kastų. Juodoji sėkla buvo beužsitikrinanti kalėjimų kontrolę. Iš pradžių nedaug kas sutiko su tuo pasikeitimu, ir kraujas liejosi kaip per pavasarinį potvynį patvinusiomis upėmis. Kostičius bandė su niekuo nepalaikyti ryšių ir nuo visų atsiskirti, tačiau laikui bėgant pastebėjo, kad kalėjime neįmanoma gyventi atsiskyrus. Jam labiau patiko Vyrai negu Blatnoi, nes, kaip pats sakė, „jie paprasti ir nesistengia ko nors pasiekti smurtu bei įžūlumu. Vadovaujasi žodžiais ir sveiku protu.” Kalėjime Kostičius prisijungė prie vienos šeimos, kuri stengėsi išlikti neutrali ir tame kare nepalaikė nieko. Vieną dieną jaunas Blatnoi nutrūktgalvis, norėjęs susilpninti Pilkosios sėklos kastą tam, kad paskui Juodoji sėkla išnaudotų jos vyrus savo interesams, nužudė vieną seną Vyrų nusikaltėlį.

Tuomet Vyrai iš pradžių surengė savotišką taikią rezistenciją. Paskui, supratę, kad tokiu elgesiu nepasieks norimo rezultato, nusprendė įsitraukti į karą. Tame kare kovojo peiliais. Daugelis Vyrų dirbo kalėjimų valgyklose arba kirpyklose (Blatnoi nedirbdavo, nes tai prieštaravo jų taisyklėms). Taigi, be didelio vargo apsiginklavo peiliais bei žirklėmis ir Juodosios sėklos kastoje pasėjo mirtį.

Kostičius puikiai mokėjo naudotis peiliu: jis buvo augęs kaime ir būdamas vaikas išmoko skersti kiaules. Jį išmokė vienas Pirmojo pasaulinio karo veteranas, dirbęs mėsininku ir skerdęs gyvulius vienu durtuvo smūgiu. Todėl, įvykdęs pirmąsias žmogžudystes, Kostičius užsitarnavo pravardę: draugai jam davė vieno peilio pavadinimą reiškiantį vardą. Išėjęs iš kalėjimo dėdė Kostičius jau žinojo, kuo užsiims. Tuomet prasidėjo ilgai trukusi jo, laivų plėšiko, karjera. Kostičius plėšė laivus, plaukiojančius Volgos, Dono ir Dunojaus upėmis.

Su dėde Kostičiumi galėjau kalbėti laisvai, nesilaikydamas daugybės elgesio taisyklių. Žinoma, elgiausi pagarbiai kaip su visais pagyvenusiais ir įtakingais žmonėmis, tačiau leisdavau sau ir šiek tiek paatvirauti. Papasakodavau jam savo nuotykius ir daug ko klausinėdavau, o nusikaltėlių pasaulyje paprastai šitaip nesielgiama.

Dažnai jis paprašydavo manęs padeklamuoti Jesenino, Lermontovo, Puškino eiles, kurias mokėjau atmintinai. Man baigus, sakydavo savo bičiuliams: „Girdėjote? Vieną dieną jis taps protingu, mokytu žmogumi! Telaimina tave Dievas, vaikeli! Nagi, padeklamuok man dar kartelį tą eilėraštį apie erelį už grotų...”

Šį Puškino eilėraštį jis labiausiai mėgo. Jame metaforomis nupasakojama vieno kalinio sielos būsena. Jis lyginamas su jaunu nelaisvėje užaugintu ereliu, gyvenančiu ankštame narvelyje. Deklamuodavau sodriu balsu, o dėdė Kostičius žvelgdavo man tiesiai į akis, tarsi ieškodamas kažko, kas turėtų pasirodyti ir vis nepasirodydavo. Jo lūpos judėdavo labai palengva ir kartodavo ką tik mano ištartus žodžius. Užbaigdavau eilutėmis:

Mes paukščiai laisvieji, tad lėkim tenai,

Kur debesys žiba, kur spindi kalnai,

Kur niekas iš žemės garsų neatneš,

Tenai, kur skrajojam tik vėjas... ir aš. 9

Tuomet jis panardindavo rankas į plaukus ir labai teatrališkai ištardavo: „Taip ir yra. Tikrai, taip ir yra! Bet net jeigu galėčiau gyventi dar kartą, pasielgčiau lygiai taip pat!”

Tomis akimirkomis mane sukrėsdavo supratimas: koks jis paprastas žmogus ir koks tas jo paprastumas gražus bei tam tikra prasme tyras.

Kartą Kostičius mirtinai sumušė vieną Centro rajone gyvenančią jaunų narkomanų porą. Juodu paliko be maisto ir numarino savo keturių mėnesių kūdikį, numetę jį mirti buto kampe tarp purvinų skudurų ir nešvarių skalbinių.

Ta pora buvo gerai žinoma mieste dėl arogancijos. Mergina buvo gana graži, rengdavosi ir elgdavosi įžūliai. Vyras buvo vienos automobilių gamyklos, esančios dideliame mieste Vidurio Rusijoje, direktoriaus sūnus. Jis metė mokslus, buvo narkomanas ir narkotikų platintojas. To vaikino nemėgo daugybė žmonių, nes jis skleidė savo nuodus tarp jaunimo.

Kaimynai jau kurį laiką matė, kad vaikas pernelyg liesas ir be perstojo verkia. Vieną rytą pastebėjo, kaip juodu išėjo be mažylio. Nuėjo į barą ir jame praleido visą dieną. Įtarę kažką negero, kaimynai išlaužė namų duris ir rado kūnelį be gyvybės ženklų. Tuomet užvirė pragaras.

Kūdikėlio tėvą ir motiną ėmė linčiuoti minia, kuri, be jokios abejonės, juos būtų užmušusi, jeigu nebūtų įsikišęs Centro rajono Sargas. Jis juos nuvežė į savo namus pasakęs, kad pora turi būti teisiama pagal nusikaltėlių taisykles. Iš tiesų Sargas norėjo tik pasinaudoti situacija ir šantažuoti gamyklos direktorių, priversti jį sumokėti už tai, kad šis išgelbėjo jo sūnų iš mirties nagų. Visi, nors kažką ir įtarė, nusprendė geriau patylėti. Visi, išskyrus Kostičių.

Kostičius pasielgė įspūdingai: vienas, apnuoginta krūtine, rankoje nešinas lazda nuėjo į Sargo namus. Sargo pakalikai pabandė jį sulaikyti, grasindami jėga, o jis tepasakė: „Norite mušti ją?” ir parodė į ant krūtinės ištatuiruotą Šventąją Mergelę su Kūdikiu. Pakalikai atsitraukė ir jį praleido. Kostičius lazda mirtinai uždaužė tuos du degradavusius tėvus, o paskui išmetė pro langą į gatvę ir žmonės juos toliau talžė tol, kol iš jų liko tik mėsos gabalai.

Sargas pasiuto, tačiau jau po pusvalandžio įtakingiausi miesto žmonės, tarp jų ir senelis Kuzia, pasakė, kad teisybė Kostičiaus pusėje, o Sargui davė paprastą ir drastišką patarimą: nusižudyti.

Po savaitės į miestą atvažiavo gamyklos direktorius ir norėjo atkeršyti už sūnų. Buvo akivaizdu, kad jis beveik nieko nežino apie mūsų miestą, nes atvyko su ginkluotų liurbių gauja, iš kurių pusė buvo mentai, o kita pusė — kareiviai. Pasamdė juos, kad įvykdytų baudžiamąją ekspediciją jo sūnų nužudžiusiems nusikaltėliams. Visi drauge su savo trimis visureigiais dingo kaip į vandenį viename akligatvyje. Niekas nieko nematė ir negirdėjo. Jie įvažiavo į miestą ir daugiau niekada iš jo neišvažiavo.

Dar kurį laiką jų buvo ieškoma: rašė laikraščiai, per televiziją netgi parodė direktoriaus žmoną, kuri maldavo prabilti visus, ką nors žinančius apie jos vyrą. Nieko nesužinojo. Kaip pas mus sakoma: „Nuskendo ir net ratilų ant vandens nepaliko.”

Kai senelio Kuzios paklausdavau — žinoma, netiesiogiai, pradėdamas labai iš tolo, — ar, jo manymu, direktoriaus mirtis buvo teisingas dalykas, jis man atsakydavo vienu sakiniu, kuris jam turbūt labai patiko, nes kartodavo jį kiekvienąkart pasitaikius progai:

„Kas pas mus ateina su kalaviju, mirs nuo kalavijo.” Tai sakydamas šypsodavo kaip visada, tačiau žvilgsnis būdavo sunkus, kaip žmogaus, saugančio daugybę istorijų, kurioms ten ir lemta amžinai likti.

Grįžkime prie mūsų: patraukėme prie dėdės Kostičiaus staliuko. Aš ėjau sparčiu žingsniu, o Melas vilkosi man iš paskos. Dėdė Kostičius iškart pasiūlė mums sėstis greta. Tai buvo dosnus gestas ir mes tuoj pat juo pasinaudojome.

Tuomet priėjo teta Karia ir ilgai mus bučiavo.

— Kaip laikotės, vaikeliai mano? — paklausė įprastiniu angelišku balsu.

— Ačiū, teta, viskas gerai... Ėjome pro šalį, nusprendėme užsukti, pažiūrėti, kaip laikaisi, pasiteirauti, ar tau nieko nereikia...

— Aš čia, kaip visuomet, dėkui Dievui, vis toje pačioje draugijoje... — ir mestelėjo meilų žvilgsnį dėdės Kostičiaus pusėn.

Jis paėmė jos ranką ir pabučiavo į delną, kaip buvo daroma senais laikais, norint išreikšti prisirišimą moteriai, dažnai mamai arba seseriai. Paskui tarė:

— Telydi tave Jėzus Kristus, motin. Mes kvėpuojame dėl tavo sunkaus darbo. Atleisk mums už viską, Katiuša, esame seni nusidėjėliai. Dovanok už viską.

Buvo tikrai įspūdinga stebėti šiuos paprastus ir kartu demonstratyvius žmogiškos pagarbos ir draugystės ženklus, kuriuos vienas kitam rodė du tokių skirtingų likimų žmonės, visuotiniame chaose siejami vienatvės.

Teta Katia prisėdo prie mūsų. Senis tebelaikė jos ranką ir, žvelgdamas į tolį virš mūsų galvų, tarė:

— Žinai, Katia, mano dukra turėtų būti tavo amžiaus. Tikiuosi, jai viskas gerai. Tikiuosi, kad ji rado savo kelią, kad tas kelias geras ir teisingas, ne toks kaip mano...

— Ir ne kaip maniškis... — atsakė teta Katia šiek tiek virpančiu balsu.

— Teatleidžia man, apgailėtinam vargšui, Dievas. Ką gi tokio pasakiau, Katiuša, tepadeda tau Viešpats...

Ji nieko neatsakė ir beveik apsiverkė.

Mes galėjome tik tylėti ir klausytis, oras buvo pritvinkęs tikrų ir stiprių jausmų.

Toji aplinka, nors ir buvo persunkta smurto bei brutalumo, man patiko todėl, kad joje nebuvo vietos nei melui ar apgaulei, nei vaidybai ar apsimetinėjimui. Viskas buvo visiškai tikra ir nesąmoningai gilu. Turiu omenyje, tiesa buvo labai natūrali ir spontaniška, o ne apdirbta ir specialiai sugalvota: žmonės buvo tikrai žmogiški.

Po trumpos akimirkos tariau:

— Teta Katia, kai ką tau atnešėme...

Melas padėjo ant stalo maišelį su gėle, kurią senasis Bosja buvo susupęs į atraižas, kad nenušaltų.

Teta Katia išvyniojo augalą ir jos veide nušvito šypsena.

— Na, kaip? Patinka?

— Ačiū, vaikai. Labai graži. Tuoj pat nešu ją į šiltnamį, nes spaudžiant tokiam šalčiui... — išskubėjo nešina gėle.

Jautėmės patenkinti, tarsi būtume atlikę žygdarbį.

— Šaunuoliai, vaikai, — pagyrė mus dėdė Kostičius. — Niekada nepamirškite šios šventos moters. Tik vienas Dievas žino, kaip skaudu netekti savo vaiko...

Tetai Kadai grįžus, iš akių buvo matyti, kad būdama šiltnamyje ji verkė. Mus apkabino.

— Nagi, kuo šiandien jus pamaitinti?

Klausimas buvo retorinis. Visas jos ruošiamas maistas buvo nuostabiai skanus. Nedvejodami užsisakėme skaniųjų barščių su grietine ir kietųjų kviečių duona. Duona buvo skani ir juoda kaip pati naktis.

Teta Katia atnešė didžiulį puodą, pilną barščių, ir padėjo vidury stalo. Sriuba buvo tokia karšta, kad tiršti garai stulpu kilo. Didžiuliu samčiu visi įsipylėme sriubos į lėkštes, o paskui įsidėjome po šaukštą grietinės. Grietinė buvo labai riebi ir tiršta, šiek tiek gelsvos spalvos. Ant juodos duonos riekės užsitepėme sviesto su česnakais ir pirmyn — sriūbtelėjome šaukštą sriubos ir atsikandome duonos.

Kai teta Katia mus vaišindavo barščiais, Melas sugebėdavo vienas pats ištuštinti visą puodą. Valgydavo greitai, o aš lėtai kramtydavau, atsiduodavau visa savo esybe tam malonumui ir dažnai, panorėjęs įsipilti dar ir pamaišęs samčiu, išgirsdavau, kaip jis liūdnai barška tuščiame puode. Tomis akimirkomis labai norėdavau skelti samčiu savo nepasotinamam draugui per galvą.

Pavalgius sriubos kūnas tarsi įgaudavo antrą kvėpavimą, mane užplūsdavo teigiamų emocijų banga ir apimdavo noras išsitiesus šiltoje patogioje lovoje išmiegoti dešimt valandų.

Vos po penkių minučių, per kurias būdavo pakeičiamos lėkštės, ant stalo atkeliaudavo antrasis patiekalas: virtos bulvės ir orkaitėje keptas kepsnys, gausiai aplietas riebiu padažu ir skleidžiantis iki pat širdies gelmių prasismelkiantį aromatą. Paprastai kartu su šiuo patiekalu būdavo atnešamos ir trys lėkštės tradicinių garnyrų. Ilgais plonais šiaudeliais pjaustyti labai skanūs rauginti kopūstai: mano senelis visuomet sakydavo, kad jie yra natūralus vaistas nuo visų ligų ir kad tai jie padėjo rusams laimėti visus karus. Aš neturėjau jokių duomenų apie tai, kaip kopūstai gali gydyti ligas ir kokios jų karinės strategijos padėjo laimėti karą, tačiau jie buvo tikrai skanūs ir, kaip pas mus sakoma, „gerai lindo”. Kitas garnyras buvo agurkai, taip pat rauginti. Beprotiškai gardūs. Tokie traškūs, tarsi būtų ką tik nuskinti, kvepiantys daugybe prieskonių ir kvapiųjų žolelių. Tikra pasaka. Trečiasis buvo tarkuotos baltosios ropės su alyvuogių aliejumi ir šviežiais česnakais. Visa tai atkeliavo iš kaimiškos virtuvės, kurioje buvo tik labai skurdžios žaliavos, tačiau vietiniai žmonės mokėjo visas jas puikiai panaudoti ir sukurti daugybę patiekalų. Taip pat ant stalo visuomet būdavo lėkštučių su šviežiais česnakais, svogūnų griežinėliais, mažais žaliais pomidorais, sviestu, grietine ir daug juodųjų pipirų. Mano manymu, jei rojus yra, jame, be jokios abejonės, stalas turėtų būti nukrautas taip, kaip pas tetą Katią.

Jai matant negerdavome alkoholio, kad neskaudintume. Todėl gerdavome kompotą, tokį gėrimą iš vaisių: dideliame puode ilgai verdami gabalėliais pjaustyti obuoliai, persikai, slyvos, abrikosai, bruknės ir mėlynės. Jis buvo verdamas vasarą, o paskui supilstomas į trijų litrų talpos stiklainius, hermetiškai uždaromas ir laikomas žiemai. Būdavo laikomas šaltai rūsyje, o prieš geriant pašildomas.

Kaskart tetai Kariai nuėjus, dėdė Kostičius į mūsų stiklines įpildavo šiek tiek degtinės ir mirkteldavo:

— Gerai darote, kad jai nerodote...

Mes paklusniai ištuštindavome degtinės ir kompoto kokteilį, o jis juokdavosi iš to, kaip iškart išgėrę susiraukdavome.

Pietūs truko valandą, gal kiek ilgiau. Pabaigoje buvo patiekta karšta juoda ir stipri arbata su citrina bei cukrumi. Taip pat obuolių pyragas, tikras stebuklas. Melas puolė prie pyrago, kaip vokiečių okupantai puldavo prie Rusijos valstiečių vištų, tačiau tuoj pat užsidirbo draugišką antausį nuo manęs. Jo rankos atsitraukė ir pasislėpė po stalu.

Pyragą pjaustyti turėjau aš, juk buvo mano gimtadienis. Pirmą gabalą iš pagarbos įdėjau dėdei Kostičiui, antrą — dėdės Kostičiaus draugui, senam nusikaltėliui pravarde Beba, kuris buvo lyg tylus ir nematomas jo šešėlis. Paskui lėtai, neskubėdamas įdėjau Melui, kuris jau buvo besprogstąs: sutelkęs visą dėmesį žiūrėjo į savo gabalą, kaip šuo kad ryja akimis maisto gabaliuką šeimininko rankoje ir sekioja kiekvieną judesį. Mane ėmė juokas, todėl be jokios sąžinės graužaties tąsiau jo kantrybę, kiekvieną judesį atlikdamas ypač lėtai. Galiausiai Melas susinervino, jo keliai ėmė nevaldomai drebėti po stalu. Tuomet visiškai ramiai jam pasakiau:

— Atsargiai, dar numesi pyragą.

Visi prapliupo juoktis, o Melas kvatojo garsiau už visus.

Suvalgius desertą paprastai ketvirtį valandos pasėdima nejudant iš vietos. Kaip sakydavo mano senelis, „tam, kad susikauptų šiek tiek riebalų”. Kalbama apie įvairius dalykus. Melas negalėjo kalbėti visiškai apie nieką, nes, sprendžiant iš to, kaip atsiplėšė nuo stalo ir prisiplojo prie kėdės atkaltės, buvo galima manyti, kad pasiekė tokią pat fizinę ir psichinę būklę, lyg apsvaigęs nuo narkotinių medžiagų. Dėl to mano dėdė nuo mažens Melą vadindavo „kiaule”, nes jis kaip paršas — prisivalgęs apgirsdavo.

Plepėjome tik aš ir dėdė Kostičius, kartkartėmis kokį žodelį tarstelėdavo Beba.

— Tai kaip, namie viskas gerai? Kaip laikosi senelis? Tepadeda jam Dievas.

— Dėkui, kruta ir meldžiasi. Laimei, Viešpats mus visada išklauso.

— O kas nutiko tam vargšui vaikui Kabliui?

Kostičius turėjo galvoje kokios savaitės senumo įvykį: vienas ką tik pilnametystės sulaukęs mūsiškis susimušė su trimis gruzinais ir vieną jų sunkiai sužalojo peiliu. Nuo senų laikų mūsų rajonas turėjo šiokių tokių bėdų su Kaukazo kvartalu. Rimtai nekariavome, tik pykomės su grupele gruzinų reakcionierių. Per muštynes Kablys nebuvo neteisus, tačiau suklydo vėliau: nenorėjo pasirodyti savotiškame teisme, kurį, vieno sužeisto gruzino giminaičio prašymu, surengė miesto nusikaltėlių lyderiai. Kablys buvo piktas ir nesavas, todėl, visai nepagalvojęs, įžeidė nusikaltėlių teisingumo sistemą. Jeigu būtų stojęs prieš didžiausią autoritetą turinčių nusikaltėlių teismą ir papasakojęs viską, kaip buvo, be jokios abejonės, viskas būtų pasibaigę jo naudai. Dabar sužeistojo gruzino giminaitis įtikino, kad jo giminaitį be jokios priežasties užpuolė žiaurus ir negailestingas sibirietis.

Kostičius buvo vienas iš nusikaltėlių lyderių, dalyvavusių teisme. Jis norėjo suprasti tokio Kablio poelgio priežastį.

— Koks yra tas vaikis, juk tu jį gerai pažįsti, ar ne?

— Taip, dėde. Jis geras mano draugas, drauge esame iškrėtę nemažai dalykų. Su manimi ir su kitais jis visuomet elgėsi gerai, kaip brolis, — stengiausi išgelbėti jo reputaciją bent jau prieš vieną autoritetingą nusikaltėlį ir tikėjausi, kad dėdė Kostičius paveiks kitus. Tačiau drauge negalėjau persistengti ir už jį laiduoti, nes mano nepilnamečio balsas nelabai daug reiškė.

— Ar žinai, kodėl jis pasielgė negarbingai su gerais žmonėmis?

Kostičius uždavė klausimą, kuris pas mus vadinamas „kutenančiu”, kitaip tariant, gana tiesus klausimas, į kurį negali neatsakyti, nors ir nesi niekaip su tuo susijęs. Tuomet nusprendžiau iškloti viską, ką galvojau, nekreipdamas dėmesio į tai, kas įvyko.

— Kablys yra garbingas žmogus. Prieš trejus metus per muštynės su Parkano gauja buvo sužeistas šešiais peilio dūriais, nes savo kūnu užstojo Melą ir Gagariną. Tuomet Melas dar buvo vaikas, galėjo būti patiestas. Kartais su Kabliu nelengva kalbėti, nes yra šiek tiek atsiskyrėlis, bet turi labai gerą širdį ir niekada su niekuo nepasielgė nepagarbiai. Nežinau, kaip viskas buvo su gruzinais: Kablys buvo vienas, nė vienas mūsiškių nebuvo drauge su juo. Galbūt ir dėl to jis pasijautė išduotas: trys nepažįstami tipai, tiksliau, kaukaziečiai, užklumpa tave beveik prie pat namų, pačiame tavo rajono viduryje... Ir nėra nė vieno draugo, pasiruošusio tau padėti su jais susiremti.

Apie Kablio pasiaukojimą ginant Melą papasakojau specialiai, nes žinojau, kad tokie dalykai reiškia kur kas daugiau nei daugelis kitų. Tikėjausi, jog ir Kostičius taip mano. Juk galų gale jis išliko paprastas ir labai tikslus žmogus.

— Ar tau atrodo, kad jis pasielgė teisingai? Ar ne geriau būtų buvę viską išspręsti žodžiais?

Tas klausimas buvo specialiai man paspęsti spąstai.

— Man atrodo, kad įvyko tai, kas įvyko. Geriau už mane žinai, dėde, kad niekada negali numatyti, kas bus. Kol tau pačiam taip nenutinka, negali žinoti, kaip reaguosi.

— Jeigu jis pasielgė teisingai, kodėl nenorėjo stoti prieš kitus ir papasakoti savo tiesą? Vadinasi, mano, kad suklydo, nėra tikras, jog pasielgė garbingai...

— Man atrodo, jis paprasčiausiai bijojo būti dar kartą užpultas, ir viskas. Pirmą kartą prie savo namų su peiliais, antrą — pasinaudojus įtakingų žmonių teisingumu. Jis nebepasitikėjo nusikaltėlių lyderiais, pasijautė išduotas: juk jie sutiko su gruzinų prašymu, nors ir žinojo, kaip Kablys buvo užpultas — su peiliais, trys prieš vieną ir jo paties rajone.

Pagaliau man pavyko pasakyti tai, ką galvojau.

Kurį laiką Kostičius žiūrėjo į mane be jokios išraiškos veide, paskui nusišypsojo.

— Viena laimė, kad senajame mūsų mieste dar yra jaunų nusikaltėlių... Visuomet atsimink, Kolima, nereikia norėti tapti įtakingam. Tapsi, jei to nusipelnysi, jeigu esi tam gimęs.

Po trijų dienų Kablio klausimas buvo išspręstas. Autoritetingi nusikaltėliai nusprendė, kad gruzinai savo prašymu įžeidė teisingumo garbę ir paskelbė juos „smirdančiais ožiais”. Tai ypatingą panieką nusikaltėlių visuomenėje reiškiantis posakis. Trys Kablio užpuolikai dingo iš Padniestrės, bet prieš išvykdami dar įmetė rankinę granatą į Kablio namus, šiam vakarieniaujant su savo sena motina. Laimei, granata buvo iš karinėms pratyboms skirtų rankinių granatų serijos. Raudonas žiedas buvo nupieštas dažais, sprogstamosios medžiagos nebuvo. Žodžiu, ji buvo tokia pat pavojinga kaip paprasčiausia plyta. Gruzinai to nežinojo, jie nusipirko ją manydami, kad veikia.

Nors niekas nemirė, mūsų rajono žmonės tai palaikė dideliu bendruomenės įžeidimu. Vieną vakarą senelis Kuzia man pasakė: „Pasižiūrėk žinias, galbūt pamatysi kai ką įdomaus.”

Žinių pabaigoje buvo parodytas reportažas iš Maskvos: septyni anksčiau teisti gruzinų tautybės vyrai brutaliai sušaudyti per vakarienę vieno jų namuose. Ekrane buvo matyti apverstas stalas, kulkų suvarpyti baldai, sužaloti kūnai. Ant šviestuvo kabėjo rankų darbo istorinėmis scenomis puoštas sibirietiškas medžioklinis diržas, o prie jo buvo prikabinta netikra rankinė granata. Žurnalistas komentavo: „... Brutalios žudynės. Be jokios abejonės, tai sibiriečių nusikaltėlių įvykdytas sąskaitų suvedimas.“

Prisimenu, kad prieš nueidamas miegoti tą vakarą iš spintos išsitraukiau savo medžioklinį diržą. Ilgai į jį žiūrėjau ir galvojau: „Kaip gera būti sibiriečiu.“

Baigęs kalbėti su dėde Kostičiumi, dviem niuksais pažadinau Melą. Padėkojome tetai Katiai ir nuėjome savais keliais.

Ji kaip visuomet išėjo ant užeigos laiptų ir mojavo mums, kol pasukome už kampo.

Melas pradėjo kabinėtis. Bet kokia kaina norėjo sužinoti, apie ką kalbėjausi su dėde Kostičiumi. Vien pagalvojus apie tai, kad turėsiu jam perteikti visą pokalbio prasmę, mane krėtė šiurpas, tačiau tyras jo veidas ištirpdė ledus.

Pradėjau viską pasakoti. Kai pasakiau, kad dėdė Kostičius manęs užklausė apie Kablį, Melas sustojo vietoje kaip stulpą prarijęs.

— Bet juk tu jam nieko nepasakei, ar ne?

Įtūžo, o tai buvo blogas ženklas, nes, kai Melas supyksta, viskas baigiasi tuo, jog mudu susimušame. Kadangi jis buvo keturiskart už mane stambesnis, aš visuomet gaudavau nuo jo į kaulus. Tik vieną kartą per visą savo gyvenimą jį partrenkiau, bet tuomet mums buvo vos kiek daugiau nei šešeri: pasinaudojęs tuo, kad jis buvo įsipainiojęs į žvejybinį tinklą, tvojau lazda per galvą ir ją praskėliau.

Dabar Melas pykčio perkreiptu veidu ir sugniaužtais kumščiais stovėjo priešais mane gatvėje ir nejudėjo. Ilgai į jį žiūrėjau ir niekaip negalėjau suprasti, kas sukasi jo galvoje.

— Kaip „nieko”? Pasakiau tai, ką galvoju... — nespėjau baigti sakinio, o jis jau parvertė mane į sniegą ir prapliupo smūgiuoti, šaukdamas, kad esu išdavikas.

Kol jis mane daužė, įkišau dešinę ranką į striukės kišenę, kurioje laikiau kastetą. Gerai jį užsimoviau, o paskui staigiu judesiu ištraukiau ranką ir skėliau stiprų smūgį Melui į galvą. Jaučiausi šiek tiek nesmagiai suduodamas kaip tik ten, kur ir taip jau buvo šitiek kartų muštas ir kentė skausmus, tačiau tai buvo vienintelis būdas jį sustabdyti. Iš tikrųjų: paleido mane ir atsisėdo greta ant sniego.

Aš gulėjau, šnopavau ir nepajėgiau atsikelti. Tik stebėjau Melo judesius. Jis pasičiupinėjo vietą, į kurią trenkiau, ir pasibjaurėjimo perkreiptu veidu vis dar nestipriai mane spardė koja: daugiau iš paniekos negu norėdamas sukelti skausmą.

Atgavęs kvapą pasikėliau ant alkūnių.

— Koks velnias tave apsėdo? Gal norėjai mane užmušti? Ką tokio pasakiau?

— Papasakojai apie Kablį ir dabar jam kils problemų. Jis man išgelbėjo gyvybę, jis mūsų brolis. Kodėl paskundei jį dėdei Kostičiui?

Po šitų žodžių man raumenis sutraukė mėšlungis. Negalėjau patikėti savo ausimis. Atsistojau, nuo striukės ir kelnių nusipurčiau sniegą ir prieš keliaudamas toliau Melui atgręžiau nugarą. Norėjau, kad jis gerai pasimokytų.

— Aš apie Kablį kalbėjau gerai, kvaily. Jį apgyniau, — pasakiau. — Ir jeigu Dievas duos, dėdė Kostičius padės mums jį ištraukti iš bėdos.

Paskui nužingsniavau ir jau žinojau, kaip viskas klostysis toliau. Gerą valandą eisime kaip iš teatro pabėgę artistai: aš priekyje kaip Jėzus, ką tik nulipęs nuo kryžiaus, aukštai iškėlęs galvą, žvelgdamas pažadų, besidriekiančių kiek užmato kino juostos horizontas, kupinu žvilgsniu. Melas man iš paskos, nuleidęs pečius, nusižeminęs, ką tik gėdingai prasikaltusiojo veidu šokčios kaip Paryžiaus katedros kuprius ir graudžiu, pasigailėjimą keliančiu balsu kaip monotonišką litaniją kartos tuos pačius žodžius:

— Nagi, Kolima, nepyk. Nesusikalbėjome, juk pasitaiko...

„Bet po šimts velnių, — galvojau, — po šimts velnių!”

Šitaip žingsniuodami išėjome iš Centro rajono, ir paskutinė senų triaukščių namų eilė liko mums už nugarų. Turėjome pereiti visą parką iki pat bjauraus ir liūdnai atrodančio pastato. Tai buvo prieš du amžius pastatyti rūmai, skirti Rusijos carienei apsistoti, kai ji keliaudavo pasienio teritorijomis. Nieko nenusimanau apie architektūrą, bet net ir man buvo aišku, kad tie rūmai — prastai suderintų stilių maišalynė: šiek tiek viduramžių, šiek tiek prastai rusų nukopijuoto itališkojo renesanso. Pastatas buvo nerafinuotas, ornamentai nederėjo, be to, visas buvo apipelijęs. Toje šlykščioje vietoje, kuri, mano manymu, buvo tinkama tik šėtoną garbinantiems ritualams ir žmonių aukojimams rengti, buvo laikomi mirtinai tuberkulioze sergantys ligoniai. Na, tam tikra prasme žmonių gyvybės ten buvo aukojamos kasdien...

Benderuose ta ligoninė buvo vadinama morilka. Šis žodis senąja kalba reiškia tai, kas uždusina. Ten dirbantys gydytojai daugiausia buvo kalėjimų sistemai priklausantys karo medicinos gydytojai, žodžiu, kalėjimų gydytojai. Jie buvo suvažiavę iš visos SSRS. Kuriam laikui atsikraustydavo į Benderus su šeimomis, o paskui išvažiuodavo. Juos tuoj pat pakeisdavo kiti, kurie vėl prieš išvažiuodami siūlydavo naujus pokyčius, mažus ir niekam nereikalingus perversmus. Vargšai ligoniai jau buvo įpratę prie nuolatinių kraustymusi iš vieno aukšto į kitą, iš vieno fligelio į kitą. Jie buvo priversti laukti savo dienų pabaigos toje marmalynėje, apsupti nepažįstamų, kaip į turgų atvažiuojančių ir išvažiuojančių, žmonių.

Ligoninė buvo uždara, kitaip tariant, saugoma kaip visi kalėjimai, nes daugelis ligonių buvo bausmę atlikę kaliniai. Teritoriją juosė spygliuota viela, o langai buvo su grotomis.

Visame pastate buvo draudžiama rūkyti, tačiau medicinos personalas paslapčia atsinešdavo cigarečių ir už trigubą kainą jas pardavinėdavo užkietėjusiems rūkoriams. Spekuliavo kaip reikiant.

Tarp pacientų buvo nemažai tik apsimetančių ligoniais: tai nusikaltėlių lyderiai, kurie, pasinaudoję savo pažintimis, sugebėdavo gauti melagingas gydytojų pažymas, kuriose buvo teigiama, kad jie yra mirtini ligoniai. Šitaip jie laiką leisdavo tvarkingoje ligoninėje, o ne šaltame, drėgname ir smirdinčiame kalėjime. Panorėję paprašydavo atsiųsti prostitučių, rengdavo puotas su draugais ir net visos šalies nusikaltėlių lyderių susitikimus. Viskas buvo leidžiama ir slepiama, tereikėdavo sumokėti.

Patogia nusikaltėlių autoritetų viešnage ligoninėje rūpinosi viena moteris: visuomet linksma apkūni rusų tautybės medicinos sesuo, teta Marusia. Ji atrodė sveikesnė už patį Viešpatį. Visuomet įraudusiais skruostais ir skardžiu balsu bei iš vidaus trykštančia neįtikėtina energija. Nusikaltėliai ją labai mėgo, nes nebuvo nieko, ko ji jiems negalėtų parūpinti.

Ligoninė buvo padalyta į tris atskirus blokus. Pirmasis, pats gražiausias, stovėjo saulėje. Čia langai buvo dideli, be to, buvo ir šilto vandens baseinas. Tai buvo mirtiniems ligoniams skirtas blokas, kuriame kiekvienas turėjo atskirą švarų bei šiltą kambarį ir kuris buvo gerai prižiūrimas ligoninės personalo. Kaip tik ten ir tūnojo mirštančiais apsimetę nusikaltėlių autoritetai, kurie iš tiesų buvo sveiki ir kupini jėgų. Dienas jie leisdavo žaisdami kortomis, žiūrėdami amerikietiškų filmų vaizdajuostes, dulkindami jaunas medicinos seseles ir lankomi draugų, kurie jiems parūpindavo visko, ko reikia, gražiam ir smagiam gyvenimui.

Senelis Kuzia apie tuos žmones atsiliepdavo blogai. Vadindavo juos urody, tai reiškia „luošiai”. Sakydavo, kad jie yra dabartinio nusikaltėlių pasaulio gėda ir kad tokių žmonių atsiradimo priežastis yra amerikietiška bei europietiška kultūra.

Antrasis blokas buvo skirtas chroniškiems ligoniams. Čia palatoje gulėjo po šešis. Nebuvo nei televizoriaus, nei šaldytuvo. Tik stalas, prie kurio valgoma, ir lova. Devintą valandą vakaro visi eidavo miegoti, aštuntą ryto keldavosi. Iš palatos, negavus įgalioto personalo leidimo, buvo negalima išeiti net į tualetą. Prispyrus reikalui ne tam skirtu metu, reikėdavo naudotis senu naktipuodžiu, kurį paskui kasvakar išpildavo. Maitindavo neblogai, tris kartus per dieną. Šiame bloke gulėjo tikri ligoniai. Čia buvo ir nusikaltėlių, ir paprastų žmonių. Buvo ir benamių, valkatų. Gydydavo visus vienodai: piliulėmis, leidžiamais vaistais, du kartus per savaitę kvėpavimu garais. Slaugės plaudavo palatas labai stipriomis dezinfekcinėmis priemonėmis, naudodavo kreoliną — tą patį, kuriuo dezinfekuojamos arklidės. Taip smirdėdavo, kad jeigu tuo dvoku pakvėpuodavai ilgiau negu pusvalandį, imdavo baisiai skaudėti galvą. Ten net ir maistas atsidavė kreolinu.

Trečiasis blokas buvo skirtas ligoniams, sergantiems užkrečiama ūmia tuberkulioze. Visas blokas skendėjo šešėlyje. Langai buvo parko medžių pusėje, mažyčiai ir visuomet aprasoję. Ten buvo taip drėgna, kad nuo lubų lašėjo vanduo. Trys aukštai, kiekviename po penkiasdešimt palatų, o kiekvienoje jų maždaug po trisdešimt ligonių. Miegodavo jie ant medinių gultų kaip kalėjime. Plonyčiai čiužiniai ir patalynė buvo keičiami kartą per mėnesį. Užsiklodavo šiurkščiomis sintetinės vilnos antklodėmis. Ne visiems užtekdavo pagalvių. Tose perpildytose palatose žmonės mirdavo vienas po kito. Ten buvo tikrai baisu. Daugelis nepajėgdavo net patys į tualetą nueiti, o kadangi niekas jiems nepadėdavo, viską darydavo po savimi. Be to, daugelis jų kosėdavo krauju. Spjaudydavo jį be paliovos, tiesiai ant grindų. Nebuvo nei televizoriaus, nei radijo, nei kitokių pramogų. Jokio gydymo, iš jo vis tiek nebebūtų buvę jokios naudos. Valgyti duodavo mažai ir neskaniai. Juk vis tiek ligoniai tuoj mirs, tad kam gadinti maistą?

Žinoma, trečiojo bloko ligonių nepasiekdavo medicinos personalo vykdoma prekyba, todėl jie sugalvojo išradingą būdą, kaip gauti cigarečių. Pasinaudodavo gatvės vaikų, tokių kaip mes, pagalba. Ligoniai išmesdavo pro langą sunkų varžtą, prie jo pririšę dvigubą valą. Varžtui nusileidus kitapus tvoros, vaikai pririšdavo prie valo maišelį su cigaretėmis, o ligoniai — su pinigais. Traukiant valą tie du maišeliai pradėdavo keliauti į priešingas puses: pinigai — vaikų pusėn, o cigaretės — ligonių link.

Vaikai pardavinėdavo cigaretes maždaug už rinkos kainą, bet vis tiek uždirbdavo, nes jos būdavo vogtos ir jiems nieko nekainuodavo.

Ligoniai visuomet troško cigarečių, visuomet. Norėdama uždrausti šią prekybą ligoninės administracija įbaugino gatvės vaikus sakydama, kad palietę ligonių pinigus jie gali susirgti ir mirti. Tačiau vaikai kaip visada rado išeitį: žiebtuvėlio ugnimi greitai perbraukdavo banknotų paviršiumi, kad išnaikintų mirtinas bakterijas. Mintis, jog daro draudžiamą ir pavojingą dalyką, juos traukė dar labiau.

Ligoninės sargybai buvo įsakyta įsikišti. Daugelis žiūrėjo pro pirštus, tačiau kai kurie niekšai smagindavosi apsikeitimo procesą paleisdami vėjais paskutinę akimirką: palaukdavo, kol ligonis ištiesdavo ranką, kad paimtų paketą, ir čiakšt! — nupjaudavo valą. Cigaretės nukrisdavo ant žemės, o tai lydėdavo nevilties kupinas ligonio šauksmas. Apsaugininkai ilgai juokdavosi: mano galva, tokiems mentams tik gerklę perpjauti.

Su Melu jau buvome perėję visą parką. Melas ir toliau manęs atsiprašinėjo, o aš ir toliau nekreipiau į jį dėmesio, ėjau taip, lyg būčiau vienas.

Staiga, einant palei trečiojo bloko sieną, man po kojomis nukrito varžtas. Sustojau ir pakėliau jį: prie jo buvo pririštas valas. Pažvelgiau į viršų: pro trečiojo aukšto langą žiūrėjo vidutinio amžiaus vyras ilga barzda ir susivėlusiais plaukais. Žiūrėjo į mane plačiai išsprogusiomis akimis ir, laikydamas pirštus taip, tarsi tarp jų spaustų cigaretę, gestais rodė, kad nori rūkyti.

Pamojau jam, kad tuoj ką nors sugalvosiu. Atsigręžiau į Melą, kuris net nesuprato, kodėl aš sustojau, ir paprašiau duoti visas, kiek tik turi, cigaretes.

Melas įtariai pažvelgė į mane, tačiau aš pasibjaurėjimu persunktu balsu tariau:

— Nagi, tie žmonės neturi ko rūkyti, o tu netrukus galėsi nusipirkti kitą pakelį.

— Bet nepasiėmiau pinigų!

Manyje sukilo baisingas pyktis, tačiau pykčiu iš Melo nieko neišpeši. Todėl nusiraminau ir tariau:

— Jeigu man duosi cigaretes, aš tau atleisiu ir niekam nepasakosiu, kas nutiko.

Netaręs nė žodžio Melas iš kišenės išsitraukė du pakelius „Temp” cigarečių, kurios buvo sovietinis „Marlboro” atitikmuo.

Bakstelėjau jam į striukės vietą, kur laikė žiebtuvėlį.

— Bet juk tu pats man jį padovanojai, neprisimeni? — burbtelėjo, bandydamas nors tiek išsaugoti, bet tuo pat metu jau kišo ranką į kišenę ir traukė žiebtuvėlį.

— Pavogiau jį viename Tiraspolio kioske. Pavogsiu tau kitą, dar gražesnį, su pavaizduota nuoga moterimi...

— Gerai jau, gerai... — triukas su nuoga moterimi suveikė, ir Melui atrodė, kad jis sudarė puikų sandėrį. — Tik prisimink, Kolima, su nuoga moterimi. Pažadėjai!

— Aš visuomet tesiu pažadus, — atsakiau, imdamas žiebtuvėlį iš jo sunkios, bet naivios rankos.

Vienas pakelis buvo praimtas, trūko kelių cigarečių, pašau ten žiebtuvėlį, paskui apvyniojau valą aplink pakelius ir perrišau kaip dovaną kaspinu. Galiausiai tarp dviejų pakelių įspraudžiau vienintelį turėtą dalyką — švarią medžiaginę nosinę. Tuomet pradėjau traukti valą. Ryšulėliui pasiekus langą, vyro ranka išlindo pro grotas, o džiaugsmo šūksnius girdėjome net mes.

Aš likau stovėti, rankose laikydamas ligonių ryšulėlį. Išvyniojau jį: viduje buvo apdriskęs, nešvarus ir drėgnas banknotas. Vienas rublis. Radau pridėtą lapelį su užrašu: „Atleiskite, negalime sumokėti daugiau.”

To rublio net nepaliečiau. Užrišau maišelį ir pajudinau valą, duodamas ženklą ligoniams. Prie lango stovėjęs žmogus įtraukė valą, pasiėmė savo rublį ir man sušuko:

— Ačiū už viską!

— Telaimina jus Dievas, žmonės! — riktelėjau iš visų jėgų.

Dešinėje tuoj pat išdygo sargybinis ir, mojuodamas kalašnikovu, mums suriko:

— Pasišalinkite nuo tvoros. Pasišalinkite arba šausiu!

— Užčiaupk savo dvokiančią srėbtuvę, sušiktas mente! — vienu balsu atsakėme abu su Melu. Tiesa, ne visai tais pačiais žodžiais, bet prasmė buvo tokia.

Neskubėdami patraukėme savais keliais. Paskui atsigręžėme. Mentas tylėjo, žiūrėjo mums pavymui tokiu piktu žvilgsniu, kad, rodėsi, tuoj sprogs. Pro langą į mus žvelgė ligonis: šypsojosi ir rūkė.

— Tą rublį galėjai ir paimti, — po kurio laiko pasakė Melas.

Negalėjau jo užmušti, nes mylėjau jį kaip draugą, todėl pasielgiau taip, kaip senelis Kuzia man visuomet liepdavo elgtis su visais tais, kurie nepajėgia suvokti esminių dalykų: palinkėjau jam sėkmės. Mano bičiulis Melas buvo tikras idiotas, toks ir tebėra: per šitiek metų nepasikeitė. Tiksliau, turbūt tik dar labiau pagedo.

Jau buvome netoli Geležinkelio stoties rajono, kur Melas vienam nusikaltėliui turėjo nunešti žinutę. Praėję ligoninę atsidūrėme prie maisto prekių sandėlių. Gerai žinojome šią vietą, nes dažnai naktimis ateidavome vogti.

Pastatai buvo seni, suręsti amžiaus pradžioje. Daug belangių plytinių statinių aukštomis sienomis. Priešais driekėsi geležinkelis. Traukiniai sustodavo tiesiai prieš sandėlius ir būdavo greitai pakraunami arba iškraunami.

Norint ten vogti reikėjo būti apdovanotam ne vagies miklumu, o trupučiu diplomatijos. Mes niekada nelauždavome durų. Viduje turėjome savo žmogų, savotišką informatorių, kuris mus įspėdavo ir pranešdavo apie tinkamą momentą. Paprastai, kai traukinius pakraudavo, jie likdavo dar keletą valandų stovėti. Mašinistai ilsėdavosi, o paskui auštant išvažiuodavo. Tad mes naktį atidarydavome vagonus ir juos ištuštindavome: buvo kur kas paprasčiau dirbti traukiniuose negu laužti sandėlio duris. Viską susikraudavome į mašinas ir nuvažiuodavome.

Traukiniai važiuodavo į Sovietų Sąjungos blokui priklausančias šalis — Rumuniją, Bulgariją ir Jugoslaviją. Veždavo cukraus, konservų, ilgai negendančių maisto produktų. Kartais atvažiuodavo jau pusiau pakrauti. Tuomet rasdavome drabužių, šiltų paltų, darbinių kombinezonų, pirštinių ir karinių uniformų. Kai kuriuose vagonuose būdavo ir elektros prietaisų, grąžtų, lanksčių vamzdžių, geležies dirbinių, elektrinių šildytuvų, ventiliatorių. Pasitaikius tokiai progai, surengdavome po tris ar net keturis reisus, kad išsivežtume kaip galėdami daugiau. Tačiau niekaip nepajėgdavome sutalpinti visko į mašiną. Laimei, mūsų žmogus leisdavo mums laikinai pasidėti prekes keliose sandėlyje įrengtose slėptuvėse.

Mūsų informatorius buvo pats senasis sandėlio sargas. Japonas, kuris, daug laiko pragyvenęs tarp rusų, buvo vadinamas Boriška.

Boriška buvo labai senas. Mūsų mieste atsidūrė drauge su sibiriečiais, su antrąja deportuotųjų banga penkto dešimtmečio pabaigoje, rusams laimėjus Antrąjį pasaulinį karą.

Japonas buvo paimtas į nelaisvę per karinį rusų konfliktą su Japonija, Chalchin Golo mūšyje. Tuomet jis susitrenkė galvą ir nualpo. Vėliau per ant žemės tįsančius lavonus pervažiavo rusų tankai, Boriška liko gyvas tik dėl laimingo atsitiktinumo. Nuvažiavus tankams, atjojo raiteliai. Jie jį ir rado: sutrikusį, klaidžiojantį kaip šmėkla tarp mirusiųjų. Pasigailėjo ir paėmė drauge, kitaip jį būtų nugalabiję pėstininkai, kurie ieškojo gyvų japonų, norėdami atkeršyti už praėjusią naktį nužudytus savo draugus, kai japonų pajėgos užpuolė pirmąsias rusų divizijas.

Kazokai jo neperdavė ginkluotosioms pajėgoms ir kurį laiką įdarbino kaip arklidžių prižiūrėtoją. Japonas turėjo valyti ir prižiūrėti iš Altajaus, Pietų Sibiro, kilusių kazokų arklius.

Kazokai su juo elgėsi gerai ir tarp jų užsimezgė draugiški santykiai.

Boriška buvo kilęs iš Igos, nindzių ir žudikų žemės. Nuo mažens buvo mokomas kovoti ginklais ir rankomis. Kazokai taip pat mėgo kovas su šaltaisiais ginklais ir imtynes, todėl Boriška juos mokydavo savo šalies, o jie jį kazokiškų technikų.

Boriška pyko ant japonų ir ypač ant samurajų bei imperatoriaus. Sakydavo, kad jie gyvena liaudies sąskaita ir kad žmonės patiria daug neteisybės. Jis pasakojo, kad į kariuomenę įstojo tik iš nevilties, dėl nelaimingai pasibaigusios meilės. Mergina, kurią įsimylėjo, buvo ištekinta už kito, turtingo ir įtakingo japono.

Ypač gerai su juo elgėsi kazokų atamanas, jų vadas (stambus ir stiprus, tipiško pietų sibiriečių sudėjimo, vyras). Vieną dieną — pasakojo Boriška — pasikvietė jį iš arklidžių. Japonas atėjo į aikštę, kurioje jo laukė ratu išsirikiavę kazokai.

„Visi japonai mirė, — pasakė atamanas, — Japonija pralaimėjo karą, o tu gali grįžti namo. Tačiau noriu, kad pirma padarytum vieną dalyką..!“ Atamanas pamojo vienam jaunam kazokui, ir šis atnešė du kalavijus. Vienas buvo Boriškos, kurį jis segėjo prie diržo tuomet, kai kazokai jį išgelbėjo, o kitas — šaška, tipiškas Sibiro kazokų kalavijas, gerokai sunkesnis už kitų Rusijos vietų kazokų kalavijus, nes sibiriečiai jį naudodavo taip pat ir malkoms kapoti. Toks kalavijas galėjo sverti net septynis kilogramus, o kariai, mokantys juo naudotis, per karą galėdavo žmogų perrėžti pusiau nuo galvos iki pat juosmens.

Atamanas paėmė tuos du kalavijus ir visiems girdint tarė: „Elgėmės su tavimi gerai, negali skųstis. Dabar noriu žinoti, ar bandymas okupuoti SSRS tau buvo gera pamoka. Štai du kalavijai. Jeigu supratai, kad kariauti su mumis buvo neteisinga, mūsų kazokišku kalaviju sudaužyk savo japonišką kalaviją. Tuomet mes tau leisime pasilikti su mumis ir tu taip pat tapsi kazoku. O jeigu manai, kad jūsų karas buvo teisingas dalykas, savuoju kalaviju sudaužyk mūsiškį. Paleisime tave į laisvę ir galėsi eiti, kur nori. Tepadeda tau Dievas, nedarysime tau nieko blogo!“

Boriška nežinojo, kaip pasielgti. Nenorėjo tapti kazoku, tačiau taip pat nemanė, kad karas su rusais buvo geras ir teisingas dalykas. Be to, labai nekentė japonų.

Paėmė į rankas savo kalaviją, jį pabučiavo, kaip kazokai bučiuoja savuosius, ir pasikabino prie diržo. Ten, kur jo vieta.

Atamanas susidomėjęs žvelgė į jį ir stengėsi suprasti, ką šis daro. Daugelis kazokų buvo įsitikinę, kad Boriška sulaužys jų kalaviją.

Jis paėmė šašką, pabučiavo, o paskui grąžino atamanui.

Visi neteko žado, o atamanas prapliupo juoktis: „Štai jums ir Boriška... Esi ne iš kelmo spirtas, japone!” — „Aš ne japonas, esu kilęs iš Igos, mano kalavijas igietiškas!“ — atsakė šis. „Gerai. Tu tikrai puikus žmogus, Boriška. Niekada nepamiršk, kas esi, ir niekada neišduok savo tradicijų... Turi didžiuotis savimi, tik šitaip galima išsaugoti savigarbą!”

Boriška liko pas kazokus dar ilgai, tačiau nuo tos dienos jam buvo leista visuomet nešiotis savo kalaviją.

Kai kazokai grįžo į Sibirą, į Altajaus kraštą, Boriška keliavo drauge. Atamanas apgyvendino jį savo namuose. Ten Boriška sutiko savo būsimą žmoną, vyriausią atamano dukrą Svetlaną. Juodu susituokė. Iš pagarbos jai Boriška priėmė stačiatikių tikėjimą ir buvo pakrikštytas Boriso vardu, kad pora galėtų susituokti bažnyčioje. Juodu pasistatė savo namus ir ten, nedidelėje gyvenvietėje ant Amūro upės kranto, gyveno.

Staiga vieną dieną atamaną suėmė slaptosios Stalino tarnybos ir po kurio laiko sušaudė kaip išdaviką. Borišką tai labai sukrėtė. Ėmė galvoti, kad visa tai jo kaltė, nors iš tiesų jis niekaip su tuo nebuvo susijęs. Tuo laikotarpiu daugelis kazokų tapo sovietų valdžios taikiniu, nes kazokai nepritarė komunistinėms idėjoms, nuo senų laikų buvo linkę į anarchiją ir autonomiją.

Po mirties atamanas buvo paskelbtas „liaudies priešu”, o jo šeimos nariai drauge su daugybe kitų sibiriečių deportuoti į Padniestrę.

Boriška vis dar prisiminė tą ilgą kelionę. Pasakojo, kad traukiniai ilgai stovėdavo ant bėgių, tačiau nebuvo galima išlipti iš vagonų, nes juos saugojo ginkluoti kareiviai. Kartais greta sustodavo du į priešingas puses važiuojantys traukiniai. Viename būdavo žmonės iš europinės SSRS dalies, vežami į Sibirą, o kitame — priešingai. Boriškai buvo tekę girdėti iš vieno traukinio šaukiant: „O Dieve, mus veža į Sibirą. Ten taip šalta, visi mirsime!”

Iš kito traukinio pasigirsdavo atsakymas: „Šventas Kristau, mus veža į Europą. Nebematysime miškų, tik plikas kalvas. Mirsime badu!”

Toje kelionėje Boriška susipažino su iš Sibiro kilusiais urkomis. Prisijungė prie jų, nes jie vieninteliai jam neatrodė puolę į neviltį. Tam tikra prasme jie žinojo, kas jų laukia, nes Padniestrėje jau buvo įsikūrusi gana gausi sibiriečių bendruomenė.

Vienam senam, visų gerbiamam urkai Boriška papasakojo savo istoriją, ir buvo nuramintas: „Nesibaimink, laikykis drauge su mumis. Padniestrėje gyvena mūsų broliai. Jeigu esi teisingas žmogus, greitai rasi namus ir galėsi auginti savo vaikus kartu su mūsiškiais. Telaimina mus visus Dievas...”

Urkos nuo seno gerai sutarė su kazokais: abi tautos laikėsi senųjų tradicijų, mylėjo tėviškę ir savo žemę, tikėjo nepriklausymu jokiai valdžios formai. Abi tautas už tai, kad jos siekė būti laisvos, įvairiomis epochomis persekiojo įvairios Rusijos valdžios. Tik urkos buvo didesni ekstremistai ir turėjo savitą hierarchiją. Kazokai save vadino laisva kariuomene ir jų vidaus struktūra labiau priminė armiją, o taikos metu užsiėmė daugiausia gyvulininkyste.

Boriškai su žmona atvykus į Padniestrę, kaip senolis ir žadėjo, juos priglaudė viena urkų šeima.

Boriška iškart pasijautė kaip namie. Jam atrodė, kad urkos turi daug panašumų su jo gimtosios Igos gyventojais. Jie buvo vieningi, labai anarchiški ir turėjo stiprias nusikalstamo gyvenimo tradicijas.

Greitai Boriška įsitraukė į sibiriečių nusikaltėlių veiklą. Sibiriečiai jį gerbė už tai, kad jis išmanė visus jų įstatymus, laikėsi žodžio ir buvo teisingas žmogus.

Ilgainiui Boriška tapo vienu iš mūsų, su šeima gyveno mūsų rajone. Jo žmona, kurią mes visi jau vadinome senele Svetlana, dovanojo jam du vaikus, ir jie abu ėjo urkų pramintu keliu.

Kai paseno, Boriška pasinaudojo pažintimi su maisto produktų sandėlio direktoriumi, ir šis jį įdarbino sargu. Juodu sutarė: direktorius nekels triukšmo dingus prekėms, o Boriška su juo pasidalys savąja dalimi. Kiekviena vagystė būdavo idealiai suplanuojama. Kai buvo kalbama apie reikalus, Boriška būdavo labai kruopštus ir rimtas. Ypač gerai valdė savo emocijas. Man niekada neteko matyti jo karščiuojantis.

Kartą rudenį, kai pas mus visuose namuose žmonės konservuoja gėrybes žiemai, užkuria didelę ugnį ir ant jos užkaičia didžiulį puodą vandens, mūsų namuose konservuoti daržovių susirinko penkios artimos šeimos. Kaip paprastai moterys pjaustė daržoves ir lukšteno žirnius bei pupeles, o vyrai prižiūrėjo ugnį ir ruošė stiklainius. Mes, vaikai, sukiojomės aplink ir žaidėme tarp suaugusiųjų. Buvo atėjęs ir Boriška su savo sūnumi bei anūkėliais.

Staiga laikiklis, ant kurio stovėjo didžiulis puodas, lūžo pusiau, ir puodas apvirto. Akimirksniu išsiliejo du šimtai litrų verdančio vandens. Už kelių metrų nuo tos vietos ant žemės sėdėjo vaikas, vieno mūsų kaimyno, dėdės Sanjos, sūnus. Aš buvau išėjęs į kiemą paieškoti daugiau stiklainių. Išgirdęs virstančio puodo garsą, įbėgau vidun ir išvydau, kaip senasis Boriška čiupo seną metalinį dubenį, numetė jį ant žemės ir, įšokęs vidun, slydo juo kaip banglente. Baltuose ir tirštuose kaip rūkas, rytais skendintis virš upės, garuose palengva išryškėjo vyro, sėdinčio dubenyje ir rankose laikančio vaiką, kontūrai, o aplink telkšojo verdantis vanduo. Vaiko motina buvo nualpusį. Tėvas — dėdė Sanja — rėkė. Ramūs buvo tik tuodu: Boriška ir mažylis.

Boriška sureagavo instinktyviai, daug negalvojęs. O paskui ir vėl grįžo įprastinė rami veido išraiška, tarsi tokius dalykus darytų po keliskart per dieną.

Japonas buvo įdomus žmogus. Man patikdavo su juo kalbėtis, klausytis, kaip jis pasakoja istorijas iš savo gyvenimo. Dažnai eidavo žvejoti paties pasidaryta meškere, o žvejodamas stovėdavo įbridęs į vandenį ir dainuodavo japoniškas dainas. Kai buvau mažas, mane išmokė vieną labai gražią dainą apie kalnus ir jaunuolį, keliavusį per juos tam, kad surastų savo sužadėtinę.

Mes su Boriška buvome susitarę: eidami pro sandėlius turime apsimesti, kad jo nepažįstame. Matydami jį stovintį prie vartų turėdavome praeiti net nepasisveikinę. Jis dažnai ten stovėdavo ir eidavo sargybą drauge su senu aviganiu, kuris sunkiai vaikščiojo, nes jam skaudėjo užpakalines letenas. Paprastai abu sėdėdavo ant suoliuko. Šuo miegodavo, o Boriška skaitydavo laikraštį. Skaitydavo Boriška tik vieną laikraštį — „Pravda”, išvertus tai reiškia „tiesa”. Tai buvo komunistinės propagandos laikraštis, kurį skaitydavo visi, norintys tikėti, jog gyvena gražiausioje pasaulio šalyje. „Pravdoje” visos žinios buvo iškreiptos ir pateiktos kaip tyras nenutrūkstamos propagandos šaltinis. Net tuomet, kai buvo rašoma apie stichines nelaimes ir karus, galiausiai pasijusdavai laimingas. Galvodavai, jog tau pasisekė, kad gyveni SSRS. Nežinau, kodėl Boriškai taip patiko tas laikraštis. Kartą bandžiau jo paklausti, o jis man atsakė šitaip: „Kai esi priverstas klausytis karvių bliovimo, reikia bent jau išnaudoti progą ir pasirinkti tą, kuri bliauna geriausiai.”

Eidamas pro vartus aš visuomet žiūrėdavau kur nors kitur, kad net nematyčiau, ar Boriška yra. Juk vis tiek negalėjau su juo sveikintis. O mano draugas Melas niekaip nesugebėdavo įsiminti šios paprastos, bet svarbios taisyklės. Kiekvieną kartą įsistebeilydavo į vartus ir, jeigu pamatydavo Borišką, pasisveikindavo su juo modamas ranka, o sudarkytą jo veidą nušviesdavo šypsena. Piktai dėbteldavau Melo pusėn, jis iškart prisimindavo susitarimą su Boriška ir imdavo pats save mušti plekšnodamas delnu į kaktą. Melas buvo idiotiškumo viršūnė. Ne be reikalo senelis Kuzia sakydavo, kad tokie kaip jis net beprotį gali išvesti iš proto.

Boriška baisiausiai supykdavo, kai Melas su juo pasisveikindavo. Iš darbo eidamas namo užsukdavo pas mane arba Gagariną ir pykčiu persunktu, tačiau tyliu balsu, tęsdamas žodžius, sakydavo: „Vadinasi, gyvenate puikiai, pagaliau praturtėjote!“ — „Ką čia kalbi? Nesame turtingi..!“ — „Ir dar kokie turtingi esate, nes leidžiate sau atsisakyti dirbti su manimi, užsidirbti pinigų..!“

Išgirdus tuos žodžius man plaukai ant galvos pasišiaušdavo. Atsisakyti dirbti su Boriška reiškė atsisveikinti su puse savo uždarbio.

„Mes nieko nepadarėme, dėde Boriška!“ — „Kaip nieko. Išmokykite tą pusprotį savo draugą elgtis. O jeigu jis nesupranta, niekada daugiau nesiveskite prie sandėlių, geriau jau apsukite lanką..!“

Mes kalbėdavomės su Melu. Viską dar kartą jam išaiškindavome, bet veltui. Kitą kartą, vos tik atsidurdavome netoli sandėlių, jis akimis ieškodavo senojo, norėdamas su juo pasisveikinti. Melo buvimas drauge mums buvo kaip bausmė.

Vieną dieną, eidami pro mūsų rajone esančius Boriškos namus, sustojome persimesti su juo keliais žodžiais. Kalbėdami pastebėjome, kad Melas stovi atokiau, kitoje gatvės pusėje, ir yra atsigręžęs nugara. Boriška visus mus nužvelgė, paskui parodė į jį ir staiga jo veidas tapo labai rimtas. „Savo pačių labui atsikratykite draugo, — pasakė. — Daugiau nesiveskite jo drauge, nes jis tik pridarys rūpesčių. Esu net pasirengęs jam mokėti, kad tik sėdėtų namie ir nesivalkiotų.“

Apsimečiau, kad nesuprantu, ką jis nori pasakyti: „Bet dėde Boriška... Teisybė, Melas yra šiek tiek trenktas, bet jis geras vaikinas.” Boriška pažvelgė į mane taip, tarsi būčiau prabilęs jam nesuprantama kalba. „Sakai, šiek tiek trenktas? Tik pažiūrėk į jį: juk jis tikra katastrofa! Net pats nežino, kas dedasi jo galvoje! Klausykite, aš jums linkiu tik gera, todėl ir sakau tiesiai šviesiai. Dar esate jauni, dabar iš jūsų draugo jums ima juokas, tačiau greitai jis privirs tiek košės, kad verksite.

Tai buvo šventi žodžiai. Gaila, kad supratau tai gerokai vėliau, po daugelio metų.

Kai baigėme kalbėtis ir nuėjome, paklausiau Melo, kodėl stovėjo nuošalyje. Jis nutaisė skausmo perkreiptą kankinio veidą ir beveik verkdamas tarė: „Iš pradžių liepiate su juo nesisveikinti, aš pasisveikinu, o jūs mane aprėkiate. Paskui nesisveikinu, o jūs vis tiek mane aprėkiate! Nieko nebesuprantu, man to Boriškos galėtų apskritai nebūti!“

Juokiausi, tačiau Boriška buvo teisus: buvo visai nejuokinga. Jau seniai turėjome tai suprasti.

Kai buvome maždaug dešimties, nuėjome į kiną žiūrėti filmo pavadinimu „Skydas ir kalavijas”. Pagrindinis veikėjas, slaptasis sovietų valdžios agentas, dalyvavo veiksmo scenose, tyliu pistoletu šaudė į priešus kapitalistus ir darė daugybę akrobatinių triukų. Kovodamas su neteisybe NATO šalyse jis rizikavo gyvybe, lyg tai būtų pats normaliausias kasdienis dalykas. Šis filmas buvo savotiškas mūsiškių atsakas į amerikietiškus ir angliškus filmus apie Šaltąjį karą, kuriuose paprastai Sovietų Sąjungos atstovai būdavo vaizduojami kaip kvailos ir nieko nesugebančios beždžionės, žaidžiančios su atomine lėle ir norinčios sunaikinti pasaulį. Nors mūsų seniai ir draudė, slapčia nuėjome į vienintelį miesto kino teatrą jo pasižiūrėti (tuomet dar nebuvo antro kino teatro, kuriam buvo lemta gyvuoti labai trumpai ir kuris buvo sugriautas per 1992 metų karą: kaip tik ten įsitaisė rumunų karininkai, o mūsų tėvai, norėdami juos nugalabyti, naktį susprogdino visą kompleksą drauge su restoranu ir ledaine). Vienu metu tame filme pagrindinis veikėjas nušoka nuo labai aukšto pastato stogo, vietoj parašiuto panaudojęs didelį skėtį, ir ramiai nusileidžia visiškai nesusižalojęs. Žodžiu, nusileidžia taip, kaip paprastai nusileisdavo Merė Popins.

Kitą dieną, niekam nieko nesakęs, Melas su saulės skėčiu nušoko nuo centrinės bibliotekos stogo. Centrinė biblioteka buvo įsikūrusi trijų aukštų pastate, o aplink plytėjo žalioji zona, augo daug kaštonų ir beržų. Melas nukrito ant medžio — vieno beržo — ir susilaužė ranką bei koją, susitrenkė smegenis, o skėčio kotas jam įsmigo į pilvą. Tekėjo kraujo upės, mama iš nevilties nežinojo ko griebtis, šešis mėnesius važinėjo iš vienos ligoninės į kitą.

Man atrodė, kad pasišaipymas yra tinkamas būdas paaiškinti jam, kuo gali baigtis jo naivumas. Kitą kartą, kai buvome jau keturiolikos ar penkiolikos, Melas buvo mano namuose. Virėme arbatą, kurią turėjome gerti saunoje. Staiga jis ėmė kalbėti apie atogrąžų šalis, sakė, kad būtų gerai ten gyventi. Jam atrodė, kad jaustumėmės puikiai, nes ten niekada nešalta.

„Ten labai drėgna, — pasakiau aš, — pliaupia ilgai trunkantys lietūs. Mažytis žemės lopinėlis, ką ten veiktume?” „Kai lytų, pasislėptume pašiūrėje. Tik pagalvok, salose nereikia mašinos, visur galima nuvažiuoti dviračiu, be to, visuomet po ranka turėtume valtį. O indėnai...“

Jam visi atrodė indėnai. Amerikos indėnai. Manė, kad bet kurios šalies vietiniai gyventojai jodinėja ant arklių, galvas puošia plunksnomis ir dažosi veidus.

„...indėnai, — kalbėjo toliau, — ne iš kelmo spirti. Būtų smagu tapti tokiais kaip jie „Tai neįmanoma, — ėmiau provokuoti, — jie nešioja ilgus plaukus kaip homoseksualai.” „Ką čia kalbi? Jie nėra homoseksualai. Tik neturi žirklių plaukams nusikirpti. Žiūrėk, — tarė ir iš kišenės išsitraukė plastikinį nublukusių spalvų kareivėlį, kurį visuomet nešiodavosi. Tai buvo indėnų karys kovos pozoje, rankoje jis laikė peilį. — Matai? Rankoje laiko peilį, vadinasi, negali būti homoseksualas, kitaip jam nebūtų leista tyčiotis iš ginklo!”

Buvo smagu žiūrėti, kaip jis pritaiko mūsų, sibiriečių, taisykles indėnams. Teisybė, mūsuose „gaidys”, kitaip tariant, homoseksualas, yra atstumtasis: jei nenužudomas, tai jam atimama bet kokia galimybė bendrauti su žmonėmis, tačiau svarbiausia — jam draudžiama liesti kultinius daiktus, tokius kaip kryžius, peilis, ikonos.

Neketinau sugriauti Melo fantazijų apie nuostabų heteroseksualinį indėnų gyvenimą. Norėjau tik pasilinksminti. Todėl ėmiau smūgiuoti žodžiais į pilvą, perėjęs prie jam šventos temos — maisto.

„Jie neverda barščių”, — išpyškinau vienu atsikvėpimu. Melas sutelkė visą dėmesį. Kaklas ištįso. „Kaip neverda sriubos... Ką tuomet valgo?” — „Na, tiesą sakant, nelabai ką. Juk ten karšta, jiems nereikia riebalų, kad galėtų išgyventi šaltyje. Pasitenkina ant medžių augančiais vaisiais, kokia sugauta žuvimi...” — „Keptą žuvis visai nieko”, — pabandė apginti atogrąžų virtuvę Melas. „Net nesvajok apie keptą žuvį. Jie ten nieko nekepa ir neverda, viską valgo žalią!“ — „O vaisiai?” — nusiminęs paklausė. „Kokoso riešutai.” — „Ar jie skanūs?” — „Skanūs.” — „Iš kur žinai?” — „Mano dėdė Odesoje turi draugą, kuris yra jūreivis. Praeitą savaitę man atvežė kokosą su pienu viduje.” — „Pienu?” — „Taip, pienu. Tik tas pienas ne karvės, o medžio. Būna riešuto viduje!“ — „Negali būti. Nagi, parodyk!” — iškart pagyvėjo ir iš visko buvo matyti, kad užkibo ant mano masalo. Reikėjo tik traukti. „Deja, vaisių jau suvalgėme. Bet man dar liko šlakelis pieno, jeigu nori, duosiu paragauti.” — „Taip, duok paragauti!” — taip norėjo to pieno, kad net šokinėjo ant kėdės. „Gerai jau gerai, duosiu. Padėjau jį šaltai rūsyje. Palauk truputėlį, tuoj atnešiu!”

Juokdamasis kaip kiaulė išėjau iš namų ir nupėdinau į namelį, kuriame laikomi įrankiai. Mano senelis ten laikė visus reikalingus ir nereikalingus namie bei darže naudojamus daiktus. Paėmiau metalinį puodelį, įdėjau žiupsnelį balto tinko ir šiek tiek gipso. Įpyliau vandens ir, kad skystis būtų tinkamo tirštumo, pridėjau šiek tiek plytelėms klijuoti skirtų klijų. Išmaišiau mediniu pagaliuku, kurį mano senelis naudodavo balandžių išmatoms iš lizdų valyti. Paskui draugiškai atnešiau stebuklingąjį mišinį Melui. „Še, tik viso neišgerk, palik ir kitiems.”

Kur tau: vos paėmęs puodelį į rankas, Melas keliais gurkšniais jį ištuštino. Paskui išsiviepė, o sveikojoje akyje žybtelėjo abejonės kibirkštėlė. „Nežinau, gal stovėdamas rūsyje kiek pagedo, bet iš pradžių buvo labai skanus”, — pasakiau, stengdamas išsisukti iš padėties. „Taip, matyt, pagedo..?

Nuo tos dienos ėmiau jį vadinti „Čiunga Čianga”, o jis taip ir nesuprato, kodėl.

„Čiunga Čianga” buvo vaikų labai mėgstamas sovietinis filmukas. Pieštas jis buvo gana prastai, naudojant tą pačią techniką, kaip ir propagandiniams komunistų plakatams: niūrios spalvos, vienu tonu be jokių spalvinių perėjimų ar atspalvių nuspalvinti labai stilizuoti piešiniai, kuriais siekiama sukurti lėlių teatro atmosferą.

Tame animaciniame filmuke buvo skatinama pasaulio vaikų draugystė. Pasakojama vieno berniuko, keliaujančio į salą aplankyti juodaodžio berniuko, istorija. Sala kaip tik ir vadinosi Čiunga Čianga. Sovietinio berniuko žvilgsnis buvo labai ryžtingas (kaip ir visų komunistų bei jų šeimos narių), turėjo jis garlaivį, mažytį šuniuką, kuris taip pat buvo komunistinių pažiūrų, vilkėjo jūreivišką aprangą. Juodaodis berniukas buvo tamsus kaip naktis be mėnulio ir vilkėjo tik trumputį iš lapų padarytą sijonėlį. Jo draugai buvo beždžionėlė ir papūga. Paskui pasirodydavo krokodilas, begemotas, zebras, žirafa ir liūtas. Visi susikibdavo už letenų ir drauge šokdavo rateliu.

Iš viso filmukas trukdavo apie ketvirtį valandos, daugiau nei dešimt minučių užimdavo trys dainos. Tarp vienos ir kitos būdavo įterptas koks nors trumputis dialogas. Į istoriją įėjusi ir visų SSRS vaikų pamėgta daina būdavo dainuojama paskutinė. Joje pagal linksmą ir jaudinamą melodiją moteriškas balsas dainavo apie tai, koks laimingas ir nerūpestingas yra gyvenimas Čiunga Čiangos saloje:

Čiunga Čianga — mėlynas dangus,

Čiunga Čianga — vasara pas mus,

Čiunga Čianga — linksma ir smagu,

Čiunga Čianga — kiek gerų draugų.

Ši sala — ji stebuklinga,

Gyvenu joje laiminga,

Gyvenu joje laiminga,

Čiunga Čianga.

Supas saulėje bananai,

Ir kokosai, ir bananai,

Ir kokosai, ir bananai,

Čiunga Čianga.

Už maisto prekių sandėlių pagaliau prasidėjo pirmieji Geležinkelio stoties rajono namai. Šis rajonas priklausė Juodajai sėklai, čia galiojo kitokios negu mūsų taisyklės. Turėjome elgtis tinkamai, kitaip galėjome gyvi ir neišeiti.

To rajono paaugliai buvo labai žiaurūs, siekdavo užsitarnauti kitų pagarbą pačiomis brutaliausiomis priemonėmis. Įtaka tarp nepilnamečių buvo simbolinė. Kai kurie jų galėjo vadovauti kitiems nepilnamečiams, tačiau suaugę nusikaltėliai su jais nesiskaitė. Todėl, savaime suprantama, paaugliai skubėjo suaugti. Norėdami, kad tai nutiktų kuo greičiau, daugelis tapdavo tikrais sadistais ir neteisingais idiotais. Jų rankose nusikaltėlių taisyklės buvo taip iškraipomos, kad tapdavo absurdiškos, beprasmės, ribotos ir virsdavo vien pretekstu. Pavyzdžiui, jie nenešiodavo raudonos spalvos drabužių ir kitų daiktų. Sakydavo, kad tai komunistų spalva. Jeigu kas nors užsivilkdavo ką nors raudono, šie galėdavo net imti jį kankinti. Savaime suprantama, nė vienas, gimęs tose vietose, niekada nesivilkdavo nieko raudono, tačiau, jeigu ant ko nors supykdavai, pakakdavo slapčia įbrukti jam į kišenę raudoną nosinę ir garsiai sušukti, kad jis komunistas. Vargšelis būdavo tuoj pat apieškomas, ir jeigu kas nors rasdavo nosinę, niekas nebesiklausydavo pasiaiškinimų, visiems jis tapdavo nebe jų žmogumi.

Geležinkelio stoties rajono oras buvo persismelkęs šios nuolat vykstančios kovos dėl įtakos arba, kaip tai vadindavo senelis Kuzia, „šunsnukių lenktynių” dvasia. Tam, kad turėtum autoritetą tarp rajono paauglių, privalėjai mokėti visuomet išduoti saviškius, su niekuo nebūti susietas draugystės saitais ir saugotis, kad tavęs paties neišduotų. Taip pat reikėjo mokėti būti suaugusių nusikaltėlių subinlaižiu ir nebūti auklėtam kokia nors teigiamo žmogiškojo kontakto forma.

Tie vaikai užaugo įsitikinę, kad juos supa tik priešai. Todėl vienintelė jiems suprantama kalba buvo vienas kito erzinimas.

Kilus muštynėms, jie elgdavosi skirtingai. Kai kurios grupuotės mušdavosi garbingai, todėl su daugeliu jų draugavome. Kiti vis stengdavosi, kaip pas mus sakoma, „smūgiuoti iš už kampo”, kitaip tariant, pulti iš už nugaros. Jie nesilaikydavo jokių susitarimų. Galėdavo ramiausiai į tave šauti net tuomet, kai prieš tai buvo sutarta nenaudoti šaunamųjų ginklų.

Geležinkelio stoties rajono vaikai buvo susiskirstę į grupes, kurios, skirtingai negu mūsiškės, vadinosi ne „gaujomis” (šį žodį laikė šiek tiek įžeidžiamu), o „kontoromis”, tai reiškė „tvarkos palaikymo pajėgas”. Kiekviena kontora turėjo savo vadą, arba, kaip jie vadino, bugorį, kitaip tariant, „kalvą”.

Tarp manęs ir to kvartalo bugorio kiek anksčiau iškilo nesutarimų. Jis buvo metais už mane vyresnis, pravarde Grifas. Buvo juokingas melagis. Į mūsų miestą buvo atsikraustęs prieš ketverius metus ir apsimetė esąs žinomo nusikaltėlio pravarde Baltas sūnus. Mano dėdė puikiai pažinojo Baltą, juodu drauge sėdėjo kalėjime. Senelis man papasakojo jo istoriją.

Tai buvo Juodosios sėklos kastai priklausantis nusikaltėlis, tačiau senosios jos kartos atstovas. Mano dėdė pasakojo, kad Baltas visus gerbė, niekada nesielgdavo įžūliai, visuomet būdavo kuklus. Devintame dešimtmetyje, kai grupelė jaunų Juodosios sėklos narių užsimojo išstumti senuosius autoritetus (vienintelis jų tikslas buvo praturtėti ir visuomenėje įsitvirtinti kaip verslininkai), daugelis senių visomis jėgomis bandė užkirsti tam kelią. Tuomet jaunieji pradėjo žudyti savo senius: tais laikais taip buvo beveik visur.

Į Baltą buvo pasikėsinta. Jam su savo vyrais lipant iš mašinos pro šalį pravažiavo kita mašina, iš kurios kažkas ėmė į jį šaudyti. Tuo metu gatve ėjo daug žmonių, keli buvo sužeisti. Baltas galėjo pasislėpti už šarvuotos mašinos, tačiau pamatė šūvio trajektorijoje esančią moterį ir metėsi link jos, kad uždengtų savo kūnu. Buvo sunkiai sužeistas ir po kelių dienų ligoninėje mirė. Prieš mirdamas paprašė saviškių surasti tą moterį, jo vardu atsiprašyti už tai, kas įvyko, ir nusiųsti jai pinigų. Šis jo gestas plačiai nuskambėjo nusikaltėlių pasaulyje. Net Balto žudikai ėmė atgailauti ir atsiprašė senių, tačiau netrukus toliau vieni kitus žudė, ir, kaip mano senelis sakydavo, „tuomet jau vienas Kristus žinojo, kas verda tame puode”.

Žodžiu, mūsų bendruomenėje apie Baltą buvo atsiliepiama tik gerai. Todėl, kai sužinojau, kad į miestą atvyko jo sūnus, kuriam po tėvo mirties teko išvykti iš savo krašto, nes daug žmonių norėjo jam atkeršyti, panorau kuo greičiau su juo susitikti. Iš karto apie tai pasakiau savo dėdei, tačiau jis man atsakė, kad Baltas neturėjo nei vaikų, nei šeimos, nes gyveno laikydamasis senųjų taisyklių, pagal kurias Juodosios sėklos nariai negalėjo nei tuoktis, nei auginti vaikų. „Buvo vienišas kaip stulpas stepėje”, — patikino dėdė.

Po kurio laiko sutikau Grifą. Nevyniodamas žodžių į vatą prabilau apie reikalą ir jį demaskavau. Susimušėme. Tą kartą daviau jam į kaulus, todėl nuo tos dienos Grifas pradėjo manęs neapkęsti ir visaip stengėsi atkeršyti.

Vieną 1991 metų žiemos vakarą girtas ėjau namo iš vakarėlio. Buvau su Melu, kuris buvo dar girtesnis nei aš. Apie vidurnaktį toje vietoje, kur mūsų rajonas ribojasi su Centro rajonu, išdygo Grifas su trimis savo draugeliais. Aplenkė mus dviračiais ir sustojo priešais, užstodami kelią. Grifas išsitraukė iš striukės kišenės 16 kalibro dvivamzdį nupjautavamzdį ir dukart į mane iššovė. Pataikė į krūtinę. Šoviniai buvo su smulkintomis vinimis, tačiau, mano laimei, jie buvo prastai padaryti: į vieną buvo įdėta per daug parako ir mažai vinių bei per daug giliai įstumtas kamštis, todėl jis sprogo dvivamzdžio viduje, o atgalinė ugnis šiek tiek apdegino tam vargšui idiotui ranką ir veidą. Kitame šovinyje buvo padaryta priešinga klaida: įdėta per daug vinių, bet per mažai parako ir turbūt nepakankamai tvirtai užkištas kamštis. Todėl vinys iššovė nedideliu greičiu ir tik šiek tiek apdraskė man striukę. Tiesa, viena įsmigo į pat odą, bet nieko nepadarė. Netgi pastebėjau ją ne iš karto, o tik po poros dienų, kai pamačiau rausvą pūslelę.

Melas puolė juos plikomis rankomis. Vieną patiesė ir sulaužė jo dviratį. Tuomet visi trys pasitraukė.

Po šio įvykio visos gaujos padedamas prigriebiau Grifą ir triskart dūriau peiliu į šlaunį, kaip pas mus buvo daroma norint išreikšti panieką. Jis nenusileido ir nenustojo visiems kalbėjęs, kad nori atkeršyti. Tuomet dar buvo niekas, vienas iš daugelio prastos reputacijos Geležinkelio stoties rajono vaikigalių. Vėliau Grifui pavyko padaryti stulbinamą karjerą. Jis vadovavo idiotų bandai ir su ja išdarinėdavo tokius dalykus, už kuriuos mūsų bendruomenėje mažų mažiausiai nurautų kiaušius.

Tą vasario dieną, įžengęs į Geležinkelio stoties rajoną, kaip visuomet norėjau kuo greičiau apsisukti ir nesusidurti su tuo debilu įsigytu priešu. Nenorėjau, kad Melas imtų jaudintis dėl šios istorijos, nes matyti jį nerimaujantį buvo siaubinga, todėl stengiausi su juo kalbėtis apie gimtadienio šventę, kurią ketinau surengti tą vakarą. Pasakojau apie mamos mums paruoštus valgius. Jis įdėmiai klausėsi ir visa esybe akivaizdžiai bylojo, kad jau yra ten, prie stalo, ir viską vienas pats kemša.

Geležinkelio stoties rajone, kaip ir pas mus, paaugliai eina sargybą: stebi visus žmones, įeinančius į kvartalą ar iš jo išeinančius, ir praneša apie tai suaugusiesiems. Todėl mus iš karto pastebėjo grupelė nuo septynerių iki dešimties metų vaikų. Mudu ėjome per pirmąjį rajono kiemą, o jie sėdėjo ten ant kampo, gerai strategiškai parinktoje vietoje, iš kurios puikiai buvo matyti abi gatvės, vedančios iš parko į jų rajoną. Vienam jų, pačiam mažiausiam, vyresnis paauglys kažką paliepė. Tuomet mažasis atsistojo ir kaip kulka pasileido link mūsų. Mūsų rajone buvo kitaip: jeigu reikėdavo nueiti prie kokio nors į rajoną įeinančio asmens, mes eidavome keliese, niekada nesiųsdavome kurio nors vieno, ką ir kalbėti apie patį mažiausią. Paprastai mes apskritai neidavome pasitikti įeinančiojo. Elgdavomės taip, kad kiti prie mūsų prieitų, ir taip iš pat pradžių parodydavome, jog turime pranašumą.

Berniūkštis buvo panašus į mažą narkomaną. Liesas, o aplink akis plytėjo mėlyni ratilai. Tai akivaizdus ženklas, kad uosto klijus. Daugybė Geležinkelio stoties rajono vaikų šitaip svaigindavosi. Mes iš jų tyčiodavomės vadindami „maišelių sužadėtiniais”, nes visuomet nešiodavosi plastikinį maišelį. Į jį įpildavo šiek tiek klijų, o paskui ten kišdavo galvą. Ne vienas šitaip mirė uždusęs, nes net nebeturėdavo jėgų nusitraukti maišelio nuo galvos. Įvairiose miesto skylėse, sandėliukuose arba šildymo trasose, kuriose jie glausdavosi, tokių vaikų buvo randama siaubingai daug.

Žodžiu, tas berniūkštis sustojo prieš mus, į striukės rankovę nusivalė varvančią nosį ir klijų suėstu balsu pasakė:

— Ei jūs, stokite. Kur einate?

Kad suprastų, kas mes tokie, išdėsčiau jam sutrumpintą auklėjimo kursą.

— O kur padėjai mandagumą, palikai kišenėje drauge su savo kavalieriumi plastiku? Nejaugi tavęs niekas nemokė, kad yra vietų, kuriose už tai, jog nepasisveikini su žmonėmis, gali baigti savo dienas kaip baklanas10. Grįžk pas saviškius ir pasakyk jiems, kad, jeigu nori kalbėtis, turi visi ateiti ir prisistatyti kaip priklauso. Jei ne, mes apsimesime, kad jų nematėme, ir eisime toliau!

Man tariant paskutinius žodžius iš po jo padų jau dulkėjo sniegas.

Netrukus atpėdino visa delegacija su vadu priešaky. Buvo jam gal trylika metų. Norėdamas atrodyti panašesnis į nusikaltėlį, rankose sukinėjo čiotki — iš duonos padarytą vėrinį, kurį kišenvagiai naudodavo pirštams miklinti, kad pagerintų jų lankstumą ir jautrumą.

Vadas kurį laiką į mus žiūrėjo, o paskui tarė:

— Aš esu Barzda, laba diena. Kur einate? — jo balsas buvo priblėsęs, matyt, ir jis uostė daug klijų.

— Aš esu Nikolajus Kolima, — atsakiau. — Jis Andrejus Melas, esame iš Žemupio. Turime nunešti laišką vienam jūsų senių.

Barzda iškart tarsi atgijo.

— Ar asmeniškai pažįstate tą, kuriam jį turite nunešti? — staiga labai maloniai paklausė. — Ar žinote kelią, o gal reikia, kad kas jus palydėtų?

Keista, pagalvojau. Taip nebūna, kad kuris nors iš Geležinkelio stoties rajono pasisiūlytų palydėti, juk jų nemandagumas visiems gerai žinomas. Galbūt, galvojau sau, jiems duotas įsakymas neleisti atvykusiesiems į kvartalą vaikštinėti vieniems. Tačiau juk išprotėtų sekiodami paskui visus: dieną naktį turėtų vaikščioti pirmyn atgal.

Mes nepažinojome adresato ir nežinojome kelio.

— Laiškas skirtas tokiam Fiodorui Pirštui. Jeigu nupasakosite kelią, rasime patys, ačiū, — stengiausi išsisukti nuo jo pasiūlymo palydėti. Nežinau kodėl, tačiau jaučiau, kad tai slepia kažką negero.

— Tuomet nupasakosiu, — tarė Barzda ir pradėjo aiškinti, kad turime eiti šen, pasukti ten, o paskui dar ten, tuomet ir vėl ten. Žodžiu, kadangi gerai pažinojau tą rajoną, per kelias sekundes supratau, jog jis nori mus nukreipti tolimu aplinkkeliu. Tačiau niekaip negalėjau suprasti, kodėl. Apsimečiau, kad nieko nepastebėjau, ir klausiausi iki pat galo. Paskui tyčia, tarsi norėdamas pasakyti, kad jis buvo teisus, tariau:

— Na taip, atrodo tikrai nelengva. Patys niekaip nerasime.

Jis nušvito kaip ką tik nukalta moneta.

— O ką sakiau, be palydovo...

— Gerai, sutarta, — užbaigiau šypsodamasis. — Eime, rodyk kelią!

Paprašiau jo paties, kad įvertinčiau padėties pavojingumą. Nė vienas rajoną stebinčios grupės vadas niekada nepalieka savo posto. Prireikus siunčia vieną iš saviškių. Tai buvo savotiškas mano mestas išbandymas: jeigu atsisakys mus palydėti, vadinasi, gerai, galiu būti ramus. O jeigu sutiks, vadinasi, jis yra gavęs įsakymą kažkur mus nuvesti, ir mūsų laukia dideli nemalonumai.

— Puiku, eime! — atsakė šis beveik dainuodamas. — Tik pasakau porą žodžių savo kontorai ir ateinu.

Kol Barzda kampe kalbėjo su saviškiais, papasakojau Melui apie savo susirūpinimą.

— Aš juos prilupsiu, — trumpai nukirto jis.

Pasakiau, kad man tai neatrodo gera mintis. Jeigu juos prilupsime, nedelsdami turėsime nešdintis iš kvartalo ir negalėsime įteikti laiško. Kaipgi pasirodysime savo Sargui?

— Kaip kokie liurbiai, Melai, kaip tikri liurbiai. Ką gi jam pasakysime? „Neįteikėme laiško, nes mums kilo įtarimų, todėl primušėme devynmečius vaikus, kurie buvo tokie apsvaigę nuo klijų, kad ir taip vos laikėsi ant kojų”?

Pasiūliau jam kitokį, rizikingesnį planą: tegul Barzda mums rodo kelią, o pirmoje pasitaikiusioje tam tinkamoje vietoje „išmušime” (tai mūsų žargonu reiškia „išgauti jėga”) tiesą.

„Turime išsiaiškinti, kas prieš mus rezgama, — tikinau Melą, — ir gauti tikrąjį Piršto adresą. Jeigu sužinosime, kad rizika labai didelė, galėsime grįžti ir viską papasakoti savo Sargui; jeigu rizika nedidelė, nunešime laišką, o grįžę namo vis tiek viską papasakosime ir tapsime rajono herojais.”

Paskutinė mano įtikinėjimo dalis Melui patiko labiausiai. Galimybė grįžti į Žemupį ir papasakoti šlovingą istoriją, be abejonės, jį labai viliojo. Jau plojo rankomis, pritardamas genialiai mano strategijai. Aš šypsojausi ir sakiau, kad viskas bus gerai, tačiau viduje toli gražu nesijaučiau toks užtikrintas.

Tuo metu Barzdos vaikigaliai buvo apsupę jį ratu, kažkuris žvilgtelėjo į mus ir neišlaikė nesusijuokęs. Jie jau buvo įsitikinę, kad labai lengvai pakliuvome į paspęstus spąstus...

Liepiau Melui elgtis taip, tarsi nieko nebūtų nutikę, ir, kai Barzda vėl priėjo prie mūsų, jis taip plačiai ir nenatūraliai išsišiepė, kad man žemė ėmė slysti iš po kojų.

Nužingsniavome. Barzda ėjo vidury, kalbėjomės apie šį bei tą. Perėjome kokį dešimtį tuščių kiemų: spaudė toks šaltis, kad visi žmonės tūnojo namie.

Turėjome eiti pro vieną seną uždarytą ir apgriuvusią mokyklą, kurioje vasarą rinkdavosi ir šėldavo Geležinkelio stoties rajono vaikai. Prieš dvejus metus toje vietoje buvo žiauriai nužudyta nepilnametė mergina. Vargšelė neturėjo šeimos. Kad išgyventų, turėjo verstis prostitucija. Jos pačios draugai, irgi nepilnamečiai, vertė ją tuo užsiimti, o paskui atimdavo ir tuos kelis uždirbtus grašius. Nužudė ją todėl, kad norėjo nustoti parsidavinėti ir išsikraustyti gyventi į kitą rajoną, kur buvo radusi siuvėjos padėjėjos darbą.

Istorija buvo siaubinga. Jie pririšo ją prie seno lovos rėmo be tinklo ir prievartavo, kankino beveik tris dienas iš eilės. Ji taip ir gulėjo, pakibusi ore. Riešai ir čiurnos neatlaikę trūko. Mergina buvo rasta visa supjaustyta, ant veido buvo matyti užgesintų cigarečių žymių, į išeinamąją angą buvo įkištas didelis santechninis raktas, o į vaginą — elektrinė spiralė, kuria jie merginą po truputį svilino, kad ilgiau kankintųsi.

Iš pradžių Geležinkelio stoties rajono žmonės bandė nuslėpti tą siaubingą žmogžudystę, tačiau greitai apie ją sužinojo visas miestas ir įsikišo autoritetingi nusikaltėliai. Jie liepė Geležinkelio stoties rajono Sargui per kelias dienas surasti visus, dalyvavusius žmogžudystėje, mirtinai juos sumušti, uždaužyti lazdomis, o paskui pakabinti jų kūnus nusikaltimo vietoje ir laikyti savaitę. Tuomet palaidoti lavonus, o ant kapo nestatyti nei kryžiaus, nei kokio kito atpažinimo ženklo.

Taip ir buvo. Mes taip pat buvome nuėję pažiūrėti už kojų mokyklos verandoje pakabintų šunsnukių kūnų. Buvo išpurtę kaip kamuoliai, pajuodę nuo smūgių. Nukreipiau žvilgsnį, jis tada nuslydo į sienas. Jos buvo labai storos. Pamaniau, kad tuomet, kai jie kankino merginą, niekas negirdėjo jos riksmų. Turbūt mirti žinant, kad už poros žingsnių nuo pragaro, į kurį pakliuvai, žmonės ramių ramiausiai namie daro įprastus dalykus ir neįsivaizduoja net menkiausios dalelės tavo jaučiamo skausmo, yra sunku ir labai baisu. Apie tai pagalvojus man norėjosi verkti: „Visas keliamas triukšmas čia ir lieka”, ir tai tik lašas jūroje, palyginti su tuo, ką patyrė ta vargšė mergina.

Kai priėjome mokyklą, švelniai kumštelėjau Melui, duodamas ženklą, kad gali pradėti.

— Vaikinai, nebeiškenčiu, — iškart tarė jis, — turiu būtinai nusilengvinti. Užsukime į vietelę, kur niekieno netrukdomas galėčiau „palaukti traukinio”.

Barzda pažvelgė į Melą, paskui į mane, jo veide šmėstelėjo susirūpinimas. Galbūt norėjo paprieštarauti, bet to nepadarė, kad nieko neįtartume. Tepasakė:

— Gerai, einam, parodysiu tau vietelę. Čia, mokykloje.

Vos tik įėjome, Melas stumtelėjo Barzdą iš už nugaros ir šis parkrito pilvu žemyn ant apledijusių grindų. Atsigręžė ir pažvelgė į mus persigandęs.

— Ką darote, ar išprotėjote? — paklausė drebančiu balsu.

— Tai tu išprotėjai, jei manai, kad gali mus vynioti apie pirštą kaip kokius nuopisas... — pasakiau, o Melas tuo metu specialiai vaizdingai atlenkinėjo ir užlenkinėjo savo automatinį peilį. Sukinėjo jį rankoje beveik apgailestaudamas, atrodė šiek tiek liūdnas, o nuo peilio ašmenų atsispindėjo ir ant nešvarių, vulgariais posakiais aprašinėtų sienų krito tūkstančiai saulės zuikučių.

Lėtai ėjau Barzdos link, o jis tokiu pačiu greičiu atbulas šliaužė grindimis, kol atsirėmė į sieną. Toliau kalbėjau taip, tarsi viską žinočiau. Norėjau, kad jis pasijustų atsidūręs pavojuje ir niekam nereikalingas.

— Specialiai tam ir atėjome, kad užrištume tą reikalą... Pamatysi, kad negražu apgaudinėti mus, iš Žemupio.

— Neskriauskite manęs, aš niekuo dėtas! — Barzda pragydo greičiau, nei tikėjomės. — Nieko nežinau apie jūsų reikalą, tik vykdau Grifo nurodymą...

— Kokį nurodymą? — paklausiau, aulinio galu spausdamas šoną.

— Kad jeigu ateis kas nors iš Žemupio, mes turime juos tučtuojau nuvesti pas jį! — lemeno karkiančiu balseliu Barzda, beveik apimtas isterijos.

Melas pasilenkė ir pradėjo liesti jį peiliu, palengva lįsdamas po drabužiais, o jis su kiekvienu Melo judesiu vis smarkiau verkė užsimerkęs ir maldavo nežudyti. Tiksliau, maldavo mane, nes galvojo, kad Melas bet kokia kaina nori jį nužudyti.

Šiek tiek palaukiau, kad kaip reikiant iškeptų, o kai supratau, jog pasiekė ribą ir visiškai nebepajėgė man pasipriešinti, pasiūliau:

— Sakyk, kur galime rasti tą Pirštą. Mes atiduosime jam laišką, ir tu išsigelbėsi. Bet nebandyk man nepaklusti. Puikiai pažįstame jūsų sušiktą skylę ir, jeigu nusiusi mus ne ten, suprasime. O jeigu kartais Piršto nerasime, tave nudėsime, bet ne peiliu: negyvai primušime, prieš tai sulaužę kaulus...

Per keletą sekundžių Barzdos žodžiai man prieš akis nupiešė tikrąjį kelią į Piršto namus.

Nusprendėme uždaryti Barzdą mokykloje, kad neiškrėstų netikusio pokšto. Radome pusrūsyje duris, kurias, medinį pagalį perkišus per metalinę rankeną, buvo galima užremti iš išorės. Patalpa buvo šalta ir tamsi, tikra skylė. Kaip tik tinkama Barzdai, kukliai laukiančiam savo lemties.

— Uždarysime tave čia, ir iki vasaros niekas net nepastebės. Jeigu melavai, ir mums iškils problemų, jeigu kartais mus nudobs arba sumuš, liksi pūti čia. Mirsi vienut vienas. Jeigu viskas baigsis gerai, kam nors pranešime, kur esi, ir būsi išlaisvintas. Aišku? Gyvensi. Ir įsidėmėk šią asmeninę pamoką, kurią tau suteikėme nemokamai.

Melas įstūmė Barzdą į tamsą ir strypu užrėmė duris. Anapus pasigirdo beviltiškas verksmas:

— Nepalikite manęs čia, labai prašau, nepalikite manęs!

— Tylėk, būk vyras. Ir melsk Dievą, kad mums nieko nenutiktų, kitaip tu miręs!

Piršto namai buvo tolokai, ketvirtis valandos kelio pėsčiomis. Turėjome stengtis neatkreipti į save dėmesio, tačiau kuo toliau skverbėmės į rajoną, tuo labiau mažėjo galimybė iš jo išeiti sveikiems ir gyviems.

Visų pirma bandėme nuspėti, ką mums galėjo būti paruošęs tas pusprotis Grifas. Keista, tačiau smalsumas vis didėjo. Bet kokia kaina norėjau sužinoti, kokia mirtimi jis trokšta mane numarinti Geležinkelio stoties rajone. Nebuvau išsigandęs, tik įsiaudrinęs, tarsi žaisčiau azartinį žaidimą. Melas žingsniavo ramiai ir nerodė kokių nors vidinio dialogo ženklų. Veide ta pati bereikšmė išraiška. Kartkartėmis žvilgtelėdavo mano pusėn ir kreivai nusišypsodavo.

— Kokio velnio juokiesi, ar nesupranti, kad įklimpome į mėšlą? — sakiau, stengdamasis šiek tiek jį įbauginti. Ne blogo norėjau, tiesiog šiaip šiek tiek sudrumsti vandenis.

Nė velnio. Beprasmiška. Tik dar labiau šypsojosi.

— Visuos juos sutvarkysim, Kolima, — lingavo. — Bus skerdynės, tekės kraujo upės!

Tiesą sakant, kaip tik skerdynių ir norėjau išvengti.

— Svarbu, kad tas kraujas būtų ne mūsų... — atsakiau, bet jis net nesiklausė. Žygiavo kaip pusę pasaulio išguldyti pasiryžęs karžygys.

Priėjome Piršto namą, užlipome į antrą aukštą ir sustojome priešais jo buto duris. Melas pakėlė ranką ir jau norėjo skambinti, bet aš jį sulaikiau. Visų pirma pažvelgiau pro rakto skylutę, kuri buvo tikrai nemaža. Buvo matyti apšnerkštas koridorius, žemai nuleista siūbavo deganti lempa, tarsi kažkas ją būtų tyčia trūktelėjęs žemyn. Koridoriaus gale atsisėdęs priešais įjungtą televizorių liesas vyras trumpais plaukais skutimosi peiliuku, kaip daro kaliniai kalėjime, kirposi kojų nagus.

Atsitraukiau nuo rakto skylutės ir paliepiau Melui:

— Patikrink, ar laiškas vietoje, tuomet skambink. Kai Pirštas atidarys, pasisveikink su juo ir prisistatyk, paskui pristatyk mane. Iš karto nieko nesakyk apie laišką...

Nespėjau baigti sakinio, o Melas mane jau pertraukė:

— Gal dar pamokytum mane ir nusišikti? Ne pirmą kartą nešu laišką. Žinau, kaip reikia elgtis!

Melas paspaudė durų skambučio mygtuką. Pasigirdo keistas, trūkčiojantis garsas, tarytum būtų prastai sujungti laidai. Išgirdome, kaip Pirštui einant sugirgždėjo grindys. Nepasigirdo jokio rakinamos spynos garso, o durys atsidarė. Buvo neužrakintos. Prieš save išvydome keturiasdešimtmetį vyrą gausiai tatuiruotu kūnu ir metaliniais dantimis, kurie spindėjo burnoje kaip brangenybės. Pirštas vilkėjo apatinius marškinėlius ir lengvas kelnes, basnirčias stovėjo ant šaltų grindų.

Bute buvo taip šalta, kad buvo matyti, kaip Piršto kvėpavimas virsta baltais garais. Ramiai į mus žiūrėjo, atrodė normalus tipas. Laukė.

Melas nenuleido nuo jo akių ir nieko nesakė. Vyras pakėlė ranką ir pasikasė kaklą, tarsi norėdamas parodyti, kad mūsų tyla jį verčia jaustis nejaukiai.

Lengvai įspyriau Melui, jis tučtuojau atsigavo ir kaip automato šovinius ėmė berti žodžius. Viską padarė pagal taisykles. Prisistatęs ir pristatęs mane pasakė, kad atnešė laišką.

Piršto veidas iškart pasikeitė. Jis nusišypsojo ir pakvietė užeiti. Nusivedė mus prie stalo, ant kurio garavo pilnas puodas ką tik išvirto čefyro.

— Nagi, vaikinai, vaišinkitės. Dovanokite, bet nieko daugiau neturiu, tik šitą. Ką tik išėjau, užvakar... Niekaip negaliu priprasti prie laisvės, tiek vietos, man vis dar svaigsta galva...

Man patiko jo ironija, supratau, kad galiu nesijaudinti.

Prisėdome ir pasakėme, kad dėl mūsų nesirūpintų. Kol visi trys ratu sukome čefyro puodelį, Pirštas atvertė mūsų Sargo laišką. Po kokios akimirkos tarė:

— Turiu grįžti su jumis į jūsų rajoną. Čia rašoma, kad mane kviečia pasikalbėti...

Mudu su Melu susižvalgėme. Neturėjome kitos išeities, privalėjome jam papasakoti savo nuotykius. Būtų buvę negarbinga vestis kartu žmogų, nepapasakojus jam, kad esame įklimpę į bėdą.

Nusprendžiau kalbėti aš, nes leisti kalbėti Melui būtų reiškią apsunkinti padėtį. Giliai įkvėpiau ir viską išbėriau: papasakojau apie savo karą su Grifu, apie Barzdos ir jo jaunųjų narkomanų gaujos paspęstus spąstus, apie mokyklą...

Pirštas atidžiai klausėsi, kreipdamas dėmesį į menkiausias smulkmenas kaip ir visi kaliniai. Kalėjime istorijos yra vienintelis kalinių prasiblaškymo šaltinis: vieni kitiems po gabalėlį išpasakoja visą savo gyvenimą, o kai baigia vienas, kuris nors kitas pradeda pasakoti apie savąjį.

Galiausiai pasakiau Pirštui, kad jeigu nenori rizikuoti pakliūti į pavojų eidamas su mumis, gali atidėti savo apsilankymą kitai dienai. Jis pasipriešino:

— Nesijaudinkite. Jei kas nutiks, aš su jumis.

Neapsidžiaugiau, nes žinojau, jog Geležinkelio stoties rajone jaunimas negerbia senių. Dažnai, šiems grįžtant girtiems namo, surengdavo pasalas. Sumušdavo juos ir atimdavo viską, ką tik šie turėdavo, kad paskui parodytų kitiems kaip trofėjus. Be to, Pirštas nebuvo autoritetingas nusikaltėlis. Sprendžiant iš tatuiruočių, tai buvo žmogus, dėl neaiškių priežasčių prisišliejęs prie sibiriečių kalėjime: ant kaklo turėjo sibirietišką parašą. Tai reiškė, kad bendruomenė jį saugo. Galbūt todėl, kad jis mums padarė kažką svarbaus.

Man apie visa tai begalvojant Pirštas apsirengė. Vilkėjo lopais nusėtą striukę, avėjo nuklypusius batus, o per kaklą buvo persimetęs beveik iki grindų siekiantį žalią šaliką.

Išėję į gatvę ėmėme kalbėtis. Pirštas papasakojo, kad kalėjo nuo šešiolikos metų. Į belangę pateko per kvailą atsitiktinumą: buvo girtas ir pats to nepajutęs per stipriai trinktelėjo lazda vienam mentui, šis mirė vietoje. Nepilnamečių kalėjime prisišliejo prie sibiriečių šeimos, nes — kaip pats sakė — tik jie buvo vieningi ir nemušdavo žmonių, viską darydavo drauge ir niekam nepaklusdavo, į suaugusiųjų kalėjimą Pirštas pakliuvo jau kaip sibiriečių šeimos narys, ir kiti jį priėmė. Atsėdėjo dvidešimt metų, o kai atėjo laikas išeiti į laisvę, vienas senis pasiūlė eiti gyventi į tą butą, kurį ir matėme.

Dabar Pirštas norėjo užmegzti glaudesnius ryšius su mūsų rajono žmonėmis. Kaip pats sakė, sibiriečiai yra jo šeima. Todėl paprašė senų autoritetingų sibiriečių nusikaltėlių, sėdinčių kalėjime, susisiekti su Žemupio Sargu.

Pirštas jautėsi priklausąs mūsų bendruomenei, buvo malonu tai girdėti.

Žingsniuojant man kilo mintis. Kadangi mums reikėjo pastiprinimo, nusprendžiau užsukti pas netoli gyvenantį bičiulį. Vaikinukas buvo vardu Geka, tai mažybinis Eugenijaus trumpinys. Buvome pažįstami nuo vaikystės. Jis buvo vienos labai šaunios vaikų gydytojos, vardu teta Lora, sūnus.

Geka buvo išsilavinęs, sumanus ir išauklėtas vaikas. Nepriklausė jokiai gaujai, jam labiau prie širdies buvo ramus gyvenimas. Jis daug kuo domėjosi ir kaip tik todėl man patiko. Daug kartų buvau jo namuose, mane sužavėjo karinių lėktuvėlių modelių, kuriuos jis pats konstruodavo ir dažydavo, kolekcija. Jo mama leisdavo man pasiskolinti knygų iš savo bibliotekos. Taip susipažinau su Dikensu ir Konanu Doiliu, o svarbiausia, atradau vienintelį kada nors man patikusį mentą ir niekšą — literatūros herojų Šerloką Holmsą.

Geka visą vasarą praleisdavo su mumis prie upės. Išmokėme jį plaukti, grumtis, muštynėse naudoti peilį. Tačiau Geka nešiojo akinius ir todėl mano seneliui kėlė begalinį gailestį: sibiriečiui nešioti akinius yra tas pats, kas savo noru atsisėsti į invalido vežimėlį. Tai silpnumo ženklas, asmeninis pralaimėjimas. Net jeigu matai prastai, norėdamas išsaugoti savigarbą ir atrodyti sveikas, turi nenešioti akinių. Todėl kartą, kai Geka atėjo pas mus į namus, senelis nusivedė jį į raudonąją kertelę, abu kartu atsiklaupė prieš Švenčiausiosios Mergelės ir sibiriečių Išganytojo ikonas, o paskui, tūkstantį kartų persižegnojęs, senelis sukalbėjo maldą, kurią Geka turėjo žodis į žodį atkartoti: „O Dievo Motina, Šventoji Mergele, viso Sibiro globėja ir visų mūsų nusidėjėlių gelbėtoja! Padėk Mūsų Viešpačiui padaryti stebuklą! O Viešpatie Mūsų, Išganytojau, lydintis mus gyvenime ir mirtyje, Tu, kurs laimini mūsų ginklus ir varganas mūsų pastangas, skleidžiant Tavo įstatymus nuodėmingame pasaulyje, Tu, kurs suteiki mums jėgų nugalėti pragaro ugnį ir nepalūžti silpnumo akimirką! Ne todėl, kad netikiu tave, bet iš meilės ir dėl pagarbos Savo kūriniams, meldžiu Tave, padaryk stebuklą! Padėk skurdžiam Savo vergui Eugenijui surasti Tavo kelią, suteik jam galimybę gyventi taikiai bei sveikai ir šlovinti Tave! Motinų, Tėvų, Vaikų ir mūsų prisikėlusiųjų Tavo rankose vardu, išklausyk mus, apšviesk Savo šviesa ir Savo šiluma sušildyk mūsų širdis! Amen!”

Pabaigęs kalbėti maldą senelis Borisas atsitiesė ir vis dar klūpėdamas atsigręžė į Geką. Tuomet iškilmingais teatrališkais judesiais pirštais palietė akinius ir lėtai juos nuėmė. „Kaip daugelį kartų Savo jėga apdovanojai mano rankas, kad suspausčiau peilį, kovodamas su mentais, ir nukreipei mano pistoletą, kad Tavo palaimintomis kulkomis į juos pataikyčiau, suteik man Savo galią ir padėk kukliam Savo vergui Eugenijui įveikti ligą!”

Nuėmęs akinius iškart paklausė Geką: „Nagi, sakyk, angele mano, ar dabar gerai matai?” Geka taip gerbė senelį, kad širdis neleido atsakyti neigiamai.

Senelis Borisas atsigręžė veidu į ikonas ir savo įprasta formuluote padėkojo Viešpačiui: „Teesie Tavo valia, Mūsų Viešpatie! Tol, kol gyvename ir Tu mus sergsti, mentų, niekingų velnių ir blogio tarnų kraujas bus gausiai liejamas! Dėkojame Tau už Tavo meilę.

Paskui sukvietė visą šeimą ir pranešė, kad ką tik įvyko stebuklas. Galiausiai visų akivaizdoje grąžino Gekai akinius tardamas: „O dabar, mano angele, dabar, kadangi gerai matai, sudaužyk tuos nereikalingus akinius!” Geka įsidėjo juos į kišenę ir pajuokavo: „Nepyk, seneli Borisai, sudaužysiu juos vėliau.” Mano senelis paglostė jam galvą ir švelniu, džiaugsmo kupinu balsu pasakė: „Daužyk kada nori, vaikeli, tik daugiau niekada jų nesidėk.”

Po to karto, kad senelis nesupyktų, Geka ateidavo į mūsų namus be akinių. Nusiimdavo juos prieš įeidamas, už durų. Jį pamatęs senelis Borisas netverdavo džiaugsmu.

Nagi, grįžkime prie mūsų: Geka gyveno su mama ir dėde, kurio praeitis buvo neįtikėtina. Jis buvo tarsi dieviško pykčio įsikūnijimas, gyvas tos malonios šeimos prakeiksmas. Dėdės vardas buvo Ivanas, tačiau žmonės jį vadindavo „Rūsčiuoju”. Prilyginimas didžiajam tironui buvo ironiškas, nes Ivanas buvo geras kaip angelas. Vyrui buvo maždaug trisdešimt penkeri, jis buvo žemas ir liesas, juodais plaukais ir tokiomis pat juodomis akimis bei nežmogiškai ilgais pirštais. Pagal profesiją jis buvo muzikas, kol įvyko nelaimė. Būdamas aštuoniolikos jis grojo smuiku žinomame Sankt Peterburgo orkestre, o jo karjera, rodės, kilo kaip tarpkontinentinė sovietinė raketa. Tačiau vieną dieną Ivanas atsidūrė vienos simpatiškos kekšės iš to paties orkestro (smuikininkės) lovoje. Ji buvo vieno įtakingo komunistų partijos nario žmona. Ivanas pametė dėl jos galvą, paviešino savo santykius su ja ir netgi paprašė jos išsiskirti su vyru. Vargšas naivus muzikantas. Nežinojo, kad partijos nariai neturi teisės skirtis, nes jie ir jų šeimos privalo būti pavyzdingi sovietinės visuomenės elementai. „O kokie gi jūs elementai, jeigu skiriatės, kada sugalvoję? Mūsų elementai turi būti tvirti kaip plienas arba dar geriau — iš tokios pat medžiagos, iš kurios gaminami mūsų tankai ir populiarieji Kalašnikovo automatai. Ar kam yra tekę matyti blogai pagamintą sovietinį tanką? Arba užsikertantį kalašnikovą? Šeimos turi būti tokios pat idealios kaip ginklai.”

Taigi, vos mūsų Ivanas pabandė elgtis taip, kaip liepia širdis, buvo sutryptas meilužės vyro galios, kuri pasireiškė brutaliu kelių sovietinių slaptųjų tarnybų agentų įsikišimu. Jie taip jį prišėrė vaistų, kad liko tik griaučiai.

Oficialiai jis dingo be žinios. Niekas nežinojo, kur. Visi manė, kad per Suomiją pabėgo iš SSRS. Po kelių mėnesių atsirado psichiatrinėje ligoninėje, kur buvo atvežtas, kai kažkas jį rado gatvėje. Ivanas buvo labai prastos psichinės būklės, net savo vardo neprisiminė. Turėjo tik smuiką: pagal jį gydytojai surado orkestrą, o vėliau ir seserį.

Deja, Ivano sveikata buvo sugadinta visam laikui. Veidas atrodė taip, tarsi jį kamuotų ilga ir nepaprastai didelė abejonė. Bendravo be problemų, tačiau užtrukdavo, kol apgalvodavo klausimus ir sugalvodavo atsakymus. Sugaišdavo kur kas ilgiau nei sveikas žmogus.

Ivanas ir toliau griežė smuiku. Tai buvo vienintelis dalykas, — siejantis jį su realiu pasauliu. Savotiškas inkaras, į kurį įsikibęs laikėsi visą gyvenimą. Dukart per savaitę grodavo vienoje Centro kavinių, o paskui prisigerdavo iki žemės graibymo. Sakydavo, kad būdamas girtas kartais patirdavo visiško proto aiškumo akimirkų, deja, jos greitai pasibaigdavo.

Ivanas turėjo ištikimą savo gyvenimo draugą, kuris jau seniai kartu su juo dalyvaudavo visose alkoholio fiestose. Tai buvo kitas toks pat vargšas vardu Fima. Būdamas devynerių susirgo meningitu ir nuo tada prarado blaivų protą. Fima buvo labai aršus ir visur regėdavo priešus: pirmą kartą įėjęs į kokią nors vietą užkišdavo dešinę ranką už palto, tarsi norėtų išsitraukti įsivaizduojamą pistoletą. Fima buvo piktas ir nuolat ieškodavo nemalonumų, bet niekas nieko nesakydavo, nes jis buvo nesveikas. Visur vaikščiodavo apsivilkęs jūrininko paltą ir šūkaliodavo jūrininkams būdingus šūksnius, tokius kaip: „Mūsų nedaug, bet mūsų marškinėliai dryžuoti!” arba „Visu greičiu pirmyn! Inkarus subinėn, paskandinkite tą sušiktą fašistų rendelį!” Fima skirstė pasaulį į dvi grupes: „saviškius”, žmones, kuriais jis pasitikėjo, laikė savo draugais, ir „fašistus”, tuos, kuriuos laikė priešais ir todėl juos mušdavo bei įžeidinėdavo. Niekas nežinojo, kaip jis nusprendžia, kas yra „saviškis”, o kas „fašistas”. Jam tai padiktuodavo kažkokia giliai viduje slypinti nuojauta.

Ivanas su Fima kartu privirdavo nemažai košės. Fima buvo aršus, užtat Ivanas mušdavo su įgimtu žiaurumu, puldavo žmones kaip gyvulys laimikį.

Žodžiu, kaip tik dėl šių jųdviejų savybių labai tikėjausi rasti juos namie.

Mums atėjus, Geka, Ivanas ir Fima svetainėje žaidė laivų mūšį.

Geka atsipalaidavęs juokėsi ir šaipėsi iš savo žaidimo draugų. „Bul bul bul”, — juokaudamas kartojo ir mėgdžiojo skęstančio laivo garsą.

Fima drebančiomis rankomis nusiminęs spaudė savo lapelį: turbūt jo flotilės padėtis buvo beviltiška.

Ivanas stovėjo kampe nukabinęs nosį, o jo lapelis buvo numestas ant žemės. Vadinasi, jis ką tik buvo pralaimėjęs mūšį. Ivanas laikė rankose smuiką ir po truputį griežė kažkokią keistą labai lėtą ir liūdną melodiją, primenančią iš tolumos sklindantį šauksmą.

Trumpai nupasakojau Gekai, į kokią padėtį patekome, ir paklausiau, ar galėtų mums padėti pereiti rajoną.

Jis iš karto sutiko, o Fima su Ivanu nusekė jam iš paskos kaip avinėliai, pasirengę virsti liūtais.

Išėjome į gatvę. Žvelgiau į mūsų gaują ir negalėjau patikėti, kad per savo gimtadienį turėjau įklimpti į šitokią istoriją, kuri darėsi vis neįtikėtinesnė: du nepilnamečius sibiriečius ir vieną ką tik iš kalėjimo išėjusį suaugusįjį, kurie tikisi gyvi pasprukti iš rajono, kur paskelbta jų medžioklė, lydi gydytojos sūnus ir du pasiutę silpnapročiai.

Mudu su Geka ėjome priekyje, kiti sekė mums iš paskos. Plepėdamas su Geka nugirdau, kaip Melas pasakoja Pirštui savo stebuklingas istorijas. Porino apie didžiulę žuvį, kuri iki pat mūsų kvartalo atplaukė upe prieš srovę, nes ją atviliojo tetos Martos obuolienės aromatas. Kiekvieną kartą, kai Melas pasakodavo šią istoriją, juokingiausia būdavo, kai rodydavo, kokio dydžio ta žuvis buvo. Išskėsdavo rankas kaip nukryžiuotas Kristus ir sunkiai tardamas žodžius surikdavo: „To-oo-okio didumo!” Viena ausimi klausiausi jo pasakojimo, laukdamas, kada pasigirs ši frazė, o kita klausiausi Gekos. Jaučiausi tiesiog puikiai. Atrodė, kad paprasčiausiai einu pasivaikščioti su draugais.

Melas pabaigė savo istoriją, o Fima pakomentavo:

— Sūdąs, kad žinotum, kiek tokių padarų man teko matyti iš savo laivo! Banginiai mane užkniso, jūroje pilna tokio šlamšto!

Atsigręžiau, norėdamas pamatyti jo veido išraišką, kai tarė tuos žodžius, ir pastebėjau, kaip kažkas praskriejo visai pro pat mano veidą. Daiktas skriejo taip arti, kad beveik lietė skruostą. Tai buvo plytos gabalas. Tą pat akimirką Geka suriko:

— Sūdąs, pasala!

Iš dviejų priešpriešinių kiemų išniro apie dešimt vaikigalių, apsiginklavusių lazdomis ir peiliais. Jie bėgo link mūsų ir šaukė:

— Užmuškime juos, visus užmuškime!

Įkišau ranką į kišenę ir išsitraukiau savo piką. Paspaudžiau mygtuką, spyruoklė spragtelėjo, ašmenys klanktelėjo ir iššoko. Jutau, kaip Melo nugara atsiremia į maniškę, o balsas sako:

— Dabar ką nors nudėsiu!

— Idiote, durk tik į šlaunis, po striukėmis jie prisikišo laikraščių. Ar nematai, kad yra pasiruošę? Laukė mūsų... — sakinio baigti nespėjau, nes prieš mane išdygo medine lazda apsiginklavęs vaikiščias. Stengėsi pataikyti į galvą. Pajutau, kaip jo lazda prašvilpė pro pat mano ausį vieną, antrą kartą... vikrus šunsnukis. Stengiausi prie jo prieiti arčiau, kad galėčiau įdurti peiliu, bet niekaip nespėdavau. Jo smūgiai lazda darėsi vis greitesni ir taiklesni, būtų pataikęs. Staiga kitas vaikigalis puolė mane iš už nugaros, stipriai pastūmė, ir nulėkiau tiesiai milžinui su lazda į glėbį. Instinktyviai dūriau jam triskart peiliu į šlaunį taip greitai, kad suvirpėjo ranka, tarsi viršijus įtampą ja būtų perbėgusi elektros srovė. Po mumis boluojantis sniegas nusidažė krauju. Milžinas alkūne smogė man į veidą, bet aš ir toliau badžiau, kol jis raukydamasis iš skausmo ir rankomis spausdamas koją pargriuvo ant kruvino sniego.

Tas, kuris pirma mane pastūmė, dabar iš už nugaros stengėsi peiliu įdurti į šoną, bet aš buvau liesas, o mano striukė stora, tad smūgis kūno nepasiekė. Striukė suplyšo, o jo ranka kartu su peiliu įsipainiojo skylėje. Pasisukau ir sužeidžiau jį piku, iš pradžių į nosį, paskui virš akies: jo veidas iškart paplūdo krauju. Jis stengėsi ištraukti ranką iš mano striukės skylės, bet peilis buvo įstrigęs medžiagoje, tad ten jį ir paliko. Rankomis užsidengė veidą ir rėkdamas krito į sniegą atokiau nuo manęs.

Įkišau du pirštus į striukės plyšį ir atsargiai ištraukiau ašmenis: tai buvo platus ir labai aštrus medžioklinis peilis. „Kad tave žaltys, — pamaniau, — jei būtų pataikęs, būčiau pakratęs kojas. Grįžęs namo uždegsiu žvakę prie Švenčiausiosios Mergelės ikonos?

Perlipau priešo kūną ir kairėje rankoje spausdamas jo peilį patraukiau link Gekos, kuris, parkritęs ant žemės, stengėsi išvengti tvirto vaikigalio rankose esančios lazdos smūgių. Geka dešine ranka rėmėsi į žemę, o kaire stengėsi kiek įmanydamas apsisaugoti. Šokau jo užpuolikui iš už nugaros ir suleidau piko ašmenis į šlaunį.

Mano peilio ašmenys buvo ilgi ir gerai lindo į mėsą. Puikiai tiko žmonėms išjungti, nes lengvai slydo per raumenis iki pat kaulo.

Tuo pat metu medžiokliniu peiliu iš už nugaros perpjoviau jam kitos kojos kelio raiščius. Suklikęs iš skausmo tvirtasis vyrukas krito žemėn.

Geka atsistojo, pasiėmė lazdą ir abu drauge nuskubėjome pas Melą. Melas buvo pačiupęs vieną vaikiščią ir rėkdamas kaip išprotėjęs badė peiliu į pilvą, o kiti trys stengėsi jį sustabdyti ir be perstojo daužė jam per galvą ir nugarą lazdomis. Jeigu šitaip būtų daužę mane, aš tikrai būčiau miręs. Tik dėl savo kūno sudėjimo Melas vis dar laikėsi ant kojų.

Išsitraukęs peilį puoliau vieną, kuris jau ruošėsi galingai trenkti lazda Melui per galvą. Pribėgau iš už nugaros ir perpjoviau jam raištį.

Geka trinktelėjo per galvą kitam, ir šis iškart nualpo, o iš ausies ėmė tekėti kraujas. Trečias paspruko į vieną kiemų, iš kur prieš kelias akimirkas visi jie buvo išlindę.

Tuo metu Fima ir Ivanas, pasičiupę lazdas, prie šaligatvio vanojo du ant žemės parkritusius tipus. Vienas atrodė labai prastai. Fima, be jokios abejonės, buvo sulaužęs jam nosį, jo veidas buvo visas kruvinas. Jis instinktyviai kėlė drebančias rankas, kad užsidengtų veidą nuo smūgių, bet Fima vis tiek jį daužė su tokiu įtūžiu, kad lazda atšokdavo nuo rankų, tarytum jos būtų medinės kaip Buratino. Buvo aišku, kad Fima jam jas sulaužė. Perpykęs, įsiūčio pagautas Fima jį mušė ir šaukė:

— Kas čia nori nugalabyti sovietų jūreivį? Ką? Nagi? Kas tas šūdinas fašistas?

Ivanas stengėsi lazda pataikyti kitam užpuolikui į veidą. Šis buvo vikrus ir sugebėdavo išvengti smūgių, sukiodamasis į vieną ir į kitą pusę. Vienu metu Ivanas jau buvo bepataikąs, tačiau paskutinę akimirką lazda nepataikė į veidą ir atsitrenkė į apledijusį asfaltą, padengtą nuo kraujo, kuris vos palietęs žemę sušaldavo į ledą, raudonu sniegu. Lazda perskilo į dvi dalis. Ivanas supyko ir numetė šalin rankose likusią dalį. Tuomet suglaudęs kojas užšoko vaikinui ant galvos ir keistai šaukdamas pradėjo kojomis mindyti veidą. Jo šauksmas panėšėjo į indėnų, puolančių kaubojus amerikietiškuose vesternuose, karo šūksnį.

Tuodu buvo tikri bepročiai.

Muštynės baigėsi akimirksniu.

Kitoje gatvės pusėje stovėjo Pirštas. Rankose laikė peilį ir lazdą, o po jo kojomis gulėjo vaikinas, kurio veidą nuo burnos iki kaktos vidurio ženklino pjūvis, labai gilus. Bjaurus dalykas.

Vaikinas tįsojo, buvo sąmoningas, bet nejudėjo. Manau, kad kraujas ir skausmas jam sukėlė šoką.

Melas už apykaklės laikė tipą, kurį prieš tai badė peiliu į pilvą. Nustebęs žiūrėjo į perpus perlūžusią savo peilio geležtę. Priėjau prie jo ir staigiu mostu nutraukiau skylėmis išvarpytą striukę. Ant sniego iškrito kokios dvi dešimtys storų, vienas su kitu suklijuotų laikraščių. Toje popieriaus krūvoje kyšojo nulūžusi Melo geležtės dalis.

Melas žiūrėjo į visa tai nustebęs. Atrodo, negalėjo patikėti savo akimis, tarsi tai būtų mago numeris.

Pakėliau nuo žemės popierių krūvą, kurį laiką palaikiau, pasvėriau. Paskui, iš visų jėgų atsivedėjęs tais suklijuotais laikraščiais, vožiau Melui per galvą. Pasigirdo stiprus garsas tarsi kirviu kapojant malkas.

Melo skruostas iškart paraudo. Jis paleido vaikinuko kaklą ir ranka palietė vietą, į kurią trenkiau. Sunerimusiu balsu paklausė:

— Ar velnias tave apsėdo? Ką aš tau padariau?

Vožiau jam dar kartą. Jis žengtelėjo porą žingsnių atgal ir pakėlė ranką, norėdamas mane sustabdyti.

Atsakiau:

— Ką aš tau, asile, sakiau? Smūgiuoti į šlaunis, ne į krūtinę! Kol tu žaidei su tuo narkomanu, trys jo draugeliai tau krovė malkas. Man dūrė ne juokais. Po velnių, per plauką manęs nepapjovė! O kur tu buvai, kodėl manęs nepridengei?

Jis tučtuojau nutaisė nusiminusį veidą — nudelbė žvilgsnį į žemę, nuleido galvą, šiek tiek pravėrė burną — ir išmaldos prašančiojo balsu ėmė murmėti nesuprantamus dalykus kaip ir kiekvieną sykį, kai būdavo neteisus:

— Hm-m-m-m... Kolima... Nie-e-nuo-no-rėjau ti-i-k... ghm-hm-hm... atsipraš-šau-u-u-u...

— Dėjau skersą ant tavo atsiprašau, — pertraukiau jį. — Noriu grįžti namo ir atšvęsti savo gimtadienį, o ne laidotuves. Klausykis, kai su tavimi kalbu. Dabar ne laikas elgtis kaip debilams, kitaip tame šūdiname reikale pakratysime kojas. Neužmiršk, kad esame ne vieni, su mumis eina žmonės, besistengiantys padėti. Negalime užtraukti jiems pernelyg didelio pavojaus. Ir viena laimė, kad jie su mumis, kitaip su tokiu draugu kaip tu jau būčiau miręs.

Melas dar labiau susitraukė ir kaip visuomet tokiais atvejais virto mano asmeniniu šešėliu. Nors ir kiek pavėluotai, bet tapo mano užnugariu.

Gatvė buvo panaši į skerdynių vietą: sniegas buvo visur aplaistytas krauju, apgailėtinos būklės užpuolikai šliaužė į šaligatvio pakraščius. Priėjau prie to, kurį Melas prieš tai bandė subadyti peiliu: buvo išsigandęs, nors neturėjo nė įdrėskimo. Turėjau elgtis kaip blogietis. Sugriebiau jį už kaklo ir pabandžiau pakelti, bet nepakako jėgų atplėšti nuo žemės. Tuomet pasilenkiau ir spaudžiau peilį prie šlaunies, kol pradėjo bėgti šiek tiek kraujo. Jis sukliko, ėmė verkti ir maldauti, kad nežudyčiau. Tėškiau stiprų antausį, kad liautųsi.

— Užčiaupk srėbtuvę, gaidy! Ar žinai ant ko užsirovei, liurbi? Ar žinai, kad mus iš Žemupio net krikštija peiliu? Nejaugi tikrai manei, kad gali mus nudėti? Mušuosi nuo septynerių. Išmėsinėjau tiek tokių kaip tu, kad juos suskaičiuoti neužtektų viso gyvenimo.

Žinoma, su aukų skaičiumi šiek tiek persistengiau, bet turėjau jį išgąsdinti, pasėti baimę, nes įbaugintas priešas — pusiau nugalėtas. Kiti (net neabejojau, kad greitai susidursime su kitais) turėjo mus pasitikti paspraudę uodegas.

— Šį kartą tavęs nenudėsiu, nes šiandien mano gimtadienis, be to, mušamės pirmą sykį. Bet jei dar kartą perbėgsi man kelią, nepasigailėsiu. Kai sutiksi Grifą, pasakyk, kad Kolima perduoda linkėjimus ir kad jeigu šį vakarą jį sutiksiu, paskersiu kaip kiaulę...

Tas vargšas debilas žiūrėjo į mane taip, tarsi būčiau beatimąs jo sielą. Iš šlaunies jam bėgo kraujas, o veidas buvo paklaikęs iš baimės.

Patraukėme toliau: Fima nešėsi didelę lazdą, Ivanas — ant žemės rastą sulūžusį bananą, Geka buvo ginkluotas geležiniu strypu, Pirštas — peiliu ir lazda, aš kišenėje nešiausi du peilius, o antrasis mano šešėlis nusižeminusia išraiška veide rankose nešėsi lazdą ir perpus perlūžusį peilį.

Mums nueinant iš kiemo pradėjo lįsti „išgyvenusieji”. Kai buvome už kokių dvidešimties metrų, vienas jų mums pavymui suriko:

— Šunsnukiai sibiriečiai! Grįžkite į savo šūdinus miškus! Visus jus nudėsime!

Melas atsigręžė ir sviedė į jį savo perlūžusį peilį. Viskas įvyko akimirksniu. Melo peilis nuskrido keista trajektorija ir pataikė tiesiai į veidą vienam šalia rėkusio berniūkščio stovinčiam vaikiščiui. Vėl kraujas. Vėl visi išsilakstė, sniege palikę dar vieną sužeistą draugą.

— Šventas Kristau, na ir skerdynės... — tarė Geka.

Ėjome sparčiu žingsniu. Priėję dideles atviras erdves beveik bėgome. Stengėmės išvengti kiemų ir siaurų įėjimų.

Paskutinė namų eilė, išsirikiavusi prieš maisto sandėlius, liko mums už nugarų. Pasislėpėme tarp garažų ir nelegaliai pastatytų pašiūrių automobiliams laikyti. Pasiūliau prieš drauge pereinant į kitą gatvės pusę gerai apžiūrėti teritoriją. Jaučiau, kad mūsų laukia staigmena. “

— Paklausykite, — tariau. — Aš nusivilksiu striukę, nes taip greičiau bėgsiu. Pereisiu gatvę tolėliau, ties posūkiu, kur ją pridengia medžiai. Tuomet nueisiu iki sandėlių ir įvertinsiu padėtį. Jeigu mūsų laukia didelis būrys, eisime per kitur. Jeigu jų nedaug, užpulsime iš už nugaros ir sumalsime juos į miltus... Užtruksiu ne daugiau kaip ketvirtį valandos. Per tą laiką jūs pasižvalgykite garažuose, gal rasite ką nors naudingo, ką galėtume panaudoti kaip ginklus. Tik būkite atsargūs, neatkreipkite į save dėmesio...

Visi sutiko, tik Melas nenorėjo leisti man eiti vienam, jaudinosi.

— Kolima, einu su tavimi, gali nutikti bet kas...

Negalėjau jam pasakyti, kad bus našta, turėjau rasti švelnesnį paaiškinimą.

— Tu man reikalingas čia. Jei jie sužinos, kur jūs, tavo pareiga bus apginti grupę. Aš vienas sugebėsiu pasprukti iš pačios šūdiniausios situacijos, o kas bus su jais?

Išgirdęs šiuos žodžius Melas surimtėjo, o jo veide pasirodė tokia išraiška, kokia galėtų spindėti japonų kamikadzės veide prieš lipant į lėktuvą.

Nusivilkau striukę ir jau buvau beeinąs, bet Melas mane sustabdė ir į rankas įspraudė geležinį strypą. Virpančiu balsu tarė:

— Gali prireikti...

Žiūrėjau į jį ir stebėjausi: koks vis dėlto tas žmogaus pavidalo padaras yra idiotas ir kaip jis manimi rūpinasi!

Turėjau neštis kuo mažiau daiktų, tačiau norėdamas išvengti nereikalingų aiškinimusi paėmiau strypą ir nubėgau. Numečiau jį vos užbėgęs už garažo kampo. Lėkiau greitai. Oras buvo šaltas, buvo lengva kvėpuoti.

Pribėgęs posūkį kirtau gatvę ir patraukiau sandėlių link. Iš tolo pamačiau kokį tuziną paauglių, susėdusių aplink metalinę statinę, kurioje jie buvo susikūrę laužą ir šildėsi. Suskaičiavau į sieną atremtas lazdas bei strypus. Norėdamas įsitikinti, kad daugiau nieko nėra, šiek tiek palaukiau, o paskui grįžau atgal.

Kai parbėgau, mano draugai jau buvo atidarę penkis garažus. Melas ištuštino sodo ir daržo įrankių sandėliuką ir iš nedidelio kauptuko, kurio viename gale buvo žemei purenti skirta metalinė geležtė, o kitame turbūt kam nors pasmeigti skirtos nedidelės šakės (nieko neišmanau apie sodininkystę, mūsų rajone sodas buvo reikalingas tik ginklams slėpti), pasidarė ginklą.

Į kišenes Melas prisigrūdo apvalių atsarginių rankinio diskinio pjūklo diskų su dideliais aštriais dantimis.

— Ką su tais daiktais žadi veikti? Bene raikysi žmones?

— Ne, panaudosiu juos kaip sviedžiamuosius ginklus, — išdidžiai atsakė Melas. Pamačiau, kaip jo akyse žybtelėjo ugnelė, kuri pasirodydavo kaskart prieš ką nors pridirbant.

— Melai, tai ne žaidimas. Pasistenk nepataikyti nė į vieną iš mūsų, kitaip būsiu priverstas visus tuos sviedžiamuosius ginklus sugrūsti tau šiknon.

Jis įsižeidęs nutaisė miną ir nukabinęs nosį išėjo iš garažo.

Fima vaikštinėjo nešinas didžiuliu kirviu, ir tas dalykas man kėlė didelį susirūpinimą, todėl įtikinau jį išmainyti kirvį į puikų nerūdijančio plieno vamzdžio gabalą.

— Žiūrėk, kaip jis tviska, — pasakiau. — Argi nepanašus į kalaviją?

Nieko netaręs jis čiupo vamzdį, o akyse sužibo troškimas kautis.

Ivanas rado ilgą kirvuką, skirtą šakoms kapoti. Ištraukiau jį vaikinui iš rankų ir įdaviau metalinį strypą. Juodu buvo pernelyg aršūs, reikėjo palengvinti jų ginkluotę.

Pirštas susirado ilgą ir tvirtą kirvio kotą, Geka — didelį rėžiklį ir sunkią medinę lazdą.

Puiku.

Pašniukštinėjęs viename garaže radau tuščių butelių dėžę. Kai ką sugalvojau: norėjau padaryti vieną baisų, tačiau mūsų padėtyje labai naudingą dalyką. Žvilgtelėjau į kitus garažus. Viename buvo smėlio, kuriame žiemą laikomi obuoliai. Pasikviečiau Geką. Apsiginklavome vamzdeliu ir iš mašinų bakų išsiurbėme benzino.

Į visus butelius pripylėme su smėliu sumaišyto benzino, o iš rastų senų skudurų pagaminome kamščius.

Molotovo kokteiliai buvo paruošti.

Susirinkome į trumpą pasitarimą ir per jį pasiūliau elementarų planą:

— Pereikime gatvę iškart šioje vietoje ir nueikime iki sandėlio sienos. Paskui šliaušime link jų, priartėsime kaip galėdami labiau. Jie tikisi, kad mes pasirodysime iš kitos pusės. Užklupsime juos netikėtai ir apmėtysime molotovais. O paskui jau mušimės. Tik taip galėsime iš rajono išeiti savomis kojomis.

Visi sutiko.

Kartu bėgte kirtome gatvę. Pribėgę sieną sulėtinome žingsnį. Mudu su Geka nešėme molotovų prikrautą dėžę.

Staiga išgirdome balsus: buvo susirinkę čia pat už kampo. Sustojome. Šiek tiek pasilenkiau į priekį ir vogčiomis dirstelėjau iš už kampo: jie buvo idealus taikinys. Visi stovėjo prie sienos aplink statinėje kūrenamą ugnį.

Vieną jų pažinojau. Tai buvo ketveriais metais už mane vyresnis kvailys, apsigimęs idiotas, vadinamas Trupiniu. Kartą jis nužudė tris vienos senutės, savo kaimynės, katinus, o paskui ilgai visiems gyrėsi šiuo didvyrišku savo poelgiu. Buvo tikras sadistas.

Sykį visi drauge maudėmės viename upės paplūdimyje. Vienas vaikinas iš mūsų kvartalo — Stasas, pravarde Žvėris, — išgirdo jį pasakojant apie tą nesąmonę su katinais. Žvėris buvo tikrai piktas, įsiutęs ant viso pasaulio vaikis. Jis ilgai negalvojo. Priėjo prie Trupinio ir, suėmęs jo rankas, suspaudė taip stipriai, kad pasigirdo lūžtančių kaulų garsas. Trupinys išbalo ir nualpo, rankos pamėlynavo, sutino taip, kad tapo panašios į du balionus. Draugai jį išnešė. Vėliau išgirdau, kad ligoninėje jam sutvarkė rankas ir kad jis toliau elgiasi taip pat kvailai, kaip iki tol. Visiems pasakojo atkeršysiąs. Nespėjo. Neilgai trukus Žvėris mirė. Buvo nušautas per susišaudymą su mentais. Tuomet Trupinys ėmė pykti ant viso mūsų rajono, sudarė sąjungą su Grifu ir pažadėjo mus sunaikinti. Sklido kalbos, kad miesto kapinėse jie net laikė juodąsias mišias, kuriose prakeikė visus mus, Žemupio vaikus.

Paėmiau du Molotovo kokteilius, kitus du įdaviau Gekai ir Pirštui. Melui nedaviau, nes kartą, būdamas mažas, vieną tokį jis per aukštai išmetė, šis sprogo ore, o krisdamos šukės brūkštelėjo mums patiems. Nuo tada jam buvo pavedama užduotis laikyti paruoštą degtuką arba žiebtuvėlį.

Butelius gerai supurčiau, smėlis nuo dugno pakilo, padegiau iš skudurų padarytus kamščius, o tada iškart išėjau iš už sienos ir vienu metu sviedžiau du molotovus į būrį. Po akimirkos kitus du jau laikiau rankose, juos uždegiau ir taip be perstojo...

Priešus apėmė panika. Vaikinai svylančiais veidais krito į sniegą, visur plazdėjo liepsnos, kažkas pasileido bėgti tokiu greičiu, kad akimirksniu dingo mums iš akių.

Trise ištuštinome dėžę greičiau nei per minutę. Melas nespėjo net užpūsti degtuko, o mes jau buvome baigę.

Išsitraukiau peilius ir puoliau vieną vaikiną, kuris pakilęs nuo žemės jau taikėsi nusitverti lazdą. Jis nebuvo apdegęs, buvo užsidegusi tik striukė, spėjo nusiristi į sniegą. Buvo labai įpykęs ir karingai rėkė. Porą kartų bandė man suduoti pernelyg neprisiartinęs. Tuomet aš kritau jam po kojomis, išvengiau lazdos smūgio ir suvariau peilį į koją. Kita koja jis spyrė man į veidą ir praskėlė lūpą. Burnoje pajutau kraujo skonį, tačiau sugebėjau kelis kartus įdurti jam į šlaunį ir perpjauti kelio raiščius.

Man už nugaros Melas jau buvo išguldęs tris. Vienam buvo apdegusi pusė veido, kito galvoje žiojėjo trys skylės, o iš jų rimtai tekėjo kraujas: beveik juodas, koks bėga tuomet, kai būna pažeistos kepenys, tik tirštesnis. Trečiam buvo sulaužyta ranka. Melas buvo įsiutęs, jo kojoje styrojo įsmeigtas peilis.

Pirštas laikėsi prie sienos. Jam po kojomis gulėjo dar trys. Vienam iš kojos žemiau kelio kyšojo lūžęs kaulas.

Geka taip pat rėmėsi į sieną. Buvo gavęs smūgį į kaktą: nieko rimto, tačiau buvo akivaizdu, kad jis išsigando.

Anie du bepročiai, Fima ir Ivanas, drauge talžė vieną milžiną. Gigantas tįsojo ant žemės ir dėl neaiškios priežasties nenorėjo iš rankų paleisti medinės lazdos, kurią stipriai spaudė kumštyje. Jo veidas panėšėjo į maltos mėsos gniužulą. Turbūt jau kurį laiką buvo apalpęs, bet vis nepaleido lazdos. Pasilenkiau prie jo ir pamačiau, kad lazda elastiniu bintu pririšta prie riešo. Perduodamas linkėjimus iš Sibiro perpjoviau jam kelio raiščius. Jis net neaiktelėjo, buvo visiškai išsijungęs.

Ištraukiau peilį iš Melo kojos, paskui nurišau tą elastinį bintą ir perplėšiau jį pusiau. Vieną pusę uždėjau ant žaizdos kaip tamponą, o kita stipriai sutvarsčiau. Melas nebenorėjo užsimauti kelnių, kurias buvo nusimovęs, kad būtų paprasčiau subintuoti. Sakė, kad nori leisti odai pakvėpuoti. Kvailys.

Pirštas žiūrėjo į Fimą ir Ivaną, o jo veide neblėso šypsena. Juodu jautėsi esantys protagonistai ir išdidžiai mojavo savo geležinėmis lazdomis.

Padėjau Gekai atsikelti. Jam viskas buvo gerai, tik nuo smūgio šiek tiek ūžė galva ir jautėsi sunerimęs. Iš kišenės išsitraukiau ledinuką.

— Imk, brolau, lėtai jį sučiulpk. Pasijusi geriau.

Žinoma, tai buvo nesąmonė, bet jeigu žmogus tiki, ledinukas suveikia taip pat, kaip raminamieji. Mano dėdė tai vadino „psichologiniu faktoriumi”. Jis padėjo mesti rūkyti vienam savo kameros draugui, pripūtęs miglos, kad jeigu šis kasdien po pusvalandį trins sau ausis, per mėnesį jam praeis noras rūkyti.

Geka sučiulpė saldainį ir pasijuto geriau. Jo kaktą puošė ilga mėlynė iki pat kairiosios ausies. Pasakiau jam, kad turime kaip galima greičiau išeiti iš Geležinkelio stoties rajono. Geka jaudinosi, nes tie vaikigaliai žinojo, kur jis gyvena. Bijojo grįžti namo.

— Nesibaimink, broliuk, — nuraminau. — Kai pareisime į savo rajoną, viską papasakosiu Sargui. Dėdė Rąstas viską sutvarkys.

Stengiausi jį įtikinti, kad su mumis yra saugus, mes jį apginsime.

— Iš kur žinai, kad mes esame teisūs, o ne priešingai? — paklausė.

Tą akimirką jo klausimas man pasirodė kvailas. Tik vėliau, po kurio laiko, supratau, koks jis iš tiesų išmintingas. Esmė glūdėjo visai kitur: Geka neklausė, ar mes teisūs toje arba kitose panašiose situacijose. Kalbėjo apie objektyvią mūsų pozicijos realybę mus supančio pasaulio atžvilgiu.

Mano draugas Geka buvo filosofas, bet aš nebuvau taip meistriškai įvaldęs žodžio meno, todėl atsakiau jam pirmą į galvą šovusį dalyką:

— Nes mes nuoširdūs, nieko neslepiame.

Išgirdęs atsakymą jis man keistai nusišypsojo, tarsi būtų norėjęs kažką pasakyti, bet nusprendęs pasilaikyti tai kitam kartui.

Melas išnaršė mūsų priešininkų kišenes ir rado tris peilius, šešis pakelius cigarečių, keturis žiebtuvėlius (vienas buvo auksinis, ir jis iškart įsibruko jį į kišenę), daugiau nei penkiasdešimt rublių ir maišelį, pilną auksinių žiedų bei grandinėlių, kuriuos tie liurbiai garantuotai buvo ką tik iš kur nors pavogę.

Greta statinės mūsų laukė kita grobio dalis. Medžiaginis krepšys, kuriame buvo termosas prastai išvirtos, bet vis dar gana šiltos arbatos, apie dešimt nedidelių sumuštinių su sūriu ir staigmena: trumpas dvivamzdis be buožės ir krūva visur išsimėčiusių šovinių. Buvo jų net tarp sumuštinių. Patikrinau šovinius: originalius pasilikau, o darytus namie išmečiau, nes nepažįstamų žmonių, ypač iš Geležinkelio stoties rajono, daryti šoviniai pasitikėjimo man nekėlė.

Melas buvo nustebęs ir kaip užsikirtusi plokštelė be paliovos klausinėjo:

— Kodėl jie į mus nešovė? Kodėl jie į mus nešovė? Kodėl jie į mus nešovė?

— Nes jie bekiaušiai... — atsakiau, bet tik tam, kad jis nustotų kartoti tą klausimą, nes iš tiesų aš ir pats negalėjau to suprasti. Galbūt tas, kuris atsinešė dvivamzdį, buvo užpultas iš netyčių ir nespėjo jo išsitraukti... Galbūt. Bet gal ir ne. Vienintelis neabejotinas dalykas buvo tai, kad, jeigu jis būtų juo pasinaudojęs, visa mūsų istorija būtų pasisukusi kita vaga, ir galbūt dabar aš jos nepasakočiau.

Melas norėjo pasiimti dvivamzdį, tačiau, pagal vyresniškumo teisę, jis turėjo atitekti Pirštui. Padaviau jam dvivamzdį. Pirštas gerai jį paslėpė po drabužiais. Laimei, Melas neįsižeidė, sutiko. Tik ėmė mokyti Pirštą, kaip su tuo daiktu šaudyti.

Sparčiu žingsniu patraukėme link parko. Buvau tikras, kad dar ne viskas baigta, mane slėgė keista nuojauta. Eidamas kramčiau nuo šalčio sustingusį sumuštinį ir svarsčiau, kad kaip tik per mano gimtadienį užviręs visas šitas jovalas yra visai negeras ženklas. „Vadinasi, manęs laukia sunkus gyvenimas, — sakiau pats sau. — Tik tikiuosi, kad jis nebus labai trumpas?

Mums įžengus į parką ėmė temti. Žiemą sutemsta greitai, dienos šviesa pasitraukia daug nekovojusi. Per pusvalandį pasidaro taip tamsu, kad nieko nebematyti. Žibintų parke nebuvo, pro medžius tik silpnai spindėjo miesto šviesos. Ėjome pagrindine alėja.

Einant pro sanatoriją Gekai išsakiau savo mintis apie tai, kad ta košė dar nesibaigė. Širdimi jaučiau, jog mūsų laukia dar viena pasala, o tamsus ir nuošalus parkas buvo tinkamiausia tam vieta, todėl jaudinausi dėl mūsų visų.

Geka buvo tokios pat nuomonės:

— Juk neatsitiktinai Grifas dar nepasirodė, ar ne?

Geka pasiūlė laikytis arti vienas kito, kad būtume pasiruošę vienas kitą pridengti, jeigu staiga mus užpultų.

Akimirksniu susimetėme į būrį. Ėjome vienodu žingsniu kaip kareiviai ir tikėjomės priešo puolimo bet kurią akimirką.

Perėjome visą parką, tačiau nieko neįvyko. Pamatę Centro šviesas taip apsidžiaugėme, kad beveik šokinėjome iš džiaugsmo. Melas net pradėjo šūkalioti išradingus įžeidimus Geležinkelio stoties rajono pusėn.

Įžengėme į Centro rajoną. Eidami apšviestomis gatvėmis atsipalaidavome ir netgi pradėjome juokauti. Viskas atrodė taip natūralu ir paprasta... Jaučiausi toks lengvas, kad pats sau sakiau: „Jei panorėčiau, galėčiau skristi?

Melas ėmė lipdyti sniego gniūžtes ir mėtyti į mus. Visi juokėmės ir žingsniavome namų link.

Prie bibliotekos kirtome kampą, pasukome į ramią gatvelę, vingiuojančią tarp senų senamiesčio namų. Nekantravau kuo greičiau grįžti ir su mūsų laukiančiais svečiais atšvęsti savo gimtadienį.

— Bus prisigėrę iki žemės graibymo, — juokavo Melas, — bus jau viską sušlamštę, ir parėję gausime plauti indus.

— Jeigu taip, draugužiai, kitą savo gimtadienį švęsiu vienas, eikite visi... — nespėjau baigti sakinio. Kažkas stipriai smogė man į dešinį šoną. Kritau ant šaltos žemės ir susitrenkiau galvą. Nors išgirsti ir nespėjau, užtat sureagavau žaibiškai. Kai pašokau ant kojų, rankoje jau laikiau peilį.

Gatvelė buvo siaura ir tamsi, tačiau kažkur toli viename lange degė lempa, ir dėl iš ten sklindančios šviesos kai ką buvo galima įžiūrėti. Buvo matyti link mūsų slenkantys šešėliai.

— Velnias, kas atsitiko? Tau viskas gerai? — paklausė manęs Melas.

— Rodos, taip. Kažkas mane pastūmė. Tai jie, nėra abejonių...

— Šventas Kristau, jau numečiau savo lazdą, — žiūrėjo į mane apimtas nevilties.

— Imk vieną mano peilį. Kur tie tavo pjūklo diskai?

Melas įkišo ranką į kišenę ir padavė juos man.

— Sviesk jiems į snukį, gražuoli.

Kaip tarė, taip ir padariau. Paleidau vieną diską į artimiausią šešėlį ir netrukus pasigirdo klaikus riksmas.

Pamačiau, kaip Fima pašoko į priekį, rankose spausdamas geležinę lazdą, ir sušuko:

— Sušikti fašistai, sudraskysiu jus į gabalus!

Puolė vieną vaikinuką, kuris jau buvo netoli ir buvo galima įžiūrėti jo veidą. Bandė išvengti smūgio, bet lazda pataikė tiesiai į sprandą ir jis krito net neaiktelėjęs.

Iš tamsos išniro trise ir puolė Fimą. Ivanas kaip galėdamas stengėsi juos apkulti lazda.

Geka buvo parkritęs ant žemės, viena ranka lūžusi. Vienas milžinas (jau kitas) jį daužė lazda. Akimirksniu Pirštas prišoko prie to milžino ir, nusitaikęs dvivamzdžiu, iš arti šovė jam tiesiai į krūtinę. Milžinas, tarsi nematomos jėgos pastumtas, nenatūraliai parkrito.

Aš puoliau padėti Fimai. Vieną po kito svaidžiau diskus ir dviem užpuolikams pataikiau tiesiai į veidą. Kitam peiliu dūriau į šoną. Jutau, kaip ašmenys per medžiagą giliai įsmigo į mėsą, ir supratau, kad jie buvo taip įsitikinę, jog mus užklups netikėtai, kad net neprisikišo laikraščių. Dar du kartus dūriau jam į tą pačią vietą, į kepenis. Tikėjausi pribaigti. Iškart pajutau silpnumą rankoje, kurioje laikiau peilį. Atrodė, kad imu nebejausti rankos, tarsi ji būtų paralyžiuota.

„To dar betrūko...” — pagalvojau.

Pabandžiau susiimti, stipriau suspausti peilį, bet dešinė ranka manęs neklausė, jos nebevaldžiau. Tuomet paėmiau peilį į kairę. Tą pat akimirką iš už nugaros Melas stvėrė mane už sprando ir nutempė. Tamsoje girdėjau daugybę žingsnių, sprunkančių žingsnių.

Man ėmė trūkti oro, buvo sunku kvėpuoti. Skaudėjo šoną, kur buvau gavęs smūgį, bet nemaniau, jog tai rimta. Maniau, kad daugių daugiausia man bus lūžę pora šonkaulių. Iš tikrųjų, kvėpuojant skausmas stiprėjo.

Milžinas tįsojo ant žemės ir kriokė. Nebuvo matyti nė lašo kraujo. Turbūt šoviniai, kuriais Pirštas į jį šovė, buvo guminiai su metaliniu kamuoliuku viduje. Tokiais neužmuši, tačiau, jeigu šaunama iš arti, jie gali sunkiai sužaloti.

Ėjome toliau. Tiksliau, net nepajutome, kaip pradėjome bėgti. Bėgome visi: priekyje Pirštas su Geka, kuris sveika ranka sau prie krūtinės spaudė sulaužytąją. Fima bėgdamas laidė prakeiksmus Dievui, o už jo tylus ir susikaupęs bėgo Ivanas. Nors man skaudėjo, aš taip pat bėgau kaip išprotėjęs, net pats nežinojau, kodėl. Galbūt dėl to netikėto užpuolimo, kai jau jautėmės saugūs, mus apėmė nauja karštinė.

Melas lėtai bėgo man už nugaros. Galėjo lapnoti greičiau, bet buvo susirūpinęs dėl manęs, nes nepajėgiau bėgti taip greitai, kaip paprastai. Man labai skaudėjo sumuštą šoną.

Pagaliau pasiekėme savo rajono ribą. Palengva, palengva sustojome vidury gatvės, vedančios link upės. Atskubėjo trys draugai, tuo metu ėję sargybą. Trumpai papasakojome jiems, kas atsitiko, ir vienas iškart nubėgo įspėti Sargo.

Atėjome į mano namus. Mama buvo virtuvėje su teta Irina, Melo mama. Abi nerimavo, o kai pamatė mus įeinančius, liko sėdėti lyg prikaltos prie kėdžių.

— Kas jums nutiko? — išlemeno mama.

— Nieko, pakliuvome į šiokią tokią bėdą, nieko rimto... — nuskubėjau į vonią, norėdamas nuslėpti sudraskytą striukę ir nusiplauti kruvinas rankas. — Mama, pakviesk dėdę Vitalijų, — tariau, vėl įėjęs į virtuvę. — Reikia nuvežti Geką į ligoninę. Susilaužė ranką...

— Ar iš proto išsikraustėte? Kaip „susilaužė ranką”? Su kuo nors susimušėte? — ėmė drebėti mano mama.

— Ne, ponia, pargriuvau. Nelaimingas atsitikimas... Turėjau būti atsargesnis, — vargšelis Geka, silpnučiu balseliu, kuris, atrodė, sklinda iš anapus, bandė išgelbėti padėtį.

— Jeigu tu pargriuvai, kodėl mėlynė puošia Melo veidą? — mano mamos maniera pasakyti, kad sekame pasakas, visada buvo savotiška.

— Teta Lilja, — į mano mamą kreipėsi didysis genijus Melas, — reikalas tas, kad griuvome visi drauge...

Tada teta Irina ėmė skaldyti jam antausius.

Vėl nuėjau į vonią ir užsirakinau. Įjungiau šviesą. Pažvelgiau į save, ir širdis man į kulnus nusirito: visa dešinė koja buvo kruvina. Nusirengiau ir į veidrodį atgręžiau skaudamą šoną. Štai jis, plonytis, vos trijų centimetrų ilgio įpjovimas, o iš jo kyšojo nulūžusių ašmenų galiukas. Paėmiau mamos antakiams pešioti skirtą pincetą, ir tą pat akimirką ji pabeldė į duris.

— Nikolajau, leisk man įeiti.

— Minutėlę, tuoj išeisiu, mama. Tik nusiprausiu veidą!

Suspaudžiau kyšantį ašmenų galiuką ir ėmiau lėtai traukti.

Žiūrėjau į vis ilgėjančią geležtę, kurią traukiau lauk, ir man apsunko galva. Vidury veiksmo sustojau, atsukau vandens čiaupą ir susidrėkinau kaktą. Paskui vėl paėmiau už ašmenų ir visus juos ištraukiau. Geležtė buvo beveik dešimties centimetrų ilgio. Negalėjau patikėti savo akimis. Tai buvo pjūklo, skirto metalui pjauti, ašmenų gabalas plonu ir trapiu galu, rankomis išgaląstas iš abiejų pusių kaip skustuvas. Jie specialiai pasirinko tokį ginklą, kad galėtų smogti ir paskui nulaužti, o ašmenys liktų žaizdoje ir suteiktų daugiau kančių.

Žaizda kraujavo. Atidariau spintelę ir kaip galėdamas susitvarsčiau: ant pjūvio užtepiau šiek tiek žaizdą užtraukiančio tepalo ir tvirtai aptvarsčiau, kad sustabdyčiau kraujavimą. Drabužius ir batus išmečiau pro vonios kambario langą ir apsirengiau nešvariais drabužiais, kuriuos išsitraukiau iš greta skalbimo mašinos stovinčio nešvarių skalbinių krepšio. Nuploviau, nušluosčiau peilį ir grįžau į kambarį.

Melas ir teta Irina jau buvo išėję, atėjo dėdė Vitalijus. Rankoje jis laikė mašinos raktelius, buvo pasiruošęs nuvežti Geką į ligoninę.

Fima su Ivanu sėdėjo prie virtuvės stalo. Mano mama davė jiems sriubos su grietine ir troškintos mėsos su bulvėmis.

— Nagi, triukšmadary, ką šį kartą iškrėtėte? — paklausė kaip visada geros nuotaikos dėdė Vitalijus.

Jaučiausi visiškai netekęs jėgų, neturėjau didelio noro juokauti.

— Paskui tau papasakosiu, dėde. Bjauri istorija.

— Ir būtinai per savo gimtadienį turėjai prisidirbti? Visi tavo draugai jau girti, laukia tavęs...

— Nešvęsiu, dėde, vos laikausi ant kojų. Noriu tik išsimiegoti.

Dvi dienas pragulėjau lovoje. Kėliausi tik pavalgyti ir nueiti į tualetą. Antrą dieną Melas atėjo manęs aplankyti drauge su Sargu, dėde Rąstu. Jis norėjo, kad aš pats papasakočiau, kaip viskas buvo.

Viską jam papasakojau, ir jis pažadėjo per keletą valandų sutvarkyti reikalą dar ir todėl, kad nebūtų imtasi atsakomųjų veiksmų prieš Geką, Fimą ir Ivaną. Pirštas liko gyventi mūsų rajone.

Po kokios savaitės Rąstas pasikvietė mane į savo namus pasikalbėti su vienu žmogumi iš Geležinkelio stoties rajono. Jis buvo suaugęs nusikaltėlis, autoritetingas Juodosios sėklos kastos atstovas vardu Virvė. Tai buvo vienas iš nedaugelio Geležinkelio stoties rajono nusikaltėlių, gerbiamų mūsų rajone.

Išvydau juos sėdinčius prie stalo. Virvė atsistojo ir priėjo manęs pasitikti, žvelgdamas tiesiai į akis.

— Vadinasi, tai tu tas įžymusis rašytojas?

Rašytojas nusikaltėlių žargonu reiškia mikliai su peiliu elgtis mokantį žmogų. Raštas yra dūris peiliu.

Nežinojau, nei ką atsakyti, nei ar galiu kalbėti. Todėl pažvelgiau į Rąstą. Jis pritariamai linktelėjo.

— Rašau, kai reikia, kai mane įkvepia mūza, — atsakiau.

Virvė plačiai nusišypsojo.

— Esi guvus basakojis.

Pavadino mane basakoju. Tai geras ženklas. Reikalas galėjo išsispręsti mano naudai.

Virvė atsisėdo ir pakvietė mane sėstis greta jųdviejų.

— Tik vieną sykį klausiu tavęs, ką manai apie šį reikalą, ir daugiau apie tai nekalbėsime, — Virvė kalbėjo labai ramiai ir užtikrintu balsu. Buvo matyti, kad jis turi autoritetą ir moka tvarkytis. — Jeigu iš tavo pusės istorija baigta ir nenori niekam keršyti, duodu tau garbės žodį, kad mes, Geležinkelio stoties rajono žmonės, griežtai nubausime visus, sukėlusius tau ir tavo draugams nepatogumų. Jeigu nori keršyti kam nors konkrečiai, gali tai daryti, tačiau tuomet visu tuo užsiimti teks pačiam.

Nesvarsčiau nė akimirkos, atsakymas iškart išsiveržė man iš lūpų:

— Neturiu nieko asmeniško nė prieš vieną Geležinkelio stoties rajono nusikaltėlį. Kas buvo, pražuvo, teisingiausia būtų viską pamiršti. Tikiuosi, kad nenužudžiau nė vieno jūsiškio, bet juk žinote, kaip būna per muštynes — kiekvienas stengiasi išlikti kaip galėdamas.

Norėjau, kad jis suprastų, jog man nerūpi kerštas, jog visų svarbiausia taika ir ramybė bendruomenėje.

Virvė žiūrėjo į mane rimta, tačiau gera žadančia, draugiška išraiška veide.

— Gerai, tuomet pažadu tau, kad tas, kuris surengė šį gėdingą prieš jus nukreiptą išpuolį, jums besisvečiuojant mūsų rajone, bus nubaustas ir išvarytas. Tavo draugai gali gyventi garbingai ir vaikščioti Geležinkelio stoties rajone aukštai iškelta galva... — padarė pauzę, žvelgdamas į kitoje kambario pusėje esančias duris. — Noriu tave supažindinti su savo sūnėnais. Deja, tau jau teko su jais susitikti, tačiau noriu, kad dabar priimtum jų atsiprašymą... — nuskambėjus šiems žodžiams, pro duris įžengė du vaikinai niūriais veidais, žemai nuleidę galvas. Vieną iškart atpažinau. Barzda — tas šiknius, kurį primušėme ir uždarėme mokykloje. Kito veidas man atrodė pažįstamas, tačiau niekaip neprisiminiau, kur esu jį matęs. Paskui pastebėjau, kad raišuoja, o po kelnėmis ant kairės kojos buvo matyti išsipūtimas nuo tvarsčių. Tai buvo tipas, kuriam po pirmojo susirėmimo dūriau peiliu, perduodamas žinutę Grifui.

Juodu priėjo ir sustojo priešais mane taip pat noriai, kaip mirtininkai prieš juos sušaudyti pasirengusią komandą. Vienbalsiai su manimi pasisveikino. Vaizdas buvo labai liūdnas ir žeminantis, man jų pagailo.

Virvė griežtu balsu jiems paliepė:

— Nagi, pradėkite!

Iškart nuskambėjus įsakymui, Barzda, mažasis narkomanas, kaip žirnius pradėjo berti akivaizdžiai mintinai išmoktus žodžius:

— Prašau tavęs, kaip brolio, atleidimo, nes suklydau. Jei nori mane nubausti, gali tai daryti, bet pirma atleisk man! — tai nebuvo taip jaudinama, kaip gali atrodyti. Puikiai supratau, kad tai grynas formalumas.

Aš taip pat turėjau suvaidinti savo vaidmenį:

— Priimk mano nuolankų, broliška meile ir užuojauta dvelkiantį pasveikinimą. Te mums visiems atleidžia Viešpats Dievas.

Tai senelio Kuzios mokyklos vaisiai. Jeigu jis būtų girdėjęs, tikrai būtų manimi didžiavęsis. Poetiškas tonas, religingas turinys... Kaip tikras sibirietis.

Nuskambėjus mano žodžiams Rąsto veide nušvito pasitenkinimą išduodanti šypsena. Virvė vos neišsižiojo.

Dabar buvo antrojo nelaimėlio eilė:

— Prašau, atleisk man, kaip broliui, nes pasielgiau neteisingai ir...

Jo balsas buvo ne toks tvirtas kaip Barzdos. Buvo aiškiai matyti, kad gerai neprisiminė savo žodžių ir juos sutrumpino. Žvilgtelėjo į Virvę suglumusiu žvilgsniu, tačiau tas net nemirktelėjo ir pats nepajuto, kaip sugniaužė kumščius.

Tuomet nusprendžiau visus juos pribaigti savo mandagumu. Giliai įkvėpiau ir kaip dainą užtraukiau tokią frazę:

— Kaip garbingasis Mūsų Viešpats Jėzus Kristus savo meile apgaubia visus mus, nusidėjėlius, ir su meile veda amžinojo išsigelbėjimo link, su tokiu pačiu nuolankumu ir džiaugsmu apgaubiu jus brolišku atleidimu.

Šventojo žodžiai. Mano kojos vos nepakilo nuo žemės, atrodė, kad tuoj tuoj lubos atsivers mano aukštybei.

Rąstas ir toliau šypsojosi. Virvė tarė:

— Atleisk mums už viską, Kolima. Ramiai grįžk namo, aš pats asmeniškai viską sutvarkysiu.

Po mėnesio sužinojau, kad Grifas buvo sumuštas iki kraujo, paženklintas pjūviu nuo burnos, per visą žandą iki pat ausies ir priverstas nešdintis iš Geležinkelio stoties rajono.

Kažkas vieną dieną man pasakė, kad jis išsikėlė į Odesą ir ten prisijungė prie nepilnamečių gaujos, tramvajuose vagiančios pinigines. Tokie žmonės nesilaikė jokių — nei žmonių, nei nusikaltėlių — įstatymų.

Po kurio laiko išgirdau, kad Grifas mirė. Jį nužudė jo paties draugai, išstūmė iš važiuojančio tramvajaus.

Geka greitai pasveiko, lūžis nepaliko jokios žymės. Vėliau jis įstojo į universiteto medicinos fakultetą.

Fimą, jo nelaimei, šeima išsivežė į Izraelį. Man pasakojo, kad kai jie stengėsi įlaipinti jį į lėktuvą, Fima ėmė prieštarauti, rėkdamas, kad jūrininkui gėda skraidyti. Primušė piloto padėjėją ir du muitinės darbuotojus. Galiausiai jiems teko jį užmigdyti raminamaisiais vaistais.

Ivanas ir toliau griežė smuiku restorane ir po kurio laiko rado būdą susitaikyti su savo draugo išvažiavimu: pradėjo gyventi su mergina. Beje, tarp miesto merginų sklandė kalbos, kad Ivaną gamta dosniai apdovanojo ne tik muzikiniu talentu.

Pirštas kurį laiką gyveno mūsų rajone, paskui plėšė bankus su viena sibiriečių gauja, o galiausiai įsikūrė Belgijoje ir susituokė su vietine moterimi.

Po įvykių Geležinkelio stoties rajone dar kurį laiką kartkartėmis sutikdavau nepažįstamų vaikinų, kurie su manimi sveikindavosi ir sakydavo: „Tą dieną ir aš ten buvau.”

Kai kurie beveik puikuodamiesi ir su pasididžiavimu rodydavo man pjūvius už kelio, randus ant šlaunų ir sakydavo: „Atpažįsti? Tai tavo darbas!”

Su daugeliu jų gerai sutariau. Laimei, tą dieną niekas nemirė, nors vieną ir sužeidžiau gana sunkiai, peiliu pataikęs šalia kepenų.

Kai Rąstas papasakojo seneliui Kuziai, kaip elgiausi su Virvės sūnėnais, jis mane savotiškai pagyrė. Kreivai nusišypsojo ir tepasakė: „Šaunuolis, Kolima. Mandagus liežuvis pjauna ir duria geriau už bet kokį peilį.”

Tais metais per gimtadienį dovanų negavau. Mano tėvas ant manęs supyko ir vis kartojo: „Net per savo gimtadienį nesugebi ramiai pabūti.” Mama įsižeidė, kad nuo jos nuslėpiau, kas man tą dieną nutiko, ir per visą tą sumaištį niekas nieko man nepadovanojo. Tik dėdė Vitalijus įteikė odinį futbolo kamuolį. Kamuolys buvo labai gražus, tačiau mano šuo tą patį vakarą jį sudraskė į gabalus.

Nė vienos dovanos, o svarbiausia — sunki žaizda, kuri mane privertė susimąstyti, geriau suprasti ir įvertinti savo gyvenimą.

Daug galvojęs ir pats su savimi pasitaręs padariau išvadą, kad peiliais ir muštynėmis nieko neišspręsi. Todėl perėjau prie pistoletų.

8 Taip vadinami kai kurių nusikaltėlių kastų žemiausio lygio nariai; skaičius kyla iš mažiausią vertę turinčios kortos malkoje. (Aut. past)

9 A. Puškinas „Kalinys“, vertė K. Binkis. (Vert. past.)

10 Paniekinamas kreipinys, kuriuo vadinami nesilaikantieji nusikaltėlių tarpusavio elgesio taisyklių. (Aut. past.)

Nepilnamečių kalėjimas

Kartą ėjau namo su Melu. Buvo karšta rugpjūčio pabaigos diena. Kai ėjome iš Centro rajono ir buvome jau beveik Žemupyje, iš vieno parkelio išniro trys maždaug šešiolikos metų paaugliai. Buvo girti kaip pėdai, rankose laikė tuščius butelius.

Iš gausių keiksmažodžių, besiliejančių jiems iš burnų, supratome, kad kils muštynės.

Melas liūdnai ir labai ramiai tarė:

— Šventas Kristau, tik tų mulkių trūko... Kolima, jei jie nors užsimos mūsų pusėn, prisiekiu tau, kad juos nudėsiu... — įkišo ranką į kišenę ir lėtai išsitraukė peilį. Priglaudė jį prie šono, paspaudė mygtuką, ir geležtė iššoko. Tuomet paslėpė peilį už nugaros. Aš padariau tą patį, tik ranką su peiliu pasikišau priekyje po marškinėliais, apsimesdamas, kad laikausi diržo.

— Jų pačių labui tikiuosi, kad jie protingi. Kam gi tokiu metu reikia nemalonumų... — tariau žingsniuodamas toliau.

Mums juos praėjus, vienas iš trijulės metė tuščią butelį Melui į nugarą. Išgirdau nenatūralų garsą, tarsi sniego gniūžtei atsitrenkus į sieną. Paskui iškart pasigirdo kitas, natūralus, garsas, kokio ir tikėjausi: sudužo į žemę atsitrenkęs butelis.

Akimirksniu, man dar nespėjus sureaguoti, Melas vieną jų jau lupo. Kiti du jį apsupo ir taikėsi suduoti buteliais. Puoliau pirmą arčiau pasitaikiusįjį ir dūriau peiliu į šoną. Kitas, trinktelėjęs į žemę, sudaužė butelį ir rankoje likusia dalimi perrėžė man veidą. Siaubingai įsiutau ir kelissyk dūriau jam peiliu į šlaunį. Tą akimirką už nugaros išgirdau kalašnikovo apkabos garsą ir visai netrukus šūvių seriją. Instinktyviai parkritau ant žemės. Pasigirdo balsas:

— Meskite ginklus tolyn nuo savęs! Rankas aukštyn, kojas pečių plotyje, galvas žemyn! Esate suimti!

Pasijutau taip, tarsi būčiau įkritęs į dugno neturintį šulinį.

„Ne, negali būti. Tenutinka bet kas, tik ne šitai?

Laukiant, kol bus baigtas tyrimas, lygiai dvi savaites mane laikė Tiraspolio policijos nuovados areštinėje. Trys mūsų užpuolikai atsiėmė pareiškimus, kai mano tėvas į jų namus pasiuntė reikiamus žmones.

Melą išleido po savaitės, nes jis nepanaudojo peilio.

Aš jį panaudojau. Mano peilis buvo rastas toje vietoje, ir, nors nukentėjusieji nieko nereikalavo iš teisėsaugos, pakako mus suėmusių policininkų ataskaitų ir mano pirštų atspaudų ant ginklo.

Procesas buvo žaibiškas: prokuroras prašė įkalinti mane trejus metus griežtojo režimo nepilnamečių kalėjime. Advokatas — valstybės apmokamas teisininkas, tačiau, nepaisant to, puikiai dirbantis savo darbą dar ir todėl, kad, kaip vėliau sužinojau, iš mano šeimos buvo gavęs tam tikrą sumą pinigų, — akcentavo bylos savitumą: tai, kad nėra nukentėjusiųjų pareiškimų, priminė gerą mano elgesį per pirmą teistumą, kurį praleidau namie, ir ypač tai, jog buvo neįmanoma įrodyti, kad ginklas priklauso man. Galbūt jį radau ten, o gal net atėmiau iš pačių nukentėjusiųjų, kurie, beje, antrame pareiškime pasivadino „užpuolikais”. Galiausiai teisėja, pagyvenusi ir apkūnoka moteris, laidotuvėms tinkamu balsu, paskelbė:

— Metai įkalinimo griežtojo režimo nepilnamečių kolonijoje su galimybe, gerai elgiantis ir praėjus penkiems mėnesiams nuo įkalinimo pradžios, prašyti išleisti anksčiau laiko.

Visiškai neišsigandau ir nenustebau. Prisimenu, kad jaučiausi taip, tarsi eičiau kur nors į ekskursiją, į turistinį žygį. Ruoščiausi kurį laiką pailsėti, o paskui sugrįžti namo. Tiksliau, jaučiausi taip, tarsi ruoščiausi nuveikti ką nors tokio, ko laukiau visą gyvenimą, ką nors reikšmingo ir svarbaus.

Taigi, mane nuvežė į kalėjimą, į vietą pavadinimu „Akmenynė”. Tai buvo didelis kalėjimas, turintis daugybę blokų ir skyrių. Senovinis, dar caro laikų, triaukštis statinys. Kiekviename aukšte buvo po penkiasdešimt patalpų. Visos jos vienodo dydžio — po septyniasdešimt kvadratinių metrų. Kiekvienoje patalpoje buvo po du langus, tiksliau, po dvi skyles be langų rėmų ir be stiklų, ant jų tik iš lauko privirinta metalinė plokštė su mažomis skylutėmis orui.

Mane nuvedė į patalpą trečiame aukšte. Geležinės durys priešais atsivėrė, ir kalėjimo prižiūrėtojas tarė:

— Nagi, nebijok įeiti, neverk išeidamas...

Žengiau žingsnį, ir durys triukšmingai užsidarė man už nugaros. Žvelgiau į vidų ir negalėjau patikėti savo akimis.

Kambarys buvo pilnutėlis triaukščių medinių lovų, sustatytų viena priešais kitą. Tarp jų taip mažai vietos, kad vos buvo galima praeiti. Nuogi ir suprakaitavę paaugliai sėdėjo ant lovų, vaikštinėjo aplink. Oras buvo persunktas išvietės smarvės, cigarečių dūmų ir dar kažkokio šleikštaus dvoko. Atsidavė nešvaraus šlapio skuduro, kuris po kiek laiko pradeda pūti, tvaiku.

Buvo matyti tik pusė kambario. Maždaug pusantro metro nuo grindų aukštyje oras darėsi tirštesnis, ir iki pat lubų kabojo kažkas panašaus į didžiulį garų debesį.

Stovėjau ir stengiausi suvokti, ką daryti. Puikiai mokėjau kalėjimo taisykles. Žinojau, kad negaliu žengti nė žingsnio tolyn į kambarį, kol man to neleido kameros lyderis. Dairiausi aplink ir nemačiau, kad kas nors kreiptų dėmesį į mano pasirodymą. Be to, man ėmė atrodyti, kad drabužiai dėl viduje tvyrančios drėgmės darosi vis sunkesni. Tuomet pajutau, kaip kažkas nukrito man ant galvos. Pakėliau ranką, norėdamas nusibraukti tai, kas ant manęs nukrito, tačiau netrukus man ant pečių ėmė birti ir daugiau jų. Tuomet nusipurčiau, norėdamas juos nusikratyti.

— Nesijaudink, tai ne tarakonai... Prie durų jų daug, bet į kambarį neina, nes po gultais dedame nuodų...

Pažvelgiau su manimi kalbančio balso pusėn ir išvydau labai liesą vaikinuką šlapiomis ir nešvariomis trumpikėmis, nuplikusia galva, be priekinių dantų ir su akiniais. Nieko nepajėgiau jam pasakyti. Jaučiausi taip, tarsi tūnočiau burbulo viduje.

— Aš Nykštukas, čia esu šnyras. Ko ieškai? Sakyk, aš tau jį surasiu, — taręs priėjo šiek tiek arčiau ir ėmė žiūrėti į mano tatuiruotę ant dešinės rankos. Šnyras nusikaltėlių žargonu reiškia „tas, kuris vaikšto pirmyn atgal”. Jų yra visuose Rusijos kalėjimuose. Tai individas, kurio niekas negerbia, nelaiko garbingu nusikaltėliu. Jis yra visos kameros vergas, nešioja žinutes nuo vienų nusikaltėlių kitiems.

— Ar čia yra sibiriečių? — paklausiau abejingu tonu, kad iš karto suprastų, jog nuo manęs turi laikytis atokiau.

— Žinoma, kad yra, kaipgi nebus: Filatas Baltas iš Magadano, Kerja Jakutas iš Urengojaus...

— Gerai, — be ceremonijų jį pertraukiau. — Skubiai eik pas juos ir pasakyk, kad atvyko brolis. Nikolajus Kolima iš Benderų...

Jis iškart prapuolė lovų labirinte. Girdėjau, kaip eidamas nuo vieno gulto prie kito kalbėjo:

— Atvyko naujokas, sibirietis... Atvyko sibirietis, dar vienas... Sibirietis, iš Benderų, ką tik atvyko...

Akimirksniu žinojo visa kamera.

Po kelių minučių Nykštukas išniro iš už lovų. Atsirėmė į sieną ir ėmė žiūrėti ton pusėn, iš kurios ką tik buvo išlindęs. Iš ten ir pasirodė aštuoni vaikinai. Sustojo priešais mane. Kalbėjo stovintysis viduryje. Ant rankų turėjo dvi tatuiruotes: į jas pažvelgęs supratau, kad jis iš plėšikų gaujos ir kad priklauso vienai senai Sibiro urkų šeimai.

— Tai tu sibirietis? — paklausė manęs atsipalaidavusiu tonu.

— Nikolajus Kolima iš Benderų, — atsakiau.

— Rimtai, net iš Padniestrės... — jo tonas pasikeitė, iškart pagyvėjo.

— Iš Benderų, iš Žemupio.

— Aš esu Filatas Baltas iš Magadano. Eikš, supažindinsiu tave su visa mūsų šeima...

Nepilnamečių kalėjimas, kuriame atsidūriau, priešingai negu tikėjausi, visiškai nebuvo panašus į tikrą kalėjimą, apie kokius girdėdavau kalbant ir kokiam ruošiausi nuo pat mažumės. Tame kalėjime negaliojo jokie nusikaltėlių įstatymai, vyravo visiškas chaosas, nepanašus į jokį egzistuojantį kalėjimų nusikaltėlių bendruomenės modelį...

Tokiu kiekvienam žmogui delikačiu augimo metu viską dar labiau komplikavo sunkios gyvenimo sąlygos ir laisvės nebuvimas. Paaugliai buvo labai pikti ir virsdavo tikrais gyvuliais: buvo blogi, sadistai, dviveidžiai, tryško noru viską niokoti ir sunaikinti bet ką, kas primena gyvenimą laisvėje. Toje vietoje niekas nebuvo saugus. Smurtas ir beprotybė buvo tarsi dvi gaisro, niokojančio mintis ir sielas, liepsnos.

Kiekvienoje kameroje kalėjo po šimtą penkiasdešimt paauglių. Sąlygos buvo klaikios. Lovų visiems nepakako, todėl kaliniai miegodavo pakaitomis. Buvo tik vienas tualetas kameros gale ir taip dvokė, kad vos prisiartinus norėdavosi vemti. Nebuvo jokios ventiliacijos. Vienintelė vieta, pro kurią patekdavo oras, buvo skylės metaliniuose lakštuose, kuriais buvo uždengti abu langai.

Viduje buvo sunku kvėpuoti, todėl daugelis silpnų paauglių, sergančių širdies ar kvėpavimo ligomis, ilgai netverdavo: blogai pasijusdavo, dažnai nualpdavo ir kartais daugiau nepabusdavo. Praėjus maždaug savaitei nuo mano atvykimo, vienas vaikinukas, turintis rimtų plaučių problemų, pradėjo spjaudytis kraujais. Vargšelis prašė duoti gerti, tačiau kiti numetė jį į kampą ir nenorėjo net prisiartinti, bijodami užsikrėsti tuberkulioze. Jam praleidus naktį ant grindų kraujo klane, kuris susidarė be paliovos kosint krauju, paprašėme administracijos perkelti jį į ligoninę.

Šviesa buvo nuolat įjungta: ir dieną, ir naktį. Trys silpnos lemputės švietė prie sienos prikaltame iš stiklo ir metalo pagamintame gaubte, panašiame į sarkofagą.

Čiaupas buvo visada atsuktas. Ir žiemą, ir vasarą iš jo bėgo baltas kaip pienas vanduo. Karštas, beveik verdantis.

Lovas atstojo labai ankšti triaukščiai gultai. Iš čiužinių buvo likusi tik medžiaga, kamšalas išsidėvėjęs, tad miegodavome ant kieto medinio pagrindo. Kadangi visada buvo beprotiškai karšta, niekas nenaudojo antklodžių. Jas dėdavome po galva, nes pagalvės buvo tokio pat storio, kaip ir čiužiniai: viduje buvo tuščia. Aš pasirinkau miegoti be pagalvės ir antklodę tiesdavau po čiužiniu, kad nereikėtų laužyti kaulų į medį.

Nebuvo jokios dienotvarkės, kurios turėtume laikytis. Buvome palikti savo pačių valiai ištisas dvidešimt keturias valandas per parą. Tris kartus per dieną mums atnešdavo maisto. Ryte — stiklinę arbatos, panašios į nešvarų vandenį, kuriame buvo matyti pėdsakų kažko tokio, kas ankstesniame savo gyvenime galėjo būti arbata. Ant stiklinės uždėdavo duonos riekę su balto sviesto rutulėliu. Sviestą virtuvės virėjai atmiešdavo. Vogdavo maistą taip, tarsi nusikaltėliai būtų jie, o ne mes.

Kadangi trečiame aukšte, kur aš kalėjau, buvo „ypatingos paskirties” blokas pavojingiausiems paaugliams, mes nenusipelnėme garbės per pusryčius gauti šaukštelių ar kitokių metalinių įrankių. Sviestą ant duonos tepdavome pirštu. Tada mirkydavome sviestu apteptą duoną arbatos stiklinėje ir valgydavome ją kaip sausainius. Paskui išgerdavome arbatą su paviršiuje plaukiojančiais riebalais. Labai skanu ir maistinga.

Trys vaikinai atsistodavo prie duryse esančio langelio, paimdavo maistą iš prižiūrėtojų rankų ir perduodavo jį kitiems. Imti ką nors iš mentų buvo laikoma negarbingu dalyku. Žmonės, kurie tai darydavo, aukodavosi visų labui. Dėl to niekas jų neliesdavo, leisdavo jiems ramiai gyventi.

Per pietus valgydavome labai lengvą sriubą. Lėkštėse kaip erdvėlaiviai kosmose plaukiodavo menkai apvirtos daržovės. Tie, kuriems pasisekdavo, rasdavo bulvės gabalėlį, žuvies ašaką ar kokio gyvulio kaulą. Tai būdavo pirmasis patiekalas. Kaip antrąjį patiekalą gaudavome po lėkštę kasos, šitaip Rusijoje vadinama vandenyje virta smulkintų kviečių košė, sumaišyta su trupučiu sviesto. Paprastai joje būdavo į mėsą panašių gabalėlių, tačiau jie atsiduodavo bato puspadžiu. Gerti ir vėl duodavo arbatos, tokios pat kaip per pusryčius, tik kur kas vėsesnės. Duonos riekelė ir sviesto rutulėlis. Be to, visiems tiems gardumynams valgyti mums netgi duodavo po šaukštą. Šaukštai būdavo suskaičiuoti. Jeigu po valgio — praėjus pietums skirtam ketvirčiui valandos — nors vieno trūkdavo, į kamerą įžengdavo auklėjimo komanda ir, daug neklausinėję, jos nariai visus prilupdavo. Tuomet šaukštą kas nors grąžindavo, tiksliau, numesdavo durų pusėn. Tas, kuris būdavo pasilikęs šaukštą, nenorėdavo, kad kas pamatytų ir sužinotų, nes kitaip kameros draugai jį užkankintų ir, kaip pas mus tokiais atvejais sakoma, „net jo šešėlis imtų spjaudyti kraujais”.

Per vakarienę ir vėl kasa, stiklinė arbatos su rieke duonos ir sviestu. Vėl gaudavome šaukštus, tačiau šį kartą pavalgyti turėdavome per dešimt minučių.

Maistas visus kiršindavo. Šunsnukių grupelės, kurias vienydavo tokia pati meilė smurtui ir kankinimams, terorizuodavo visus, kurie buvo vieni, nepriklausė jokiai šeimai. Periodiškai juos mušdavo, kankindavo ir priversdavo mokėti savotišką duoklę — atiduoti didžiąją savo davinio dalį.

Iš tiesų, norint kalėjime išgyventi ir būti ramiam, reikėjo priklausyti šeimai. Šeimą sudarė žmonių, turinčių panašių savybių, grupė. Dažnai vienijanti savybė buvo tautybė. Kiekviena šeima turėjo savo vidaus taisykles ir paaugliai jų laikėsi, šitaip stengdamiesi pasilengvinti gyvenimą. Įprastose šeimose buvo priimta viskuo dalytis: jeigu kuris nors iš namų gaudavo siuntinį, duodavo šiek tiek jo turinio kitiems. Taip visi nuolat turėdavo ko nors, atsiųsto iš už kalėjimo sienų. Psichologiškai tai buvo labai svarbu, padėdavo nenukabinti nosies.

Tos pačios šeimos nariai vieni kitus gindavo, drauge valgydavo ir tvarkydavo visus savo kasdienius reikalus.

Be to, kiekviena šeima nustatydavo tik jai būdingas taisykles ir apribojimus, kurių buvo būtina paisyti. Pavyzdžiui, mūsų, sibiriečių, šeimoje buvo draudžiama žaisti azartinius žaidimus, lažintis ar dalyvauti bet kokioje veikloje drauge su kitoms šeimoms priklausančiais asmenimis. O jeigu kas nors padarydavo ką nors kuriam sibiriečiui, visa šeima jį užsipuldavo, net jeigu tas būdavo vienas. Primušdavo jį ir priversdavo „tepti slides”, kitaip tariant, prašyti prižiūrėtojo nedelsiant perkelti į kitą kamerą, motyvuojant savo prašymą pavojumi gyvybei. Visi kiti šį gestą laikydavo negarbingu, nes kai tą vargšelį perkėlus į kitą kamerą, ten su juo elgiamasi labai blogai, visi jį niekina.

Kartą vienas mūsų šeimos narys, dvylikametis Aleksejus pravarde Iltis, apsižodžiavo su vienu iš prijaučiančiųjų Juodajai sėklai, kurie vadinosi Voriški, Vagiukai, nes vor, „vagis”, Juodosios sėklos kastoje reiškia didžiausią autoritetą. Kalėjime Vagiukai viską darydavo kaip Juodosios sėklos nariai: sukčiaudavo lošdami kortomis, dėl visko lažindavosi, turėdavo homoseksualinių lytinių santykių, dažnai išprievartaudavo silpnesniuosius ir paskui juos terorizuodavo, išnaudodavo kaip savo vergus.

Tą kartą Iltis drauge su kitu sibiriečiu nuėjo į išvietę (kalėjime visur vaikštoma drauge, kad, jeigu kuriam broliui kas nutiktų, jis niekada nebūtų vienas) ir, pagal nusistovėjusią tvarką, visus esančius kameroje įspėjo, kad eina atlikti gamtinių reikalų. Apie tai pranešama, nes daugelis mano, jog tuo metu, kai kas nors eina į išvietę, negalima valgyti ar gerti, kitaip maistas ir vanduo tampa nešvarūs, o tą maistą liečiantis žmogus tampa zakontačenyj, tai nusikaltėlių žargonu reiškia „suterštas, apkrėstas”. Šiai kategorijai priklausantys žmonės yra niekinami ir skriaudžiami, jie užima žemiausią nusikaltėlių hierarchijos sluoksnį ir iš jo jau niekada gyvenime nebegali išsivaduoti.

Kai Iltis pranešė apie savo ketinimą, vienas iš Vagiukų, toks debilas ir sadistas vardu Piotras, išlindo ir pareiškė, kad būtų geriau, jeigu Iltis pakartotų, ką pasakęs, nes jis blogai išgirdo.

Tai buvo akivaizdus provokavimas, į kurį Iltis atsakė lygiai taip pat šiurkščiai, pasiūlė Piotrui, jeigu neprigirdi, geriau plauti ausis.

Paskui Iltis nuėjo į tualetą, atliko gamtinius reikalus ir grįžo į sibiriečių šeimos teritoriją.

Po vakarienės pas mus atėjo penkiolika Vagiukų ir pareiškė, jog mes turime jiems atiduoti Iltį, nes šio laukianti bausmė už tai, kad jis įžeidė garbingą nusikaltėlį. Kadangi mūsų supratimas apie garbę gerokai skyrėsi nuo jųjų, nė vienas iš mūsų neketino nė sekundę palikti savo brolio jų rankose. Mes jiems nieko neatsakėme, tik puolėme ir sumalėme į miltus.

Didžiausias iš mūsų, Kerja, pravarde Jakutas, indėniškų bruožų grynakraujis sibirietis, dantimis nuplėšė vienam jų gabalą ausies, paskui visų akivaizdoje jį sukramtė ir prarijo.

Privertėme aštuoniolika asmenų vienu metu prašytis perkeliamiems į kitą kamerą. Tuomet iš vienos kameros į kitą ši istorija pasklido po visą kalėjimą. Imta kalbėti, kad esame kanibalai. Po mėnesio vienas vaikinukas, perkeltas į mūsų kamerą iš pirmo aukšto, su siaubu mums papasakojo, kad apačioje sklando kalbos, jog trečiame aukšte sibiriečiai suvalgė gyvą vieną paauglį, esą iš jo visiškai nieko nelikę.

Mes, sibiriečiai, susidraugavome su armėnų šeima. Armėnus pažinojome nuo senų laikų, mūsų bendruomenės palaikė gerus santykius ir buvo daug kuo panašios. Su jais sudarėme paktą: jeigu kiltų didelės riaušės, vieni kitus palaikytume. Todėl mūsų bendruomenių įtaka padidėjo.

Drauge švęsdavome gimtadienius ir kitas šventes, kartais netgi dalydavomės iš namų gautais siuntiniais. Jeigu kam nors staiga ko nors prireikdavo, pavyzdžiui, vaistų ar rašalo tatuiruotėms, ilgai neaušinę burnos vieni kitiems padėdavome.

Buvome geri draugai ne tik su armėnais, bet ir su baltarusiais — jie puikūs žmonės. Taip pat su vaikinais nuo Dono iš kazachų bendruomenės. Jie šiek tiek panėšėjo į kareivius, bet buvo geros širdies ir visi labai drąsūs.

Bėdų turėjome su ukrainiečiais: kai kurie jų buvo nacionalistai ir nekentė rusų. Dėl nesuprantamos priežasties net ir tie, kurie nebuvo tokios pat nuomonės šiuo klausimu, galiausiai juos palaikydavo. Su ukrainiečiais reikalai galutinai pašlijo, kai vienas sibirietis iš kitos kameros nužudė ukrainietį. Žodžiu, mūsų bendruomenės viena kitai ėmė jausti pačią tikriausią neapykantą.

Laikydavomės atokiau ir nuo gruzinų, visi jie palaikė Juodąją sėklą. Kiekvienas jų bet kokia kaina siekė tapti įtakingas, prisigalvodavo tūkstančius būdų, kaip priversti aplinkinius jį gerbti, rengdavo savotišką rinkiminę kampaniją, norėdami gauti kuo daugiau balsų. Gruzinai, su kuriais teko ten susipažinti, nieko neišmanė apie tikrą draugystę ar broliškumą. Gyveno drauge, bet vienas kito nekentė, pasinaudoję nusikaltėlių įstatymais ir juos iškreipę savo patogumui, stengėsi vieni kitus apmauti, paversti kitus savo vergais. Tik šitaip turėjo šiokią tokią viltį tapti vadais ir būti gerbiami suaugusių Juodosios sėklos nusikaltėlių.

Dauguma palaikė Juodosios sėklos kastą, o kadangi jie sėjo baimę, valdė visus likusius nusikaltėlius, kuriuos vadindavo „kulnais”. Šio pavadinimo, kaip ir visų kitų, niekaip konkrečiai negalima paaiškinti, jis tik akcentuoja masės paprastumą ir neišprusimą. Kulnai buvo eiliniai kaliniai, jokiai nusikaltėlių bendruomenei nepriklausantys vaikinai, patekę į kalėjimą dėl nelaimingai susiklosčiusių aplinkybių. Daugelis jų buvo alkoholikų vaikai ir buvo nuteisti už valkatavimą — straipsnį, kuris nebuvo labai gerbiamas. Tos vargšės dūšelės buvo tokios išsekusios ir neišprususios, kad visiems jų buvo gaila. Juodajai sėklai prijaučiantys Vagiukai juos išnaudodavo kaip vergus ir skriausdavo, kankindavo, norėdami pajusti sadistinį malonumą, taip pat seksualiai prievartaudavo.

Pagal sibirietiškas tradicijas, homoseksualumas yra užkrečiama ir labai pavojinga liga, nes sugriauna žmogaus sielą. Tad mes užaugome neapkęsdami homoseksualų. Ta liga, kuri mūsuose neturi tikslaus pavadinimo ir vadinama tiesiog „kūniška liga”, perduodama žvilgsniu. Todėl sibirietis nusikaltėlis niekada nežiūri homoseksualui į akis. Suaugusiųjų kalėjimuose, tose vietose, kur dauguma kalinių yra Sibiro ortodoksų tikėjimo, homoseksualai priverčiami nusižudyti, nes negali gyventi toje pačioje erdvėje su kitais. Kaip sako sibirietiška patarlė, „kūniškąja liga sergantys po ikonomis nemiega”.

Niekada iki galo nesupratau, kodėl homoseksualai nekenčiami, tačiau kadangi buvau šitaip auklėjamas, elgiausi kaip ir likusi bandos dalis. Bėgant metams tarp mano draugų buvo daug homoseksualų. Kartu su šiais žmonėmis dirbau, turėjau verslo reikalų ir su daugeliu jų puikiai sutariau. Jie man simpatiški, patinka kaip žmonės. Vis dėlto iki pat šios dienos man nepavyko atsikratyti bjauraus įpročio, norint ką nors įžeisti, pavadinti jį pideru ar homiku, nors netrukus pasigailiu, tiksliau, gėdijuosi taip pasakęs. Tai sibirietiškas auklėjimas kalba mano lūpomis.

Vagiukai su panieka žiūrėjo į pasyvius homoseksualus, tačiau beveik visi jie buvo aktyvūs homoseksualai. Tose kamerose, kuriose nebuvo stiprių šeimų ir dauguma paauglių buvo palikti savo pačių valiai, Vagiukai juos prievartaudavo keliese ir versdavo dalyvauti pačiose tikriausiose orgijose. Su jais blogai elgdavosi, nuolat įžeidinėdavo ir provokuodavo, Vadindavo daugybe įžeidžiamų kreipinių ir versdavo gyventi nežmoniškomis sąlygomis.

Labai dažnai pasitaikydavo, kad nepilnamečius prievartaudavo ir kalėjimo prižiūrėtojai. Paprastai tai vykdavo dušuose. Po dušu nusiprausti buvo galima kartą per savaitę, jeigu kalėjai bendro režimo kameroje, o griežtojo režimo sąlygomis, kokiomis kalėjau aš, galimybė nusiprausti buvo suteikiama kartą per mėnesį. Šiaip ne taip versdavomės apsiliedami iš plastikinių butelių ir prausdamiesi virš klozeto, nes karšto vandens visuomet turėjome pakankamai. Ėjimas į dušinių bloką buvo panašus į karinę operaciją: žengdavome arti vienas kito, jeigu tarp mūsų būdavo silpnų arba sergančių, stengdavomės, kad jie eitų būrio viduryje, ir vis juos prižiūrėdavome. Žygiuodavome kaip kareivių būrys.

Dušuose dažnai kildavo aršios muštynės net ir be priežasties, vien todėl, kad kurio nors nervai buvo pernelyg įtempti. Užtekdavo, kad kas nors užima tavo vietą po vandeniu, ir jau pasaulio pabaiga. Sargyba niekada nesikišdavo, leisdavo jaunuoliams išlieti savo pyktį. Stovėdavo ir žiūrėdavo, kartais lažindavosi, statydami už paauglius kaip už kovinius šunis.

Kartą po grumtynių duše, įvykusių tarp mūsų ir gruzinų, vijausi vieną vaikigalį, ką tik nuplėšusį nuo manęs motinos siuvinėtą rankšluostį. Staiga mano priešininkas nei iš šio, nei iš to sustojo ir ženklais parodė man netriukšmauti. Mane labai sudomino toks jo elgesys, pagalvojau, kad tai galėtų būti spąstai. Sustojau, suspaudžiau kumščius ir, pasiruošęs muštis, lėtai prie jo priėjau. Tačiau jis ėmė rodyti į kabiną, iš kurios sklido keistas garsas, tarsi kažkas lėtai brauktų geležiniu daiktu per plytelėmis išklijuotą sieną. Supratome, kad vyksta kažkas bjauraus, mane apėmė negera nuojauta, nenorėjau matyti, kas dedasi už tos sienos.

Drauge su vaikinuku, kurį vos prieš akimirką norėjau prikulti, slapčia slinkome iš vienos kabinos į kitą ir vis labiau artėjome prie vietos, iš kurios sklido tas garsas. Nuo prieš akis atsivėrusio vaizdo pasijutau blogai: stambus vidutinio amžiaus prižiūrėtojas nuleistomis kelnėmis, pakėlęs galvą ir užsimerkęs tikrąja to žodžio prasme gaidino mažą ir liesą berniuką. Berniukas tyliai verkė ir net nebandė išsisukti iš prievartautojo nagų, kuris jį prilaikė viena ranka sučiupęs už kaklo, o kita už šono.

Mūsų girdėtas garsas sklido nuo raktų ryšulio, prikabinto prie nuleistų mento pedofilo kelnių. Su kiekvienu jo judesiu raktai brūkšteldavo grindimis.

Manau, kad ten užtrukome gal tik akimirką, nes vos supratę, kas vyksta, tyliai pasprukome. Grįždamas į atidarytus dušus, kur prausėsi mūsų draugai, parodžiau gruzinui ženklą tylėti, ir jis man linktelėjo.

Ne visi prižiūrėtojai buvo vienodi. Kai kurie turėjo šiek tiek žmogiškumo ir mūsų neskriaudė. Tiksliau, niekada nepadarė nieko humaniško, bet vien tuo, kad mūsų nemušė, nežemino ir neskriaudė, labai daug padėjo. Tačiau kiti versdavo kai kuriuos nepilnamečius parsidavinėti.

Buvo toks senas šlykštus mentas: visą gyvenimą dirbo prižiūrėtoju suaugusiųjų kalėjimuose, o pabaigęs vaikų psichiatrijos studijas pasiprašė perkeliamas į nepilnamečių kalėjimą. Mūsų kalėjime jis buvo labai įtakingas. Nepaisant to, kad buvo eilinis prižiūrėtojas, konkuravo su pačiu direktoriumi, nes palaikė ryšius su žmonėmis, užsiimančiais nauja veikla, kaip viena laisvo gyvenimo formų atkeliavusia iš užsienio drauge su demokratija. Tie žmonės buvo pedofilinių pornografinių filmų prodiuseriai ir versdavo nepilnamečius parsidavinėti, lytiškai santykiauti su užsieniečiais — pinigingais atvykėliais iš Europos ir JAV. Tie žmonės turėjo daug pinigų, vadinasi, naujoje, demokratinėje, sistemoje buvo labai įtakingi. Daug paauglių būdavo paimami tam tikrą valandą ir grįždavo kitą dieną, nešini krepšiais maisto ir įvairiausių nesąmonių, tokių kaip žurnalai, spalvoti pieštukai ir kitokie dalykai, apie kuriuos kalėjime visi kiti galėjo tik pasvajoti. Kameros draugams buvo draudžiama juos liesti ir skriausti. Jie turėjo neliečiamybę, niekas nedrįso jų net pirštu krepštelti, nes visi žinojo: tie paaugliai yra senojo prižiūrėtojo kekšės. Jį vadindavome „Krokodilu Gena”, kaip sovietinio animacinio filmuko herojų. O kekšes vadindavome moteriškais vardais. Jų gultai paprastai būdavo kameros gale, prie durų. Jie ten visą laiką ir tūnodavo.

Niekas su jais nekalbėjo, jie gyveno visiškai atsiskyrę. Apsimetėme, kad jų nėra. Be to, mes, sibiriečiai, laikėme juos užkrečiančiais, todėl labiau už kitus vengdavome bet kokios formos kontakto su jų daiktais arba žmonėmis, kontaktavusiais su jais ar jų daiktais.

Kartą vienas Vagiukų šeimos tipelis, vadinamas „Žuvimi”, nusprendė, kad nori išprievartauti vieną kekšę — tokį keturiolikmetį vaikinuką, kurį visi vadino „Marina”. Marina buvo reguliariai paimamas iš kameros, tačiau vieną rytą grįžo su plakimo žymėmis ant rankų ir paraudusiu kaklu, tarsi kas būtų jį smaugęs. Neatrodė, kad jaustųsi prastai. Buvo patenkintas, valgė vaisius, skaitė komiksus. Trumpiau tariant, Žuvis nuėjo pas jį ir paprašė duoti gabalėlį vaisiaus. Marina davė. Žuvis atsisėdo greta jo ant gulto, juodu ėmė kalbėtis, ir galiausiai Žuvis įtikino Mariną jam pačiulpti visos kameros akivaizdoje.

Mūsų, sibiriečių, padėtis tomis dienomis buvo ypatinga — visai neseniai buvome sukėlę muštynes ir kurį laiką turėjome elgtis ramiai, kitaip, pasak su mumis kalbėjusių drausmės skyriaus darbuotojų, mus išskirsią ir išsiuntinėsią į skirtingas kameras, kur turėjome nemenkas galimybes iki ausų įklimpti į mėšlą. Taigi, tuo metu, kai Žuvis grūdo savo lytinius organus Marinai į burną visos savo palydos ir kitų idiotų, susirinkusių pasižiūrėti šou, akivaizdoje, mes sėdėjome ant savo gultų ir buvome pamėlę iš pasiutimo, nes negalėjome net snukio jam sumalti.

Skambėjo skatinantys Vagiukų šūksniai:

— Nagi, homike, suvalgyk jį visą!

— Šaunuolis, Žuvie, duok jam nuryti žuvelę!

— Pražiok tą burną, dabar ir aš tau įkišiu!

Po kelių akimirkų supratome, jog atsirado nemažai norinčiųjų, kad Marina ir juos pamalonintų tokiu pačiu būdu, kaip Žuvį.

Buvo girdėti silpnas Marinos balselis, šnabždantis aiškiai moteriškomis gaidomis, kurių buvo šlykštu klausytis:

— Ne, vaikinai, jam pačiulpiau, nes jis man patinka, bet dabar gana...

Dabar jau niekas negalėjo sustabdyti minios.

— Ką čia šneki, žiok burnelę, brangioji. Šaunuolė, šitaip. Kitaip sulaužysiu tavo gaidišką nosį!

— Taip, gerai, gerai pačiulpk! Paskui bus mūsų eilė!

Buvo girdėti dejonės, kartkartėmis pasigirsdavo ekstazę pasiekusiųjų riksmai. Marina kosėjo ir spjaudėsi. Kiti piktdžiugiškai jam rėkė:

— Ko čia spjaudaisi, pidere! Turi nuryti, kitaip sumalsiu tau veidą!

Vargšelis Marina. Buvo gaila į jį žiūrėti. Plonu, kaip sunkaus ligonio, nepajėgiančio kvėpuoti, balseliu maldavo:

— Būkite geri, nebegaliu. Duokite man ramybę! Paskui visiems pačiulpsiu, bet leiskite man pailsėti, labai prašau...

— Pidere, paskui netinka. Jei pavargai, gulkis ant gulto, tik pilvu žemyn! — Žuvis nenorėjo liautis.

Vienas mūsiškių buvo beeinąs jo mušti, bet sustabdėme. Negalėjome sau leisti ir vėl prisidirbti. Buvome priversti stebėti tą šlykštynę. Niekas iš mūsiškių nežiūrėjo, tačiau viską puikiai girdėjome, buvome už kelių metrų nuo prievartos vietos. Girdėjome, kaip Mariną numetė ant gulto, ir kažkas aiškiai su pasididžiavimu pareiškė:

— Praleiskite mane, aš pirmas jam įkišiu subinėn!

Netrukus Marina tarsi sukliko, bet paskui pradėjo giliai alsuoti kaip besimylinti mergina. Gultai judėjo. Judesys persidavė nuo vieno gulto į kitą, ir mūsiškius pasiekė nestiprus dunksėjimas. Tas dunksėjimas mus siutino iki išprotėjimo. Jei būtume galėję, visus juos būtume sudraskę į gabalus.

Kažkoks balsas tarė:

— Nagi, vaikai, kiškime jam ir į burną paeiliui, kitaip tas pideras per daug atsipalaiduos!

Visi prapliupo juoktis, laidyti sąmojus, o Marina vėl pradėjo maldauti, žadėti vėliau visiems pačiulpti ir padaryti bet ką, jeigu tik jie nebelįsią. Niekas nesiklausė. Vėl dejonės, vėl į jo burną išsiliejusiųjų riksmai, vėl Marina kosti ir spjaudosi, kosti ir spjaudosi.

Paskui kažkas skėlė Marinai pirmuosius antausius ir jis pradėjo šaukti. Kažkas užveržė jam kaklą ir toliau prievartavo. Kartkartėmis atleisdavo ir jis vėl kosėdavo, spjaudydavo, bandydavo kažką pasakyti, bet nepajėgdavo, nes užsikosėdavo. Visi rėkė iš džiaugsmo, buvo patenkinti. Žuvis kitiems kalbėjo:

— Na, kaip? Gera mūsų mergužėlė? Ji mano! Dabar visi galite ja naudotis nemokamai, bet nuo rytojaus man už ją mokėsite! Arba smaukysitės!

Šitos nesąmonės prasidėjo apie devintą valandą vakaro ir tęsėsi visą naktį. Prižiūrėtojai nė karto neatėjo pažiūrėti, kas darosi. Prievartautojai keitėsi pamainomis. Eidavo pailsėti, o paskui ir vėl pradėdavo iš pradžių. Juokavo tarpusavyje:

— Ei, bičai, ar esate įsitikinę, kad jis dar gyvas?

— Na, svarbu, kad dar šiltas...

— Gyvas, žiūrėk, kaip čiulpia!

Apie šeštą valandą ryto šventė baigėsi.

Visi juokėsi ir laidė sąmojus, Marina gulėjo nejudėdamas savo lovoje. Kartkartėmis buvo girdėti, kaip jis mergaitišku balsu verkia ir kažką kužda.

Po trijų dienų jį ir vėl išsivedė prižiūrėtojai. Prieš tai Žuvis pravedė jam instruktažą, norėdamas užtikrinti, kad jis neparašys pareiškimo drausmės skyriui.

— Marina, jei prasitarsi, nužudysiu tave savo rankomis... Tylėk, elkis gerai, ir niekas daugiau čia tavęs nelies. Tik aš ateisiu aplankyti. Aš arba tie, kurie man sumokės. Supratai? Be manęs jie tau išdraskytų visas skyles kaip aną naktį!

Žuvis manėsi kalbėjęs įtikinamai ir, vos tik Marina išėjo iš kameros, pradėjo tartis su draugeliais, kuris pirmas jį dulkinsiąs, kai šis grįš.

Po kelių valandų atėjo šeši asmenys iš drausmės skyriaus. Drauge su jais atžingsniavo ir pats Krokodilas Gena. Pavardėmis sušaukė visus, dalyvavusius prievartavime. Vagiukus apėmė panika. Kai kas lemeno:

— Aš juk nieko nepadariau. Buvau ten, bet nieko nedariau.

Mes susidomėję stebėjome, kas vyksta.

Prižiūrėtojui baigus skaityti pavardžių sąrašą, pasigirdo šlykštus Krokodilo Genos balsas:

— Nagi, visi susirinkome? Pirmyn, po vieną į eilę!

Žiūrėjome, kaip jie išeina iš kameros. Dvi dienas nieko nebuvo girdėti. Ore tvyrojo laukimas. Niekas apie tai nekalbėjo, bet daugelis su siaubu galvojo, kas galėjo nutikti.

Trečios dienos naktį, kai visi miegojome, atsidarė durys ir suėjo Vagiukai. Prižiūrėtojai mums neleido keltis, tad mes, persisvėrę per gultus, bandėme įžiūrėti, kaip jie atrodo. Durims užsidarius prapliupo aimanos. Kai kurie verkė, kiti garsiai kalbėjo prasmės neturinčius dalykus.

Pastebėjau, kad daugelis visų pirma pasiėmė po rankšluostį ir nuėjo sušlapinti jo po čiaupu. Paskui mačiau du jų praeinant tarp gultų: šlapią rankšluostį laikė po trumpikėmis ties užpakaliu. Keletas jų pradėjo bartis dėl tualeto:

— Praleiskite mane, praleiskite, daugiau nebegaliu, man bėga kraujas...

Mūsų vaikinai juokėsi:

— Žiūrėkite, kaip bėga tie sušikti piderastai.

— Juk norėjo grūsti savo daiktą subinėn, ar ne? Bet jeigu kiši, turi ir pats gauti...

— Na taip, kitaip koks gi iš tavęs piderastas? Pusiau piderastas?

— Ei, žiūrėkite į aną! Jį tikrai išdulkino iki kraujo!

— Taip jam ir reikia, šūdo gabalui, šlykščiam homikui...

Mūsų Filatas Baltas atsikėlė iš lovos ir sušuko:

— Visi jūs apkrėsti! Eikite miegoti į kampą prie durų, nes mums jūsų buvimas greta kelia šleikštulį!

Niekas iš Vagiukų nedrįso atsikirsti, buvo įbauginti. Turbūt tikrai manė, kad jiems galas. Susirinko savo daiktus ir paklusniai persikėlė į kampą prie durų.

— Tik pažiūrėkite, gaidžių migracija! — pasakė kitas mūsiškis. Visi prapliupome juoktis.

Kitą dieną, drauge sudėję sklandančius gandus ir Vagiukų pokalbių nuotrupas, išsiaiškinome, kas atsitiko. Krokodilas Gena nuvedė juos į pirmame aukšte esantį susitikimų su giminėmis kambarį. Kambarys didelis, jame daug lovų. Atvykę tėvai su savo vaikais čia galėdavo praleisti vieną dieną ir vieną naktį. Ten pustrečios paros Krokodilo Genos draugai juos prievartavo ir viską filmavo vaizdo kameromis. Buvo kalbama, kad Žuviai (kaip ir dar kažkuriam) įkišo butelį ir taip sudraskė užpakalį, jog ėmė kraujuoti.

Nuo to laiko Žuvis pavirto tarsi šešėliu. Vaikščiodavo po kamerą patyliukais, visą laiką žvelgdavo tik į grindis. Eidavo atlikti gamtinių reikalų naktį, o dieną stengdavosi nenulipti nuo savo gulto.

Vagiukai naudodavosi visų pirma bejėgiais ir įbaugintais berniukais. Paprastai prigrasindavo arba jėga nusitempdavo juos į savo juodąjį kampą — gultų bloką, kuriame gyveno, — ir ten vieni kitiems demonstruodavo pačius baisiausius ir įmantriausius kankinimo būdus.

Beveik kasdien ką nors išprievartaudavo, o netrukus pamušdavo ir versdavo šokti visiškai nuogą ant grindų, į užpakalį įgrūdę popieriaus ritinėlį. Pirma padegdavo popierių, o paskui vargšeliui liepdavo šokti. Tas ritualas netgi turėjo pavadinimą: „Kviesti velniuką iš pragaro”. Kiekvienas kankinimo būdas turėjo pavadinimą, ir beveik visada jie būdavo pašiepiantys.

Pavyzdžiui, „Mūšis su kiškiu” buvo toks: vargšelis, kuriam tekdavo nelaimė patekti į jų nagus, būdavo pastatomas priešais sieną, ant kurios nupieštas kiškis su bokso pirštinėmis, ir turėdavo mušti jį iš visų jėgų. Visi iki užkimimo rėkdavo: „Nagi, stipriau!” Auka daužydavo sieną ir po kelių minučių jo rankos būdavo visos kruvinos. Tuomet jie liepdavo jam daužyti sieną galva ir kojomis grasindami: „Nagi, gaidy, ko bijai? Juk tai tik sumautas kiškutis! Spirk jam stipriau, daužk su galva! Mušk jį arba sudraskysime tau šikynę kaip kokį skudurą!”

Vargšelis visas susidaužydavo. Galiausiai jį priversdavo kristi ant kiškio visu kūnu, tačiau dažniausiai neprireikdavo — nelaimėlis nualpdavo iš skausmo dar prieš tai. Tuomet jį palikdavo gulėti ant grindų. Sakydavo: „Esi nuopisa, mergšė! Visiškai nieko vertas, tik pagalvok, tave sumušė kiškis! Kai atsigausi, padarysime iš tavęs gražią mergaitę!”

Taip Vagiukai skleisdavo baimę ir paniką tarp nuteistųjų.

Kitas kankinimas vadinosi „Gagarino skrydis”: priversdavo auką šokti nuo paties aukščiausio gulto, rankomis laikantis už pėdų. Taip kūnas įgaudavo savotišką baliono formą. Kartais, norėdami „apsaugoti” auką, kad krisdama nesusitrenktų, galvą apvyniodavo rankšluosčiu, tačiau šios kankynės pabaigoje vis tiek lūždavo kaulai, ir vargšelis iškeliaudavo tiesiai į ligoninę.

Dar buvo „Vaiduoklis”: priversdavo ką nors vaikščioti su antklode ant galvos net ir porą dienų iš eilės. Bet kas galėdavo prieiti prie jo ir bet kada suduoti. Jis kiekvieną kartą turėdavo atsakyti: „Nieko nejaučiu, nes esu vaiduoklis.”

Paprastai „vaiduoklis” būdavo mušamas kokiu nors kietu daiktu, geriausiai arbatos prikaistuviu, į kurį dar įdėtas maišelis cukraus, kad būtų sunkesnis. Kartą gretimoje kameroje, per stipriai trinktelėjus per galvą, vienas vaikinukas buvo užmuštas. Kitą dieną per pasivaikščioti gryname ore skirtą valandą Vagiukai gyrėsi kieme. Savo ausimis girdėjau, kaip juokdamiesi kalbėjo: „Vaiduoklis buvo pernelyg silpnas.”

Administracija visus smurto tarp nepilnamečių atvejus priskirdavo nelaimingiems atsitikimams. Buvo labai daug „nukritusiųjų nuo gulto miegant”. Daugelis jų mirdavo, kai kurie visam gyvenimui liko invalidai.

Niekas nedrįsdavo papasakoti teisybės.

Mes, sibiriečiai, buvome prieš bet kokias seksualinio iškrypimo, įžūlumo ir nemotyvuoto smurto apraiškas. Todėl, kai kas iš mūsiškių matydavo, jog Vagiukai ruošiasi ką nors kankinti, sukeldavome rimtas muštynes, kurios kartais baigdavosi blogai.

Mūsų kameroje visus vargšus nelaimėlius valdė toks šunsnukis, tikras sadistas, pravarde Bulgaras. Jis buvo Vagiukas, vieno Juodosios sėklos nusikaltėlio sūnus ir jaunesnysis vieno Blatnoi brolis. Bulgaras buvo gana liesas vaikinas, daugmaž kaip aš. Skirtumas tik tas, kad aš mankštinausi ir gana daug judėjau, todėl buvau išvystęs šiokį tokį atsparumą fiziniam nuovargiui. O jis rūkė ir niekada nejudėjo, todėl buvo panašus į nedidukę mumiją. Net jo odos spalva buvo labai keista, kaip sergančiojo hepatitu. Mes, sibiriečiai, jį net vadinome Geltonu, o ne Bulgaru.

Bulgarui patekus į mūsų kamerą, Vagiukai pradėjo pasakoti legendas apie jį, kad dar labiau sustiprintų mitą. Ištisą savaitę visur buvo minimas jo vardas: Bulgaras šen, Bulgaras ten. Pasaulyje jis buvo viskas arba viskas kokiu nors būdu buvo susiję su legendine jo asmenybe. Mes, sibiriečiai, tarpusavyje kalbėjome: „Garantuotai tai dar vienas šunsnukis. Tik tikėkimės, kad nekels rūpesčių...”

Po dviejų savaičių nuo atvykimo Bulgaras sugebėjo susibarti su armėnais, pavadinęs juos „juodašikniais” (taip rusų nacionalistai dažnai vadindavo visus, kilusius iš Kaukazo, ir tuos, kurių odos spalva buvo šiek tiek tamsesnė). Bulgaras rėkė, kad pasinaudosiąs savo pažintimis nusikaltėlių pasaulyje ir jie visi būsią išžudyti. Buvo tikras klounas, išlepęs berniukas, aiškiai neregėjęs nieko, išskyrus vaizdelį, atsiveriantį jam nuo tėvo kelių, nuo kurių taip ir nebuvo nulipęs, kol nepateko į kalėjimą.

Armėnai papasakojo mums apie įvykusį incidentą, ir mes pažadėjome, kilus susirėmimui, jiems padėti. Taip pat užtikrinome, kad sibiriečių bendruomenė jiems padės ir už kalėjimo ribų. Žinojome, kad anksčiau ar vėliau tarp mūsų ir Vagiukų kils karas. Tik laukėme tinkamo momento, o svarbiausia — tinkamos progos: jie turėjo suklysti, nes jeigu norėjome eiti iki galo ir sulaukti savo senių palaikymo, privalėjome tam turėti rimtą pagrindą, kuris būtų numatytas sibiriečių nusikaltėlių įstatymais. Dar ir tuo mes skyrėmės nuo jų. Vagiukai galėdavo užsipulti visus, nepriklausančius jų bendruomenei, nesilaikyti elgesio taisyklių ar padaryti dar baisesnių dalykų, tačiau juos vis tiek palaikė Juodosios sėklos nariai. Jausdami jų teikiamą apsaugą, Vagiukai nesustodavo prieš nieką. Mūsų įstatymai buvo labai griežti: buvo baudžiama už kiekvieną padarytą klaidą, už kiekvieną žmogaus, mūsų bendruomenėje vadinamo garbingu, įžeidimą. Nė vienas draugas ar giminaitis negalėjo net svajoti ginti kurį nors, pažeidusį įstatymus.

Taigi, laukėme, kol Bulgaras su savo piderastų gauja (kaip juos vadinome dėl polinkio į homoseksualinę prievartą) parodys mums savo bjaurius snukius ir ko nors prisidirbs, kad paskui galėtume tai panaudoti kaip pretekstą ir sumalti juos lyg žalią mėsą. Tie šunsnukiai viršijo visus mūsų lūkesčius.

Vieną dieną mūsų šeima susirinko aplink ąžuolą (taip vadinamas kiekvienoje kameroje esantis į grindis įmūrytas stalas). Pagal susitarimą, šeimos arba brigados (taip vadinosi vaikinų, kurie stengėsi būti šiek tiek panašūs į Juodąją sėklą, grupuotės) galėdavo susėsti aplink ąžuolą nustatytą valandą ir būti nustatytą laiko tarpą. Kiekvienoje kameroje tvarka buvo kitokia, tačiau paprastai aplink ąžuolą buvo sėdama valgiui skirtu laiku. Stipriausieji aplink ąžuolą sėsdavo pirmieji. Pavalgydavo, šiek tiek pasikalbėdavo, o paskui stalą užleisdavo kitiems, už juos silpnesniems, bet stipresniems už tuos, kurie rinkdavosi po jų. Dauguma kalinių net nesėsdavo prie stalo, valgydavo sėdėdami ant gultų, nes kitaip nespėtų pavalgyti per nustatytą laiką. Valgyti aplink ąžuolą reiškė savotišką privilegiją, akcentavo grupės, kuriai priklausai, jėgą. Savo kameroje pirmieji valgydavome mes drauge su armėnais ir baltarusiais. Aplink stalą galėdavo susėsti ne daugiau kaip keturiasdešimt žmonių, bet susispaudus mūsų tilpdavo ir šešiasdešimt. Taip elgdavomės, nes norėdavome parodyti kitiems, kad mūsų sąjunga yra visų stipriausia. Mūsų kameroje kalėję Vagiukai niekaip negalėjo su tuo susitaikyti, nes jautėsi esantys antri ir nieko negalėjo padaryti. Be to, Vagiukai iš kitų kamerų juos dėl to nuolat pašiepdavo. Tačiau mus užpulti buvo tas pats kaip nusižudyti. Todėl vieną dieną jie rado dingstį, dėl ko negalima valgyti prie ąžuolo: paleido kalbas, kad stalas apkrėstas, esą kažkas jį nuvalė grindų skuduru. Taisyklės numatė, kad dabar negalima jo net pirštu paliesti. Tai buvo melas. Jie išgalvojo tą istoriją nenorėdami visiškai prarasti savigarbos.

Tą dieną valgėme pietus. Armėnai prie ąžuolo atsinešė gabalą sūrio, kurį kažkas iš jų buvo ką tik gavęs iš namų. Supjaustėme jį kubeliais ir visi su pasigardžiavimu valgėme: tai buvo iš laisvės atkeliavęs skonis, gardumas, atsiduodantis namais, gyvenimu, į kurį visi nekantravome grįžti.

Staiga išgirdome šūksnį. Aš buvau veidu atsigręžęs į duris, tad gerai nesupratau, kas vyksta, tačiau keletas mano brolių sibiriečių, sėdėjusių netoli gultų, atsistojo ir piktai pranešė:

— Garbingieji žmonės! Mums valgant tai, ką Viešpats mums siunčia, kad išgyventume, tie nenaudėliai kažkam bando išmušti kamštį!

„Išmušti kamštį” reiškė išprievartauti. Tai, kas vyko, buvo labai rimtas dalykas. Žinoma, buvo bjaurus jau pats savaime, tačiau ne vien tik tai: daug kartų buvome priversti nekreipti dėmesio į Vagiukų homoseksualines beprotybes, nors jas ir niekinome, tačiau šį kartą tai buvo tiesiog neįmanoma. Homoseksualiai santykiauti tuo metu, kai toje pačioje erdvėje — kameroje, kuri nusikaltėlių žargonu vadinama „namais”, — žmonės valgo, skaito Bibliją arba meldžiasi, yra tiesioginis nusikaltėlių įstatymų pažeminimas.

Atsistojome ir nubėgome į juodąjį Vagiukų kampą. Ant gulto jie laikė patiesę tokį pat vargšelį, kaip daugelis kitų. Veržė kaklą rankšluosčiu taip, kad visas veidas buvo raudonas. Nelaimėlis desperatiškai stengėsi įkvėpti, o jie rėkė, kad jeigu šis negulėsiąs ramiai ir neįeisiąs įkišti būdamas gyvas, jam bus įkišta, kai mirs.

Filatas Baltas čiupo vieną jų už kaklo (Filatas buvo labai stiprus, tačiau, kaip pas mus sakoma, beširdis vaikinas. Arba, kaip sakoma Sibire, vaikinas bloga širdimi — o tai nevisiškai tas pats. Žodžiu, priešams jis būdavo negailestingas.) ir pradėjo talžyti kumščiais. Jo kumščiai buvo kaip plieno rutuliai. Per kelias akimirkas anas nualpo, o jo veidas tapo panašus į raudoną kepsnį. Abi Filato rankos buvo kruvinos.

Nuo Vagiukų gultų pasigirdo įžeidinėjimai ir grasinimai atkeršyti. Paprastai šių dalykų jie būdavo labai dosnūs. Filatas priėjo prie to, kuris buvo beišprievartaująs vaikinuką ir stovėjo vis dar nuleistomis trumpikėmis. Tame pragariškame karštyje pilami prakaito, visi buvome vienomis glaudėmis, mes taip pat vilkėjome tik apatiniais, tačiau buvome pasiruošę tuos šunsnukius sudraskyti į gabalus.

Filatas suspaudė prievartautojui ranką aukščiau alkūnės ir ėmė jį daužyti į gulto kampą. Tas pradėjo rėkti:

— Aš esu Bulgaras, tu pakėlei ranką prieš Bulgarą, visi esate to liudininkai! Šitas jau miręs, miręs! Praneškite mano broliui, išžudys visą jo šeimą!

Klykė kaip surūdijęs girto kaimo mento švilpukas. Jo žodžiais niekas nepatikėjo.

Filatas nustojo daužęs jį į gultą ir paleido. Tas svirduliuodamas griuvo žemėn. Paskui atsigavo, pakilo ant kojų ir tarė:

— Tavo vardas, kuily. Pasakyk savo vardą ir jau šį vakarą mano brolis perplėš pilvą tavo motinai... — nuskambėjus žodžiui „motina” atskriejo labai galingas kumščio smūgis. Išgirdau keistą garsą, tarsi kažkur toli kas nors būtų perskėlęs medinę lentą. Bet tai buvo ne lenta, o Bulgaro nosis. Dabar jis be sąmonės gulėjo sudribęs ant žemės.

Filatas akimirksnį į jį žiūrėjo, o paskui spyrė į veidą vieną, kitą ir dar kartą. Kaskart jo galva skriedavo taip toli nuo pečių, kad atrodė, jog ji nėra sujungta su stuburu, tarsi kaukolė ir likęs skeletas būtų atskirti vienas nuo kito. Kaklas panėšėjo į ploną guminį siūlą.

Filatas visiems pasakė:

— Jums jau nebeužtenka smaukytis? Nenorite palaukti, kol išeisite į laisvę, kad galėtumėte mylėtis su merginomis? Patinka subinės, visi virtote piderastais?

Po pastarojo žodžio tarp gultų nuvilnijo nuostabą reiškiantis garsas: įžeisti žmonių grupę yra labai negerai. Pagal nusikaltėlių įstatymus, tai laikoma klaida. Tačiau Filatas buvo gudrus: savo įžeidimą ištarė klausimo forma, o pagal mūsų įstatymus, tokiais atvejais, ypač jeigu prieš tai buvo įžeistas mamos vardas, šioks toks įžeidimas grupei netgi labai tinka.

Daugiau nieko nepasakęs Filatas uždėjo koją ant Bulgaro lyties organų, kurie liūdnai susitraukę stirksojo ant nejudančio kūno, ir iš visų jėgų primynė. Paskui kaip išprotėjęs užšoko ant Bulgaro ir siaubingai surikęs ėmė šokinėti ant pilvo, kol išgirdome baisingą trakšt. Nieko neišmaniau apie anatomiją, bet supratau kuo puikiausiai: lūžo dubens kaulas.

Vagiukai tylėjo, buvo įbauginti. Filatas visiems jiems paliepė:

— Dabar turite per minutę tepti slides. Paskui, jeigu kuris iš jūsų bus likęs šiuose namuose, jo lauks toks pat galas kaip...

Filatas nespėjo baigti sakinio, nes Vagiukai pašoko nuo savo gultų ir, nulėkę prie metalinių durų, ėmė klykdami jas daužyti:

— Prižiūrėtojai! Gelbėkite! Mus žudo! Perkelkite! Prašome nedelsiant perkelti į kitą kamerą!

Po kurio laiko durys atsidarė, ir įžengė drausmės būrio pareigūnai, ginkluoti guminėmis lazdomis. Kaip šiukšlių maišus išvilko du sužeistuosius, kurie paliko ilgas kraujo šliūžes. Tada pradėjo mesti lauk Vagiukus.

Po savaitės atėjo laiškas iš laisvės. Jame buvo rašoma, kad Bulgaras ligoninėje mirė ir kad jo brolis pabandė prašyti sibiriečių įvykdyti teisingumą, tačiau buvo tuoj pat nutildytas. Jis ėmė gąsdinti atkeršysiąs ir tuomet buvo nužudytas, partrenktas mašina. Bandė bėgti nuo savo žudikų, bet jam nepavyko. Kad niekam nekiltų abejonių, greta lavono buvo paliktas sibirietiškas diržas.

Šitaip karas ir baigėsi. Daugiau niekas nebenorėjo keršyti, visi nutilo ir nusiramino. Po kelių mėnesių į mūsų kamerą buvo atkelti kiti Vagiukai, tačiau mūsų atžvilgiu jie daugiau nebedarė klaidų.

Toje vietoje, toje kameroje, toje sibiriečių šeimoje, praleidau devynis mėnesius. Po devynių mėnesių, trimis mėnesiais anksčiau laiko, mane išleido į laisvę už gerą elgesį. Prieš išvažiuodamas atsisveikinau su vaikinais. Laikydamiesi tradicijos, vieni kitiems palinkėjome sėkmės.

Išėjęs dar ilgai sapnuodavau kalėjimą, vaikinus, tą gyvenimą. Dažnai nubusdavau, kamuojamas keisto jausmo, jog vis dar esu ten. Žinoma, apsidžiaugdavau supratęs, kad esu namie, tačiau jaučiau kažkokią paslaptingą nostalgiją, kartais gailestį. Tas jausmas ilgai neblėso širdyje. Mintis, kad greta manęs nebėra nė vieno sibiriečio draugo, buvo nemaloni. Palengva palengva grįžau į įprastą savo gyvenimą, o tų vaikinukų veidai vis labiau tolo.

Apie daugelį jų daugiau nieko negirdėjau. Praėjo daug metų, ir vieną dieną Maskvoje sutikau Kerja Jakutą. Jis man šiek tiek papasakojo apie kai kuriuos jų, tačiau pats buvo pasitraukęs iš nusikaltėlių visuomenės. Dabar dirbo vieno turtingo verslininko apsaugininku ir nebeketino grįžti į nusikalstamo gyvenimo vėžes.

Jis man paliko gerą įspūdį. Šiek tiek pasikalbėjome, prisiminėme savo, sibiriečių, šeimos laikus ir išsiskyrėme. Nė vienas nepasiūlėme apsikeisti adresais. Abu buvome tos praeities, kurią nelengva prisiminti, dalis.

Ksiuša

Ksiuša buvo labai graži, įprastų, rusėms būdingų, bruožų mergina. Aukšta, šviesiaplaukė, puikaus sudėjimo, strazdanų nusėtu veidu ir tamsiai mėlynomis giliomis akimis.

Ji buvo mano amžiaus ir gyveno su teta, gera moterimi, kurią mes visi vadinome teta Anfisa.

Nuo pat mažens mane supo suaugę neįgalūs žmonės ir neįgalūs vaikai. Tokie kaip mano brangus draugas Borisas mašinistas, apie kurio tragišką gyvenimo baigtį jau papasakojau. Mūsų rajone gyveno daug psichinių ligonių. Iki pat dešimto dešimtmečio, kai buvo panaikintas įstatymas, draudžiantis namie laikyti psichinius ligonius, jie atsikraustydavo gyventi į Padniestrę.

Dabar pastebiu, kad sibirietiška kultūra manyje išvystė stiprų žmonių, kurie už gimtosios mano bendruomenės ribų buvo vadinami nenormaliais, priėmimo jausmą. Man iš tiesų tai niekada neatrodė anomalija.

Užaugau su psichiniais ligoniais ir iš jų daug ko išmokau. Padariau išvadą, kad jie turi natūralaus tyrumo. Kažko tokio, ko neįmanoma iki galo pajausti, jeigu nepajėgi visiškai atsikratyti žemiškų sunkumų.

Ksiuša buvo mano ypatinga draugė.

Pamenu tą dieną, kai pamačiau ją pirmą kartą. Ji ėjo mūsų namų link šiek tiek droviu, tačiau kartu ir ryžtingu, tvirtu žingsniu. Buvo panaši į laukinį žvėrį, bidzenantį miške. Sėdėjau drauge su savo seneliu ant suoliuko. Jai priėjus senelis kurį laiką žvelgė į ją, o paskui prabilo taip, tarsi kalbėtų su kažkuo man nematomu: „Dėkui, kad mums, nusidėjėliams, atsiuntei dar vieną angelą.”

Supratau, kad tai buvo, kaip pas mus sakoma, „Dievo siųsta” mergaitė. Tokia, kuri kitose vietose būtų vadinama tiesiog beprote.

Ji sirgo viena iš autizmo formų, buvo tokia nuo pat gimimo.

„Ji kenčia už mus visus kaip mūsų Viešpats Jėzus Kristus”, — pasakė man senelis. Aš buvau tokios pat nuomonės. Ne dėl to, kad nesuvokiau Mūsų Viešpaties kančios priežasčių, bet paprasčiausiai todėl, kad žinojau, jog norint išgyventi ir turėti galimybę tarpti mano šeimoje, visuomet reikia sutikti su seneliu. Net ir tada, kai peržengiama protinių sugebėjimų riba. Kitaip nieko nebus.

Kaip ir daugelis kitų Dievo siųstų vaikų ir suaugusiųjų, Ksiuša labai dažnai būdavo mūsų namuose: ateidavo ir išeidavo, kada panorėjusi. Kartais užsibūdavo iki vėlyvos nakties, kol teta Anfisa ateidavo jos pasiimti.

Ksiuša buvo ekspansyvi, kartais netgi labai plepi. Mėgdavo pasakoti visiems naujausias kur nors išgirstas žinias.

Ją auklėjo nusikaltėliai, tad Ksiuša puikiai žinojo, kad mentai — blogi, o mūsų rajone gyvenantys žmonės — geri, ir mes visi esame šeima.

Visa tai sukūrė saugumo atmosferą aplink ją. Ji jautėsi galinti laisvai gyventi.

Net ir paaugusi Ksiuša į mūsų namus ateidavo taip pat laisvai, kaip ir anksčiau: nesiklaususi niekieno leidimo pradėdavo gaminti virtuvėje ką panorėjusi arba nueidavo į sodą padėti mano tetai, kartais sėdėdavo ir žiūrėdavo, kaip mano mama mezga kojines.

Dažnai mudu su ja lipdavome ant stogo, kur senelis laikė balandžius. Jai labai patiko balandžiai. Juokdavosi matydama, kaip jie tipinėja ir lesa. Juokdavosi ir tiesdavo į juos rankas, tarsi norėtų visus juos paliesti.

Leisdavome balandžius drauge su seneliu. Iš pradžių senelis paimdavo nedidukę ir nespalvingą, kuklesnių plunksnų balandžio patelę ir paleisdavo į orą. Ji pradėdavo kilti. Skrisdavo vis aukštyn, o kai tapdavo mažytė kaip taškelis danguje, mums abiem senelis paduodavo po didelį patiną prašmatniomis ir žvilgančiomis plunksnomis — tikrai įspūdingus balandžius. Seneliui davus signalą, mesteldavome juos aukštyn. Tuomet patinas kildavo patelės link ir norėdamas atkreipti jos dėmesį vartydavosi ore. Stipriai plazdėdavo sparnais taip garsiai, tarsi rankomis plotų katučių. Verta pamatyti, kaip tuo metu Ksiuša juokdavosi. Tai ji buvo tikrasis reginys.

Jai patikdavo mėgdžioti senelio judesius ir kalbėjimo manierą. Pamačiusi kokį nors gražų naujai pirktą balandį, susidėdavo rankas ant krūtinės lygiai kaip senelis Borisas ir lygiai taip pat kaip jis dainingai tardavo: „Koks nuostabus šis balandis, jį čia atsiuntė pats Dievas!”

Visi prapliupdavome juoktis iš to, kaip puikiai jai pavyksta atkartoti senelio gestus ir sibirietiškos jo tarties subtilybes. Ji juokdavosi drauge su mumis, supratusi, kad padarė kažką smagaus.

Ksiuša neturėjo nei tėvų, nei kitų giminių. Jos teta nebuvo tikra teta. Leidosi taip vadinama, kad būtų paprasčiau. Praeityje teta Anfisa buvo klava, arba zentriaška, ar dar kitaip sackarnaja: taip nusikaltėlių žargonu vadinamos anksčiau kalėjime sėdėjusios moterys, kurios, išleistos į laisvę, įsikuria, nusikaltėliams padedant susiranda normalų darbą, apsimeta gyvenančios dorą gyvenimą ir stengiasi neatkreipti į save policijos dėmesio. Į bėdą patekusiems nusikaltėliams (pavyzdžiui, ieškomiems ar pabėgusiems iš kalėjimo) jos tampa savotišku atramos tašku civiliniame pasaulyje. Per jas jiems pavyksta susisiekti su draugais ir gauti įvairios pagalbos ten, kur reikia švaraus ir įtarimų nesukeliančio žmogaus tarpininkavimo. Nusikaltėlių pasaulyje tokios moterys labai gerbiamos. Dažnai jos užsiima antraeile nusikalstama veikla, tokia kaip smulki neteisėta prekyba arba vogtų prekių pardavimas. Pagal nusikaltėlių taisykles, jos negali ištekėti, nes yra ir turi likti nusikalstamo pasaulio nuotakos. Buvusioje SSRS pilna tokių moterų. Žmonės kalba, kad jos neištekėjo, nes praeityje susidūrė su bjauriais vyrais, tačiau tiesa kitokia. Gyvena jos atokiose vietose, už miesto, ramiuose rajonuose. Jų butuose nepamatysi nė menkiausios užuominos apie tą pasaulį, su kuriuo jos taip glaudžiai susijusios ir kuriam yra visiškai atsidavusios. Vienintelis regimas požymis gali būti ant kurios nors kūno vietos esanti nublukusi tatuiruotė.

Tų moterų adresų nėra nė vienoje telefonų knygoje, tačiau niekam ir nereikia jų žinoti. Tave turi kas nors pasiųsti, koks nors autoritetingas nusikaltėlis. Jos niekada neatvers durų, jeigu joms nebus laiku pranešta apie apsilankymą arba jeigu neatpažins ant tavo rankos ištatuiruoto parašo.

Prieš persikeldama į Padniestrę teta Anfisa gyveno mažame Vidurio Rusijos miestelyje ir kartkartėmis savo bute priglausdavo nusikaltėlius. Jie traukdavo pas ją vos tik išėję iš kalėjimo. Eidavo pabūti mažiausiai porą dienų: praleisti laiko su moterimi, gebančia mylėti taip, kaip nusikaltėlis pratęs, ir paprašyti pagalbos naujam gyvenimui, padėti susirasti draugus ir daugiau sužinoti apie nusikaltėlių pasaulį.

Vieną vakarą pas ją atvyko besislapstantis vyras, kurio jau ilgą laiką ieškojo policija. Drauge su savo gauja jis buvo apiplėšęs nemažai taupomųjų kasų, bet vieną dieną kažkas nutiko ir policininkams pavyko juos susekti. Prasidėjo beprotiškas slapstymasis: bėgdami ir stengdamiesi sumėtyti pėdas, nusikaltėliai pasidalijo grobį ir išsiskyrė. Kiekvienas pasuko savo keliu, tačiau, Anfisos žiniomis, tik dviem iš jų pavyko pasprukti. Kiti šeši žuvo per susirėmimus su policija. Grupės sąžinę slėgė daugiau kaip trys dešimtys nužudytų policininkų ir apsaugos darbuotojų, taigi, policijai tai buvo beveik garbės klausimas. Jie nenorėjo leisti pasprukti nė vienam nusikaltėliui ir troško visus nubausti pavyzdine bausme, kad žmonėms praeitų noras žudyti mentus.

Tas ieškomas nusikaltėlis atėjo į Anfisos namus nešinas kelių mėnesių mergyte. Papasakojo, kad jo planai pabėgti per Kaukazą, Turkiją ir Graikiją žlugo dar prieš pradedant juos įgyvendinti. Policija įsiveržė į jo butą ir vienas agentas nušovė žmoną (mergaitės motiną), tačiau jam pavyko pasprukti. Dabar atskubėjo pas ją, Anfisą, siunčiamas draugo.

Drauge su krepšiu, pilnu pinigų, keliais deimantais ir trimis aukso luitais paliko Anfisai savo dukrytę ir paprašė ja pasirūpinti. Anfisa sutiko. Ir ne vien dėl pinigų. Ji negalėjo turėti vaikų, todėl kaip ir kiekviena jų trokštanti moteris nesugebėjo atsispirti.

Vyras jai pasakė, kad jei ji norinti gyventi ramiai, turinti dingti. Patarė jai keliauti į Padniestrę, Benderų miestą, nusikaltėlių žemę, kur jis turįs reikiamų ryšių ir kur niekas negalėsiąs jos rasti ir nuskriausti.

Tą pačią naktį Anfisa, nešina pinigų ir maisto pilnu krepšiu bei mažyle glėbyje, iškeliavo į Padniestrę. Vėliau sužinojo, kad mergaitės tėvas, bandydamas pasiekti Kaukazą, buvo nužudytas per susišaudymą su policija.

Anfisa net nežinojo mergytės vardo. Per visą sumaištį vyras pamiršo jai pasakyti, kuo vardu jo dukra. Nusprendė pavadinti ją šventosios tėvų globėjos Šventosios Ksenjos vardu — Ksiuša, kaip mes ją meiliai vadindavome.

Iš pat pradžių Anfisa suprato, kad Ksiuša yra kitokia nei kiti vaikai, tačiau tai niekada netrukdė jai didžiuotis mergaite. Jųdviejų santykiai buvo nuostabūs, jos buvo pati tikriausia šeima.

Ksiuša visuomet vaikštinėdavo, kur norėdavo. Tik ji viena žinodavo, kur eina. Visos durys jai būdavo atidarytos, o žmonės ją mylėjo.

Kartais ją kamuojantis autizmas pasireikšdavo labiau nei įprastai: būdavo akimirkų, kai ji sustingdavo ir, žvelgdama į tolį, ilgą laiką nejudėdavo, tarsi būtų susitelkusi ties kažkuo, esančiu labai toli. Tais momentais niekas nesugebėdavo jos pažadinti, grąžinti į normalią būseną. Paskui staiga ji grįždavo iš tos būklės ir vėl pradėdavo daryti tai, ką darė prieš tai.

Mūsų rajone gyveno toks senas gydytojas. Apie Ksiušą ir akimirkas, kai atrodydavo, jog ji kažkur kitur, jis turėjo savo teoriją.

Tai buvo ypatingas gydytojas. Žmogus, mylintis literatūrą ir gyvenimą. Paskolino man daugybę knygų, ypač Sovietų Sąjungoje draudžiamų amerikiečių autorių arba cenzūros neuždraustų Europos klasikų, tokių kaip Dantė, vertimų.

Stalino laikais jis buvo nuteistas griežta politine bausme ir išsiųstas į gulagą drauge su eiliniais kaliniais (jie neapkentė politinių kalinių), nes savo bute slėpė žydų šeimą, kuri, kaip ir daugelis žydų tuo laikotarpiu, buvo paskelbta liaudies priešais. Dar traukinyje pasirodė esąs naudingas nusikaltėlių pasauliui, nes sutvarkė lūžusius kaulus vienam įtakingam nusikaltėliui, kurį apsaugos kareiviai buvo žiauriai sumušę. Lageryje jis buvo oficialiai paskelbtas liepila, nusikaltėlių gydytoju.

Per nemažai gulage praleistų metų tarp jo ir nusikaltėlių išsivystė toks glaudus ryšys, kad nors jis ir nebuvo nusikaltėlis, išleistas į laisvę nebenorėjo gyventi pilietinėje visuomenėje. Nusprendė ir toliau gyventi nusikaltėlių bendruomenėje, todėl atsikėlė į Padniestrę, į mūsų rajoną, nes čia turėjo draugą.

Gydytojas buvo labai įdomus individas — sudėtingas, daugiasluoksnis: gydytojas, intelektualas, išsaugojęs universitetinį išsilavinimą įgijusio žmogaus subtilumą ir rafinuotumą, bet kartu buvo ir vyras su katorgininko praeitimi, nusikaltėlių draugas, puikiai kalbantis jų kalba ir beveik visu kuo į juos panašus.

Kalbėdamas apie Ksiušą jis sakydavo, kad labai svarbu jos netrukdyti, kai ji būna sustingusi, bet svarbiausia, jai grįžus į realybę viskas turi būti taip pat, kaip tą akimirką, kai ji sustingo.

Mes, vaikai, žinojome, kad kai ji paskęsta į tą būseną, jos nereikia liesti. Šitai žinodami iš visų jėgų stengdavomės apsaugoti savo Ksiušą nuo bet kokios galimos traumos. Tačiau, kaip dažnai pasitaiko tarp jaunimo, laikydamiesi gydytojo patarimų, kartais persistengdavome.

Pavyzdžiui, kartą plaukiojome valtimi: buvome mes trys ir Ksiuša. Plaukėme prieš srovę, staiga išsijungė variklis. Vandenin nuleidome irklus, tačiau po kelių minučių pastebėjau, kad Ksiuša pasikeitė. Sėdėjo tiesia nugara, nejudindama galvos tarsi statula, ir žiūrėjo į niekur... Tuomet mes, vargšai kvailiai, kaip išprotėję puolėme irkluoti, nes bijojome, kad, jeigu Ksiušai nubudus peizažas bus pasikeitęs, tai smarkiai pakenks jos sveikatai.

Beveik valandą irklavome kaip pašėlę. Keitėmės pamainomis, bet vis tiek nusikamavome. Žmonės žiūrėjo į mus nuo kranto ir niekaip negalėjo suprasti, ką tie puspročiai daro valtyje vidury upės, kaip tik toje vietoje, kur srovė stipriausia. Kodėl jie irkluoja prieš srovę ir vis tiek stovi vietoje?

Ksiušai nubudus visi lengviau atsikvėpėme ir iškart grįžome namo, nors ji ir prašė paplaukti dar kiek tolėliau prieš srovę...

Be galo mylėjome Ksiušą, ji buvo visų mūsų sesutė.

Kai atlikęs antrą bausmę išėjau iš nepilnamečių kalėjimo, švenčiau visą savaitę. Paskui ištisą dieną praleidau pirtyje. Užmigau karštuose, pušų ekstraktu kvepiančiuose garuose, kurie neleido man pakilti nuo karšto gulto. Vėliau su draugais nuėjau žvejoti.

Išplaukėme keturiomis valtimis, pasiėmę ilgus tinklus. Nuplaukėme toli: aukštyn upe iki pat kalvų šlaitų, kur prasideda kalnai. Ten upė daug platesnė, kartais net nematyti kito kranto, o srovė ne tokia stipri: ištisa lyguma, kurioje tarp laukinių miškų ir laukų tyvuliavo maži ežerėliai. Kvėpdamas vėjo atneštą gėlių ir žolelių aromatą pasijusdavai kaip rojuje.

Naktį žvejojome, o dieną ilsėjomės, kurdavome laužą ir virdavome žuvienę arba žuvį kepdavome molyje. Tai mėgstamiausi mūsų patiekalai. Daug kalbėjomės, aš pasakojau, ką mačiau už grotų, kasdienes kalėjimo istorijas, porinau apie sutiktus žmones ir įdomius dalykus, kuriuos buvau girdėjęs pasakojant kitus. Mano draugai man papasakojo, kas nauja nutiko mūsų rajone per tą laiką, kol sėdėjau kalėjime: kas išsikraustė, kas buvo pasodintas, kas mirė, kas susirgo ar dingo be žinios; kalbėjo apie rajone atsiradusias bėdas ar nemalonumus su kitų rajonų nusikaltėliais, apie per tą laiką kilusias muštynes. Kažkas šnekėjo apie ankstesnį savo teistumą, kažkas apie tai, ką girdėjo postringaujant iš kalėjimo grįžusius giminaičius. Taip ir leidome dienas.

Po kokių dešimties dienų grįžome namo.

Pririšau savo valtį prieplaukoje. Buvo graži, karšta diena, nors ir pūtė vėjelis. Viską palikau valtyje: krepšį su muilu, dantų šepetuku ir dantų pasta. Palikau ir šlepetes, norėjau eiti tuščiomis rankomis. Jaučiausi gerai, kaip žmogus, kuris suvokia esąs tikrai laisvas.

Aštuonių trikampių kepurę užsidėjęs pakreipiau ant dešinio šono, rankas susikišau į kišenes. Dešine ranka liesdamas savo automatinį peilį, kaire nusiskyniau kvapnios žolės stiebą ir įsikandau.

Šitaip basomis kojomis drauge su savo bičiuliais atsipalaidavusiu žingsniu patraukėme namų link.

Vos pasiekę pirmąją savo rajono gatvę supratome, kad kažkas atsitiko: žmonės ėjo iš namų, moterys, nešinos mažais vaikais, sekė paskui vyrus. Susidarė beprotiškai ilga žmonių eisena. Paspartinę žingsnį patraukėme minios link. Priėję eisenos galą iš karto paklausėme, kas nutiko. Teta Marfa, vidutinio amžiaus moteris, vieno mano tėvo draugo žmona, labai persigandusiu, veik siaubo apimtu veidu mums atsakė:

— Vaikeliai, kokia nelaimė atsitiko, kokia nelaimė... Viešpats mus visus baudžia...

— Kas gi atsitiko, teta Marfa? Ar kas mirė? — paklausė Melas.

Ji pažvelgė į jį skausmo persmelktu žvilgsniu ir ištarė žodžius, kurių niekada nepamiršiu:

— Prisiekiu tau Jėzumi Kristumi, kad šitaip neišgyvenau net tuomet, kai kalėjime mirė mano sūnus...

Paskui pradėjo raudoti ir kažką lementi, bet nieko nebuvo galima suprasti. Nugirdome tik du žodžius: „aborto liekanos”. Mums tai labai šiurkštus įžeidimas, nes įžeidžiamas ne tik šitaip pavadintas žmogus, bet ir mamos vardas, kuris sibiriečių tradicijoje laikomas šventu.

Jeigu moteris, motina, įžeidžia kitos motinos vardą, vadinasi, žmogus, kuriam šis įžeidimas skirtas, padarė kažką tikrai siaubingo.

Kas vyksta? Nieko nesupratome.

Netrukus visos eisenoje dalyvaujančios moterys drauge su teta Marfa pradėjo šaukti, raudoti ir spjaudytis prakeiksmais. Vyrai, laikydamiesi sibirietiškų įstatymų, leido joms šaukti, o patys išliko ramūs. Jų dvasinę būklę išdavė tik įsiūčio persunkti žvilgsniai, prasiskverbiantys pro iš pykčio stipriai primerktas, beveik užmerktas, akis.

Prie tetos Marfos priėjo dėdė Anatolijus, senas nusikaltėlis, kuris jaunas būdamas per muštynes neteko kairės akies ir todėl buvo vadinamas „Kiklopu”. Jis buvo aukštas ir tvirtas, niekada tos skylės, kur kadaise buvo akis, nepridengdavo juodu raiščiu: jam labiau patiko visiems rodyti juodą ir siaubą keliančią kiaurymę.

Kiklopo užduotis buvo rūpintis teta Marfa ir saugoti jos šeimą, kol tetos Marfos vyras — geriausias Kiklopo draugas — sėdi kalėjime. Taip įprasta tarp sibiriečių nusikaltėlių: jeigu kuris nors nuteisiamas ilgą laiką kalėti, jis paprašo draugo, žmogaus, kuriuo pasitiki, padėti šeimai, prižiūrėti, kad žmona nebūtų jam neištikima su kuo nors kitu (tai mūsų bendruomenėje yra beveik neįmanomas dalykas), pasirūpinti, kad vaikai būtų tinkamai auklėjami.

Kiklopas tikėjosi, kad apkabins tetą Marfą ir ji kiek nusiramins, bet ji rėkė vis stipriau. Taip pat ir kitos moterys. Tuomet pradėjo verkti maži vaikai, o paskui ir didesnieji.

Buvo panašu į pragarą: ir man norėjosi verkti, nors net nežinojau visos tos raudos priežasties.

Kiklopas žvilgtelėjo mūsų pusėn ir iš veidų suprato, kad niekas mums dar nieko nepapasakojo. Liūdnu ir pykčiu persmelktu balsu sumurmėjo:

— Kažkas išprievartavo Ksiušą... Vaikinai, tai šunsnukių pasaulis!

— Tylėk, Anatolijau, nepykdyk dar lakiau Mūsų Viešpaties! — pertraukė jį Filatas, labai senas nusikaltėlis, visų vadinamas „Žiema“, nors taip ir nežinau, kodėl.

Buvo kalbama, kad būdamas paauglys Filatas apvogė patį Leniną. Esą jis su savo gauja Sankt Peterburgo priemiestyje sustabdė Lenino ir kitų partijos narių automobilį. Žmonės pasakojo, kad Leninas nenorėjęs plėšikams atiduoti mašinos ir pinigų. Tuomet Žiema trenkęs jam į galvą: po tos traumos Leniną imdavęs kamuoti žymusis traukulys, kai jis nenoromis vis šūkteldavo galvą kairėn pusėn. Niekada pernelyg netikėjau šia istorija. Kažin, kiek joje buvo tiesos. Užtat būdavo smagu matyti suaugusius žmones pasakojant šiuos dalykus ir tikint, jog tai teisybė.

Žodžiu, Žiema buvo senas autoritetas, galėjęs pareikšti savo nuomonę, visi jo klausydavo. Tai jo pareiga buvo sudrausti Kiklopą dėl to, kad šis pernelyg piktai burnoja prieš Dievą. Išauklėtas sibirietis niekada neturėtų šitaip elgtis.

— Kas tu toks, vaikine, kad gali sau leisti vadinti šį pasaulį „šunsnukių pasauliu”? Jį sukūrė Mūsų Viešpats, jame taip pat gyvena daugybė teisingų žmonių. Nejaugi nori visus juos įžeisti? Žiūrėk, ką kalbi, nes žodis — kaip žvirblis. Išlėkusiojo nebesusigrąžinsi.

Kiklopas stovėjo nunarinęs galvą.

— Tiesa, — toliau kalbėjo senelis Filatas, — mus aplankė baisi nelaimė ir neteisybė, nesugebėjome apginti Savo Viešpaties angelo, todėl dabar Jis mus už tai nubaus. Galbūt tu pats rytoj būsi nuteistas ilgus metus kalėti, gal kas nors mirs nuo mentų rankos, kas nors kitas nustos tikėjęs Motiną Bažnyčią... Bausmė laukia mūsų visų, nes nuodėmę padarėme visi. Net ir aš, būdamas toks senas, sulauksiu kokio nors atpildo. Tačiau dabar ne laikas pamesti galvą, privalome įrodyti Viešpačiui, kad esame dėmesingi jo ženklams, turime padėti jam įvykdyti teisingumą... — nebegirdėjau Žiemos kalbos pabaigos, nes pasileidau tekinas Ksiušos namų link.

Buvo atlapoti visi langai ir durys.

Teta Anfisa vaikščiojo po namus lyg vaiduoklis: veidas išblyškęs, akys užtinusios nuo ašarų, o rankos taip drebėjo, kad nuo jų virpėjo visas kūnas. Ji nerėkė ir nieko nekalbėjo, tik leido ilgą laibą garsą kaip šuo, jaučiantis fizinį skausmą.

Išvydęs ją tokią priešais save, išsigandau. Akimirką stovėjau lyg paralyžiuotas. Tuomet ji priėjo prie manęs ir drebančiomis rankomis suėmė man veidą, palietė skruostus, verkdama ir kažką nesuprantamo kuždėdama pažvelgė į mane. Buvau lyg rūko apgaubtas. Nieko negirdėjau, ausyse vis stiprėjo į švilpimą panašus garsas, kaip būna panėrus po vandeniu ir leidžiantis vis gilyn. Ėmė smarkiai skaudėti galvą. Kaip galėdamas stipriau suspaudžiau smilkinius ir užsimerkiau. Tą akimirką grįžau į realybę ir supratau to klausimo, kurį teta Anfisa man vis kartojo, prasmę:

— Kodėl?

Paprasčiausias trumpas ir aštrus „Kodėl?”

Jaučiausi blogai, nebejaučiau pėdų. Netekau jėgų. Turbūt buvo matyti, jog man negera, nes pabandęs žengti Ksiušos kambario pusėn pajutau, kad du bičiuliai laiko mane už šonų, prilaiko už alkūnių. Žingsnis po žingsnio suvokiau, kad svirduliuoju kaip girtas. Krūtinę apėmė iki šiol nepatirtas skausmas, jaučiau sunkumą širdyje ir plaučiuose, nepajėgiau kvėpuoti. Viskas aplink ėmė suktis. Stengiausi žiūrėti į vieną tašką, tačiau mano galvoje besisukanti karuselė judėjo vis greičiau, vis greičiau, greičiau... Vienu momentu spėjau pagauti Ksiušos atvaizdą. Jis buvo neryškus, tačiau šokiravo net ir neraiškus: Ksiuša gulėjo lovoje kaip naujagimė, rankomis apsikabinusi veidą liečiančius kelius. Užsidariusi, visiškai nuo visų atsiribojusi. Norėjau pažvelgti jai į veidą, norėjau, kad nustotų svaigti galva, bet nepajėgiau savęs suvaldyti. Išvydau ryškią šviesą ir netekęs sąmonės sukniubau savo bičiulių rankose.

Atsigavau kieme. Buvau apsuptas draugų. Kažkuris davė man atsigerti truputėlį vandens, atsistojau ir iškart pasijutau gerai. Jaučiausi stiprus, tarsi būčiau ilgai ilsėjęsis.

Per tą laiką kiemas prisipildė žmonių. Prie vartų ir gatvėje driekėsi žmonių virtinė. Visi jie be paliovos meldė tetos Anfisos atleidimo. Moterys vis verkė ir laidė prakeiksmus prievartautojams.

Tą akimirką mane buvo apėmęs vienintelis troškimas: sužinoti, kas galėjo šitaip pasielgti.

Vienas mūsų draugas Žvairys — šitaip vadinamas, nes mažas būdamas buvo žvairas, tačiau vėliau akys pasveiko, na, tapo normalios, tik pravardė liko tokia pat — priėjo prie mūsų ir pasakė, kad senelis Kuzia laukia visų savo namuose. Saukiamas chodnjak, kitaip tariant, didelis visų rangų nusikaltėlių susirinkimas, kuriame privalo dalyvauti ir nepilnamečiai.

Paklausėme jo, ar žino, kas išprievartavo Ksiušą ir kaip tai nutiko.

— Žinau tik tiek, — pasakė, — kad dvi mūsų rajono moterys rado ją Centre. Netoli turgaus. Paliktą nualpusią tarp šiukšliadėžių.

Išreiškiant pagarbą susirinkimai visuomet rengiami senų nusikaltėlių, užrišusių mazgą, namuose. Pasinaudoję didžiule savo patirtimi jie gali duoti labai naudingų patarimų, tačiau yra pasitraukę iš veiklos ir nebeturi atsakomybės, todėl lyg ir nedalyvauja. Susirinkę ne savo namuose visi nusikaltėliai gali sakyti, ką galvoja, jų neriboja svetingumo įstatymas, pagal kurį namų šeimininkas turi vengti prieštarauti svečiui. Šitaip visi gali laisvai diskutuoti, neperžengdami blaivaus proto ribų.

Atėję į senelio Kuzios namus duris radome atidarytas, kaip visada plačiai atlapotas, įėjome neprašę leidimo. Tai taip pat gero elgesio taisyklė: niekada seno ir įtakingo nusikaltėlio nereikia prašyti leidimo įeiti į jo namus, nes pagal seno nusikaltėlio filosofiją, jis neturi nieko savo, niekas šiame gyvenime jam nepriklauso, tik žodžio galia. Net ir namai, kuriuose gyvena, ne jo: visuomet jums atsakys, kad jis tik svečias. Be to, senelis Kuzia iš tiesų buvo tik svečias, nes gyveno jaunėlės savo sesers, simpatiškos senelės Liusios, namuose.

Buvo susirinkę daug Žemupio nusikaltėlių. Buvo ir dėdė Sergejus, jaunesnysis tėvo brolis. Pasisveikinome su susirinkusiaisiais rankos paspaudimu ir trimis bučiniais į žandą, kaip daroma Sibire. Senelė Liusia pasodino mus ir atnešė didelę krežinę giros. Palaukėme, kol visi atvyks, tada mūsų Sargas Rąstas davė ženklą, kad galime pradėti.

Tokių susirinkimų tikslas — drauge išspręsti ypatingą rajone susidariusią padėtį taip, kad sprendimas būtų visiems priimtinas, ir kiekvienas pagal savo galimybes prisidėtų prie jo vykdymo.

Kaip jau minėjau, kiekvienas rajonas turi Sargą. Tai jis turi atsiskaityti aukščiausiems vadams, niekada nedalyvaujantiems tokiuose susirinkimuose, už nusikaltėlių įstatymų taikymą. Sargo pareigos labai sudėtingos. Jis visuomet turi žinoti, kas dedasi rajone, o jeigu nutinka kas nors rimto, vadai „prašo” — kaip sakoma nusikaltėlių žargonu — kitaip tariant, nubaudžia. Niekada nesakoma „bausti”, sakoma „paprašyti”.

Paprašyti galima trimis būdais: švelniai, tuomet sakoma „paprašyti kaip brolio”; griežčiau, sakoma „įrėminti”; arba galutinai ir labai griežtai. Tuomet, jeigu nusikaltėlio gyvenimas neišraunamas su šaknimis, jis pasikeičia, be jokios abejonės, į blogąją pusę. Sakoma „paprašyti kaip iš Bjaurybės”.

Paprastai senieji autoritetai asmeniškai nesprendžia pavienių problemų: tam yra Sargas, kurį jie išrenka ir kuris jiems atstovauja. Bent jau tol, kol elgiasi tinkamai. Jeigu padėtis sudėtinga ir viršija Sargo galimybes, šis gali kreiptis į autoritetingą nusikaltėlį. Dalyvaujant iš eilinių nusikaltėlių pasirinktiems liudininkams, Sargas gali papasakoti apie įvykį, neminėdamas jame dalyvavusių asmenų vardų. Taip daroma tam, kad būtų užtikrintas sprendimo nešališkumas. Jeigu Sargas nurodo kieno nors vardą arba kokiu nors būdu leidžia suprasti, apie kurį asmenį kalbama, senis gali jį nubausti ir pats atsisakyti spręsti klausimą, perduoti jį kitam, paprastai tolimam žmogui, su kuriuo palaiko menkus ryšius. Visa tai daroma tam, kad nusikaltėlių teismo procesui būtų garantuojamas maksimalus nešališkumas, nes šitaip dėmesys sutelkiamas į nusikaltėlių įstatymus ir nieką kita.

Savaime aišku, jog kai kas nors atsitinka, Sargas yra pirmasis suinteresuotas, kad viskas būtų išspręsta greitai ir gerai, kad byla netaptų pernelyg sudėtinga ir nereikėtų įtraukti autoritetingų nusikaltėlių.

Rąstas buvo senoviškai auklėtas senas plėšikas. Pradėjo susirinkimą mums įprastu sibirietišku pasveikinimu: dėkodamas Dievui už tai, jog visiems mums suteikė galimybę čia susirinkti.

Kalbėjo lėtai, sodriai. Atrodė, kad kalba lokys, ne žmogus. Klausėmės, kartkartėmis kas nors liūdnai atsidusdavo, šitaip akcentuodamas slegiančią padėtį.

Rąsto kalbos esmė buvo paprasta: nutiko siaubingas dalykas. Pati moters prievarta sibiriečių nusikaltėlių visuomenėje yra nepriimtinas dalykas, tačiau Dievo siųstos moters prievarta yra visos sibiriečių tradicijos prievarta.

— Turite savaitę, — užbaigė, žvelgdamas mūsų, paauglių, pusėn. — Privalote surasti kaltininką arba kaltininkus, jeigu buvo keliese, ir juos nudėti.

Užduotis buvo skirta mums. Kadangi Ksiuša buvo nepilnametė, mūsų rajono taisyklės numatė, jog tyrimą atlikti ir galutinę bausmę įvykdyti turi nepilnamečiai.

Suaugę nusikaltėliai nepaliko mūsų vienų. Priešingai, pažadėjo svarią paramą, tačiau su kitomis bendruomenėmis turėjome bendrauti tik mes, kad jos suprastų, kaip veikia mūsų įstatymai.

Tokios sibiriečių taisyklės: suaugusieji niekada nekiša nosies į nepilnamečių reikalus. Gali jiems padėti, patarti, paremti, bet veikti turi jie patys. Taip pat ir mūsų muštynėse suaugusieji niekada nedalyvauja. Kitų rajonų paaugliai gali juos pasikviesti į pagalbą. Sibire suaugęs vyras niekada nepakels rankos prieš nepilnametį, kitaip netektų savo, kaip nusikaltėlio, savigarbos. Kita vertus, nepilnamečiai taip pat turi žinoti savo vietą ir negadinti suaugusiesiems nervų.

Žodžiu, kad kiti suprastų, jog mūsų įstatymai tvirti, mes, paaugliai sibiriečiai, turėjome parodyti, jog sugebame pasirūpinti savimi.

— Iš pradžių eisite iš vieno kvartalo į kitą ir pasistengsite gauti informacijos, — pasakė mums Rąstas. — Šitie jums pravers, — užbaigė ir padavė ryšulį pinigų. Dešimt tūkstančių dolerių. Nemenka sumelė.

Susirinkimas baigėsi. Dabar, gavę savo gaujos palaiminimą, galėjome traukti į miestą.

Prieš išeinant iš namų senelis Kuzia man pamojo. Visada taip darydavo, kai norėdavo ką nors man pasakyti „akis į akį”, kaip pas mus sakoma.

— Ei, Kolima, ateik trumpam.

Nusekiau paskui jį ant stogo, link namelio, kuriame laikė balandžius. Jam iš paskos įžengiau į namelį. Staiga senelis atsigręžė ir nužvelgė mane lyg matuodamas.

— Važiuok į miestą ir žiūrėk, kad viskas vyktų sklandžiai. Tegul kalba kiti, tu tik klausykis. Ir būk atsargus, ypač su žydais ir ukrainiečiais... — taręs nubraukė ant grindų buvusį šieną ir parodė nedidelį plyšį tarp medžio lentų. — Pakelk judančią lentą ir paimk tai, ką rasi. Niekada su juo nesiskirk, o jeigu kas nors stos skersai kelio, panaudok. Užtaisiau aš.

Tuomet išėjo, palikęs mane vieną priešais mažytes dureles grindyse. Pakėliau lentą ir radau mažą naganą, legendinį revolverį, kurį taip mėgo ir dažnai naudojo senieji mūsų nusikaltėliai.

Senelio Kuzios žodžiai nusikaltėlių kalboje turėjo konkrečią reikšmę: gauti autoritetingo nusikaltėlio užtaisytą ginklą buvo tas pats, kaip gauti leidimą jį panaudoti bet kokioje situacijoje. Esi saugus, gali nesijaudinti dėl pasekmių. Daugeliu atvejų, jeigu padėtis įkaista, užtenka pasakyti: „Turiu revolverį, kurį užtaisė...” ir viskas išsisprendžia tavo naudai, nes tuomet tave pulti būtų tas pats, kaip pulti žmogų, užtaisiusį tau ginklą.

Prie senelio Kuzios namų mūsų laukė du suaugę vairuotojai — du jauni mūsų rajono nusikaltėliai, kuriems buvo liepta nuvežti mus, kur panorėsime, bet nesikišti. Nebent tai būtų gyvybės ar mirties klausimas.

Prieš sėsdami į mašinas šiek tiek pasikalbėjome, sukurpėme minimalų strateginį planą. Nusprendėme, kad pinigus laikys Gagarinas, vyriausias iš mūsų. Jam taip pat teko atsakomybė kalbėti su žmonėmis. Kiti nusprendėme pasidalyti į dvi grupes: pirmoji saugos Gagariną, o antroji — kol šis kalbės — eis paslampinėti aplink ir paieškoti pėdsakų.

— Tai pirmas kartas, kai mums tenka imtis mentų amato, — tarė Gagarinas.

Pasijuokėme ir išvažiavome apsukti rato Benderuose. Iš tiesų nebuvo nieko juokingo: jausmas toks pat, kaip leistis pragaran.

Mašinoje Melas man pasakė, kad šiek tiek nerimauja, ir padavęs pistoletą, tarė:

— Imk. Žinau, kad tu kaip visuomet išėjai tik peiliu nešinas. Reikalas rimtas, imk, nors tau ir nepatinka. Padaryk tai dėl manęs.

Atsakiau, kad jau esu apsirūpinęs, ir jis šiek tiek aprimo. Net mirktelėjo:

— Vadinasi, buvai užsukęs pas savo dėdę...

Jaučiausi pernelyg svarbus, kad iškart (ir taip paprastai) išplepėčiau revolverio, kurį turėjau, paslaptį. Todėl tik nusišypsojau ir tyliai užtraukiau dainą:

— Sibire, motule, išgelbėk man gyvybę...

Atvažiavome į Centrą, į senam nusikaltėliui, rajono Sargui Pavelui, priklausantį barą. Pavelas nebuvo sibirietis ir negyveno pagal mūsų taisykles, todėl su juo turėjome būti diplomatiški, bet nepersistengti: juk vis dėlto mes iš seniausio ir svarbiausio nusikaltėlių pasaulio rajono, Žemupio. Mus reikia gerbti jau vien todėl, kad mes sibiriečiai.

Pavelas sėdėjo bare su grupele savo draugų. Tie žmonės buvo kilę iš Pietų Rusijos ir nesilaikė jokių taisyklių, išskyrus tas, kurias diktuoja pinigai. Jie demonstravo turtus, rengėsi madingais drabužiais ir nešiojo daug aukso — grandinių, apyrankių, žiedų. Mums toks elgesys nepatiko: pagal sibiriečių tradicijas, garbingas nusikaltėlis puošiasi tik tatuiruotėmis, visa kita kuklu, kaip moko Mūsų Viešpats.

Įėjome ir pasisveikinome. Nuo stalo, prie kurio šeimininkas su draugais lošė kortomis, pakilo liesas auksu apsikarstęs maždaug trisdešimtmetis vyras, vilkintis raudonu švarku, iškvėpintu lyg pavasarinė rožė arba, kaip pasakytų mano dėdė Sergejus, „lyg kekšės tarpkojis”. Jis prabilo labai agresyviai: pagal mūsų taisykles, jau pirmaisiais savo žodžiais būtų laisvai nusipelnęs peilio ašmenų.

Jis buvo provokatorius: tokie vyrai — kaip šunys, lojimu gąsdina praeivius. Tai vienintelė jų funkcija. Išauklėtas ir patyręs nusikaltėlis tai žino ir į juos nekreipia dėmesio, net nežiūri. Tuomet iš karto matyti, kad jis ne fraeris, ne profanas.

Praėjome pro jį ir patraukėme prie stalo, palikę tą liurbį rėkti ir piktžodžiauti vieną.

Senasis Pavelas atidžiai mus nužvelgė ir labai šiurkščiai paklausė, ko norime.

Gagarinas praeityje jau buvo tris kartus nuteistas nepilnamečių teisme, prieš metus nužudęs du mentus ir per septyniolika savo gyvenimo metų sukaupęs pakankamai patirties, tad žinojo, kaip su tokiais žmonėmis kalbėti. Nedelsdamas pateikė susidariusios padėties santrauką.

Papasakojo apie pinigus ir tai, kad būtina surasti kaltininkus.

Akimirksniu viskas pasikeitė. Pavelas atsistojo ir staigiu judesiu atsilapojęs marškinius parodė tatuiruotėmis ir aukso grandinėmis puoštą krūtinę. Tuo pat metu ėmė rėkti:

— Negalima dovanoti tam, kas šitaip pasielgė. Prisiekiu Dievu, kad jeigu jį rasiu, savo rankomis nužudysiu!

Saitai ir ramiai, kaip numirėlis savo paties laidotuvių dieną, Gagarinas jam atsakė, kad nereikia žudyti, tai padarysime mes, bet būtų gerai, jeigu jis praneštų apie tai kitiems ir padėtų mums surasti kaltininką. Tuomet pakartojo, kad dosniai atsilyginsime tam, kuris mums padės.

Pavelas patikino mus padarysiąs viską, kad surastų tą šunsnukį. Paskui pasiūlė mums išgerti, tačiau turėjome nuvažiuoti dar į ne vieną vietą, todėl atsiprašėme ir išėjome.

Pastebėjome, jog prie klubo jau renkasi mašinos ir motociklai: matyt, senasis Pavelas sukvietė saviškius norėdamas nupasakoti padėtį.

Antra stotelė buvo Geležinkelio stoties rajonas. Šio rajono nusikaltėliai daugiausia užsiėmė vagystėmis iš butų. Jų bendruomenę sudarė įvairių tautybių žmonės, o taisyklės taip pat galiojo daugumoje Sovietų Sąjungos kalėjimų. Viskas buvo paremta kolektyviškumu: aukščiausi vadai, Teisėti vagys, valdė visų pinigus.

Žodžiu, Geležinkelio stoties rajonas buvo, kaip jau pasakojau, Juodosios sėklos — kastos, kuri dėl gausaus savo narių ir ypač ją remiančių nusikaltėlių skaičiaus oficialiai valdė nusikalstamą Rusijos pasaulį — teritorija.

Tarp mūsų ir Juodosios sėklos kastos nuo neatmenamų laikų buvo jaučiama įtampa. Jie save vadino pasaulio valdovais, labai aktyviai reiškėsi ir kalėjime, ir laisvėje. Tačiau didelė dalis jų taisyklių ir netgi tatuiruočių buvo nusižiūrėtos iš mūsų, urkų.

Jų kasta išsiplėtė amžiaus pradžioje. Buvo pasinaudota to meto valstybėje vyravusiais socialiniais sunkumais, viltį praradusių žmonių, valkatų ir žemo rango nusikaltėlių, kurie džiaugdavosi pakliuvę į kalėjimą vien dėl to, kad ten gaudavo nemokamą maitinimą ir stogą virš galvos, gausa. Žingsnis po žingsnio Juodoji sėkla tapo galinga, tačiau daug trūkumų turinčia bendruomene. Tai pripažino net daugelis autoritetingų Juodosios sėklos kastai priklausančių nusikaltėlių.

Geležinkelio stoties rajone tvarka buvo panaši kaip ir pas mus. Buvo Sargas, atsakingas už tai, kas vyksta rajone, ir atsiskaitantis Teisėtiems vagims. Taip pat buvo kontroliuojama, kas į rajoną įeina ir iš jo išeina.

Iš tikrųjų, ties Geležinkelio stoties rajono riba mūsų mašiną sustabdė jaunų nusikaltėlių komanda.

Norėdami parodyti, kad esame ramiai nusiteikę, laukėme mašinoje, kol vienas jų prieis ir pasikalbės su Gagarinu. Kiti stovėjo atsirėmę į mašinas ir rūkė, kartkartėmis lyg tarp kitko užmesdavo akį mūsų pusėn.

Vieną jų pažinojau — buvau sužeidęs jį peiliu per muštynes Centre. Bet paskui reikalas buvo sutvarkytas ir, pagal taisykles, išsprendus klausimą apie jį daugiau nebeturi būti net užsimenama. Jis pažvelgė į mane, aš iš mašinos su juo pasisveikinau. Tuomet jis parodė konkretų gestą: tarsi jam vis dar skaudėtų šoną, kurį buvau sužeidęs peiliu. Paskui nusijuokė ir rodomuoju pirštu man pagrūmojo, tai turėjo reikšti maždaug „pasisaugok”. Pagrūmojo juokais, taip norėjo man parodyti, kad nepyksta. Drauge tai buvo geras gestas. Toks, kuriuo paprastai norima išreikšti, kad nesi nusiteikęs asmeniškai prieš žmogų, su kuriuo praeityje turėjai nemalonumų. Būdas pripažinti, jog tai, kas įvyko, buvo neišvengiama dėl tuomet susidariusios padėties.

Atsakiau jam šypsniu ir parodžiau rankas: tuščias, delnais į viršų. Tai teigiamas gestas, kuriuo akcentuojamas kuklumas, paprastumas ir abejingumas tam, kas vyksta.

Kol keičiausi mandagumo ir geranoriškumo gestais su tuo tipu, Gagarinas vienam jų aiškino mūsų apsilankymo priežastis. Jie paskambino kažkam mobiliuoju telefonu, ir po kelių minučių motociklu atvažiavo jaunuolis. Jis buvo mūsų gidas. Turėjo palydėti mus pas rajono Sargą Barbosą, šitaip vadinamą todėl, kad yra neūžauga. Žodžiu barbos juokais vadinami maži ir silpni šunyčiai.

Barbosas buvo išskirtinė asmenybė. Labai išsilavinęs, protingas, gudrus ir turintis retą humoro jausmą, dėl kurio sugebėdavo juokauti bet kokia tema, net ir apie savo sudėjimą. Tačiau kitas jo charakterio bruožas buvo ne toks teigiamas: labai lengvai supykdavo ir per keturiasdešimt šešerius gyvenimo metus net keturis kartus buvo nuteistas už žmogžudystę.

Apie jį buvo pasakojama galybė nesąmonių. Pavyzdžiui, kad jo motina esanti ragana. Davusi jam suvalgyti deimantų pelenų ir šitaip padariusi jį nemirtingą. Arba, kad jis, dar būdamas motinos pilve, prarijęs savo brolį dvynį ir už tai ji sūnų prakeikusi, neleidusi užaugti.

Mano dėdė pažinojo jį jau labai seniai. Pasakojo, kad būdamas jaunas Barbosas eidavo pas mėsininką ir treniruodavosi, kaip trenkti žmogui per galvą geležiniu strypu. Mušdavo ant kablių sukabintus gyvulius, kuriems jau būdavo nudirtas kailis. Šitaip tobulino savo techniką, kol tapo įgudusiu žmogžudžiu.

Buvo labai keista, kad Juodosios sėklos bendruomenėje, kur toks nusikaltimas kaip žmogžudystė buvo beveik niekinamas (bent jau aukščiausių vadų), šis žmogus sugebėjo pasiekti ir užimti tokią svarbią padėtį hierarchijoje. Man atrodo, jog Sargo pareigos jam buvo suteiktos tam, kad būtų išlaikyta ramybė Juodajai sėklai sunkiu laiku. Pastaruoju metu Juodosios sėklos kasta buvo šiek tiek palikta likimo valioje ir atrodė, kad jai reikia tvirtos rankos.

Paskui motociklu važiuojantį jaunuolį įsukome į už stoties esančią šalutinių gatvelių raizgalynę. Netikėtai vaikinas sustojo ir parodė į atviras duris. Išlipome iš mašinų. Tą pat akimirką, lydimas trijų jaunų nusikaltėlių, pro duris išėjo Barbosas.

Priėjo prie mūsų, pasisveikinome. Laikydamasis sibiriečių taisyklių ir atlikdamas namų šeimininko vaidmenį Barbosas visų pirma pasiteiravo apie kai kurių Žemupio senių sveikatą. Kiekvieną kartą išgirdęs atsakymą persižegnodavo ir padėkodavo Viešpačiui už geranoriškumą mūsų seniams. Užbaigęs formalumus, Sargas paklausė, kodėl atvykome.

Gagarinas trumpai jam viską papasakojo, o kai pasakė apie pinigus, siūlomus kaip atlygį už teisingą informaciją apie prievartautoją, nykštuko veidas pasikeitė — įsitempė kaip išgaląsti ašmenys, persikreipė iš pykčio.

Pasikvietė vieną saviškių ir kažką pašnibždėjo jam į ausį. Netrukus atsiprašė mūsų ir patikino, kad tuojau viską paaiškins. Po kelių minučių jo žmogus grįžo nešinas nedideliu sportiniu krepšiu ir padavė jį Barbosui. Barbosas jį padavė Gagarinui, šis atidarė ir visiems mums parodė: viduje buvo dolerių pakuotės ir du pistoletai.

— Čia dešimt tūkstančių. Drįstu pridėti juos prie jūsiškių už to šunsnukio galvą... O pistoletai, — piktdžiugiškai nusišypsojo nykštukas, — jie taip pat jums. Kai jį rasite, suvarykite jam visą šviną nuo visų garbingų mūsų rajono vagių. Nerizikuojame to padaryti patys, nes šis teisingumo aktas priklauso jums.

Negalėjome atsisakyti, tai būtų nemandagu. Todėl padėkojome.

Išvažiavome iš rajono patenkinti priėmimu ir Barboso gestu, tačiau aš jaučiausi prastai. Man buvo vis blogiau: mintys apie Ksiušą nedavė ramybės. Kažkas man sakė, kad tai pernelyg gili žaizda. Suvokiau, jog galvoju apie ją beveik kaip apie mirusią.

Dabar turėjome apsilankyti rajone, vadinamame „Bamu”. Šis trumpinys reiškia Baikalo-Amūro magistralę — greitkelį, jungiantį garsųjį Baikalo ežerą su didžiąja Sibiro upe.

Greta geležinkelio bėgių buvo nutiesta automagistralė ir per aštuntą dešimtmetį pastatyti nauji pramonės miestai, į juos atsikraustė daugybė žmonių, dirbančių tam, kad būtų užtikrintas socialistinės šalies progresas. Visi tie miestai buvo visiškai vienodi, sudaryti iš penkių ar šešių rajonų, vadinamų mikrorajonais. Bendras vaizdas labai liūdnas: visi namai vienodi — trimis eilėmis išrikiuoti devynaukščiai pastatai su nedideliais kiemais, kuriuose neauga žolė, o medžiai dėl saulės trūkumo neišgyvena ilgiau nei sezoną. Tuose žemės lopinėliuose buvo įrengtos ir žaidimų aikštelės vaikams. Baisiai atrodantys žaislai su daugybe aštrių kampų suręsti iš metalo laužo ir cemento, nudažyti komunistiniu stiliumi, kitaip tariant, visi viena spalva, nepriklausomai nuo to, kas vaizduojama. Jie atitiko komunistinės visuomenės sampratą: visi privalo būti vienodi. Nors Motina Gamta krokodilą sutvėrė žalią, o liūtą geltoną, abu jie buvo nudažyti raudonai, todėl panėšėjo į paklaikusio menininko kūrinius. Visi šie žaisliniai gyvūnai, kurie turėjo linksminti vaikus, buvo įmūryti į asfaltą ir jau po pirmojo lietaus pasidengdavo rūdimis. Rizika įsipjovus susirgti stablige buvo didžiulė.

Šią gražią naujųjų miestų projektuotojų iniciatyvą žmonės iškart pakrikštijo „atsisveikinkime su vaikais”, nes vaikai kasdien daugybę kartų susižeisdavo. Po kelerių metų ten atsikėlę gyventi žmonės visų pirma išardydavo žaidimų aikšteles, kad galėtų užtikrinti savo vaikams sveiką ir laimingą vaikystę.

Tokios vietos, kur gamta buvo pakeičiama kvailais ir groteskiškais žmogiškos egzaltacijos projektais, man ir į mane panašiems žmonėms keldavo liūdesį ir skausmą.

Žodžiu, mūsų mieste Bamas buvo vieta, kurioje buvo pastatyti devynaukščiai namai ir juose gyveno bėdžiai, nevykėliai: daugiausia chuliganai ir tokie, kuriuos Sibire vadina esančiais „už ribos”, kitaip tariant, nusikaltėliai, kurie dėl neišprusimo nesugeba laikytis garbingo ir deramo nusikaltėlių gyvenimo taisyklių.

Bame narkomanija tapo beveik socialiniu reiškiniu. Narkotikai buvo pardavinėjami ir dieną, ir naktį. Paaugliai pradėdavo svaigintis būdami dvylikos ir vargiai kuris sulaukdavo pilnametystės. O tie nedaugelis, kuriems tai pavykdavo, vos aštuoniolikos jau būdavo panašūs į senius — be dantų, marmurines statulas primenančia oda. Jie darydavo žemo lygio nusikaltimus: vogdavo iš namų ir gatvėse, bet taip pat dažnai žudydavo.

Apie Bamo rajoną buvo pasakojamos kraują stingdančių istorijų, baugios neišprusimo mastu ir beviltiškumu, į kurį gali nusiristi žmogus. Buvo pasakojama apie mamas, išmetusias savo kūdikius pro langą, vaikus, žiauriai nužudžiusius savo tėvus, savo brolius nugalabijusius brolius, nepilnametes merginas, kurias prostitucija užsiimti versdavo jų broliai, tėvai ar dėdės.

Rajone gyveno gana įvairių tautybių žmonių: buvo daug moldavų, čigonų, ukrainiečių, iš Pietų Rusijos kilusių žmonių ir keletas šeimų iš Kaukazo. Visus juos siejo vienintelis dalykas: visiškas nesugebėjimas gyventi žmogiškai.

Bame negaliojo jokie įstatymai, nebuvo ir žmogaus, galinčio prisiimti atsakomybę už garbingus nusikaltėlius dėl visų ten vykstančių nesąmonių.

Ten gyvenantys žmonės buvo vadinami zakontačenyje, kitaip tariant, apkrėstaisiais. Pagal nusikaltėlių taisykles, su jais nebuvo galima turėti reikalų kaip su normaliais žmonėmis. Draudžiamas bet koks fizinis kontaktas, su jais negalima sveikintis nei balsu, nei paduodant ranką. Negalima naudotis jokiu daiktu, kuriuo prieš tai naudojosi jie. Drauge su jais negalima valgyti, gerti, sėsti prie vieno stalo ar gyventi tuose pačiuose namuose. Jau pasakojau, kad kalėjime apkrėstieji gyvena atskirame kampe, daugeliu atvejų jie verčiami miegoti po gultais, o valgyti iš skyle viduryje paženklintų lėkščių ir su taip pat paženklintais šaukštais. Jie verčiami dėvėti nešvarius drabužius. Be to, jiems draudžiama turėti kišenes, jos nukerpamos arba nuardomos. Kaskart, pasinaudoję išviete, apkrėstieji turi sudeginti joje šiek tiek popieriaus, nes, nusikaltėlių įsitikinimu, tik ugnis gali nuvalyti daiktą, prie kurio buvo prisilietęs apkrėstasis.

Kartą apkrėstu pavadintas žmogus daugiau neturi galimybių atsikratyti šios žymės, nešioja ją visą likusį gyvenimą. Todėl laisvėje privalo gyventi su tokiais pat. Niekas kitas nenori gyventi netoli jų.

Apkrėstieji dažnai praktikuoja homoseksualinius santykius, ypač jie paplitę tarp jaunų narkomanų. Neretai tokie parsidavinėja didžiuosiuose Rusijos miestuose, homoseksualų aplinkoje dėl jauno amžiaus ir kuklių poreikių jie labai vertinami. Sankt Peterburge daug pasiturinčių piliečių jais pasinaudoja, o paskui atsilygina vakariene kokioje aludėje arba leisdami išmiegoti viešbučio kambaryje, kur gali išsitiesti minkštoje lovoje ir nusiprausti po dušu. Tokių jaunuolių amžius svyruoja tarp dvylikos ir šešiolikos metų. Sulaukę maždaug septyniolikos ir ketverius metus praleidę „sistemoje” taip nusikaltėlių žargonu vadinamas svaiginimasis narkotikais — jie būna visiškai žlugę.

Pagal nusikaltėlių taisykles, apkrėstojo niekada negalima mušti rankomis: prireikus galima spardyti kojomis arba geriau daužyti lazda, strypu. Tačiau negalima nudurti peiliu, nes mirtis nuo peilio smūgio laikoma beveik pagarbos priešui ženklu. Auka to turi nusipelnyti. Apkrėstąjį peiliu nudūręs nusikaltėlis pats visam laikui užsikrečia ir jo gyvenimas būna sugadintas.

Žodžiu, kalbantis su žmonėmis iš Bamo reikėjo būti atsargiems ir žinoti, kaip elgtis, kitaip galima prarasti savo padėtį bendruomenėje.

Bame buvo vieta, vadinama „Stulpu”. Ten nežinia kada buvo pastatytas tikrų tikriausias cemento stulpas, skirtas elektros linijai, kuri niekada taip ir nebuvo baigta. Aplink tą stulpą rinkdavosi nusikaltėliai, kurie tuo metu būdavo rajono valdžioje. Žodžiu, tai buvo savotiškas karaliaus krėslas. Valdžia keisdavosi taip dažnai, kad garbingi Žemupio nusikaltėliai karus tarp apkrėstųjų juokais vadindavo „pasivaikščiojimu ratu aplink stulpą”.

Kadangi Bame nebuvo jokios tvarkos, jokių nusikaltėlių moralės nuostatų, karai tarp nusikaltėlių būdavo labai nuožmūs. Vaizdas būdavo panašus į siaubo filmų scenas. Klanas susirinkdavo aplink seną nusikaltėlį, o šis padedamas savo karių, kurie visi būdavo nepilnamečiai narkomanai, stengdavosi savo žinion perimti prekybą narkotikais rajone ir pašalinti klano, kuris tuo metu prekiaudavo narkotikais ir todėl būdavo galingiausias, narius. Naudodavo šaltuosius ginklus, nes šaunamųjų turėdavo mažai ir bet kuriuo atveju nemokėdavo gerai jais naudotis, nes niekas jų nemokė, kaip reikia elgtis su pistoletais ir šautuvais. Per karą žudydavo ir moteris bei vaikus, priklausančius priešininkų klanui. Jų žiaurumui nebuvo ribų.

Pasiekę rajoną iškart nuvažiavome prie Stulpo. Mašinomis važiavome keliomis gatvėmis, kurias vien nužvelgus apima liūdesys ir sielvartas. Kita vertus, kai pagalvoji, kaip pasisekė, kad neteko gimti toje vietoje, labai palengvėja.

Stulpas stovėjo nedidelės aikštės viduryje. Aplink buvo suoliukų ir net mokyklinis suolas su plastikine kėde. Ant suoliukų sėdėjo jaunuoliai, iš viso gal penkiolika. O ant plastikinės kėdės sėdėjo baisus nenusakomo amžiaus senis.

Išlipome iš mašinų. Pagal taisykles, turėjome elgtis įžūliai, todėl iš bagažinių pasiėmėme lazdas ir patraukėme prie vaikinų. Ore tvyrojo įtampa, kuri mums sustojus kelių metrų atstumu nuo jų virto pačiu gryniausiu siaubu. Buvo svarbu pernelyg nepriartėti, išlaikyti atstumą, akcentuojant savo padėtį nusikaltėlių visuomenėje. Jie tylėjo nudelbę akis, žinojo, kaip reikia elgtis su garbingais žmonėmis. Pagal taisykles, jie negalėjo prabilti pirmieji, galėjo tik atsakyti į mūsų klausimus. Gagarinas kreipėsi į senį ir pasakė, kad ieškome, kas prie turgaus išprievartavo merginą, ir kad tam, kuris padės mums jį surasti, duosime dvidešimt tūkstančių dolerių.

Senis pašoko nuo kėdės, akimirksniu pripuolė prie suoliuko ir už kaklo pakėlė vaikinuką, smarkiai nudegimo sužalotu veidu. Tas pradėjo beviltiškai rėkti. Klykė, kad jis niekuo dėtas. Bet senis iki kraujo daužė jam per galvą ir šaukė:

— Kalės vaike, šunsnuki! Taip ir žinojau, kad galiausiai ją išprievartausi, šūdo gabale!

Kiti vaikigaliai taip pat pašoko nuo suoliukų ir visi kartu pradėjo lupti savo draugą.

Palikęs jį jų valiai, senis atsigręžė į mus. Atrodė, kad nori kažką pasakyti. Gagarinas liepė jam kalbėti, ir šis tučtuojau prapliupo žodžiais (sumišusiais su įvairiausiais keiksmažodžiais ir įžeidimais, už kuriuos mūsų rajone nusipelnytum mirties bausmės), reiškiančiais tai, ką mes jau ir taip buvome supratę: merginą išprievartavo kaip tik tas jaunuolis apdegusiu veidu.

— Buvome kartu prie turgaus, — kalbėjo senis, — mačiau, kaip sekė tai mergai iš paskos. Saukiau, kad to nedarytų, bet jis dingo, daugiau jo nemačiau, nežinau, kas paskui atsitiko.

Jo istorija buvo tokia kvaila ir naivi, kad nė vienas iš mūsų net trumpai nepatikėjo.

Gagarinas paprašė jo apibūdinti merginą. Senis bandė spėti, gestikuliavo rankomis, tarsi bandydamas pavaizduoti moters figūrą, pradėjo veblenti kažką nesuprantamo.

Po akimirkos tik spėjau pamatyti, kaip Gagarino lazda, atlėkusi baisiu greičiu, atsitrenkė seniui į galvą. Šis nualpo, o jam iš nosies ėmė tekėti kraujas.

Kiti akimirksniu nustojo lupę netikrą prievartautoją, kuris net pasismaukyti nebūtų pajėgęs, taip apgailėtinai atrodė nusilpęs ir nukamuotas jo kūnas. Visi išsilakstė.

Prie stulpo liko tik kraujo klane tįsantis senis praskelta galva ir vaikinas, kurį norėjo panaudoti kaip atpirkimo ožį, kad gautų pinigų. Nuo to vaizdo ir minties apie tokią išdavystę man dar labiau suskaudo jau ir taip liūdesio bei nevilties kankinamą širdį.

Nieko nepešę išvažiavome iš kvartalo. Tikėjomės, kad tie, kurie išsilakstė, pradės ieškoti tikrojo prievartautojo, nes paskui norės jį mums parduoti.

Nusprendėme važiuoti į vietą, vadinamą „Senelės Mašos švilpuku”. Tai buvo namas, kuriame viena senutė ruošė maistą ir laikė nusikaltėliams skirtą užeigą. Maistas ten buvo labai skanus, o aplinka šeimiška ir šilta.

Būdama jauna, senelė Maša dirbo geležinkelio stotyje. Vis dar nešiojo ant kaklo pasikabinusi švilpuką, kuriuo pranešdavo apie traukinio išvykimą. Iš čia ir užeigos pavadinimas.

Senelė Maša turėjo tris sūnus. Visi jie sėdėjo skirtinguose Rusijos kalėjimuose.

Žmonės eidavo į „Švilpuką” užkąsti, taip pat ramiai praleisti vakaro, pasikalbėti apie reikalus, palošti kortomis arba norėdami ką nors paslėpti rūsyje, kuris buvo pilnas nusikaltėlių paliktų daiktų. Rūsys buvo panašus į savotišką banko saugyklą: kartais senelė net išrašydavo kvitą — popierėlį gražiai išplėšdavo iš savo sąsiuvinio ir jame beveik idealia rašysena užrašydavo maždaug tokius duomenis:

„Garbinga ranka (tai reiškia „nusikaltėlis”) apvertė (tai reiškia „ką nors atsargiai padėti”) mielame dantelyje (reiškia saugią vietą) botagą su grybais aliejuje ir tris galvas žaliųjų kopūstų (tai reiškia automatinį šautuvą su duslintuvu bei šoviniais ir tris tūkstančius dolerių). Telaimina mus Dievas ir tesaugo mūsų sielas nuo blogio ir pavojų (šitaip linkima sėkmės nusikaltėliams, išreiškiama viltis, kad drauge prasuktas reikalas gerai pasibaigs). Vargšė Motina (šitaip vadinama moteris, kurios vaikai arba vyras sėdi kalėjime: nusikaltėlių bendruomenėje tai lyg socialinė padėtis, taip pat kaip našlė arba senbernis) Maša.”

Senelė Maša virdavo labai skanius pelmeni — tai tokie dideli virtiniai su gausiu mėsos įdaru. Šis sibirietiškas patiekalas paplito visoje Sovietų Sąjungos teritorijoje. Kai ji sugalvodavo juos virti, prieš porą dienų paskleisdavo apie tai žinią: pasiųsdavo benamius vaikus, kad apie tai praneštų. Ji tuos būsto neturinčius vaikus glausdavo savo namuose, o šie už tai jai padėdavo virtuvėje ar atlikdavo kokią pavestą užduotį. Vaikai sėsdavo ant dviračių ir išvažiuodavo. Užsukdavo visur, kur rinkdavosi tinkami žmonės, ir pranešdavo, ką verda senelė Maša.

Vaikai užsiimdavo ne vien tik tuo. Jie taip pat pranešdavo naujausias žinias: jeigu norėdavai, kad apie ką nors visi sužinotų, užtekdavo duoti jiems šiek tiek pinigų ar porą cigarečių pakelių ir per dvi ar tris valandas miestas jau viską žinodavo. Senelės Mašos vaikai taip pat labai praversdavo kovojant su policija. Kilus triukšmui kuriame nors Benderų rajone ir atvažiavus policijai ko nors suimti, vaikai paskleisdavo žinią, suinteresuoti asmenys mobilizuodavosi ir išlaisvindavo suimtąjį arba surengdavo nedidelį susišaudymą su policininkais. Šiaip sau, savo malonumui.

Dabar mums reikėjo senelės Mašos vaikų pagalbos, nes norėjome, kad visi sužinotų apie mūsų paieškas ir garbingą siūlomą atlygį, tačiau taip pat buvome šiek tiek pavargę ir išalkę.

Kai atvažiavome į „Švilpuką”, jau temo. Senelė Maša mus sutiko kaip visuomet su šypsena ir geru žodžiu, vadino mus „vaikeliais” ir bučiavo į skruostus. Jai mes visi buvome vaikai, net ir jau gerokai ūgtelėję. Susėdome prie stalo, ir ji prisėdo drauge su mumis. Ji visuomet su visais šitaip elgdavosi — prieš atnešdama valgyti šiek tiek pasikalbėdavo. Papasakojome apie mus ištikusią nelaimę. Ji iki galo mus išklausė, paskui pasakė, kad šią istoriją jai jau buvo papasakoję jos vaikai. Kurį laiką tylėjome, o ji rankšluosčiu, kurį visuomet nešiodavosi rankose, nusibraukė ašaras nuo raukšlėmis išvagoto veido. Žiūrint į ją, į tą veidą, apimdavo jausmas, kad ji — Motinos Žemės įsikūnijimas.

Senelė Maša pradėjo nešti mums įrankius ir šio bei to atsigerti. Mes per tą laiką pasikvietėme vieną jos vaikų, tokį liesą neaukštą berniuką be vienos akies ir baltais kaip sniegas plaukais. Jis buvo labiausiai ne iš kelmo spirtas, vardu Begunokas. Tai reiškia „greitai bėgantis”. Buvo labai rimtas vaikis. Kiekviena užduotis, kurią apsiimdavo atlikti, jam reiškė pažadą. Paprašėme jo tarp savo pažįstamų mieste paskleisti garsą apie mūsų paieškas, o svarbiausia, užsukti į visas vietas, kur žmonės renkasi išgerti, ir drauge praleisti laiką. Melas įbruko jam į ranką pakelį cigarečių ir penkių dolerių banknotą. Po akimirkos išgirdome, kad jo dviratis nušvilpė visu greičiu.

Vakarieniavome tylėdami, nekėlėme įprasto erzelio. Buvau beprotiškai alkanas, bet negalėjau valgyti. Kramtydamas maistą jaučiau sunkumą plaučiuose. Norėdamas nuryti kąsnį turėjau būtinai gerti. Todėl neilgai trukus apgirtau, o sunkios mintys, kuriose skendau, man nedavė ramybės. Kiti atrodė daugmaž taip pat, kaip ir aš. Lėtai, be didelio entuziazmo vakarieniavome toliau. Mano bičiulių akys vis labiau blausėsi nuo išgerto alkoholio. Tvyrojo tikra laidotuvių atmosfera.

Buvo girdėti sunkūs atodūsiai, tylios dejonės, o staiga vienas mūsų pradėjo verkti. Labai tyliai, gėdydamasis rodyti savo silpnumą. Tai buvo mūsų būrio jaunėlis, trylikametis Liocha, pravarde Kapas, kurios nusipelnė dėl numirėliškos išvaizdos (buvo liesas ir vis sirgdavo, be to, nuolat buvo prastai nusiteikęs). Jau apie dešimt kartų bandė pasikarti, bet kuris nors mūsų vis jį išgelbėdavo. Kartą dėdės pistoletu netgi paleido šūvį sau į širdį, bet kulka tik perskrodė plautį ir stipriai pakenkė jau ir taip prastai sveikatai. Kitą kartą prisigėręs iki žemės graibymo šoko į upę bandydamas nusiskandinti. Nepavyko, nes labai gerai mokėjo plaukti ir išlikimo instinktas buvo stipresnis. Niekada nebandė persipjauti venų, bet tik todėl, kad bijojo kraujo. Net ir per muštynes niekada nenaudodavo peilio, tik kastetą ir geležinį strypą.

Kapas buvo daug problemų turintis paauglys, tačiau vis tiek puikiai pritapo mūsų kompanijoje ir visiems mums buvo kaip brolis. Polinkis savižudybei lyg vaiduoklis slypėjo jo mintyse, nė vienas mūsų negalėjo tiksliai numatyti, kada tai pasireikš, todėl jį nuolat prižiūrėdavo vyresnis paauglys Vytia, pravarde Katinas. Jis šitaip vadintas todėl, kad jo mama pasakojo, jog vos jam gimus jų katė Liza atsivedė keturis kačiukus ir naktimis įslinkdavusi į berniuko lovelę jį maitindavo. Todėl, pasak mamos, jis tapo pusiau katinu. Kapas su Katinu visur eidavo drauge. Pagrindinis jų užsiėmimas buvo žvejyba ir motorinių valčių vagystės. Juodu buvo upės ekspertai, žinojo kiekvieną ypatingą vietą — kur srovė silpna ar labai stipri, kurioje vietoje tyko priešinė srovė, kur dugnas gilesnis. Ir visada absoliučiai užtikrintai žinojo, kurioje vietoje konkrečiu metų laiku yra žuvų. Jie niekada nebuvo grįžę iš žvejybos tuščia valtimi. Niekada.

Per vakarėlius ir kaskart, kai kartu gerdavome, netikėtas Kapo verksmas būdavo neabejotinas ženklas, jog netrukus jis bandys suvesti sąskaitas su savo egzistencija. Todėl, pagal mūsų nustatytą tvarką, su kuria sutiko pats Kapas (kuris būdamas blaivus, nepaisant sunkių psichologinių problemų, labai norėjo gyventi), nebeduodavome jam alkoholio, o ekstremaliais atvejais net pririšdavome jį virve prie kėdės.

Tą kartą „Švilpuke”, kol Kapas stengėsi nustoti verkti ir nosine šluostėsi veidą, Gagarinas mostelėjo Katinui ir šis akimirksniu pakeitė prieš Kapą stovintį degtinės butelį saldžiu gazuotu gėrimu pavadinimu „Buratinas” — tai tokia savotiška sovietinė kokakola. Kapas liovėsi verkęs ir išmaukė „Buratino” butelį, o paskui ilgai ir liūdnai nusiraugėjo.

Gagarinas kalbėjosi su mūsų vairuotojais — Makaru, vadinamu Lūšimi, ir Ivanu, pravarde Ratas. Jiems buvo kiek daugiau nei dvidešimt. Abu buvo ką tik atlikę penkerių metų bausmę kalėjime. Buvo draugai visam gyvenimui, kaip sakoma Italijoje. Juodu drauge dalyvavo daugelyje apiplėšimų, o per paskutinį įvyko susišaudymas su policija ir Ratas buvo sužeistas. Lūšis nenorėjo jo palikti vieno, tad leidosi suimamas drauge, kad tik jų neišskirtų. Taisyklės numatė, kad vykdant misiją jie negali mums padėti bendrauti su įvairių rajonų nusikaltėliais. Labai gaila, tai būtų gerokai pravertę. Mes visi buvome nepilnamečiai, o nusikaltėliai, nesiremiantys sibiriečių tikėjimu, patį faktą, jog kalbasi su nepilnamečiais, laikė asmeniniu įžeidimu. Užtat Lūšis ir Ratas galėjo mums patarti, kaip elgtis, kaip kalbėti su žmonėmis, kurie laikosi kitokių negu mūsų taisyklių, kaip išnaudoti kiekvieno asmens ir skirtingų bendruomenių savybes. Tai buvo labai svarbu. Nuolatinis ryšys tarp jaunuolių ir suaugusiųjų, aiškinančių kiekvieną situaciją pagal įstatymus, kurių laikosi mūsų seniai, buvo mūsų auklėjimo dalis.

Kol Gagarinas klausėsi Lūšies ir Rato patarimų, kiti pradėjo kalbėtis tarpusavyje. Galbūt Kapo verksmas mus visus išjudino, padėjo vėl susivienyti ir atgauti blaivų protą.

Staiga Melas pradėjo man pasakoti istoriją, kurią nuo dešimties metų pliauškė kaskart, kai prisigerdavo. Istoriją iš savo vaikystės fantazijų. Porino, kad prie upės susipažino su mergina ir pažadėjo nusivesti ją į kiną. Tuomet esą juodu pasimylėjo. Šioje vietoje kiekvieną kartą įterpdavo žodžius: „Atrodė, kad dulkinu princesę.” Paskui eidavo labai smulkus jų seksualinės sueities apibūdinimas, Melas vaizduodavo save kaip energingą ir patyrusį meilužį. Istorijos pabaigoje ji verkė jam ant peties ir prašė dar kurį laiką pabūti, o jis, deja, turėjęs ją palikti, nes vėlavęs į žvejybą.

Tai buvo pati netikėčiausia ir kvailiausia nesąmonė pasaulyje, tačiau Melas buvo mano draugas, todėl klausydavausi jo su apsimestiniu susidomėjimu ir pačia tikriausia kantrybe.

Melas kalbėdavo su tokiu užsidegimu, kad vienintelė jo akis taip susiaurėdavo, jog tapdavo panaši į randą. Pasakodamas plačiai gestikuliuodavo milžiniškomis rankomis ir kaskart, kai ranka mosteldavo virš degtinės butelio, skubėdavau jo prilaikyti, kad neapvirstų.

Stebėdamas vakarienę jaučiausi taip, kaip galėjo jaustis Judas, sėdėdamas prie to paties stalo su Jėzumi Kristumi. Tiksliau, jaučiausi nereikalingas, niekam tikęs idiotas. Buvau gana girtas.

Vakarienė, kaip nutikdavo visada, virto savotišku girtuoklių susirinkimu. Nesiliovėme gėrę. Senelė Maša nenorėdama, kad pernelyg nusigertume, vis nešė mums lėkštutes, prikrautas maisto, kuris mūsuose yra puiki užkanda prie degtinės.

Apie vidurnaktį grįžo Begunokas ir pranešė naujieną: grupelė Kaukazo jaunuolių kaip tik tuo metu, kai buvo išprievartauta Ksiuša, matė Centro rajone sukinėjantis nepažįstamus vyrukus.

— Vyrukus, kurie prie telefonų būdelių, — pasakojo Begunokas, — kabinėjosi prie vienos merginos.

Nieko nelaukę nuskubėjome į mašinas.

Kaukazo rajonas buvo beveik toks pat senas kaip mūsiškis. Šitaip buvo vadinamas todėl, kad daugelis jo gyventojų buvo kilę iš Kaukazo, bet pavadinimą lėmė ir rajono padėtis: jis buvo išsidėstęs ant kelių kalvų. Kaukazo nusikaltėliai priklausė įvairioms bendruomenėms, tačiau visoms joms vadovavo vadinamoji gruzinų šeima. Paskui ėjo armėnai, susibūrę į Kamaščatoj, armėnų nusikalstamą grupuotę, ir žmonės iš įvairių regionų: Azerbaidžano, Čečėnijos, Dagestano, Kazachstano ir Uzbekistano.

Gruzinai sutarė su armėnais. Juos siejo ir tai, kad abi iš Kaukazo kilusios tautos priklausė krikščionių stačiatikių tikėjimui, o kiti rajono gyventojai buvo musulmonai arba netikintys, bet laikėsi islamo tradicijų. Gruzinų ir armėnų nusikaltėlių bendruomenių struktūra buvo šeiminė: kad taptum įtakingas, nereikėjo užsitarnauti kitų pagarbos, kaip pas mus, sibiriečius. Pakako gimti tinkamoje šeimoje. Klanus sudarė šeimų nariai. Jie užsiėmė įvairia nusikalstama veikla: nelegalia prekyba, reketu, smulkiomis vagystėmis ir žmogžudystėmis.

Mūsų bendruomenei nepatiko gruzinų taikomi principai tvarkant reikalus: dažnai mūsų nusikaltėliai atsisakydavo bendrauti su jais vien todėl, kad jie prisistatydavo esantys kokio nors įtakingo asmens sūnumis ar giminaičiais. Sibiriečiams toks elgesys nepriimtinas, nes pas mus kiekvienas vertinamas už tai, ko jis, kaip žmogus, vertas. Kilmė lieka antroje vietoje. Sibire kreipiamasi į šeimą paramos, kai nėra kitos išeities, tik jei tai būna gyvybės ar mirties klausimas.

Žodžiu, dėl šių ir kitų priežasčių turėjome nemažai nemalonumų su kaukaziečiais. Jeigu susidurdavome kurioje nors miesto vietoje, viskas baigdavosi muštynėmis, per kurias kartkartėmis kas nors žūdavo.

Prieš porą metų vienas mūsų draugas Mitia, vadinamas „Žuliku” (žargonu tai reiškia „smulkų nusikaltėlį”), subadė peiliu vieną gruziną, nes šis įžeidė kalbėdamas gruziniškai jo akivaizdoje. Žulikas jį įspėjo, pasakė, kad elgiasi užgauliai, o jis leido suprasti, jog ir toliau kalbės gruziniškai, nes niekina rusus, kuriuos vadino „okupantais”. Tai buvo politinio pobūdžio provokacija, į kurią Žulikas atsakė peilio dūriais. Netrukus gruzinas mirė ligoninėje. Po šios mirties jo tautiečiai kreipėsi į senuosius Juodosios sėklos nusikaltėlius, prašydami teisingumo, tačiau sprendimas buvo jų nenaudai, nes, pagal nusikaltėlių įstatymus, gruzinas padarė dvi dideles klaidas: visų pirma, elgėsi nemandagiai su kitu nusikaltėliu be jokios priežasties; antra, leido sau politinio pobūdžio kalbas, kurias draudžia nusikaltėlių taisyklės. Politikavimas buvo laikomas dideliu visos nusikaltėlių bendruomenės įžeidimu, nes politika — mentų reikalas, nusikaltėliai su tuo šūdu neturi turėti nieko bendra.

Po to nuosprendžio gruzinai nė kiek nenurimo, porą kartų bandė keršyti. Iš pradžių šovė į vieną mūsų draugą vardu Vašia, jis, laimei, liko gyvas. Paskui vienoje miesto diskotekoje norėjo nužudyti Žuliką. Siekdami priversti jį išeiti laukan, išprovokavo muštynes. Tada lauke užpuolė būriu. Laimei, tą kartą mes buvome drauge. Puolėme į užvirusią košę ir stengėmės jį pridengti.

Mušdamasis pastebėjau, kad jie Žuliko pusėn vis siunčia torpedas. Taip vadinama sistema, kuria pasinaudojus per muštynes nužudomas konkretus žmogus ir apsimetama, jog įvyko nelaimingas atsitikimas. Keliese — dviese ar trise — tarsi netyčia puola tą žmogų (auką, vadinamą „klientu”) ir per sumaištį sudaro galimybę kitam (torpedai) smogti taiklų mirtiną smūgį. Paskui vėl visi įsimaišo į vykstančias muštynes, ir galiausiai, jeigu torpeda patyrusi, niekas nieko nepastebi, viskas būna atlikta greitai ir profesionaliai. Kliento mirtis laikoma įprastine muštynių pasekme ir todėl iškart pamirštama, nes muštynės prilyginamos ekstremaliam pasitenkinimo būdui ir kiekvienas jų dalyvis iš pat pradžių žino, kuo rizikuoja. Tačiau, jeigu per sumaištį kas nors, kas pasiuntė torpedą, demaskuojamas, pagal taisykles, jis turi būti nužudytas, nes pažeidė muštynių taisykles. Žodžiu, šis gestas laikomas tikra žmogžudyste. Iš anksto apgalvota kolegos nusikaltėlio žmogžudystė prilyginama niekšybei. Tą akimirką miršta žmogžudžio nusikaltėlio garbė, o remiantis nusikaltėlių įstatymais, „kai miršta nusikaltėlio garbė, miršta ir pats nusikaltėlis”.

Tą vakarą mūsų buvo daug mažiau nei jų. Jie norėjo mus sumušti ir pasiųsti torpedą nužudyti Žuliko, tačiau, jų nelaimei, praėjus porai minučių nuo to rūpestingai mums parengto cirko pradžios, įsikišo vaikinai iš Centro rajono, kuriame ir buvome. Pasinaudoję teritorijos šeimininkų teise, jie įsakė nutraukti muštynes.

Kaip tik tuo metu gruzinų torpeda visų akivaizdoje puolė Žuliką ir bandė jį nudurti, tačiau Žulikui pavyko atremti smūgį. Torpeda parkrito ant žemės ir ėmė kažką rėkti savo kalba, nekreipdamas dėmesio į šeimininkų reikalavimą nutraukti muštynes ir paslėpti peilius. Galiausiai jis net įpjovė vienam Centro vaikinui į ranką, kai šis paprasčiausiai paprašė duoti peilį.

Tuomet, maždaug po trijų sekundžių, Centro vaikinai būriu puolė gruzinus. Jų buvo apie tris dešimtis. Sumušė gruzinus be jokio gailesčio.

Mes atsiprašėme, paaiškinome padėtį ir tvarkingai pasišalinome. Namo parsinešėme visą krūvą malkų ir nemažai įpjovimų.

Sugrįžę į Žemupį viską papasakojome Sargui. Kad gruzinai būtų nubausti, reikėjo išorinio liudininko, kuris nebūtų vienas iš mūsų. Laimei, trys Centro vaikinai senųjų autoritetingų nusikaltėlių akivaizdoje paliudijo, kad matė torpedą savo akimis.

Po savaitės sibiriečiai pasiuntė į Kaukazo rajoną baudžiamąją ekspediciją ir ji baigėsi aštuonių gruzinų, dalyvavusių sąmoksle prieš Žuliką, mirtimi.

Savaime suprantama, ta bjauri istorija gerokai pablogino mūsų santykius su gruzinais, kurie jau ir taip nebuvo sklandus.

Gruzinai pradėjo skleisti gandus, kad mes, sibiriečiai, esame žmogžudžiai ir neteisingi žmonės.

Mes žinojome, kad esame teisūs ir kad situacija išsisprendė mūsų naudai; kita vertus, nelabai mums ir rūpėjo.

Priešingai nei gruzinai, armėnai buvo geri mūsų draugai. Jie buvo kur kas kuklesni už gruzinus. Kas žino, galbūt tai lėmė ir istorinės priežastys, nes juos nuolat kas nors buvo okupavęs. Net jų didikai, kilę iš garsių šeimų, nebuvo arogantiški ar apakinti didybės. Su daugeliu jų mus siejo verslo reikalai. Armėnai vykdė stambią prekybą, drauge su nusikalstama žydų bendruomene valdė dalį brangakmenių rinkos.

Aš asmeniškai palaikiau ryšius su vienu armėnų vaikinuku vardu Spartakas. Jis buvo vieno seno nusikaltėlio, vardu Armėnas, anūkas. Armėnas buvo geras mano senelio draugas, juodu kartu praleido daug laiko Sibiro gulage.

Nuvažiavome į vieną Kaukazo kvartalo vietą pavadinimu „Labirintas”. Tai buvo kažkas tarp baro ir užeigos, viduje buvo salė, kurioje galima žaisti biliardą ir lošti kortomis.

Begunokas viską labai tiksliai nupasakojo: sakė, kad žmonės, papasakoję jam istoriją apie telefono būdeles, buvo tos užeigos šeimininko sūnūs. Gruzinai.

Atvažiavome į „Labirintą” apie antrą valandą nakties. Prie įėjimo stovėjo daugybė mašinų ir net gatvėje buvo girdėti azartinius žaidimus žaidžiančiųjų riksmai. Rėkavo gruziniškai, kartais prapliupdavo rusiškų keiksmažodžių su gruziniškomis galūnėmis lavina.

Išlipome iš mašinų. Mūsų vairuotojai pasakė, kad saugumo sumetimais variklius laikys įjungtus. Įėjome.

Kai dabar apie tai pagalvoju, man kūnas pagaugais nueina: saujelė nepilnamečių snarglių, ne tik į nieką nekreipdami dėmesio sukinėjasi po rajoną, kuriame knibždėte knibžda žmonių, norinčių jų mirties, bet ir atvažiuoja į vietą, sausakimšą tikrų, už juos daug pavojingesnių nusikaltėlių. Vis dėlto tada nejautėme jokios baimės: turėjome labai svarbią užduotį.

Vos įkėlėme koją į „Labirintą”, prie mūsų iškart priėjo savininko sūnus — jaunuolis vardu Mino. Pažinojome jį iš matymo. Žinojau, kad jis ramus, savo reikalų žiūrintis tipas. Jis su mumis pasisveikino, kiekvienam paspaudė ranką, paskui pasiūlė sėstis prie stalo. Susėdome. Mino paprašė vienos merginos atnešti vyno ir gruziniškos duonos, vaišino jis. Net neprašytas pradėjo pasakoti, ką matė Centre.

Buvo su draugais, tarp kurių buvo ir trys armėnų jaunuoliai. Vienas jų netoli tos vietos turguje prekiavo gėlėmis. Kai stoviniavo netoli telefono būdelių (kur paprastai žmonės susitaria susitikti), pamatė apie dešimt nuo alkoholio arba narkotikų apsvaigusių jaunuolių, kimbančių prie merginos. Jaunuoliai labai nemandagiai ir grėsmingai prie jos kabinėjosi. Vienas armėnas paprašė jų liautis ir duoti jai ramybę, tačiau jie jį įžeidė, o vienas net parodė pistoletą ir paliepė nesipainioti po kojomis.

— Tuomet, — pasakė Mino, — nusprendėme atsitraukti. Teisybė, palikome merginą tų nenaudėlių rankose, bet tik todėl, kad nežinojome, kas jie tokie. Bijojome, kad gali paaiškėti, jog jie yra susiję su Centro rajono žmonėmis, ir kas žino, gal paskui mano draugui nebeleistų prekiauti gėlėmis...

Iš Mino pateikto apibūdinimo neatrodė, kad mergina būtų buvusi mūsų Ksiuša.

Padavėja atnešė į stalą gruziniško vyno ir tradicinės duonos, kuri kepama ypatingu būdu, prilipinant prie krosnies sienų. Skanu. Su dideliu malonumu valgėme ir gėrėme drauge su Mino, kalbėjomės apie įvairiausius dalykus. Taip pat ir apie savo santykius su gruzinais.

Mino nuomone, teisūs buvome mes, o jo tautiečiai pasielgė gėdingai, kaip tikri išdavikai.

— Be to, juk mes visi krikščionys, ar ne? — kalbėjo. — Tikime Jėzų Kristų. Taip pat visi esame nusikaltėliai, ir nusikaltėlių įstatymai galioja visiems mums — gruzinams, sibiriečiams, armėnams...

Jis mums papasakojo, kad jau kurį laiką gruzinų bendruomenė yra suskilusi į dvi dalis. Viena remia turtingą ir jauną gruziną, priklausantį kilmingai šeimai. Jis vadinamas „Grafu”. Grafas skleidžia neapykantą rusams, neleidžia gruzinams tuoktis su rusais ir armėnais, kad būtų išlaikytas grynas rasės kraujas. Mino jį vadino „Hitleriu” ir labai ant jo pyko. Sakė, kad per jį nusilpo visa bendruomenė. Likę gruzinai palaikė vieną seną nusikaltėlį, kurį ir mes pažinojome, nes jis dažnai užsukdavo į Žemupį. Tai senelis Vanas. Jis buvo išmintingas žmogus. Ilgai sėdėjo kalėjime Sibire ir buvo labai gerbiamas nusikaltėlių bendruomenėje. Ypač jį mėgo seniai. Tarp jaunųjų nebuvo toks populiarus, nes neleisdavo džiaugtis geru gyvenimu ir sakydavo prieš nacionalizmą nukreiptas kalbas, kurios jaunuoliams visiškai nepatiko.

Iš Mino pasakojimo supratome, kad padėtis kur kas sunkesnė, negu galėjo pasirodyti iš pirmo žvilgsnio, nes atotrūkis veikė šeimas ir daugelis vaikų, brolių bei tėvų stojo į priešingas barikados puses. Tokiomis sąlygomis karas buvo neįmanomas, todėl viskas lyg kybojo ore, o tai, pasak Mino, buvo dar pavojingiau už atvirą karą.

Staiga į vidų įėjo penki asmenys. Jaunuoliai, kuriems buvo ne daugiau kaip dvidešimt penkeri. Jie kreipėsi į Mino gruziniškai. Šis iškart atsistojo ir nuėjo prie jų.

Jaunuoliai atrodė gana įsiutę. Porą kartų pastebėjau, jog rodo į mus. Iš pradžių kalbėjo visi drauge, paskui prabilo jų vadas — liesas vaikinas, kurio akys išvirsdavo kaskart, kai pakeldavo balsą.

Vis dėlto Mino buvo ramus. Stovėjo atsirėmęs į barą ir rankoje laikė vyno taurę. Klausėsi jų abejingu veidu žvelgdamas į grindis.

Staiga vadas baigė kalbėti ir visi penki išėjo. Tuomet Mino atskubėjo prie mūsų stalo ir išsigandusiu balsu mums paaiškino, kad tai jaunuoliai, priklausantys Grafo gaujai.

— Pasakė, kad jeigu nedelsdami neišsinešdinsite iš rajono, jie sugrįš būriu ir jus išžudys.

Kai Mino mus taip šiltai priėmė, šis grasinimas atrodė ne” realus.

Nebylys, vienas mūsiškių, prieš atsistodamas tarė:

— Galiu lažintis iš dešinės rankos, kad lauke mums parengė pasalą.

Nebylys turėjo tokią pravardę todėl, kad niekada nekalbėdavo, tačiau kai prabildavo, beveik visada išsipildydavo tai, ką pasakydavo. Kartą tris dienas praleidau su juo žvejyboje. Per tą laiką jis neišleido nė garso. Garbės žodis, nė garso.

Gagarinas davė ženklą pasiruošti išeiti iš klubo. Visi pakišo rankas po stalu ir vienas po kito pasigirdo užtaisomų pistoletų garsai. Melas kumštelėjo man, prašydamas paimti pistoletą. Atsisakiau abejingu veidu.

— Kai tave nudės, — atsakė jis į mano gestą, — sukišiu tau į subinę tą tavo niekam tikusį peilį.

Paslaptingai nusišypsojau.

Atsisveikinome su Mino, kuris maldavo mus išeiti pro atsarginį išėjimą. Išėjome pro pagrindines duris, pro kurias ir buvome įėję.

Priešais esančioje aikštelėje mūsų laukė maždaug penkiolikos vaikinų, susirinkusių po apšvietimo stulpu, grupelė.

Melas ir Gagarinas nuėjo į priekį. Po jų sekiau aš su Nebyliu, paskui mus kiti. Pamačiau, kaip Melas išsitraukė savo tokarevą, o Gagarinas tuo pat metu už nugaros paslėpė ranką su savuoju makarovu. Aš kišenėje spaudžiau senelio Kuzios naganą.

Susirinkę vaikinai pastojo mums kelią prie mašinų. Mūsų vairuotojai išlipo ir susėdę ant variklio dangčių ramiausiai rūkė.

Sustojome per kelis metrus nuo gruzinų.

Liesasis vaikinas, jų vadas, išėjo į priekį. Metė mums iššūkį:

— Jums galas, neturite išeities.

Kalbėjo labai užtikrintai. Rankoje mačiau pistoletą, o už jo stovintis vyrukas laikė dvivamzdį.

— Jeigu nenorite bėdų, turite vienintelę galimybę: atiduoti ginklus ir pasiduoti.

Paskui dar ir pajuokavo:

— Ar ne per maži esate žaisti su pistoletais?

Visiškai ramiai Gagarinas paaiškino jam mūsų apsilankymo priežastį. Akcentavo, kad tai neturi nieko bendra su sibiriečių ir gruzinų santykiais.

— Kad ir kaip ten būtų, — priminė Gagarinas, — pagal nusikaltėlių įstatymus, tokiais atvejais kaip šis sustabdomi net ir karai.

Jis pateikė Sankt Peterburgo pavyzdį, kai gaudant pedofilą, kuris prievartaudavo ir žudydavo vaikus, buvo sustabdytas kruvinas karas tarp dviejų gaujų. Tuomet kariavo Ligovkos ir Vasiljevo rajonai, o gaudydami maniaką jie susivienijo.

Tuomet gruzinai kiek sutriko.

Pastebėjau, kad Gagarinui kalbant su jų vadu, daugelis nuleido ginklus, o veidų išraiškos liudijo, jog jie susimąstė. Tai buvo tikras pralaimėjimo, pasiekto vien tik žodžiais, nenaudojant ginklų, ženklas.

Vis dėlto gruzinas nenorėjo pasiduoti.

— Tuomet kodėl, — staiga paklausė, — nesikreipėte į mūsų Sargą? Kodėl atvažiavote čia paslapčia kaip gyvatės?

Iš dalies jis buvo teisus. Turėjome važiuoti pas jų Sargą, nes paieškos jam už akių buvo nusikaltėlių taisyklių pažeidimas. Tik jis pamiršo du dalykus.

Visų pirma, mes buvome nepilnamečiai, todėl pagal įstatymus, iš mūsų „nieko nebuvo galima reikalauti”. Tik kiti nepilnamečiai būtų galėję pareikalauti, suaugę nusikaltėliai neturėjo jokios teisės. Iš pagarbos ir patys asmeniškai to norėdami galėjome laikytis taisyklių bei suaugusių nusikaltėlių įstatymų, tačiau, kol nesulaukėme pilnametystės, mes nebuvome nusikaltėlių bendruomenės dalis. Tarkim, jeigu kuris nors Sargas būtų kreipęsis dėl mūsų į seną autoritetingą nusikaltėlį, šis būtų nusijuokęs jam į akis. Panašiais atvejais sibiriečiai sako, kad „vaikai kaip katinai vaikšto ten, kur nori”.

Antra gruzino padaryta klaida buvo kur kas didesnė ir reiškė, kad tas vaikinas derybose buvo menkai patyręs, visiškai nemokėjo pritaikyti nusikaltėlių diplomatijos. Jis mus įžeidė.

Įžeidimą visos bendruomenės laiko klaida, būdinga silpniems ir nelabai protingiems, nusikaltėlių savigarbos neturintiems žmonėms. Mums, sibiriečiams, kiekvienas įžeidimas yra nusikaltimas. Kitose bendruomenėse jie skirstomi, tačiau apskritai įžeidimas yra trumpiausias kelias į peilio ašmenis.

Vieno asmens įžeidimas gali būti pateisinamas. Kitaip tariant, jeigu aš ką nors įžeidžiau ir dėl to buvau atvesdintas pas seną autoritetingą nusikaltėlį, privalėsiu jam paaiškinti, kodėl tai padariau. Jis nuspręs, kaip būsiu nubaustas. Bet kuriuo atveju bausmės neišvengsiu, tačiau, jeigu nusikaltimas pateisinamas, manęs nenužudys ir nepažemins, kitaip tariant, liksiu savimi ir išsisuksiu gavęs perspėjimą. Įžeidimas pateisinamas, jeigu jis tau išsprūdo dėl asmeninių priežasčių ir nebuvo labai žeminamas: pavyzdžiui, jeigu pavadinai „šūdžiumi” ką nors, kas padarė nuostolių tavo nuosavybei. O jeigu įžeidei jo mamos vardą, labai galimas dalykas, kad būsi persmeigtas peiliu.

Atleidžiama už įžeidimus, ištartus įtūžus ar nevilties akimirką, kai protą temdo smarkus skausmas. Pavyzdžiui, mirus motinai, tėvui ar labai artimam draugui. Tokiais atvejais net nekalbama apie teisybės ieškojimą. Pasakoma, kad „buvo kaip nesavas”. Viskas tuo ir baigiasi.

Įžeidimas nepateisinamas, kai baramasi dėl azartinių žaidimų ar nusikalstamos veiklos, meilės ar draugystės ryšių. Tokiais atvejais keiksmažodžių arba įžeidžiamų posakių vartojimas gali baigtis užtikrinta mirtimi.

Pačiu blogiausiu įžeidimu vadinama baklanka, kai įžeidžiama žmonių grupė arba visa bendruomenė. To nepateisina jokios priežastys: už grupės įžeidimą nusipelnai mirties arba pažeminimo, kitaip tariant, visam laikui būti perkeltas į pažemintųjų, apkrėstųjų, tokių, kurie gyvena Bamo rajone, bendruomenę.

Nuo pat mažens mes išmokome „rinkti žodžius”: visuomet kontroliuoti, ką kalbame, kad net nenoromis nepadarytume klaidos. Nes remiantis sibiriečių taisyklėmis, išskridęs žodis atgal nesugrįžta.

Gruzino mums pasakytas įžeidimas buvo gana stiprus. Jis pasakė „atšliaužėte kaip gyvatės”, vadinasi, įžeidė mus visus.

Suvaidinome tradicinę sceną, žargonu vadinamą „pirkimu”. Tai vienas iš daugelio triukų, kuriuos naudoja nusikaltėliai, norėdami užbaigti derybas savo naudai. Mes, sibiriečiai, šiais triukais naudojamės kaip tikri virtuozai. Pirkimo esmė yra įtikinti priešininką, kad jis neteisus, ir labai palengva jį palaužti, o paskui galutinai įbauginti ir padėties valdymą visiškai perimti į savo rankas. Žargonu tai ir vadinama „pirkti”.

Visa mūsų gauja, sekdama Gagarino pavyzdžiu, atsuko gruzinams nugarą. Šis gestas įvarė juos į neviltį, nes reiškė, kad atėmėme iš jų visas nusikaltėlių bendravimo teises, net ir teisę sukelti muštynes.

Nugara atsukama asmenims, vadinamiems „atliekomis”, policininkams arba niekšams. Žodžiu, tiems, kuriuos taip niekini, kad manai, jog jie net kulkos nenusipelno. Tačiau jeigu nugarą atgręži kitam nusikaltėliui, tuomet visai kita kalba: duodi konkretų ženklą. Sakai, kad jo elgesys pašalino jį iš garbingų nusikaltėlių gretų.

Kita vertus, nusigręžti visada rizikinga, nes senas nusikaltėlis niekada neužpuls žmogaus, stovinčio į jį nugara, tačiau jeigu tas žmogus menkai išmano nusikaltėlių taisykles arba yra niekšas, gali gauti kulką į nugarą.

Visi stovėjome nusigręžę. Gagarinas paaiškino gruzinams, kad jie smarkiai nusižengė savo elgesiu: įžeidė kito kvartalo nepilnamečius, kurie, savo bendruomenės pavedimu, vykdė šventą užduotį. Užduotį, kurią privalo gerbti visos nusikaltėlių bendruomenės.

— Atsisakau pareigos su jumis derėtis, — pridūrė. — Jeigu norite šauti mums į nugaras, šaukite. Kitaip atsitraukite. Ateinančiomis dienomis pranešime apie tai, kas įvyko, Žemupio vadams ir prašysime įvykdyti teisingumą.

Gagarinas užbaigė meistrišku mostu: paklausė jų vardų. Taip akcentavo kitą gruzinų padarytą klaidą, nelabai didelę, tačiau pakankamai reikšmingą. Garbingi nusikaltėliai prisistato, pasisveikina ir, prieš vieni kitus nudobdami, palinki geros kloties.

Gruzinas iškart neatsakė: buvo akivaizdu, kad pirkimas veikia. Paskui prisistatė esąs kito jauno nusikaltėlio, labai artimo Grafui, broliu ir tarė:

— Šį kartą paleidžiu jus, bet tik todėl, kad nenoriu dar labiau komplikuoti ir taip sudėtingų santykių tarp mūsų bendruomenių.

— Na, — ironiškai atšovė Gagarinas, — man atrodo, jog tu jau pakankamai padarei, kad pablogintum padėtį. Ir savo, ir aukščiau esančiųjų.

Neatsisveikinę patraukėme prie savo mašinų. Kai išvažiavome, jie vis dar stovėjo toje pačioje vietoje po apšvietimo stulpu ir kalbėjosi tarpusavyje. Buvo aišku, kad vis dar negali suvokti, kas atsitiko.

Greitai viskas jiems bus paaiškinta.

Tiksliau tariant, po trijų dienų, kai Gagarinas, aš, Melas ir Nebylys pateikėme oficialų prašymą seneliui Kuziai dėl grupės įžeidimo ir grasinimų.

Po diplomatinių derybų su įvairių miesto kvartalų nusikaltėliais, neapsikentę griežto kitų rajonų bendruomenių boikoto, tuos kvailius nubaudė patys gruzinai. Tikrai žinau, kad kai kurie Centro rajono, žmonės pagrasino uždarysią visas gruzinų parduotuves savo rajone.

Liesasis jaunuolis, kalbėjęs su mumis, dingo kaip į vandenį. Kai kas pasakojo, jog jį palaidojo dvigubame kape: šitaip būdavo slepiami keblumų keliantys lavonai. Juos palaidodavo kape, kuriame jau būdavo palaidotas kas nors kitas. Tai buvo užtikrintas būdas pradanginti žmones taip, kad jų niekas nerastų. Eilinio senuko kape galėjo būti palaidoti keli žmonės, kuriuos jų pačių bendruomenė skelbė dingusiais be žinios.

Išvažiavę iš Kaukazo patraukėme į Centro rajoną. Norėjome daugiau sužinoti apie keistus užpuolikus, kuriuos matė Mino su savo draugais. Turėjome sužinoti, ar jie kaip nors susiję su nelaiminga mūsų istorija.

Kelias iš Kaukazo į Benderų miesto centrą ėjo per kvartalą, vadinamą „Balka”. Išvertus iš rusų kalbos šis žodis reiškia paprasčiausią „medžio rąstą”, tačiau nusikaltėlių žargonu taip vadinamos kapinės. Rajonas taip buvo vadinamas paprasčiausiai dėl to, kad anksčiau ten buvo senosios Lenkijos žydų kapinės. Mano senelis pasakojo, kad kaip tik kapinių apylinkėse nuo ketvirto dešimtmečio įsikūrė, o vėliau išsiplėtė žydų kvartalas.

Eidamas per Balką visuomet prisimindavau nuostabią ir siaubingą istoriją, kurią man pasakodavo senelis ir kurią dabar papasakosiu jums.

Balkos rajono žydų bendruomenės dvasinis vadovas buvo senolis vardu Moiša. Pasak legendos, jis pirmasis atvyko į Padniestrę ir dėl savo charakterio bei stiprios asmenybės užsitarnavo visų pagarbą. Moiša turėjo tris sūnus ir vieną dukterį, kaip pas mus sakoma, „ištekinimui”. Taip vadinama moteris, kuri neturi jokio socialinio vaidmens, tik rūpinasi namais ir mokosi paklusti būsimam vyrui, auginti jo vaikus ir, kaip vėlgi pas mus sakoma, „kosčioti į kumštį”, kitaip tariant, rodyti visišką nuolankumą.

Rabino dukra buvo vardu Zilja. Labai graži mergina didelėmis žydromis akimis. Ji padėdavo mamai tvarkytis Centre įsikūrusioje audinių parduotuvėje. Daugybė klientų užsukdavo tik tam, kad pasidžiaugtų galimybe trumpai pabūti greta jos. Daug žydų šeimų prašė Ziljos rankos savo sūnums, tačiau Moiša nepatenkino nė vieno tų prašymų, nes prieš daugelį metų, vos Ziljai gimus, jau buvo pažadėjęs jos ranką vieno draugo sūnui, tokiam jaunuoliui iš Odesos.

Žydų bendruomenėje vedybos pagal susitarimą buvo įprastas dalykas. Dėl jų susitardavo šeimų, suinteresuotų sujungti savo gimines, tėvai. Tokiais liūdnais atvejais sutuoktiniai nieko nežinodavo vienas apie kitą ir retai kada tėvų pasirinkimas jiems būdavo priimtinas, tačiau nedrįsdavo prieštarauti, o ypač pasielgti ne pagal tradicijas. Nedrįsdavo dar ir todėl, kad tie, kurie taip pasielgdavo, būdavo visam laikui išvaromi iš bendruomenės. Todėl su dideliu skausmu jie priimdavo savo lemtį, o visas gyvenimas virsdavo amžina tragedija. Šis paprotys buvo taip gerai žinomas, kad net ir tarp mūsų, sibiriečių, juokauta apie tai, kokios žydų moterys nelaimingos — liūdną ir beviltišką padėtį vadindavome „žydo žmona”.

Zilja, rodės, jau buvo su tuo susitaikiusi. Kaip pavyzdinga žydė ji, neprieštaraudama tėvui, sutiko tekėti už vyro, kuris buvo dvidešimčia metų už ją vyresnis, ir, kalbėta, turėjo nemažai ydų.

Vieną dieną į parduotuvę įžengė Sviatoslavas, jaunas sibirietis nusikaltėlis, ką tik atvykęs į Padniestrę. Jis priklausė vieno žinomo nusikaltėlio, vadinamo „Angelu”, gaujai, daugiau nei dešimtmetį Sibire plėšusiai traukinius ir terorizavusiai komunistus. Per vieną susišaudymą Sviatoslavas buvo sužeistas ir jo bičiuliai išsiuntė jį į Padniestrę, kad atsistotų ant kojų. Davė jam pinigų, skirtų sibiriečių bendruomenei, ir ši jį be problemų priėmė. Sviatoslavas neturėjo šeimos, jo tėvai buvo mirę. Trumpiau tariant, Sviatoslavas įsimylėjo Zilją, o ji įsimylėjo jį.

Nenorėdamas pažeisti žmogiškųjų taisyklių, Sviatoslavas nuėjo į rabino Moišos namus ir paprašė jo dukters rankos. Tačiau rabinas su vaikinu elgėsi negražiai, nes, pagal kuklią Sviatoslavo, kuris laikėsi sibirietiškų įstatymų ir nedemonstravo savo turtų, išvaizdą, nusprendė, kad jis vargšas.

Patyręs tokį pažeminimą Sviatoslavas kreipėsi į Žemupio Sargą. Tuo metu Sargo pareigas ėjo nusikaltėlis vardu Sidoras, pravarde Lūšies Letena. Jis buvo senas Sibiro urka. Išklausęs Sviatoslavo pasakojimą Lūšies Letena pagalvojo, kad žydas galėjo šitaip pasielgti, nes suabejojo finansinėmis vaikino galimybėmis, tad patarė jam nepulti į neviltį, grįžti pas rabiną, o jo dukrai dovanų nunešti papuošalų.

Pagal sibiriečių papročius, merginos rankos prašyti turi pats jaunikis, tačiau jį lydi kuris nors šeimos narys arba išskirtiniais atvejais senas draugas. Todėl, laikydamasis įstatymų, Lūšies Letena pasisiūlė pats palydėti Sviatoslavą per antrą bandymą. Nuėjo į rabino namus nešini daugybe brangių papuošalų ir iš naujo viską paaiškino. Tačiau ir antrą kartą rabinas su jais elgėsi negražiai, netgi leido sau juos įžeisti. Paėmęs papuošalus į rankas apsimetė, kad nusidegino, ir numetė ant grindų. O svečiams paklausus, kas jį nudegino, atsakė: „Žmonių kraujas, kuriuo jie sulaistyti.”

Abu sibiriečiai išėjo ir jau žinojo, ką daryti. Lūšies Letena leido Sviatoslavui parsivesti, rabino dukterį gyventi į sibiriečių kvartalą, jeigu ji to norinti.

Gražuolė Zilja tą pačią naktį pabėgo iš namų. Pagal sibiriečių įstatymus, iš tėvų namų ji negalėjo nieko pasiimti, tik savo kūną. Todėl Sviatoslavas pabėgimui parūpino net apdarus.

Kitą dieną rabinas pasiuntė žydų nusikaltėlius derėtis su sibiriečiais. Lūšies Letena tiems vyrams paaiškino, kad, pagal mūsų įstatymus, kiekvienas aštuoniolikos metų sulaukęs žmogus gali daryti, ką tinkamas, ir didelė nuodėmė tam prieštarauti. Ypač kai kalbama apie naujos šeimos kūrimą ir meilę, nes tai du dalykai, kuriuos laimina Dievas. Žydai norėjo pademonstruoti įžūlumą ir pagrasino Lūšies Letenai mirtimi. Tuomet jis nebesusivaldė — medine kėde tris nudėjo vietoje; paskutiniam likusiam sulaužė ranką ir nusiuntė jį atgal pas rabiną Moišą su tokiais žodžiais: „Tas, kurs mini mirtį, nežino, kad ji kur kas arčiau jo paties.”

Tada prasidėjo tikras pragaras. Moiša susidūrė su sibiriečiais, apie kuriuos žinojo tik tiek, kad jie yra labai vieningi žudikai ir plėšikai. Susirėmęs su jais jų pačių teritorijoje nebūtų turėjęs jokių galimybių laimėti. Todėl paprašė Odesos žydų pagalbos.

Odesos žydų bendruomenė buvo labai turtinga ir įtakinga. Jos vadai sušaukė susirinkimą, kad suprastų, kas teisus ir kaip būtų galima įvykdyti teisingumą. Tame susirinkime dalyvavo visi, įskaitant Sviatoslavą, Zilją ir Moišą.

Abi puses išklausę žydai pabandė apkaltinti Sviatoslavą Moišos dukters pagrobimu, tačiau sibiriečiai atsakė, kad, pagal sibirietiškus įstatymus, ji nebuvo pagrobta, nes pabėgo savo noru. Tai įrodo faktas, kad tėvų namuose Zilja paliko viską, kas ją su jais siejo.

Moiša atsakė, kad vieną dalyką dukra vis dėlto išsinešė: spalvotą juostelę, kuria rišdavosi plaukus. Tai buvo teisybė. Zilja buvo pamiršusi ją nusirišti, o Moišos žmona tai pastebėjo.

Tokia mažytė smulkmena viską apvertė sibiriečių nenaudai. Pagal mūsų taisykles, dabar nedelsiant reikėjo grąžinti merginą tėvui. Tik buvo vienas „bet”.

Sibiriečiai pasakė, kad Zilja jau susituokė su Sviatoslavu, o kad galėtų tai padaryti, prieš tai priėmė stačiatikių tikėjimą ir buvo pakrikštyta Sibirietišku Kryžiumi. Taigi, pagal mūsų taisykles, tėvai nebegalėjo jai reikšti savo valios, nes priklausė kitokiam negu jos tikėjimui. Bet jeigu Moiša norįs taip pat priimti stačiatikių tikėjimą, tuomet jo žodis būtų kur kas svaresnis...

Įsiutęs Moiša pabandė smogti Sviatoslavui peiliu ir jį sužeidė.

Tada padarė labai didelę klaidą: vykstant nusikaltėlių susirinkimui sulaužė taiką. Už tokį nusižengimą baudžiama tuoj pat pakariant.

Moiša nusprendė pasitraukimui iš gyvenimo panaudoti tą medžiaginę juostelę, kuria jo dukra buvo susirišusi plaukus. Mirė prakeikę Zilją ir jos vyrą, palinkėjęs viso ko blogiausio jų vaikams, jų vaikų vaikams ir visiems juos mylintiems žmonėms.

Neilgai trukus Zilja susirgo. Jos sveikata vis prastėjo, nepadėjo jokie vaistai. Tuomet Sviatoslavas nuvežė ją į Sibirą. Norėjo parodyti senam šamanui iš nencų genties (sibiriečių aborigenų tautos, kurie su sibiriečiais nusikaltėliais urkomis palaikė labai glaudžius ryšius).

Samanas pasakė, kad mergina kenčia todėl, jog bloga dvasia ją laiko lediniuose mirties gniaužtuose ir siurbia iš jos gyvybės šilumą. Tam, kad dvasia būtų nugalėta, reikėjo sudeginti vietą, vis dar siejančią dvasią su šiuo pasauliu. Tuomet Sviatoslavas grįžo į Padniestrę, kitų sibiriečių padedamas padegė rabino Moišos namus, o paskui ir sinagogą.

Zilja pasveiko, ir juodu dar ilgai gyveno mūsų rajone. Susilaukė šešių vaikų: du tapo policininkų žudikais ir mirė jauni kalėjime, vienas vaikinas išsikėlė gyventi į Odesą ir laikui bėgant įsuko stambų klastotų drabužių verslą (jam iš visų brolių sekėsi labiausiai). Kiti trys gyveno mūsų rajone, buvo plėšikai, o pats jauniausias Zora priklausė mano tėvo vadovaujamai gaujai.

Sulaukę senatvės, Sviatoslavas ir Zilja išvažiavo baigti savo gyvenimo į taigą. Visuomet šito troško.

Sibiriečiams padegus sinagogą daugelis žydų išsikraustė iš rajono. Kitus nacistai deportavo per Antrąjį pasaulinį karą, ir iš tos bendruomenės liko tik senosios kapinės.

Ilgus metus paliktos likimo valiai, jos virto apleista vieta. Čia buvo verčiamos šiukšlės, o paaugliai eidavo peštis. Kai kurie moldavų bendruomenės nariai plėšė kapus. Jie šitaip niekindavo mirusiuosius vien tam, kad parsineštų dekoratyvinių akmenų, kuriuos paskui panaudodavo savo tvoroms pagražinti. Iš čia kilo labai įžeidžiamas posakis: „Moldavo siela tokia pat graži, kaip jo namų tvora.”

Aštuntame dešimtmetyje senajame žydų kvartale namus pradėjo statytis ukrainiečiai. Ten gyveno daug laisvo elgesio merginų, su kuriomis dažnai linksmindavomės. Norint pasimylėti su mergina iš Balkos rajono, užtekdavo ją pavaišinti gėrimu, nes jos nebuvo auklėjamos taip griežtai, kaip Žemupio merginos. Į seksualinius santykius žvelgė kaip į pasilinksminimą, tačiau, kaip dažnai tokiais atvejais nutinka, pernelyg laisvas jų elgesys kėlė savotišką nerimą ir daugelis jų likdavo įkalintos savo pačių seksualinėje laisvėje. Paprastai jos pradėdavo santykiauti keturiolikos metų arba dar anksčiau. Kai sulaukdavo aštuoniolikos, daugelį jų jau pažinodavo visas miestas. Vyrams patogu turėti moterų, kurios visuomet pasiruošusios gultis su jais į lovą ir nieko už tai neprašo. Tai buvo žaidimas, trukdavęs tol, kol mergina vyrui atsibosdavo. O kai taip nutikdavo, nuo vienos jis pereidavo prie kitos.

Bręsdamos daugelis Balkos merginų imdavo suvokti savo padėtį ir jausdavo didžiulę tuštumą. Jos taip pat troško sukurti šeimą, susirasti vyrą ir tapti tokiomis pat moterimis, kaip ir kitos. Deja, tai jau nebebuvo įmanoma: bendruomenė jau būdavo amžiams jas paženklinusi, nė vienas garbingas vyras niekada nebūtų galėjęs jų vesti.

Tos vargšės sielos, suvokusios, kad nebegali jausti teigiamų paprasto gyvenimo teikiamų emocijų, žudėsi baisingais kiekiais. Mūsų mieste šis merginų savižudybių reiškinys buvo gana šokiruojamas. Daugelis vyrų pastebėję, iš kur kyla ši neviltis, ir nenorėdami būti jų gyvenimo griovėjais, atsisakė su jomis palaikyti santykius.

Pažinojau vieną seną nusikaltėlį iš Centro rajono vardu Vitia. Vitia buvo vadinamas „Kengūra”, nes jaunystėje per vieną susišaudymą buvo sužeistas į kojas ir nuo to laiko keistai vaikščiojo, tarsi šokčiojo nedideliais šuoliukais. Jis turėjo nemažai naktinių klubų įvairiuose Rusijos miestuose ir seniai jautė silpnybę Balkos merginoms. Tačiau prasidėjus savižudybėms, Kengūra buvo pirmasis, nujautęs problemos mastą, ir daugelio žmonių akivaizdoje pasižadėjo daugiau neieškoti šių merginų draugijos, net patikino pasikalbėsiąs su jų šeimos nariais. Tačiau ukrainiečių garbės supratimas buvo savotiškas: jie neprieštaraudavo, kad jų dukterys įsiveltų į kompromituojančias situacijas, tačiau vėliau apsimesdavo nieko nežinantys ir įsiusdavo, jeigu kas nors jiems pasakydavo teisybę. Dėl šios priežasties daugeliui jų Kengūros ir kitų, galvojančių taip pat, kaip jis, iniciatyva nepatiko. Jie sakė, kad tai esąs sąmokslas, kuriuo siekiama jų rajonui užtraukti negarbę. Vėliau situacija ėmė vis blogėti: kai kurie tėvai savo pačių rankomis nužudė dukteris tik tam, kad parodytų kitiems, jog nepakęs pašalinių įsikišimo.

Padėtis tik blogėjo. Tai taip pat lėmė ir siaubingas rajono gyventojų girtavimas. Ukrainiečiai gėrė daug. Žinoma daug gėrė ir kiti sovietų šalies piliečiai, tačiau jie alkoholį vartojo visiškai be saiko, girtavimo neribojo jokios tradicijos ar moralės normos. Sibire alkoholis vartojamas laikantis protingų taisyklių, siekiant nepadaryti nepataisomos žalos sveikatai. Kaip tik todėl sibirietiška degtinė daroma tik iš kviečių ir valoma pienu, kuris sulaiko visas produktų perdirbimo atliekas. Galutinis produktas būna visiškai tyras. Be to, degtinę gerti reikia tik drauge ir valgant (Sibire valgoma daug, o patiekalai patiekiami gausiai aplieti padažu ir pagardinti prieskoniais, nes, siekdamas apsiginti nuo šalčio ir per žiemą išlaikyti vitaminus, organizmas sudegina daug riebalų). Valgydamas tinkamą maistą vienas žmogus be problemų gali išgerti iki litro degtinės. Ukrainoje geriama įvairių rūšių degtinės, alkoholis išgaunamas iš bulvių ar runkelių, o nuo juose esančio cukraus iškart pasigeriama. Sibiriečiai niekada pernelyg neprisigeria, nealpsta ir nevemia. Ukrainiečiai geria iki sąmonės netekimo, o kol išsiblaivo, atsigauna po pagirių, praeina ir dvi dienos, Balkos, kadaise buvusio žydų, o dabar ukrainiečių kvartale, gyvenimo būdas priminė nesiliaujančią puotą. Tik ta puota buvo liūdna, ją slėgė paprastų ir žmogiškų dalykų, kurių tie žmonės nebeturėjo, nostalgija.

Mano senelis visada sakydavo, jog taip nutinka tuomet, kai Dievas pamiršta žmones: jie gyvi, bet jau nebegyvena. Aš maniau, kad tai ekstremali socialinės degradacijos forma, apėmusi visą bendruomenę. Galbūt todėl, kad į mūsų miestą atsikėlę gyventi jaunuoliai pernelyg staiga atitrūko nuo tėvų ir buvo palikti savo pačių valiai: niekas jų nekontroliavo, o jie, pasidavę visoms pagundoms, sunaikino patys save. Neturėdami senų žmonių paramos blogai auklėjo savo vaikus.

Iš tikrųjų, ukrainiečių berniukai bjauriai garsėjo esantys mamyčių sūneliai ir nesugebantys padaryti nieko naudingo nei savo, nei kitų labui. Benderuose niekas jais nepasitikėjo, nes norėdami pasirodyti jie siaubingai meluodavo. Negana to, meluodavo taip negudriai, kad niekas nepatikėdavo. Visi elgdavosi su jais kaip su vargšais kvaileliais. Kai kurie net prisigalvodavo nebūtų įstatymų ir šitaip bandydavo prasigyventi: pavyzdžiui, esą brolis gali priversti seserį parsidavinėti. Vertimas užsiimti prostitucija visada buvo laikomas nusikaltėliui nederamu pažeidimu: už tokius nusikaltimus nuteistus žmones kalėjime nužudydavo. Tiesą sakant, dažnai tokius nužudydavo ir laisvėje, tačiau tikrai retai pasitaikydavo, kad jie gyvi išeitų iš kalėjimo. Ukrainiečiai net ir to nesuprato, važinėdavo iš vieno rajono į kitą ir veltui bandydavo įeiti į klubus: visos durys visuomet jiems būdavo uždarytos, nes pinigai, kuriuos norėdavo išleisti, būdavo uždirbti negarbingu būdu. Jie ir toliau taip gyveno apie nieką nesusimąstydami ir vis didindami atotrūkį tarp savo bendruomenės ir likusios miesto dalies.

Per Balką ėjo vienintelė gatvė. Joje stovėjo vieno seno ukrainiečio nusikaltėlio vardu Stepanas kioskas. Stepanas prekiavo cigaretėmis, gėrimais ir kartkartėmis narkotikais — paprastai turėdavo žolės. Pas jį taip pat būdavo galima nusipirkti ginklų ir šaudmenų iš ukrainiečių karinių bazių, jų gauti jam padėdavo vyresnysis brolis, aukštą postą užimantis karininkas.

Stepanas buvo pusiau paralyžiuotas, nes kartą išgėrė techninio spirito. Visada pasakodavo apie tą siaubingą dieną juokaudamas: sakydavo, kad kai pajuto, jog kairė jo kūno pusė praranda jautrumą, spėjo pasukti savo „garbės narį” į dešinę pusę ir šitaip jį išgelbėjo.

Aš dažnai sustodavau su juo persimesti pora žodžių, nes man patikdavo matyti, kaip jis sugeba reikšti norą gyventi ir gerą nuotaiką netgi būdamas gana beviltiškoje padėtyje. Kiaurą dieną sėdėdavo neįgaliojo vežimėlyje po didžiuliu skėčiu priešais kioską ir kalbėdavosi su pro šalį einančiais žmonėmis. Turėjo dukrą — ji buvo gal vienintelė padori tame rajone gyvenanti mergina, — kuri juo rūpinosi ir studijavo architektūrą. Žmona Stepaną paliko kiek anksčiau negu jis buvo suparalyžiuotas. Pabėgo su meilužiu, jaunu sanitaru. Gerbiau Stepaną paprasčiausiai dėl to, kad jis sugebėjo išauklėti savo dukrą ir išlikti pats savimi — paprastu ir neišprususiu, tačiau, sprendžiant iš rezultatų, geru žmogumi, gebančiu perteikti įgimtą savo gerumą kitiems.

Jo kioskas visuomet būdavo atidarytas. Dieną prekiaudavo jis, kartais jam padėdavo dukra. Naktį — ištikimas jo pagalbininkas, vyrukas vardu Kirilas, kurį visi vadino „Niksonu”, nes jis buvo pametęs galvą dėl Amerikos prezidentų. Daug kas sakydavo, kad jis protiškai atsilikęs, tačiau man atrodo, ką nors darydamas jis paprasčiausiai neskubėdavo. Stepanas mokėdavo jam maistu ir cigaretėmis. Niksonas rūkė labai įspūdingai: atrodė kaip tikras aktorius. Turėjo ir negražų, mišrios veislės, mažą, bet labai nesimpatišką šunytį, kuris, nutaisęs kuklų ir geraširdišką snukutį, kai mažiausiai to tikėdavaisi, kąsdavo į blauzdas. Niksonas jį vadino „savo sekretoriumi” arba kartais „mielu ponu”. Kitokio vardo tas šuo ir neturėjo.

Jeigu užkalbindavai Niksoną, jis imdavo, apkalbinėti komunistus. Sakydavo, kad jie nori sunaikinti jo šalį. Vadindavo „purvinais teroristais”. Niksonas sakydavo, kad nepasitiki niekuo, išskyrus savo „sekretorių”, kuris tomis akimirkomis imdavo demonstruoti ištikimybę, plakdamas savo šlykščiai nuplikusią uodegą šeimininkui palei blauzdas.

„Užkniso tie arabai, — sakydavo, — o Fidelį Kastro reikėtų nužudyti, tik tai neįmanoma. Ir žinai kodėl? Jis pasislėpė Sibire ir yra saugomas komunistų. Kuboje laiko antrininką, kuris į jį visai nepanašus. Jo barzda akivaizdžiai dirbtinė, be to, jis rūko cigarus neįkvėpdamas dūmo.”

Niksonas toks buvo. „O ar žinai, ką reiškia Amerikos vėliava? — klausdavo. — Aš tau pasakysiu: negyvą komunistą. Žvaigždės — tai smegenys, išsitaškiusios, kai jam šovė į galvą, o baltos ir raudonos juostos reiškia kruviną odą.”

Niksonas nemėgo ir juodaodžių. Sakydavo, kad jie sustabdė demokratijos progresą. Painiodamas Martiną Liuterį Kingą su Maiklu Džeksonu, sakydavo, kad jis „buvo geras negras, mėgo šokti ir dainuoti”, tačiau kiti juodaodžiai jį nužudė tik dėl to, jog tasai vieną dieną panoro tapti baltaodžiu.

Privažiavę prie kiosko pamatėme Niksoną, kaip visada sėdintį savo prezidento krėsle ir žaidžiantį Tetris. Išlipau iš mašinos pats pirmas, o jis, mane išvydęs, pribėgo norėdamas pasisveikinti. Jis taip darydavo su visais, kuriuos mėgo. Apkabinau jį ir paprašiau pažadinti Stepaną, nes reikalas skubus. Jis tučtuojau pasileido tekinas į už kelių dešimčių metrų esantį namą.

Reikia paminėti, kad Niksonas negalėjo pakęsti mano draugo Melo. Dėl nepaaiškinamų priežasčių sakydavo, jog jis šnipas. Sykį porą kartų vožtelėjo Melui metaliniu strypu, nes mirtinai jo išsigando. Todėl paliepiau Melui likti mašinoje ir nesirodyti, kad nekeltume sumaišties vidury nakties. Niksonui nubėgus pakviesti Stepano, Melas išlipo iš mašinos ir nuėjo į netoliese želiančius krūmus atlikti gamtinių reikalų. Melui šlapinantis ir skleidžiant į rimtą krioklį panašų garsą, Niksonas grįžo. Stūmė neįgaliojo vežimėlį, kuriame sėdėjo vis dar užsimiegojęs Stepanas.

Kadangi Stepaną pažinojau geriau už kitus, pasikalbėti su juo likau aš ir Nebylys. Kiti laukė mašinose arba prie kiosko gėrė alų.

Stepanas turbūt suprato, jog reikalas rimtas, nes nejuokavo kaip įprastai. Atsiprašiau, kad pažadinau jį vidury nakties, ir papasakojau liūdną mūsų istoriją. Kalbėdamas mačiau, kaip gyvoji jo veido pusė virsta tarytum kauke, panašia į tą, kurias japonai naudoja, norėdami pavaizduoti savo demonus.

Stepanas įpyko. Kai užsiminiau apie atlygį, jis paniekinamai mostelėjo ranka ir pasakė, kad turi kai ką mums duoti. Pasikvietė Niksoną ir kažką jam paliepė. Šis dingo ir po kelių minučių vėl pasirodė nešinas kartonine dėže. Stepanas padavė dėžę man ir pasakė, kad jis yra vargšas ir kuklus žmogus, todėl negali mums duoti daugiau, tačiau tai gražiausias ir naudingiausias jo turimas dalykas.

Atvožiau dėžę: viduje buvo Stečkino pistoletas su duslintuvu ir stabilizatoriumi bei šešios pilnos apkabos. Nuostabus ir gana brangus ginklas. Tai buvo vienintelis Sovietų Sąjungoje pagamintas pistoletas, galintis vieną po kito iššauti dvidešimt apkabos šūvių.

Padėkojau ir pasakiau, kad jeigu jis neprieštarauja, mielai sumokėsiu už ginklą, bet Stepanas atsisakė patikinęs, jog viskas gerai. Tik paprašė, kad apie jo gestą papasakočiau savo bendruomenės seniams. Pažadėjo man, kad klausysis ausis ištempęs ir, jeigu sužinos ką nors įdomaus, iškart man praneš. Prieš nueidamas norėjau sumokėti nors už tai, ką iš kiosko paėmė mano draugai — kelis butelius alaus, cigaretes ir maisto produktus. Tačiau ir vėl neišėjo. Tuomet Niksonui į kišenę įgrūdau šiek tiek pinigų, o jis, kol lipome į mašinas, patenkintas atsisveikindamas mojavo mums kaip vaikas.

Už dviejų šimtų metrų mūsų laukė Melas, kuris, norėdamas išvengti susidūrimo su Niksonu, brovėsi per krūmus ir dabar buvo įsiutęs, nes tamsoje susibraižė veidą.

Stepano pistoleto niekas nepanoro imti, nes, kaip paaiškėjo, visi jau turėjo bent po porą. Todėl jį paėmiau aš.

Artėjome prie Centro, o nakties tamsa darėsi vis labiau permatoma: aušo rytas. Antrasis mūsų paieškų rytas.

Mašinoje šiek tiek numigau. Nieko konkretaus nesapnavau, tarsi būčiau nugarmėjęs į tuštumą. Kai nubudau, jau buvome Centre. Mašinos stovėjo vieno namo kieme. Išskyrus mane ir Melą, kuris vis dar miegojo, visi buvo išlipę ir kalbėjosi su dviem greta durų stovinčiais asmenimis.

Išlipau ir priėjau prie kitų. Paklausiau Kapo, kas vyksta. Šis atsakė, kad tuodu, su kuriais kalbasi Gagarinas, yra Centro rajono Sargo padėjėjai.

— O ką pasakė?

— Kad nieko nežino apie tai, kas nutiko prie telefono būdelių. Kad niekada nieko negirdėjo apie nepažįstamuosius, kurie jų rajone kabinėjosi prie merginos.

Netrukus anie pasišalino.

— Na? — paklausiau Gagarino.

— Dabar jiems tai iššūkis. Prisipažinti, kad nieko nežinai, yra tas pats, kas pripažinti, jog esi už borto. Jeigu taip iš tiesų yra, jiems tai gali brangiai kainuoti. Žodžiu, paprašė duoti laiko, kad galėtų viską išsiaiškinti. Ir prašė kol kas nieko nesakyti Sargui. Patikino, kad visapusiškai bendradarbiaus. Susitarėme vidurdienį susitikti po senuoju tiltu.

Vėl sulipome į mašinas ir nusprendėme važiuoti pusryčiauti į Pakrantės kvartale esančią vietą, vadinamą „Blynianę“.

Pakrantės rajonas buvo pačioje gražiausioje miesto vietoje. Prie upės buvo didžiulis parkas, pliažai ir vietos, kuriose galėjai atsipalaiduoti ir maloniai praleisti laiką. Visi brangiausi miesto restoranai, barai ir naktiniai klubai buvo ten. Taip pat ir nelegalūs lošimo namai, į kuriuos patekti įmanoma tik turint kvietimą.

Rajoną valdė įvairūs Benderų nusikaltėliai. Jis buvo savotiškas turistų traukos centras. Atvažiuodavo daug žmonių iš Odesos, turtingų žydų ir įvairių prekybininkų, nes buvo labai madinga pakvėpuoti šiek tiek egzotišku nusikalstamo pasaulio oru. Tačiau tikriems nusikaltėliams buvo draudžiama pakrantės rajone spręsti asmeninius klausimus. Jeigu kas pridarydavo kokių bėdų ar patriukšmaudavo, tai būdavo tik specialiai svečiams suvaidinta parodija, kad jie pasijaustų patekę į liūdnai pagarsėjusią vietą. Šitaip jie šiek tiek pajusdavo pavojų. Tik tiek, kiek reikia adrenalinui pakelti. Iš tiesų tame rajone niekas nėra iškrėtęs nieko rimto.

„Blyninėje” buvo kepami skaniausi blyneliai visame mieste. Rusijoje blyneliai vadinami bliny, visi juos kepa savaip: skaniausius kepa nuo Dono kilę kazachai. Jie į tešlą deda mielių, o paskui blyną greitai padegina ant įkaitintos ir sviestu išteptos keptuvės. Blynai iškepa stori, labai riebūs, traškūs ir nepamirštamo skonio.

Ten, „Blyninėje”, blynai buvo patiekiami sibirietiškai: su grietine, sumaišyta su medumi, o užgeriami juoda arbata su citrina.

Buvome gana pavargę. Viduje buvo šiek tiek žmonių. Iš pradžių užsisakėme penkias dešimtis blynų (vidutiniškai rusas suvalgo mažiausiai po penkiolika blynų, o tokie kaip Melas bei Gagarinas ir trigubai daugiau). Per tris minutes lėkštė ištuštėjo. Kelis kartus užsisakėme dar. Arbatos pylėmės tiesiai iš ant stalo stovinčio samovaro. Kartkartėmis ateidavo padavėjas ir jį papildydavo vandens. Pas mus taip yra: daugelyje kavinių arbatos gali gerti tiek, kiek nori. Visi, nesvarbu ką užsisako, gali gerti, kiek tik telpa. Nemokamai.

Valgydami ir gerdami aptarėme padėtį. Grupės nuotaika buvo gana pakili, tačiau taip pat ir nervai gana įtempti. Visus vienijo didelis troškimas įvykdyti teisingumą.

— Nekantrauju ją išprievartavusiam šunsnukiui sulaužyti stuburą, — pasakė Nebylys.

Pagalvojau, kad mūsų padėtis tikrai neeilinė, jeigu per dvi dienas jau antrą kartą prabilo Nebylys.

Netrukus nusistebėjau, kokia mūsų kompanija vis dėlto keista. Prisiminiau istorijų iš kiekvieno mūsų praeities. Ypač Džidžito ir Besos.

Džidžitas buvo vieno sibiriečio nusikaltėlio ir armėnės moters sūnus. Jo mama mirė, kai jam buvo vos kiek daugiau nei šešeri. Nužudė ją vienas jos brolių, nes susituokusi su sibiriečiu nusikaltėliu ji suteršė šeimos vardą.

Džidžitas buvo šaunus vaikinas, turėjo stiprų teisingumo jausmą. Muštis puldavo visada vienas pirmųjų, todėl ant kūno turėjo daugybę randų. Porą kartų buvo sužeistas gana sunkiai.

Vieną iš tų kartų buvau jam kraujo donoras, nes mano kraujas tinka visoms kraujo grupėms. Nuo to laiko Džidžitas įsikalė į galvą, kad tapome kraujo broliais, ir prireikus visada stengdavosi mane apginti. Kaskart, kai prireikdavo, lyg iš po žemių išdygdavo. Buvome draugai, vienas kitą supratome iš pusės žodžio. Džidžitas buvo ramus vaikinas, mėgo skaityti, su juo buvo galima pasikalbėti ir apie literatūrą. Tiesa, ramus buvo tik iki tam tikros ribos. Vieną vaikinuką iš Centro rajono uždaužė plaktuku todėl, kad šis pabandė jį pažeminti merginos, kuriai norėjo patikti, akyse. Tarp Džidžito ir tos merginos iš pradžių buvo užsimezgęs meilės ryšys, o paskui jie tapo gerais draugais.

Besą buvo tikras kietuolis. Metais už mane jaunesnis, tačiau atrodė kur kas vyresnis, nes buvo jau gerokai žilstelėjęs. Besą gimė ne mūsų rajone, jis kilęs iš Sibiro. Jo motina, teta Svetlana, vadovavo nedidelei plėšikų gaujai, su kuria važiuodavo į turnė, kitaip tariant, važiuodavo plėšikauti iš vieno miesto į kitą. Apvogdavo turtingus žmones, vietinius politikus, o ypač vadinamuosius „slaptuosius pramoninkus”: su didžiųjų gamyklų direktoriais susijusius žmones, kurie užsiėmė nelegalia gamyba ir prekyba. Tai, kad gaujai vadovauja moteris, Sibire buvo gana įprastas dalykas. Moterys nusikaltėlės meiliai buvo vadinamos „mamomis”, „motinomis katėmis”, „vagių motinomis”, jų visada klausoma. Jų nuomonė laikyta idealiu sprendimu, tyra nusikaltėlių išmintimi.

Besos motina daug kartų sėdėjo kalėjime. Besą ir gimė ypatingojo režimo Magadano moterų kalėjime Sibire. Gimęs už grotų, Besą laisvę pirmą kartą išvydo būdamas aštuonerių. Kalėjimo auklėjimas buvo akivaizdus ir paliko neišdildomų požymių: ypač gausias pykčio atsargas.

Besą niekada nebuvo matęs savo tėvo. Motina pasakojo, kad, kai traukiniu ją pervežė į Kurgano kalėjimą, ji iš gailesčio praleido vieną naktį su mirties bausme nuteistu kaliniu. Buvo įkalinta specialiajame bloke ir, vos tik atsidūrė kameroje, gavo laišką iš gretimos kameros: jaunuolis pravarde Besą (išvertus reiškia „velniukas”) prašė praleisti su juo naktį. Iš gailesčio ir savotiško solidarumo nusikaltėliams moteris priėmė mirties bausme nuteisto vyro pasiūlymą ir, sumokėjusi prižiūrėtojams, buvo nuvesta į jo kamerą. Pastojo. Po kelių mėnesių slaptuoju paštu gavo pranešimą, kad biologiniam sūnaus, kurį nešioja įsčiose, tėvui mirties bausmė buvo įvykdyta praėjus savaitei po jų susitikimo. Nusprendė sūnų pavadinti jo vardu. Apie tą vyrą žinojo tik tiek, kad jis buvo policininkų žudikas, gražus ir turėjo daug žilų plaukų. Turbūt Besą juos iš jo ir paveldėjo, nes, kaip sakydavo jo motina, „buvo panašus į tėvą kaip Adomas į Dievą Kūrėją”.

Kiek Besą pažinojau, jis visuomet buvo įsikalęs į galvą vieną dalyką. Kalėjime, kuriame užaugo, iš vieno vaiko išgirdo pasakojimą apie Kremliaus žvaigždę. Tą, kuri puošia pagrindinį bokštą, kur taip pat yra ir milžiniškas laikrodis. Tas vaikas papasakojo, kad žvaigždė sveria penkis šimtus kilogramų ir yra iš gryno aukso, tačiau atsargumo dėlei nudažyta raudonai. Tarp nusikaltėlių vaikų, ypač nepilnamečių kalėjimuose, sklando aibės panašių pasakojimų. Visi jie apie labai didelį lobį, paslėptą kokioje nors žinomoje vietoje, žmonių panosėje. Visus juos labai sunku pavogti, bet jeigu sugebėtum, apsirūpintum visam gyvenimui. Tai istorija apie carienės Katerinos II deimantus, kuriuos ji esą paslėpė Maskvoje esančiame Vilties tilte kartu su savo guvernantės kūnu. Guvernantę nužudžiusi ji pati, nes ši norėjusi pavogti deimantus. Istorija apie auksinius galiūno Iljos Muromiečio šarvus, palaidotus po paminklu carui Aleksandrui III, stūksančiu netoli Maskvos esančiame vienuolyne.

Vaikai išsigalvodavo tas pasakas norėdami praleisti laiką ir sukurti paslaptį. Jos visada būdavo susijusios su nusikalstama veikla, kad paskui niekas nesakytų, jog klausantis buvo veltui sugaištas laikas. Po dviejų valandų intrigų tarp buržuazijos atstovų, gyvenimo caro rūmuose, karų, herojų, riterių, vaiduoklių, paslaptingų vagysčių ir žmogžudysčių, įvykdytų sudėtingiausiais būdais, pasakojimo visada būdavo lobis, kurį reikia pavogti. Lobis, kuris tik ir laukia, kad kas nors ateitų ir jį pasiimtų.

Po tokio pasakojimo devynis kartus iš dešimties klausytojai pasiteiraudavo: „Klausyk, o kodėl tu, žinodamas šią paslaptį, jos neišnaudoji? Kodėl nepaimi to lobio?”

Paprastai efektingiausias atsakymas būdavo: „Aš esu garbingas nusikaltėlis. Man užteks, jeigu už šį pasakojimą pavaišinsite cigaretėmis?

Visi kuo nors pavaišindavo, o paskui pradėdavo planuoti, kaip sugriauti nacionalinės architektūros paminklus ir paimti lobį. Besą nebuvo išimtis: jis taip pat sukurpė planą, kaip nukelti žvaigždę nuo Kremliaus bokšto. Kartkartėmis vis grįždavo prie to plano ir jį šiek tiek patobulindavo. Pavyzdžiui, iš pradžių net nežinojo, kad į Kremlių šiaip sau paprastai neįeisi. Sužinojęs (tai aš jam papasakojau) nusprendė suklastoti sargybinių dokumentus, pagrobti penkis sargybą einančius kareivius prieš jiems atvykstant į darbo vietą, paskui persirengti jų uniformomis ir patekti į Kremlių. Iš pradžių manė žvaigždę nukelti kranu, kurį norėjo pavogti iš kurios nors statybų aikštelės. Paskui nusprendė surizikuoti: pririšti ją virvėmis, nupjauti rankomis, o paskui numesti žemyn (juk mums estetika neturėjo jokios reikšmės, paskui vis tiek ją būtume supjaustę gabalais, kad pasiimtume auksą). Tuomet pasiimtų ją nuo žemės, įkeltų į mašiną ir ja išvažiuotų iš Kremliaus. Kad krisdama žvaigždė nesukeltų pernelyg didelio garso, reikėjo, pasak Besos, apvynioti ją storu skarmalų sluoksniu.

Besą niekaip nesiliovė planavęs šios amžiaus vagystės, o mums buvo suteikta garbė būti įtrauktiems į jo planą kaip padėjėjams. Besą kalbėjo rimtai. O kadangi jis buvo greitai užsiplieskianti asmenybė, niekas iš mūsų nedrįso prieštarauti.

Per tą laiką mes ir toliau užsiėmėme savo kuklia nusikalstama veikla, į kurią neįėjo amžiaus vagystės. Kol kas mums pakakdavo dalyvauti kokiame nors smulkiame neteisėtame reikale. Stengėmės, kad Besą visą laiką būtų kūrybinėje savo plano fazėje, bet nepasiektų galutinės ir, gink Dieve, jokiu būdu vykdomosios stadijos. Tačiau pastaruoju metu jis buvo gana nervingas, nes, man atrodo, pradėjo įtarti, kad mes nedegame troškimu pavogti Kremliaus žvaigždę.

Išėję iš „Blyninės” pilnais pilvais nusprendėme pasidalyti į dvi grupes. Gagarinas važiuos mašina drauge su Kapu, Katinu ir Džidžitu. Jie pavažinės po barus ir pasikalbės su rajono nusikaltėliais, o aš, Melas, Nebylys ir Besą aplankysime vieną seną mano tėvo draugą, dėdę Fedią, kuris buvo vienos didžiulės diskotekos, esančios kitame miesto gale, savininkas ir viską apie visus žinodavo, o kartais, remdamasis savo nusikaltėliška aiškiaregyste ir žmogiškosios prigimties pažinimu, net galėdavo papasakoti dar tik įvyksiančių dalykų.

Dėdė Fedia buvo iš tų, kurie nusikaltėlių visuomenėje vadinami „Šventaisiais”. Toks kreipinys reiškia aukščiausią pagarbą. Šventasis yra asmuo, kuris gyvena pagal labai griežtas savikontrolės taisykles ir visais atvejais stengiasi būti idealus nusikaltėlių ideologijos pavyzdys. Šventasis gyvena nuo visų atsiskyręs kaip koks asketas. Jis, lygiai taip pat kaip ir senieji autoritetai, neturi nieko savo, negali įgyti jokios nuosavybės: net ir drabužiai, kuriais vilki, būna ne jo, o kitų nusikaltėlių dovana. Tačiau, kitaip negu autoritetai, Šventasis neturi jokios realios galios kitiems nusikaltėliams. Jiems jis tik demonstruoja savo gyvenimą, nugyventą vadovaujantis nusikaltėlių taisyklėmis.

Visas savo pajamas Šventasis siunčia į kalėjimą: tik jis gali skirstyti aukas tiesiogiai kiekvienam nusikaltėliui aplenkdamas obščaką, bendrą nusikaltėlių kasą. Šitaip dar labiau užtikrinama parama nusikaltėliams, nes dažnai obščako valdytojui sunku visus patenkinti, ypač dideliuose kalėjimuose, kur kali daugiau kaip trisdešimt tūkstančių žmonių, o kalėjimą sudaro šimtai blokų. Tiesa, tokiais atvejais valdytojas išdalija kasą keliems savo pagalbininkams, sėdintiems skirtingose kamerose, tačiau tiesa ir tai, jog dažnai pagalbininkai nesutaria tarpusavyje ir kyla ginčų, dėl kurių daug žmonių gali nesulaukti materialinės pagalbos. Tuomet jiems visada padeda Šventasis, nes pareigos suteikia jam galimybę nekreipti dėmesio į vidinius konfliktus.

Šventasis neturi teisės teisti kitų nusikaltėlių, per visus konfliktus privalo išlikti neutralus, tačiau bendraudamas su visomis šalimis, pats neįsikišdamas, gali padėti konfliktus išspręsti. Skirtingai negu senieji autoritetai, Šventasis gali liesti pinigus ir asmeniškai vykdyti nusikaltimus.

Šventuoju negalima tapti pačiam panorėjus: tai vaidmuo, kuris, kaip ir visi kiti vaidmenys nusikaltėlių bendruomenėje, tau patikimas įvertinus žmogiškas galimybes ir konkrečius talentus.

Šventojo pareigos yra pačios rečiausios nusikaltėlių bendruomenėje: tai jie iš esmės valdo didžiausius pinigus. Tai jie surenka lėšas iš visų bendruomenių ir siunčia į kalėjimus grynaisiais pinigais arba kaip materialinę pagalbą. Dėl šios priežasties Šventieji labai saugomi.

Visame Benderų mieste buvo tik trys Šventieji. Pirmasis, senelis Dimjanas, vadinamas „Kailine Kepure”, mirė nuo senatvės devinto dešimtmečio pabaigoje. Jis buvo sibirietis ir gyveno mūsų rajone. Antrasis, dėdė Kostia, vadinamas „Mišku”. Jis taip pat buvo iš mūsų rajono, žuvo Sankt Peterburge dešimto dešimtmečio pradžioje per didžiulį susišaudymą tarp nusikaltėlių ir policijos. Trečiasis kaip tik ir buvo dėdė Fedia, paskutinis Benderų Šventasis.

Jis buvo linksmas ir labai teigiamas žmogus, labiau panėšėjo į vienuolį negu į nusikaltėlį. Jaunas būdamas nudėjo tris policininkus ir buvo nuteistas mirties bausme, tačiau vėliau bausmė pakeista į įkalinimą iki gyvos galvos. Po trisdešimties metų, praleistų specialaus režimo kalėjime, jį paleido nusprendę, kad „subjektas tinkamas reintegruoti į visuomenę”. Tada jam buvo daugiau kaip penkios dešimtys metų. Netrukus tapo Šventuoju. Užsiėmė įvairia nelegalia veikla ir turėjo ištikimų nusikaltėlių grupę. Beveik visi jie buvo sibiriečiai. Visi gyveno tame pačiame name. Vieni, be šeimų. Buvo visiškai atsidavę nusikalstamam pasauliui, padėdavo kalėjime sėdintiems ar ką tik iš jo išėjusiems žmonėms, remdavo mirusių ir senyvų nusikaltėlių šeimas. Užsidirbdavo iš kelių turimų barų.

Jeigu mieste kas nors atsitikdavo, galėjai neabejoti — dėdės Fedios vyrai apie tai žino. Jie palaikė ryšius ir su nusikaltėliais, kalinčiais tolimiausiuose, netgi Sibiro, kalėjimuose, o reikiamą informaciją galėjo gauti labai greitai.

Turėdamas omenyje jų padėtį mūsų visuomenėje, pamaniau, kad labai svarbu papasakoti jiems, kas nutiko. Nors tai ir neturėtų lemiamos reikšmės paieškoms, vis dėlto tai būtų pagarbos iš mūsų pusės ženklas, kuris galėtų padėti gauti kitokios pagalbos, pavyzdžiui, iš logistinės pusės ar apdorojant informaciją.

Taigi, atvažiavome į Šventojo namus. Jie priminė daugiabutį: čia buvo kiemas ir didelis sodas, kuriame stovėjo daug stalų ir suoliukų. Laikantis senųjų papročių laukujės durys buvo išverstos ir numestos ant žemės, priešais įėjimą. Tai buvo ženklas, kad tie namai atviri visiems. Iš tiesų, juose visada būdavo svečių. Aplankyti Šventojo ir jo draugų žmonės atvažiuodavo iš visos SSRS.

Aš taip pat dažnai lankydavausi tuose namuose, nes mano tėvas buvo geras dėdės Fedios draugas. Drauge juodu prasuko ne vieną reikalą ir abu žavėjosi balandžiais. Mano tėvas dovanodavo jam balandžių, nes jis nieko sau negalėjo pirkti. Šventasis juos laikė, tačiau sakydavo, kad jie mano tėvo, o jeigu kalbant man išsprūsdavo koks pagiriamasis žodelis jo balandžiams, dėdė Fedia visuomet mane pataisydavo. Sakydavo, kad tie balandžiai ne jo, kad juos laiko tik todėl, jog mūsų namuose trūksta vietos.

Kaip paprastai dėdė Fedia buvo ant stogo, kur specialiai suręstame aptvare laikė mano tėvo balandžius. Pamatė mane ir pamojo, kad užlipčiau. Parodžiau į savo palydovus, ir jis vėl pamojo, kviesdamas visus mus ant stogo. Įėjome į namus ir, pasisveikinę su visais sutiktais žmonėmis, užlipome laiptais į trečią aukštą. Priėjome duris, vedančias ant stogo. Prieš jas atidarydami išsitraukėme turimus ginklus ir sudėjome juos ant lentynėlės, kur stovėjo kibiras su balandžių lesalu. Taisyklės draudžia stoti prieš Šventąjį ginkluotiems. Būtina akcentuoti, jog negalima turėti net ir peilio, nors paprastai peilis laikomas kultiniu daiktu kaip, pavyzdžiui, kryžius, kurį reikia visuomet nešiotis. Tačiau susitinkant su Šventuoju reikia padėti į šalį ir peilį, šitaip akcentuojant kiekvieno nusikaltėlio įtaką, kuri yra stipresnė už jėgos ir pinigų įtaką.

Mums dedant peilius ant lentynos, Melas pamatė, kaip padėjau senelio Kuzios naganą. Jo veidas ištįso iš nuostabos, nes paprastai Melas visada žinodavo, jei įsigydavau naują ginklą. Kai suprato, jog revolverio jam neparodžiau, jį sutraukė mėšlungis, o klausdamas, iš kur jį gavau, atrodė beveik įsižeidęs.

— Paskui tau papasakosiu, — atsakiau. — Ilga istorija.

Pastebėjau, kad vienintelė jo akis žvelgia į mane su didžiausia panieka.

Atidariau dureles ir pagaliau siauromis kopėčiomis užlipome ant stogo. Dėdė Fedia stovėjo balandžių, lesiojančių kviečių grūdus, apsupty ir rankose laikė vieną jų porą. Atpažinau, kad jie Baku miesto balandininkų išvestos veislės, taigi, gerai skrido ir ypač „kapojosi”. Taip vadiname kai kurių veislių patinų elgesį, kuriuo jie demonstruoja savo vikrumą, norėdami patraukti patelių dėmesį.

Pasisveikinome su dėde Fedia, mano draugai prisistatė. Kaip reikalauja paprotys, iš pradžių turėjau šiek tiek pakalbėti apie su mūsų apsilankymu nesusijusius dalykus. Tai ne tik formali taisyklė. Taip elgiamasi dar ir todėl, kad būtų galima suprasti pašnekovo nuotaiką, įvertinti, ar tinkamas momentas aptarti tau rūpimą klausimą. Todėl pasiteiravau apie jo sveikatą, šiek tiek pakalbėjau apie balandžius, o paskui jis paklausė, kas mane atvedė.

— Užsukau „persimesti keliais žodeliais”, — atsakiau.

Kalbant, ypač su nusikaltėlių bendruomenėje įtakingais žmonėmis, apie problemas, kurias reikia išspręsti jiems padedant, paprastai kalbama su ironija. Autoritetai apie savo gyvenimą ar kokį asmeninį klausimą taip pat niekada nekalba taip, tarsi tai būtų svarbiausias dalykas pasaulyje: kalba apie save lengvai ir paprastai. Pavyzdžiui, jeigu nusikaltėlio paklausi, kaip klostosi jo reikalai, jis tau ironiškai atsakys, kad visus jo reikalus tiria prokuratūra, o jis užsiimąs tik mažmožiais, menkniekiais, nieko vertais dalykais.

Privalėjau apie mūsų rūpestį prabilti šiek tiek abejingu tonu, sakyti, kad atėjau „persimesti keliais žodeliais”, pakalbėti apie menkai reikšmingą, nelabai svarbų reikalą.

Dėdė Fedia nusišypsojo ir pasakė, kad jau viską žino. Paprašė papasakoti, kaip sekasi ieškoti. Trumpai, pernelyg nesileisdamas į smulkmenas, nupasakojau padėtį. Jis ramiai, kantriai klausėsi, tačiau kartkartėmis sunkiai atsidusdavo.

Man baigus, kurį laiką stovėjo nejudėdamas ir galvojo, paskui staiga pasakė, kad bus geriau, jei leisimės žemyn ir susėdę prie stalo išgersime čefyro. Nes „stovint vargu ar galima rasti teisingą atsakymą”.

Drauge su juo nulipome žemyn. Prie stalo jau sėdėjo du seni nusikaltėliai, juos dėdė Fedia iškart mums pristatė. Tai buvo jo svečiai, atkeliavę iš nedidelio Sibiro kaimelio, esančio ant Amūro upės kranto.

Prasidėjo arbatos gėrimo ceremonija.

Dėdė Fedia pats asmeniškai ėmėsi virti čefyrą. Visi jo dantys buvo patamsėję, beveik juodi — su niekuo nesupainiojamas aistringų čefyro gėrėjų požymis. Užkaitinęs vandenį ant malkomis kūrenamos krosnelės, nukėlė čefirbaką nuo ugnies, padėjo ant stalo ir jį į subėrė visą pakelį Irkutsko arbatos.

Laukdamas, kol čefyrą bus galima gerti, dėdė Fedia papasakojo mūsų istoriją savo svečiams. Jie jį išklausė su liūdesiu akyse. Vienas jųdviejų, aukštas ir stambus vyras tatuiruotu veidu, kaskart, išgirdęs Ksiušos vardą, persižegnodavo.

Dėdė Fedia supylė čefyrą į puodelį, sriūbtelėjo tris gurkšnius ir perdavė man. Čefyras buvo stiprus ir karštas, gerai „vežė”: taip sakoma, kai čefyras ima iškart veikti ir galvoje pajunti šiokį tokį lengvumą. Apsukome tris ratus. Melas išgėrė paskutinį gurkšnį, paskui, kaip reikalauja tradicija, išplovė puoduką.

Galiausiai dėdė Fedia ant stalo padėjo lėkštę ledinukų. Jie puikiai tiko sušvelninti stipriam čefyro burnoje paliktam skoniui. Mano mėgstamiausi ledinukai buvo ključva, spanguolių skonio. Tos rūgščios uogos auga ant mažų krūmelių šiaurinėje Rusijos dalyje ir tik pelkėtose vietose. Skanaudami ledinukus vėl pradėjome kalbėtis.

Dėdė Fedia papasakojo, kad žmonės, vadovaujantys jo barams ir naktiniams klubams, jau viską žino ir kad jeigu „Narve” (didžiausioje ir įspūdingiausioje diskotekoje mieste, kurioje lankydavosi labai daug žmonių) kas nors išgirstų ką nors įdomaus, be jokios abejonės, iškart mums apie tai praneštų.

Paskui padėjo ant stalo savo asmeninį indėlį į šį reikalą. Vienas iš svečių iškart pasekė jo pavyzdžiu ir ant stalo padėjo dolerių pakuotę. Dešimt tūkstančių. Netaręs nė žodžio, sibirietis milžinas tatuiruotu veidu, kurio pravardė buvo Raišas, pridėjo dar penkis tūkstančius.

Dėdė Fedia taip pat pasufleravo mums porą dalykų: patarė dar kartą apsilankyti Bamo rajone.

— Sunku garbingai kalbėtis su tais žmonėmis, baimės politika suveikia geriau, — pasakė ir pamerkė akį.

— Kaip čia pasakius, jeigu kam nors šmaukštelėsi ir kartais kuris nors neišgyvens, nieko tokio. Anksčiau ar vėliau jie vis tiek tarpusavyje išsižudytų. Bet jeigu įbauginsi, jie pradės rimtai judėti ir, ką gali žinoti, gal tarp ten gyvenančių šiukšlių ras jūsų ieškomą žmogų.

Dar patarė stipriau paspausti tuos iš Centro, nes galų gale, jeigu merginą išprievartavo jų rajone, dalis kaltės buvo ir ten gyvenančiųjų. Pasak jo (o tokie žmonės kaip jis klysta retai), visi atsakingi Centro rajono nusikaltėliai gali neabejodami „rašyti laiškus namo”, kitaip tariant, ruoštis brutaliam susidūrimui su nežinomybe.

Dėdė Fedia nepritarė Gagarino dosnumui duoti Centro rajono vaikinams pusę dienos, kad šie galėtų gauti informacijos be Sargo žinios.

— Dėl Jėzaus Kristaus meilės, — ėmė reikšti savo nuomonę, — kas mums rūpi, jeigu jie gaus nuo Sargo? Taip dar geriau, nes jie tikri neišmanėliai. Tie Centro vaikinai galvoja tik apie tai, kaip pasiguldyti moterį ir palošti kortomis, rengiasi lyg beždžionės, iš jų nešiojamo aukso kiekio galima pamanyti, kad jie čigonai, o paskui, kai jų teritorijoje kas nors atsitinka, stovi prisišikę į kelnes ir smirdi viso miesto akivaizdoje... Ne, dabar jūs eikite tiesiai pas Sargą ir pasakykite jam, kad jeigu jis iki šio vakaro neatveš jums tų silpnapročių, kurie, jam ir jo vyrams miegant, jų teritorijoje privirė košės, pranešite apie tai, kas įvyko, visoms viršūnėms... Pamatysite, patieks jums juos ant lėkštutės melsvais apvadais, pamatysite...

Jam kalbant, jau įsivaizdavau, kaip visa tai atrodys. Centro sargas net nenorėjo mūsų priimti, kur jau ten mums jį kritikuoti ar jam grasinti. Tačiau, kaip visuomet sakydavo amžinatilsį mano dėdė, „kas nerizikuoja, tas negeria šampano.

Padėkojome dėdei Fediai už priėmimą, labai vertingus patarimus bei pinigus, skirtus padidinti atlygiui, ir nuvažiavome prisijungti prie likusios grupės dalies, kad suplanuotume susitikimą su Centro vaikinais.

Susitikti buvome sutarę senojo Slyvos bare. Slyva jau seniai nedalyvavo jokioje veikloje ir tik rūpinosi savo baru. Kitaip tariant, visuomet sėdėdavo prie staliuko ir ką nors gerdavo arba valgydavo, o dvi jaunos merginos, jo dukterėčios, dirbdavo.

Slyva dėl savo sunkaus ir skausmu persunkto gyvenimo buvo gerai žinomas mieste. Jis nebuvo kilęs iš nusikaltėlių šeimos: tėvai buvo mokyti žmonės, intelektualai. Tėvas — mokslininkas, užsiėmė moksliniais tyrimais chemijos srityje, o mama dėstė literatūrą Maskvos universitete. Ketvirto dešimtmečio pabaigoje, Stalino režimui atginus siaubo bangą, jo tėvai buvo suimti ir paskelbti liaudies priešais. Tėvas buvo apkaltintas ryšių su Amerikos ir Anglijos šnipais palaikymu, o motina — antisovietine propaganda. Visa šeima kartu su dviem vaikais — Slyva, kuriam tuomet buvo dvylika, ir jo sesute Lesia, kuriai buvo vos kiek daugiau nei treji, — buvo deportuota į Vorkutos gulagą. Ten draugai komunistai, patriotai ir taikos visoje žemėje įtvirtintojai politinius kalinius kankindavo pačiais nežmogiškiausiais kankinimo būdais. Slyvos tėvas buvo labai silpnas fiziškai. Nuo sumušimų ir ūmaus plaučių uždegimo jis mirė dar traukinyje. Atvežti į Vorkutą vaikai nuo motinos nebuvo atskirti, bet tik todėl, kad tuomet vaikų blokas dar nebuvo pastatytas. Toje vietoje jie gyveno ilgai. Matė aplink mirštant daugybę žmonių — nuo šalčio, ligų, sumušimų ir bado, kankinamų parazitų...

Slyva pasakojo, kad kartą jį, sesutę ir mamą nuvedė į vietą, kurioje dirbo vadinamasis „ypatingasis vidaus tyrėjų būrys” — skerdikų gauja, kankindavusi jau nuteistus žmones. Tačiau kankindavo ne tam, kad išgautų informacijos, o „perauklėjamaisiais” tikslais. Prižiūrėtojų akivaizdoje jie privertė mamą išsirengti ir liepė išrengti vaikus. Tuomet pastatė vaikus į kampą ir pradėjo mušti mamą, o vaikus vertė žiūrėti, kaip ji kankinama. Paskui tie gyvuliai paėmė Slyvą ir sugalvojo žaidimą: pasakė, kad jeigu motina savo rankomis nesulaužys dukrelei mažojo pirštelio, jie po vieną sulaužysią jam visus pirštus. Mamai prieš akis, ilgai ir siaubingai kankindami, sulaužė jam šešis pirštus. Slyva pasakojo, kad buvo paklaikęs iš baimės ir nesiliovė klykęs, jog daugiau nebegali. Paskui staiga motina, panikos ir beprotystės apimta, čiupo mažąją Lesią, kurią laikė apsikabinusi, ir trenkė jos galvą į sieną. Tada pabandė užmušti ir Slyvą, tačiau mentams pavyko ją sustabdyti. Tuomet jie žiauriai ją sumušė. Iš to bloko gyva Slyvos mama jau neišėjo.

Slyvą išmetė laukan, ant sniego. Leisgyvį, sulaužytais pirštais paliko sušalti. Vaikinas pasakojo, jog norėjo tik kuo greičiau mirti, todėl pradėjo valgyti sniegą, kad greičiau sušaltų. Tuo metu netoli tos vietos dirbo paprastų kalinių, nusikaltėlių, būrys. Jie pjovė medieną barakų statyboms, nes gulagą reikėjo plėsti. Pamatę vaiką ant sniego, jie paėmė jį ir pradėjo juo rūpintis. Prižiūrėtojai į tai žvelgė pro pirštus, nes su paprastais kaliniais gulage (bent jau iš pradžių, kol sovietinė kalėjimų sistema dar nebuvo tapusi idealiai sustyguotu mechanizmu — pramonės grandine) buvo elgiamasi kitaip nei su politiniais. Administracija jų prisibijojo, nes jie buvo vieningi ir labai organizuoti. Panorėję būtų galėję surengti pačius tikriausius maištus.

Taip berniukas apsigyveno nusikaltėlių barake. Vienas kalinys sugydė jo pirštus, prie jų kruopščiai pritvarstęs minkšto medžio lazdeles. Nuo tos dienos nusikaltėliai jį globojo, išauklėjo. Pavadino Slyva pagal veido spalvą. Jo veidas visada būdavo pamėlęs, nes jam amžinai buvo šalta.

Būdamas penkiolikos Slyva tapo gaujos, kuri jį rado ir priglobė, vykdytoju. Koncentracijos stovykloje kilo karas tarp senuosius autoritetus remiančių nusikaltėlių — tarp jų buvo ir Slyvos draugai — ir tų, kurie patys save paskelbė naujaisiais autoritetais ir siūlė įvesti naujas taisykles. Pastarųjų buvo dauguma, jie buvo kilę iš žemiausių socialinių sluoksnių ir priklausė karo našlaičių kartai. Žodžiu, tokie nusikaltėliai, kokių anksčiau nebūdavo. Jie, kaip ir visa Rusija, gerbė tokias savybes kaip neišprusimas, žiaurumas, moralinių principų neturėjimas. Naktimis Slyva drauge su saviškiais įslinkdavo į zijanų (jaunų ir įžūlių nusikaltėlių) barakus ir juos išžudydavo — peiliu subadydavo miegančius. Kol jie suvokdavo, kas vyksta, pirmieji jau būdavo išskerdę pusę barako.

Slyva nužudė daug žmonių. Gal ir kvailystė, tačiau, manau, kad tik todėl jam pavyko išsigelbėti. Galbūt tokiu būdu išliejus įtūžį, nepaisant didžiulės vaikystėje patirtos traumos, jam pavyko išlikti sveiko proto.

Slyva sėdėjo ne viename kalėjime, taip pat ilgą laiką gyveno laisvėje ir visą laiką buvo vykdytojas. Vedė gerą moterį, susilaukė dviejų sūnų ir trijų dukterų. Ant dešinės rankos, kurios pirštus jam buvo sulaužę, buvo išsitatuiravęs kaukolę su policininko kepure. Ant kaktos išsitatuiravo užrašą Az vozdam. Išvertus iš senovinės rusų kalbos tai reiškia „atkeršysiu”.

Nežinau, ar jis atkeršijo, tačiau visą gyvenimą tik ir žudė policininkus. Turėjo be galo didelę per savo karjerą nužudytų policininkų ir kitų tvarkos palaikymo pajėgų ženklelių kolekciją. Laikė juos ant didžiulės komodos, raudonojoje savo namų kertelėje, po ikonomis. Ten pat stovėjo ir jo šeimos nuotrauka, priešais ją visuomet degė žvakė.

Tą kolekciją mačiau savo akimis. Pašiurpau. Daugybė įvairių epochų ženkliukų, nuo šešto dešimtmečio iki devinto dešimtmečio vidurio. Kai kurie kruvini, kiti suvarpyti kulkų. Buvo absoliučiai visų kategorijų ženklelių: įvairių Rusijos miestų apygardos policininkų, ypatingųjų su organizuotu nusikalstamumu kovojančių būrių, KGB agentų, įkalinimo įstaigų pareigūnų, prokuratūros agentų.

Slyva sakė, kad jų daugiau kaip dvylika tūkstančių ir kad esą ne visuomet jam pavykdavę juos nuimti. Absoliučiai tiksliai prisiminė viską apie kiekvieną auką: kaip ir kada nužudė. Kol apžiūrinėjau ženkliukus, jis nenustojo kartoti: „Gerai įsižiūrėk į juos, vaikeli, į tuos žmogžudžių veidus... Žmonių ašaros niekada nekrinta ant žemės, pirma jas surenka Viešpats?

Slyva kalbėjo, kad yra liepęs savo dukterims, jam mirus, nusiųsti tuos ženkliukus į Vidaus reikalų ministeriją Maskvoje drauge su laišku, kurį rašė ir taisė visą savo gyvenimą.

Parodė man tą laišką. Tai buvo veikiau ne laiškas, o visas sąsiuvinis, kuriame buvo pasakojama maždaug viskas: Slyvos istorija, jo pykčio priežastys, požiūris į pasaulį. Pabaigoje atskleidė, kur paslėpė kai kurių policininkų lavonus. Rašė, kad elgiasi dosniai, nes dabar mirusieji galėsią būti palaidoti ir, nors po daugelio metų, jų šeimos nariai turėsią, kur juos apraudoti. Deja, Slyvai galimybė apraudoti savo tėvo, motinos ir sesutės kapą nebuvo suteikta.

Viename sąsiuvinio skyriuje buvo jo eilėraščiai. Jei neįvertintum už jų slypinčios istorijos, pasakytum, kad jie labai paprasti, naivūs, nenušlifuoti. Prisimenu vieną, skirtą sesutei Lesiai. Bene ilgiausią iš visų. Vadino sesutę „nekaltu mielo Mūsų Viešpaties angelu”, rašė, kad ji šypsojosi, kaip „šypsosi dangus po lietaus”, kad jos „kviečių laukų, kurie tik ir laukia, kol bus nušienauti”, spalvos plaukučiai „žvilgėjo kaip saulė”. Paprastais ir meiliais žodžiais, nesilaikydamas rimo taisyklių, pasakojo, kaip ją mylėjo, ir prašė atleisti, kad nesugebėjo iškęsti skausmo, kai policininkai laužė jam pirštus, nes buvo „mažas berniukas, bijantis skausmo kaip ir visi vaikai”. Kalbėjo sesutei, kad motinos gestas, kai trenkė jos galvą į sieną, buvo „kilnus mylinčios motinos, netekusios vilties, žingsnis. Žinau, kad tu ją supranti ir kad dabar drauge esate rojuje kartu su Mūsų Viešpačiu?

Iš to eilėraščio buvo galima suprasti, kokia paprasta ir daugeliu atvejų primityvi Slyvos siela, kokia ji savaip graži bei kilni.

Dabar, kai paseno, o žmona mirė, Slyvą kankino vienatvė. Bare jis nuolat ieškodavo draugijos, pasakodavo apie savo gyvenimą ir rodydavo ten laikomą natūralaus dydžio šeimos portretą.

Man patikdavo su juo pasišnekučiuoti. Jis visuomet mielai pasidalydavo savo išmintimi ir ko nors išmokydavo.

Tai jis mane išmokė gerai šaudyti pistoletu. Žinoma, prieš tai mane mokė tėvas, dėdė ir senelis, tačiau aš buvau pernelyg liesas, mano rankos mažos ir gležnos, tad šaudamas nesugebėdavau gerai valdyti ginklo, jį spausdavau per stipriai. Slyva nusivedė mane prie upės, kur buvo galima nesibaiminant šaudyti į vandenį, tikrai žinant, kad nieko nesužeisi, ir pasakė: „Atpalaiduok ranką, vaikine?

Šaudėme tokarevu 7,62 — gana dideliu ir galingu, tačiau gerai subalansuotu pistoletu, kurio atatrankos jėga nelabai didelė. Vėliau išmokė mane šaudyti ir makedonietiškai. Šis būdas labai praverčia šaudant dviem pistoletais, taip pat kai šaudoma judant.

Žodžiu, užsukdavau pas Slyvą mielu noru ir gana dažnai. Dar ir todėl, kad jo dukterėčia buvo gera mano draugė ir kepdavo skaniausius mieste obuolių pyragus.

Kai atvažiavome į Slyvos barą, mūsų draugų dar nebuvo. Slyva kaip visada sėdėjo prie savo staliuko. Gėrė arbatą, valgė pyragą ir skaitė eilėraščių knygą. Vos mane išvydęs, padėjo knygą į šalį ir atėjo pasitikti. Apkabino ir tarė:

— Vaikeli, kaip laikaisi? Nutverėte jį?

Jau viską žinojo. Pagalvojau, kad taip dar geriau: bent jau nebereikės dar kartą pasakoti tos istorijos, kuri, virsdama žodžiais, man kėlė begalinį skausmą.

Pasakiau jam, kad vis dar ieškome kaltininko, ir jis tučtuojau pasiūlė savo pagalbą: pinigų ir kelias šaudykles.

Atsakiau, kad surinkome jau net per daug pinigų, o galbūt ir ginklų. Tačiau, kaip sakoma Sibire, „jei nenori įžeisti seno kurčio tigro, vaikščiodamas turi kelti šiokį tokį triukšmą”, todėl užbaigiau šitaip:

— Būtų gerai, jeigu išplatintum informaciją savo klientams ir klausytumeisi pastatęs ausis. O tavo dukterėčios obuolių pyragas su arbata labai pakeltų nuotaiką.

Netrukus visi sėdėjome prie stalo, valgėme pyragą ir gėrėme arbatą su citrina. Po dėdės Fedios čefyro buvo pats tas. O tas pyragas... tirpo burnoje.

Tarpusavyje aptarėme dėdės Fedios mums duotus patarimus. Visi buvome tos pačios nuomonės ir supratome, kad jeigu būtume pas jį nuvažiavę anksčiau, būtume sutaupę nemažai laiko.

Tuo metu atvažiavo likusieji: atrodė pavargę, tiksliau, išsekę. Kapas buvo dar panašesnis į numirėlį nei paprastai. Žvilgtelėjęs į jį pastebėjau, kad kairysis paakys šiek tiek pamėlęs. Visi buvo akivaizdžiai įsiaudrinę.

— Kas atsitiko? — paklausiau.

Gagarinas papasakojo, kad važinėdami po barus akis į akį susidūrė su tais debilais, apie kuriuos pasakojo Mino. Jie buvo septyniese, važinėjo juodu visureigiu ukrainietiškais numeriais.

— Norėjome su jais pasikalbėti, — sakė Gagarinas, — o vietoj atsakymo jie į mus paleido šūvius. Vienas kažkokiu japonišku daiktu net pataikė Kapui į veidą.

— Kuo tokiu? — susidomėjo Besą.

— Na, kažkokiu kovos įrankiu. Kaip iš kovinių filmų. Tokiu, kurį reikia labai greitai sukti rankose... Na, tiek to, žodžiu, išvažiuojančius juos bandėme sustabdyti, šaudėme į mašiną, bet nieko nepešėme...

— Galiu prisiekti, kad aš vienam pataikiau į galvą, — pridūrė Džidžitas.

— Ratas privažiavo mašina, bet jau buvo per vėlu, džipas buvo dingęs, — tarė Gagarinas. — Tuomet sustojau prie vienos telefono būdelės ir paskambinau namo. Paprašiau, kad mūsų seniai visuose rajonuose užtvertų kelius ir sustabdytų mašiną, kol ji dar neišvažiavo iš miesto.

Žvelgiau į liūdnai atrodantį Kapo veidą, sumuštą įrankiu iš japonų ir amerikiečių filmų, klausiausi pasakojimo apie susišaudymą bei persekiojimą ir akimirką pagalvojau, kad mes visi kraustomės iš proto. Staiga man kilo noras ką nors daryti, judintis, veikti. Tačiau, kaip visuomet sakydavo mano amžinatilsį dėdė, „katė apsikačiuoja ne tuomet, kai panori, o kai ateina laikas”.

Papasakojau Gagarinui, ką sakė dėdė Fedia.

— Kalbant su tais dviem ir man kilo šioks toks įtarimas, — tarė jis. — Nežinau, man atrodo, jie kažką slepia. Norėjo kuo greičiau mumis atsikratyti, kažkam jiems reikėjo laiko... Tačiau kam?

Nusprendėme vis tiek nueiti į sutartą susitikimo vietą po senuoju tiltu.

— Bet, Gagarinai, — tariau, — atsargumo dėlei gal būtų protingiau neiti visiems. Gėriau eikime trise, kaip manai? Pėsčiomis, kad, jeigu užvirs jovalas, galėtume sprukti į visas puses...

Gagarinas sutiko:

— Teisingai, bet vienas iš trijų būsiu aš.

— Geriau ne, — pasakė Melas, — seniai tau pavedė įvykdyti užduotį, esi atsakingas už misiją. Jeigu tau kas nors nutiks, padėtis tik dar labiau pablogės.

Šiek tiek pasitarę nusprendėme, kad eisime aš, Melas ir Besą. Kiti turėjo laukti netoliese ir prireikus būti pasiruošę veikti.

Mašinoje sukurpėme planą: aš stovėsiu viduryje ir stebėsiu priešakyje bei kairėje pusėje esančią teritoriją, Melas bus man iš dešinės ir stebės dešinę (dar ir todėl, kad jis turėjo tik dešinę akį), Besą seks šiek tiek iš paskos ir kartkartėmis pasilenks užsirišti batų raištelių. Šitaip stebės padėtį už nugaros.

Sustojome netoli tilto esančioje gatvelėje. Kiti liko laukti mašinose. Išsidėstėme, kaip buvome sutarę, ir apsimesdami, kad šiaip vaikštinėjame, lėtai patraukėme link tilto.

Tyčia, norėdami paerzinti mūsų laukiančius vaikinus, dešimt minučių vėlavome.

Kai nusileidome po tiltu, ten nieko nebuvo. Apsukome ratą, paskui grįžome prie mašinų.

Dabar tikrai turėjome priežastį važiuoti pas Centro rajono Sargą pasikalbėti taip, kaip mums patarė dėdė Fedia. Buvo aišku, kad du jo padėjėjai iškrėtė kokią nors riebią nesąmonę ir apvyniojo mus apie pirštą.

Į Centrą skriete skriejome, jautėmės taip, lyg būtume karinių lėktuvų eskadrilė. Pažaliavę iš pykčio, paniurusiais veidais jau įsivaizdavome, kokia velniava užvirs mieste, kai baigsime vykdyti misiją.

Mudu su Melu netgi aptarinėjome, kas laukia Sargo, tarsi jis būtų mūsų pačių rankose.

— Garantuotai jį nudės, — sakė Melas. — Niekaip neišneš sveiko kailio, kai taip akivaizdžiai parodė esąs silpnas. Kai tave išdulkina tavo paties padėjėjai, tai dar blogiau negu išduoti.

— O man atrodo, kad jį tik pažemins, — tariau. — Bus priverstas išsikelti į Bamą ir pus ten tol, kol koks debilas jį nudės dėl pavogtos auksinės grandinėlės.

Du nepilnamečiai, aptarinėjantys įtakingo ir patyrusio nusikaltėlio ateitį, nėra labai normalus dalykas.

Nusikaltėlių pasaulyje patartina vengti atsidurti tam tikrose situacijose: nors aplink tave visi klysta ir esi įsitikinęs savo teisumu, prieš sprendimus paversdamas realybe geriau „trisdešimt kartų persižegnok”, sakydavo mano senelis.

Kai atsiduri pačios aukščiausios visoje jūroje bangos viršuje, apima labai smagus jausmas. Bet kiek laiko tokia banga išsilaikys? Ir kas nutiks, kai tas milžinas, ant kurio užšokai, tave kaip miniatiūrinį parazitą nutrenks žemyn?

Jausdamas artėjant momentą, kai galiu pakilti ant tokios bangos, visada užduodu sau panašius klausimus.

Kai kurie nusikaltėliai, pajutę žemę slystant iš po kojų, pamiršta visas gražia, teisingas taisykles ir įstatymus. Tuomet pradeda lyti švinu ir niekas nieko nebegali užtikrinti.

Mąsčiau apie tai, jog važiuojame į teritoriją, kurią kontroliuojantis vyras mūsų net negerbia, nes, pagal jo taisykles, nepilnamečiai yra niekas. O kas bus, jeigu kaip tik per tuos pačius nepilnamečius jis praras savo galią? Tikrai neleis mums ramiai grįžti namo, kai išdulkinsime juos per subinę. Galbūt pradės karą, o mes iš medžiotojų virsime medžiojamaisiais. Galime atrodyti pikti kiek tik norime, galime net ir būti tokie, bet jeigu atsidursime dešimt prieš visą rajoną, kurio dar ir Sargas išprotėjęs siunta ant mūsų... Na, išskers mus kaip kiaules Naujųjų metų šventei ir tiek.

Atvažiavę į centrą prie baro, kuriame jau buvome lankęsi paieškų pradžioje, pamatėme stovint labai daug mašinų. Vadinasi, visi suvažiavo. Galbūt laukė mūsų, o gal tarpusavyje aptarinėjo padėtį. Pagal orą, pagal tai, kaip vėjas pūtė į veidą, supratau, kad jau užšokome ant bangos.

Lipdamas iš mašinos pažvelgiau į Gagariną. Nerimavau dėl jo būklės, nes jis turėjo kalbėti už mus visus. Nuo jo, nuo to, ką ir kaip pasakys, priklausė mūsų ateitis.

Gagarinas atrodė atsipalaidavęs, iš gudraus jo žvilgsnio supratau, kad turi planą.

Vienas kitam nieko nepasakėme. Nenorėjome kitų, stebinčių mus einant vidun, akyse atrodyti neapsisprendę.

Visa Centro rajono kompanija buvo susėdusi aplink vieną stalą, valgė ir gėrė. Sargas Pavelas sėdėjo vidury. Nutaisęs piktą veido išraišką įnirtingai kirto keptą kiaulės koją, aplink taškydamas taukus. Greta jo sėdėjo praeitą kartą mus įžeidęs provokatorius: mus pastebėjęs jis iškart atsistojo ir kaip išprotėjęs ėmė rėkti: „Kokio velnio jums reikia?”, į klausimą įpindamas įvairiausių įžeidimų.

Mes stovėjome nejudėdami, o tas juokdarys ėjo link mūsų. Kartkartėmis atsigręždavo ir žvilgtelėdavo į savo šeimininką. Norėjo žinoti, ar šis patenkintas jo elgesiu. Atrodė, kad Pavelui tai visai nerūpi. Į nieką nekreipdamas dėmesio toliau sau šlamštė, tarsi mūsų nebūtų.

Tam pajacui priėjus prie Gagarino ir ėmus kažką rėkti tiesiai jam į veidą, Gagarinas staiga kaire ranka čiupo jį už kaklo (ilgo ir laibo kaip kalakuto), o dešine iš kišenės lėtai išsitraukė savąjį tokarevą.

Nenuleisdamas akių nuo Pavelo Gagarinas viena ranka gniaužė to tipo (kuris vis bandė suduoti kumščiais, bet niekaip nepasiekė, todėl panėšėjo į vabzdį, pasmeigtą ant adatos) kaklą, o kita laikė pistoletą. Paskui pakėlė dešinę ranką ir šitaip akimirką sustingo: tuomet juokdarys pradėjo spiegti kaip sužeistas žvėris. Bandė pasukti veidą kuo toliau nuo numanomos dešinės Gagarino rankos trajektorijos. Veltui. Staiga ta ranka ėmė daužyti jam veidą pistoletu nežmoniška jėga ir greičiu. Pasipylė smūgių kruša.

Tipelio veidas virto vientisa žaizda. Jis nualpo. Vis dar laikydamas suglebusį žmogėną už kaklo, Gagarinas ir toliau stipriai ten pat daužė. Paskui, taip pat staiga kaip ir buvo pradėjęs, Gagarinas liovėsi jį mušęs ir paleido. Šis susmuko ant žemės kaip bulvių maišas. Po dešimties sekundžių Gagarinas ėmė jį spardyti. Buvo tikrai siaubinga.

Kai Gagarinas baigė ir priėjo prie stalo, prie kurio sėdėjo Pavelas (atrodė kaip žemę pardavęs, gerklėje jam buvo įstrigęs kiaulienos kąsnis, kurio niekaip neįstengė nuryti), pastebėjau, kad visi rankose laikome ginklus. Aš taip pat.

Gagarinas koja prisitraukė kėdę ir atsisėdo. Nelaukęs, kol anie iš Centro atsigaus po sumaišties, kilusios dėl juokdario sumalimo, pradėjo įžeidinėti Pavelą. Kalbėjo su juo taip, kaip kalbama su žmogumi, kurio lemtis jau aiški.

Labai rizikavo, tačiau jeigu bauginimo metodas būtų suveikęs, jei mums būtų pavykę sukelti chaosą tarp Pavelo vyrų, viskas būtų galėję baigtis gerai. Nevienas save gerbiantis nusikaltėlis nepalaikys Sargo, kurio ateitis dėl jo paties klaidų gali būti sužlugdyta: šitaip atitolintume jį nuo savo vyrų.

Gagarinas priėmė ekstremalų sprendimą. Viena laimė, kad tai padarė nepasitaręs su mumis, nes, be jokios abejonės, beveik visi būtume buvę prieš. Aš taip pat. Tačiau muzika jau grojo, todėl privalėjome šokti. Ir šokti kaip reikiant, kitaip galėjome būti nušluoti nuo parketo.

Gagarino kalbos Pavelui prasmė buvo paprasta: kaltino jį nekompetentingumu ir nepaprastai įžeidinėjo, siekdamas pažeminti vyrų akyse.

Tai veikė puikiai. Pavelo veidas pasikeitė, labai išblyško. Pasikeitė net jo sėdėjimo poza: prieš tai sėdėjo išpūtęs krūtinę, pakeltais pečiais. Dabar pečiai nusileido, krūtinė subliūško... Visa savo esybe buvo panašus į sudžiūvusį šūdą. Tik akys vis dar žvelgė su tokiu pat pykčiu, spindėjo tokia pat panieka kaip anksčiau.

Gagarinas pasakė jam, jog iš pat pradžių jis su mumis elgėsi negražiai vien tik dėl to, kad mes nepilnamečiai, nekreipdamas dėmesio į tai, jog tuo metu visų pirma atstovavome savo rajonui ir visai sibiriečių bendruomenei. Vykdydami savo misiją turėjome išspręsti padėtį, kurią visos bendruomenės, vertos nusikaltėlių vardo, laiko labai rimta.

Pasakė, jog apie tai, kas nutiko tą rytą, pranešė mūsų seniams. Papasakojo, kad jis su mumis nenorėjo kalbėtis ir pasiuntė du savo padėjėjus, bet jie pasirodė esantys nepatikimi, nes paskyrė susitikimą ir į jį patys neatėjo, taip priversdami suabejoti jo valdžia. Variantai galėjo būti du: arba jis buvo visiškai savo rajono nesugebantis valdyti Sargas, arba (o šitai būtų buvę dar blogiau) bandė nuslėpti kažką svarbaus.

— Mes tik norime iki galo įvykdyti savo užduotį, — pareiškė Gagarinas visiems susirinkusiesiems, — o visa kita ne mums spręsti. Pranešėme lyderiams, jie ir nuspręs: tai yra svarbiausia.

Gagarinui kalbant Pavelas žiūrėjo į jį su pasišlykštėjimu. Staiga nebesutvardė pykčio ir sprogo. Sviedė į jį nešvarią servetėlę ir pataikė tiesiai į veidą. Tuomet atsistojo ir pakartojo ankstesnįjį vaidinimą: nusiplėšė marškinius, atidengdamas senomis tatuiruotėmis išmargintą krūtinę, nukabinėtą iki pat bambos tįsančiomis auksinėmis grandinėmis, ir ėmė rėkti nusikaltėlių žargonu. Atmetus keiksmažodžius ir įžeidimus, prasmė buvo maždaug tokia: „Ir nuo kada gi vaikigaliai gali apie ką nors kalbėtis su suaugusiais nusikaltėliais?”

Galiausiai pradėjo kartoti vis tą pačią frazę:

— Nori šauti į autoritetą? Tuomet, šauk!

Gagarinas nejudėjo. Niekaip negalėjau suprasti, kas sukasi jo galvoje.

Pastebėjau, kad Pavelo vyrai rengiasi kažką daryti. Vienas pasitraukė nuo stalo ir nuėjo į virtuvę. Tuo metu Pavelas šūkavo toliau. Priėjo prie mūsų ir iš eilės kiekvienam į veidą rėkė, ar mes vis dar norintys jį nužudyti.

Melas ir kiti stovėjo nejudėdami. Buvo aiškiai matyti, kad nenorėjo žengti klaidingo žingsnio ir laukė Gagarino įsakymo arba ženklo. Gagarinas sėdėjo prie stalo, į mus atsigręžęs nugara, ir nejudėjo.

Kai Pavelas priėjo prie manęs ir drauge su anksčiau girdėtais žodžiais iš šlykščios burnos dvoktelėjo vyno ir svogūnų smarve, akimirksniu iš kišenės išsitraukiau senelio Kuzios naganą. Įrėmiau jį į riebų to gyvulio snukį taip stipriai, kad vamzdis giliai paniro į jo iš nuostabos formą pakeitusio veido odą. Pasakiau:

— Šitą man užtaisė senelis Kuzia, supratai? Pasakė, kad galiu nudėti visus, kurie trukdys man rasti, kas išprievartavo mūsų seserį. Jei reikia, ir autoritetą.

Pavelas sustingo, įsistebeilijo į mane kartu ir piktai, ir liūdnai.

Gagarinas pakilo nuo stalo ir visiems susirinkusiesiems pranešė, jog netrukus išvažiuosime iš rajono. Norėdami apsidrausti ir išvengti susišaudymo, Pavelą išsivešime drauge.

Tuomet atsistojo vyras bjauraus ilgo rando nuo kaktos iki kaklo per nosį ir dešinę akį subjaurotu veidu ir labai ramiai tarė:

— Niekas nieko jums nedarys, mes jau prieš jums atvažiuojant buvome sutarę. Norėjome perduoti Pavelą lyderių teismui.

Jam kalbant žodis po žodžio ėmė aiškėti, kad Pavelas, kai kurių kitų (kurie jau tūnojo saugiai uždaryti) padedamas, suplanavo daugybę žmogžudysčių ir neramumų, šitaip norėdamas sukelti karą tarp bendruomenių. Jo tikslas buvo perimti alkoholio prekybos kontrolę, kurią iki šiol savo rankose laikė keletas senų įvairių kvartalų nusikaltėlių.

Vyrui sudarkytu veidu kalbant Pavelas išblyško, o aš laikydamas įrėmęs revolverį jaučiau, kaip jis dreba. Dabar jau įsisąmonino, kad jam galas.

Vyras sudarkytu veidu prisistatė esąs Pilvas. Niekada nebuvau apie jį girdėjęs. Iš kalbos ir laikysenos — stovėjo perkreipęs nugarą ir šiek tiek į priekį palenkęs galvą — supratau, kad neseniai išėjo iš kalėjimo. Netrukus jis pats tai patvirtino: pasakė, jog išėjo mažiau nei prieš mėnesį. Pridūrė, kad jam būnant kalėjime daugelis skundėsi dėl to, kaip Pavelas remia kalinius. Siųsdavo pagalbą tik tiems, kuriems norėjo, niekada nė vieno neaplankė ir skatino vidinius karus, kurie padarė daug žalos. Dėl šios priežasties, kelių senų nusikaltėlių pavedimu, Pilvas infiltravosi į Pavelo gaują, kad jį stebėtų, pasektų ir praneštų viską, kas vyksta.

Trumpiau tariant, prieš mus stovėjo Vojdotas, nusikaltėlių vykdytojas ir tyrėjas, klausantis tik senųjų autoritetų. Jo užduotis buvo atskleisti jaunų nusikaltėlių ir Sargų daromas neteisybes.

Pirmą kartą gyvenime mačiau tokias pareigas užimantį žmogų. Paprastai jie slepia savo tapatybę. Kita vertus, niekas mums negarantavo, kad Pilvas yra tikrasis jo vardas.

Pilvas kalbėjo toliau: pasakė, jog Pavelas nusamdė jaunų ukrainiečių grupelę, kad šie keltų sumaištį. Per pastarąjį mėnesį jie nužudė du žmones ir niekas nesuprato, kad tai jų darbas, nes viską padarė taip, jog buvo panašu į kito rajono įvykdytą užpuolimą, kitaip tariant, priminė karo pradžią. Tokius pat metodus prieš daugelį metų naudojo mentai.

Negalėjau patikėti savo ausimis. Jaučiausi taip, tarsi būčiau atitrūkęs nuo realybės.

— O Ksiuša, kodėl ją išprievartavo? — paklausiau.

— Pasismaginti. Nes buvo pametę galvas. Kitų priežasčių nėra, — atsakė Pilvas. — Tai pažadino jūsų bendruomenę, todėl Pavelas pasistengė juos paslėpti. Bet jie vis tiek valkiojosi ir krėtė nesąmones.

Visi juos matė, jie paliko daugybę pėdsakų. Gagarinas ir kiti su jais susidūrė. Po susišaudymo bandė pabėgti iš miesto per Balką. Stepanas pranešė, kad pasirodė tame rajone. Iš jo kiosko nesumokėję pasiėmė cigarečių ir alaus, sumušė Niksoną, tačiau šiam pavyko vieną sužeisti savo metaliniu strypu (puikus siurprizas puldinėjamiems neįgaliuosius). Grupelė armėnų jų laukė prie įvažiavimo į Kaukazo rajoną. Jie pabandė važiuoti džipu per sodą, partrenkė vieną armėną, tačiau paskui įklimpo upeliūkštyje, tekančiame tarp Kaukazo ir Balkos.

Visa tai nutiko per dvi valandas. Dabar nusmurgėlius įkaitais laikė armėnai, kurie, pasak Pilvo, laukė mūsų.

Pilvas pasakė, kad turime važiuoti drauge, nes jam reikia, jog tie šunsnukiai trijų liudininkų akivaizdoje patvirtintų, kad Pavelas jiems sumokėjo. Tik šitaip paskui bus galima atiduoti jį senųjų autoritetų teismui.

— Laikykite Pavelą tol, kol įsitikinsite, jog tai, ką papasakojau, yra teisybė, — užbaigė.

Taigi, vienam mūsų teko užleisti vietą Pavelui ir važiuoti Pilvo mašina. Nedavęs progos nuspręsti kitiems, pasisiūliau aš.

Įsėdome į vieno vaikinuko iš Centro rajono vairuojamą mašiną.

— Ar tu tikrai taip nori nudėti tuos žmones? — paklausė manęs Pilvas, kai pajudėjome.

Prieš atsakydamas kurį laiką pagalvojau.

— Iš manęs nekoks žudikas. Nejaučiu didelio pasitenkinimo žudydamas. Noriu tik, kad būtų įvykdytas teisingumas.

Pilvas nieko man neatsakė, tik linktelėjo ir nusigręžė į langą. Šitaip sėdėjo tylėdamas ir nejudėdamas, kol atvažiavome į Kaukazą. Man pasirodė, kad jam padarė įspūdį mano atsakymas, bet nesugebėjau suprasti, ar jis tokios pat, ar priešingos nuomonės.

Pasiekę Kaukazą nuvažiavome į tokio seno armėno vardu Frunzičius namus. Pažinojau jį, buvo geras mano senelio draugas. 1953 metais buvo vienas iš ginkluoto kalinių sukilimo Sibiro gulage organizatorių. Jo gyvenimas buvo nelinksmas, tačiau jam pavyko išsaugoti linksmą būdą: net ir po trumpučio pokalbio su juo užplūsdavo energijos banga.

Frunzičius drauge su kitais trimis armėnais laukė mūsų mašinoje priešais savo namų duris. Tie trys vaikinukai buvo jauni, vienas net nepilnametis. Pamatęs mus atvažiuojant užvedė variklį ir, rodydamas kelią, važiavo priekyje.

Atlydėjo mus į rajono pakraštyje stovintį seną karinį sandėlį. Už jo plytėjo laukai ir augo miškelis. Sandėlį pastatė vokiečiai per Antrąjį pasaulinį karą, jame buvo ne vienas tunelis. Kai prireikdavo nuleisti šiek tiek kraujo, nusikaltėliai neretai pasinaudodavo tais tuneliais nešvariems darbeliams atlikti.

Viduje buvo gal dvidešimt armėnų — suaugusiųjų ir paauglių. Visi ginkluoti kalašnikovais. Stovėjo aplink juodą gerokai aplamdytą džipą. Priekinis jo stiklas buvo išdaužtas, nebuvo ir dešiniųjų durelių. Džipe sėdėjo penki vyrai ištįsusiais veidais ir, nežinau dėl kokios priežasties, visiškai nuogi.

Jų drabužiai buvo sumesti į krūvą priešais mašiną, greta dviejų kūnų. Vienas buvo sužeistas į kaklą, iš jo vis dar bėgo kraujas. Kito galvoje žiojėjo skylė, iš kurios kraujas jau nebebėgo.

Išlipau iš mašinos iškart paskui Pilvą ir priėjau prie vaikinų, kurie susidomėję apžiūrinėjo penkių dar gyvų gyvulių veidus.

— Jie mūsų, tačiau pirma Pilvo eilė, — pasakė Gagarinas.

Nespėjau mintyse apsvarstyti, kaip Pilvas privers juos kalbėti, kai pamačiau, kaip nuo nepaprastai stipraus spyrio ant žemės parkrito Pavelas.

Susmukęs ant žemės Pavelas atrodė apgailėtinai. Prisiminiau tokį storą berniuką, kadaise gyvenusį mūsų rajone: jis taip nerangiai judėdavo ne tiek dėl savo svorio, kiek dėl silpno charakterio. Buvo įsitikinęs esąs beveik neįgalus ir vos radęs progą griūdavo žemėn. Kartais tai darydavo specialiai, norėdamas į save atkreipti kitų dėmesį, paverkti ir pasiskųsti savo fizine būkle. Po kelerių metų tas prakeiktas storulis sužinojo, kad Motina Gamta jį apdovanojo ilgu ir galingu kaip snaiperinis dragūnoko šautuvas „artilerijos pabūklu”. Nuo tada dingo visas vaikiškas jo silpnumas. Ypač bendraujant su merginomis, kurias keitė taip pat dažnai, kaip griežtų asmens higienos taisyklių besilaikantis džentelmenas keičia kojines.

Prisiminus tą tipelį mane visuomet suimdavo juokas, tačiau šią akimirką toji asociacija pažadino keistą pykčio jausmą. Taip, buvau įsiutęs. Staiga suvokiau, kad nors trūksta tik vieno žingsnio iki misijos įvykdymo, nejaučiu nieko ypatinga, jokio išskirtinio jausmo, visiškai nieko. Jaučiau tik pyktį ir nuovargį. Du veik primityvius, labai panašius į gyvuliškus, pojūčius, bet nieko, visiškai nieko žmogiškai pakilaus.

Štai Pavelas, tįso ant žemės. Jo padėtį mano dėdė būtų apibūdinęs taip: „Savo galvą painioja su subine.” Žiūrėjau į jį ir galvojau, kad gyvenime nėra nieko garantuoto ir tikro. Juk ta žmogiškoji šiukšlė, kuri šią akimirką buvo tarsi mėsos gabalas, besiruošiantis tapti muštu kepsniu, visai neseniai buvo pasipūtęs ir iš tiesų galingas.

Nustoję mušti vaikinai jį įvertė į vienos mašinos bagažinę. Taip reikia pagal taisykles: dabar jis apkrėstasis, tad negali būti toje pačioje erdvėje su garbingais nusikaltėliais.

Nemanau, kad tie penki pusgalviai, sėdintys nuogi džipe, suprato, kas jiems tuoj nutiks. Neįsivaizduoju, kas sukosi jų galvose, tačiau žvelgiau į juos ir man atrodė, kad jie nesuvokia aplinkos, tarsi būtų apkvaišę nuo narkotikų.

Man buvo gaila. Tiek daug galvojau apie tą akimirką, įsivaizdavau baimę jų akyse, žodžius, kuriais maldaus pasigailėti ir nežudyti: „Nenorime mirti, pasigailėkite..” žodžius, kuriais jiems atsakysiu: maniausi sujungsiąs juos į sudėtingą kalbą, kad įkalčiau į galvas, kokį didelį skausmą išprovokavo jų padarytas siaubas. Galvojau, jog kalbėsiu taip, kad paskutines akimirkas jie praleis visiškoje klaikybėje, kad juos aplankys kraupus jausmas, panašus į tą, kurį jautė Ksiuša. Deja, regėjau tik abejingus veidus, žvilgsnius, kurie tarsi skubino padaryti tai, dėl ko atvažiavome. Galbūt tik man taip pasirodė, nes mano draugai atrodė patenkinti. Jie ėjo link džipo ir neslėpdami pasitenkinimo šypsojo, demonstratyviai išsitraukė pistoletus ir juos užtaisė taip lėtai, jog buvo girdėti, kaip iš dėklų kulkos išstumiamos į lizdus ir atsitrenkia į sklendes.

Pažvelgiau į Melą: jis žingsniavo Gagarinui už nugaros, piktai iššiepęs klaikų savo veidą. Rankose laikė du pistoletus.

Paėmiau senelio Kuzios naganą ir nykščiu atlaužiau gaiduką. Revolverio būgnas apsisuko ir aiškiai tarkštelėjęs sustojo. Jutau, kaip po rodomuoju pirštu pakilo gaiduko svirtelė: revolveris paruoštas.

Kitoje rankoje laikiau stečkiną. Užtaisiau jį kaire ranka, kaip išmokė senelis Slyva: laikydamas rankoje rodomuoju pirštu išjungiau saugiklį, drūtgalį įrėmiau į diržą ir pajutau, kaip mechanizmas pajudėjęs į priekį įstumia kulką į lizdą.

Sutelkiau dėmesį į džipą, norėdamas apsispręsti, į kurį šiknių šauti pirmiausia. Tuomet Gagarinas, netaręs baigiamosios kalbos ir net neperspėjęs, pradėjo šaudyti abiem pistoletais. Netrukus, tiksliau, beveik tuo pat metu, ėmė šaudyti visi kiti. Susivokiau, kad ir aš šaudau.

Kapas šaudė užmerkęs akis ir labai greitai. Jam pirmajam pasibaigė makarovų šoviniai. Taip ir liko stovėti, vis dar pakeltose rankose laikydamas į džipą nukreiptus pistoletus, įsistebeilijęs į tuos penkis, į kuriuos liejosi mūsų pyktis, smingantis į kūnus kulkų pavidalu.

Gagarinas šaudė atsipalaidavęs, ramiai, pernelyg nesitaikydamas ir leisdamas kulkoms pačioms nubrėžti trajektoriją.

Melas kaip visuomet šaudė klaikiai. Stengėsi pistoletu pasiekti automato šūvių dažnumą ir kulkas leido visomis įmanomomis kryptimis. Kaip tik dėl to niekas niekada nedrįsdavo per susišaudymą būti jo priekyje. Išskyrus Gagariną, bet tik todėl, kad jis jautė įgimtą pasitikėjimą Melu, kurį galima būtų palyginti su šeštuoju pojūčiu.

Katinas šaudė su tokiu atsidavimu ir taip susitelkęs, kad net pats nejautė, jog laiko iškišęs liežuvį. Sukosi kaip reikiant, stengėsi iš visų jėgų.

Džidžitas šaudė gerai, visiškai taikliai, neskubėdamas. Gerai nusitaikydavo ir paleisdavo du tris šūvius, paskui vėl ramiai nusitaikydavo.

Besą šaudė kaip laukinių vakarų kaubojus. Pistoletus laikė juosmens lygyje ir šaudė vienodais, tarsi laikrodžiu pamatuotais, tarpais. Beveik niekada nepataikė, užtat visai neblogai atrodė.

Aš šaudžiau per daug negalvodamas. Taip, kaip buvau pratęs, makedonietiška technika. Ji šitaip vadinama todėl, kad makedoniečiai puikiai kovodavo dviem kalavijais vienu metu. Nesitaikiau, tiesiog šaudžiau į mašiną, ten, kur sėdėjo žmonės. Mačiau, kad jie miršta, kad kūnus purto paskutiniai traukuliai, kad juos apleidžia gyvybė.

Staiga vienas atidarė dureles ir iš visų jėgų pasileido bėgti angaro pusėn. Įsmuko į skardos tunelį — siaurą dienos šviesos apšviestą įėjimą, tarsi tamsoje nušviestą kelią. Jis taip smarkiai bėgo, kad mes stovėjome nustėrę.

Melas keletą kartų šovė jam pavymui, bet nepataikė. Tuomet Gagarinas priėjo prie vieno paauglio armėno, rankose laikančio kalašnikovą. Paprašė „sekundę“ paskolinti ginklą. Vaikinas, akivaizdžiai sukrėstas to, ką matė, padavė savo kalašnikovą. Mačiau, kaip tą akimirką drebėjo jo ranka.

Gagarinas atrėmė ginklą į petį ir paleido ilgą salvę bėglio pusėn. Kai kulkos jį pasivijo, tas buvo nubėgęs jau kokių trisdešimt metrų. Tuomet Gagarinas nuėjo prie jo. Žingsniavo taip, tarsi pasivaikščiodamas parke. Priėjęs paleido dar vieną papliūpą į ant žemės gulintį kūną, šis paskutinį sykį suspurdėjo ir nurimo.

Gagarinas paėmė jį už kojos ir, atvilkęs prie mašinos, paliko greta kitų dviejų negyvėlių, gulinčių ten nuo pat žudynių pradžios.

Mašinoje buvo keturi žaizdų sudarkyti lavonai. Džipas buvo skylėtas, iš vienos padangos lėtai šnypštė oras, nes ją buvo pradūrusi kulkos nuskelta kėbulo nuolauža. Visur kraujas: penkių metrų atstumu ištiškęs purslais, išsiliejęs balomis, lašantis iš mašinos ant grindinio kraujas maišėsi su benzinu ir upeliais tekėjo link mūsų, tiesiai po kojomis.

Tvyrojo visiška tyla, niekas nepratarė nė žodžio, visi stovėjo nejudėdami ir žiūrėjo į tai, kas liko iš tų vyrų.

Džipą ir lavonus palikome ten, kur įvykdėme teisingumą.

Paskui nuvažiavome į senojo Frunzičiaus namus. Pilvas turėjo iškeliauti. Prieš išvykdamas jis šiltai ir pagarbiai su mumis atsisveikino. Pasakė, kad padarėme tai, ką reikėjo.

Frunzičius mus patikino, kad lavonais pasirūpins armėno, kuris buvo sužeistas bandydamas sustabdyti mašiną, šeima. Jiems tai savotiškas asmeninis pasitenkinimas. Frunzičius taip pat užtikrino, kad „ant tų šunų kapo nebus nė kryžiaus”.

Nejuokavo ir nebuvo linksmas kaip paprastai. Frunzičius kalbėjo rimtai, tačiau teigiamai, tarsi norėdamas parodyti, jog mus palaiko. Kalbėjo mažai, pavaišino keliais buteliais labai gero armėniško konjako.

Tylėdami išgėrėme. Aš pradėjau jausti stiprų ir gniuždantį nuovargį.

Gagarinas ištraukė krepšį su pinigais ir pasakė Frunzičiui, jog atlygis priklauso jam. Frunzičius atsistojo nuo stalo, išėjo į kitą kambarį, o paskui grįžo rankose laikydamas pinigų paketą — penkis tūkstančius dolerių. Įdėjo juos į krepšį prie kitų ir tarė:

— Negaliu duoti daugiau, nes esu vargšas senis. Gagarinai, prašau nuvežti viską tetai Anfisai ir paprašyti jos atleidimo visų mūsų, nusidėjėlių ir blogų žmonių, vardu.

Tylėdami išgėrėme trečią butelį. Kai išvažiavome iš Kaukazo, jau buvo tamsu, aš vos neužmigau mašinoje. Galvoje sukosi daugybė minčių, prisiminimų ir neaiškių pojūčių maišalynė, tarsi būčiau palikęs kažką neužbaigtą arba blogai atliktą. Man tai buvo liūdna akimirka, nejaučiau jokio pasitenkinimo. Negalėjau nustoti galvojęs apie tai, kas nutiko Ksiušai. Neįmanoma jausti sielos ramybės.

Po kurio laiko pasikalbėjau su seneliu Kuzia.

— Reikėjo juos nubausti už tai, ką padarė, — tariau, — tačiau juos nubaudę, Ksiušai nepadėjome. Mane vis dar kankina jos skausmas, kuriam tas mūsų teisingumas neturėjo jokios reikšmės.

Jis atidžiai manęs klausėsi, paskui nusišypsojo ir pasakė, kad ir man reikėjo eiti savo senelio vyresniojo brolio keliu, kitaip tariant, gyventi vienam miškuose, gamtoje, nes gyvenimui tarp žmonių esu pernelyg humaniškas.

Atidaviau jam naganą, tačiau jis nenorėjo jo imti atgal, padovanojo man.

Praėjus beveik mėnesiui sužinojome, kad Pavelas ir trys jo bendrai, dalyvavę sąmoksle prieš nusikaltėlių bendruomenę, buvo nužudyti. Juos pririšo prie medžių parke, esančiame priešais Tiraspolio policijos nuovadą, ir į galvas įkalė po vinį.

Buvo kalbama, kad už visos šios istorijos kyšojo policininkų, siekiančių susilpninti mūsų miesto nusikaltėlių bendruomenę, ausys. Jiems tai pavyks vėliau, po penkerių metų, supriešinus jaunus nusikaltėlius su seniais ir pradėjus kruviną karą, kuris paženklino mūsų bendruomenės žlugimo pradžią. Iš tiesų, šiandien ji nebėra tokia, kokia buvo mano pasakojamos istorijos laikais.

Po trejų metų senelis Kuzia mirė nuo senatvės. Jo mirtis drauge su kitais įvykiais sudrebino visą sibiriečių bendruomenę. Daugelis senojo tikėjimo nusikaltėlių, nepatenkinti šalyje įvedamu kariniu ir policijos režimu, grįžo į Sibirą arba emigravo į tolimus kraštus.

Mano tėvas išsikėlė gyventi į Graikiją, ten penkerius metus sėdėjo kalėjime, o šiandien ir toliau gyvena Atėnuose.

Senasis Slyva vis dar gyvas ir tebesėdi savo bare. Pastaruoju metu apkurto, todėl kalbėdamas rėkia. Jo dukterėčia, ta, kuri kepdavo visame mieste skaniausius obuolių pyragus ir buvo gera mano draugė, ištekėjo už gero vaikino, pardavinėjančio kompiuterių reikmenis. Juodu drauge išsikėlė gyventi į Volgogradą.

Dėdę Fedią labai sukrėtė valdžios, režimo įvedimas Padniestrėje. Iš paskutiniųjų laikėsi ir visomis išgalėmis stengėsi įtikinti nusikaltėlius kovoti, tačiau paskui pasidavė ir išvyko gyventi į Sibirą, į mažą kaimelį ant Lenos upės kranto, kur ir toliau ėjo savo, Šventojo, pareigas.

Barbosas tapo labai svarbiu asmeniu nusikaltėlių visuomenėje: sudarė paktą su policija ir dabar mūsų mieste turi milžinišką valdžią, ten Juodoji sėkla iš esmės yra vienintelė policijos ginama kasta. Jos nekenčia visos kitos bendruomenės, bet niekas negali nieko padaryti, nes dabar jau jie vadovauja, jie kontroliuoja visus kalėjimus ir nusikaltėlių veiklą.

Gruzinų bendruomenėje buvo kilęs kruvinas karas, po kurio valdžią įgavo jaunieji nusikaltėliai. Gruzinai susikivirčijo su armėnais, ypač dėl savo nacionalistinių pažiūrų, su jais kariauja dar ir šiandien. Per tą karą Mino buvo nužudytas. Nušautas pakeliui į ligoninę, kai ėjo aplankyti žmonos, ką tik pagimdžiusios sūnų, kurio jis taip ir nespėjo pamatyti.

Senelis Frunzičius dėl tarp gruzinų ir armėnų kilusio karo nusprendė išvažiuoti iš Benderų. Šitaip pasielgė ne vienas abiejų konfliktavusių bendruomenių senis. Senelis Frunzičius pareiškė pasitraukiąs iš veiklos ir išsikėlė gyventi į savo gimtinę, joje dabar užsiima smulkia nelegalia prekyba alkoholiu.

Stepanas vis dar turi kioską prie gatvės, bet jau nebepardavinėja ginklų. Juodosios sėklos nusikaltėliai uždraudė jam tai daryti. Tad dabar, kad pragyventų, pardavinėja cigaretes. Prastumia ir vieną kitą suklastotos degtinės siuntą. Jo dukra baigė mokslus ir įsidarbino vienoje architektų studijoje Maskvoje. Niksonas kaip visada ištikimai padeda Stepanui. Jis vis dar pyksta ant komunistų ir juodaodžių, bet pagaliau susidraugavo su Melu, nors dėl to Melui ir teko paaukoti savo Game Boy žaidimų įrenginį. Šis žaidimas sugebėjo Niksono širdyje pakeisti jo taip mėgtą senąjį Tetris.

Melas sakė, kad pastaruoju metu Niksonas pražilo ir ėmė pernelyg sparčiai senti.

Gagarinas po šios istorijos išgyveno tik trejus metus: buvo nužudytas Sankt Peterburge, nes įsivėlė į reikalus su žmonėmis, turinčiais policijos ir KGB stogą. Apie jo mirtį sužinojome tik po kurio laiko, kai viena Gagarino meilužė susisiekė su jo tėvais ir pasakė, jog jis palaidotas Ligovo kapinėse.

Katinas išsikėlė į Rusijos pietus ir kurį laiką priklausė sibiriečių nusikaltėlių gaujai, kuri plėšė iš Azijos šalių atvykstančius traukinius. Vėliau susipažino su viena mergina iš Rostovo prie Dono, kazachų žemės, ir drauge su ja išsikėlė gyventi į kaimą ant Dono upės kranto. Oficialiai jis jau nebeužsiima nusikaltėlių veikla, augina tris vaikus — du berniukus ir mergaitę. Medžioja ir drauge su žmonos tėvu bei broliais dirba staliaus darbus. Melas ne kartą buvo nuvažiavęs jo aplankyti. Kaskart jam svečiuojantis, Katinas veltui bandydavo įkalbėti Melą vesti jaunesniąją savo žmonos seserį.

Kapas buvo sulaikytas Maskvoje per šarvuoto automobilio apiplėšimą ir nuteistas šešiolika metų kalėti. Kalėjime jis nužudė du žmones, todėl buvo nuteistas kalėti iki gyvos galvos ir perkeltas į specialųjį Ust Ilimsko kalėjimą, jame kali iki šiol. Dėl griežto režimo su juo neįmanoma susisiekti.

Džidžitas drauge su Besą apiplėšė ne vieną banką, vėliau su apiplėšimais kovojantis būrys juos susekė ir kurį laiką stebėjo. Tuomet jie pateko į gudriai paspęstus spąstus. Vienam informatoriui, kuriuo manipuliavo policininkai, davus ženklą, Džidžitas ir Besą apiplėšė banką, tačiau tą patį vakarą policininkai juos nužudė Tvero mieste esančiame viešbutyje Inturist ir pagrobė pavogtus pinigus. Melas vienas pats važiavo pargabenti jų kūnų namo. Palaidojo juos senosiose Benderų kapinėse. Laidotuvėse nedalyvavo beveik niekas iš mūsų, draugų. Tik Melas ir keli giminaičiai.

Melas ir toliau gyvena Padniestrėje savo tėvų namuose, kartais susiskambiname. Jis nebeužsiima jokia nusikalstama veikla, nes vienas nesugeba, o prie ko prisišlieti neturi. Kurį laiką dirbo vieno įtakingo jaunosios kartos nusikaltėlio apsaugininku, bet vėliau jam pabodo. Baigęs kursus pabandė mokyti vaikus aikido, bet ir tai nepavyko, nes į užsiėmimus visuomet ateidavo girtas. Dabar Melas neveikia nieko, visą laiką žaidžia su Play Station, kartais susitinka su kokia mergina, kartkartėmis padeda kam nors susigrąžinti skolą.

Ksiuša taip ir neatsigavo. Nuo tos dienos, kai buvo išprievartauta, su niekuo daugiau nebendravo: visą laiką tylėdavo, nudelbusi akis, ir beveik niekada neišeidavo iš namų. Kartais man pavykdavo ją įtikinti. Tuomet eidavome paplaukioti valtimi upėje, tačiau tai būdavo tas pats, kaip drauge vestis maišą. Anksčiau ji taip mėgdavo plaukioti valtimi: nuolat judėdavo, persėsdavo iš vienos vietos į kitą, išsitiesdavo valties priekyje ir įmerkdavo rankas į vandenį, triukšmaudavo, įsipainiodavo į žūklei naudojamus tinklus, žaisdavo su ką tik pagautomis žuvimis, su jomis kalbėdavo, vadindavo jas vardais. Po patirtos prievartos ji sėdėdavo nejudėdama, priblėsusi: daugių daugiausia ištiesdavo pirštą ir paliesdavo vandenį. Paskui taip ir sėdėdavo visą laiką, įsistebeilijusi į savo vandenin panirusį pirštą, kol paimdavau ją už rankos, kad padėčiau išlipti į krantą.

Kurį laiką tikėjau, kad palengva, žingsnelis po žingsnelio, ji atsigaus, tačiau padėtis tik blogėjo. Galiausiai Ksiuša nustojo net valgyti. Teta Anfisa be paliovos verkė. Bandžiau nuvežti ją į keletą ligoninių, pas įvairius specialistus, tačiau visi sakė tą patį: tokį elgesį lėmė jos ankstesnis psichikos sutrikimas. Nieko nebuvo galima padaryti. Sunkiausiomis akimirkomis, kad palaikytų Ksiušos gyvybę, teta Anfisa leisdavo jai vitaminus ir maitindavo per vamzdelį.

Tą dieną, kai aš išvykau, Ksiuša sėdėjo ant suoliuko priešais namus. Rankose laikė savo žaislą — megztą gėlę, kokiomis Sibire puošiami megztiniai.

Praėjus šešeriems metams nuo šios liūdnos istorijos, vieną naktį man paskambino Melas: Ksiuša mirė. „Jau seniai nejudėjo, — pasakojo, — ir palengva atsidavė mirties glėbiui.” Ksiušai mirus teta Anfisa išsikėlė gyventi į vieno kaimyno, kuriam reikėjo, kad kas nors padėtų jo žmonai prižiūrėti vaikus, namus.

Aš išvažiavau iš savo krašto, patyriau daug išgyvenimų ir įvairių istorijų, stengiausi gyvenime elgtis taip, kaip man atrodė teisinga, tačiau vis dar nesu iki galo įsitikinęs dėl daugelio dalykų, valdančių šį pasaulį. Ypač dėl teisingumo. Kuo toliau, tuo labiau man atrodo, kad pati sąvoka yra neteisinga. Bent jau kalbant apie žmogiškąjį teisingumą.

Praėjus dviem savaitėms nuo to, kai įvykdėme savo teisingumą, į mano namus užsuko nepažįstamas vyras. Jis pasisakė esąs Pilvo draugas. Papasakojo, kad Pilvas iškeliavo nežinia kur ir daugiau čia negrįš, tačiau prieš iškeliaudamas paprašė perduoti man vieną daiktą. Padavė paketą. Paėmiau jį, bet neatidariau. Iš mandagumo pakviečiau tą vyrą užeiti ir supažindinau jį su savo seneliu.

Vyras liko mūsų namuose iki kitos dienos. Drauge su seneliu valgė, gėrė ir kalbėjosi apie įvairius nusikaltėlių reikalus: apie etiką, jaunimo auklėjimo trūkumą, apie tai, kaip laikui bėgant pasikeitė nusikaltėlių bendruomenės, ir ypač apie Europos bei Amerikos šalių įtaką, kuri žlugdo jaunųjų Rusijos nusikaltėlių kartas.

Aš visą laiką buvau greta jų. Kai ištuštindavo butelį, skubėdavau į rūsį ir pripildydavau jį iš statinės.

Svečiui išvykus atidariau Pilvo siuntinį. Viduje radau suomišką peilį, vadinama finka, — įprastą Sankt Peterburgo ir Rusijos šiaurės rytų nusikaltėlių ginklą. Ginklas buvo naudotas, kaip pas mus ir Italijoje sakoma — „pagyvenęs” — gražia balto kaulo rankena. Buvo pridėtas ir popieriaus lapelis, kuriame Pilvas pieštuku buvo užrašęs:

„Žmogiškasis teisingumas siaubingas ir neteisingas, dėl šios priežasties teisti gali tik Dievas. Deja, kartais esame priversti aplenkti jo sprendimus.”

Laisvas kritimas

Kai man sukako aštuoniolika, buvau išvykęs. Vienoje sporto mokykloje mokiausi fizinio lavinimo. Norėjau susikurti kitokią ateitį, už nusikaltėlių pasaulio ribų.

Man tai buvo labai keistas laikas. Daug skaičiau, susipažindavau su vis naujais žmonėmis ir pradėjau suvokti, kad nusikaltėlio gyvenimas, kurį anksčiau maniau esant gerą ir garbingą, yra ekstremalus, kad visuomenė tokį gyvenimą laiko nenormaliu. Tačiau ir apie pačią visuomenę susidariau nekokią nuomonę. Man atrodė, kad žmonės yra akli ir kurti kitų, netgi savo pačių, problemoms. Niekaip nesuvokiau „normalų” pasaulį valdančiųjų veiksnių. Jame žmonės galiausiai atskiriami vieni nuo kitų, neturi nieko, kas juos sietų. Jie neturi galimybės pajusti palaimą dalytis jausmais ir dalykais su kitais žmonėmis. Mane siutino tradicinė rusiška moralė: visi greiti teisti, kritikuoti tavo gyvenimą, užtat patys sugeba tik leisti vakarus prie televizoriaus. Aukščiausias jų siekis — prikimšti šaldytuvą skanaus ir nebrangaus maisto, visiems drauge prisigerti per šeimos šventes. Moka tik pavydėti kaimynams ir stengiasi, kad kiti imtų pavydėti jiems. Gražios mašinos, geriau užsienietiškos, vienodi drabužiai, kad neišsiskirtum iš kitų, šeštadienio vakaras vietos bare — pasirodyti, išgerti turkiško alaus skardinėje, visiems pasakoti, kad viskas gerai, kad „reikalai” klostosi puikiai. Nesvarbu, jog esi tik kuklus išnaudojamas darbininkas ir nesugebi matyti, koks iš tiesų yra tavo gyvenimas.

Man rusų posovietinis vartotojiškumas buvo kažkas siaubinga. Žmonės savo noru skendo firminiuose skalbimo milteliuose ir dantų pastose, visi gerdavo tik iš užsienio atvežtus gėrimus, o moterys be saiko tepdavosi prancūziškais kremais, kasdien reklamuojamais per televiziją, ir tikėdavo, kad jie pavers jas panašiomis į reklamose vaizduojamas manekenes.

Buvau pavargęs ir sutrikęs. Netikėjau, kad sugebėsiu realizuoti save šiame pasaulyje kokiu nors garbingu ir naudingu būdu.

Visą laiką lankiau savo miesto sporto centrą. Užsiėmiau joga. Buvau lieknas ir lankstus, pratimai man pavykdavo gerai ir visi buvo manimi patenkinti. Vienas mano kovų meno mokytojas patarė pabandyti lankyti jogos užsiėmimus, kuriuos Ukrainoje vesdavo mokytojas, daug metų mokęsis Indijoje. Taip pradėjau dažnai važinėti į tobulinimosi kursus Ukrainoje, o kiekvieną vasarą drauge su grupe iš sporto skyriaus mėnesiui važiuodavome į Indiją.

Sulaukęs aštuoniolikos metų turėjau gauti jogos instruktoriaus diplomą, tačiau man nepatiko, kaip buvo tvarkomasi mokykloje, dažnai susibardavau su mokytoju. Jis man sakydavo, jog aš nepaklusnus, o neišmetė manęs tik todėl, kad daugelis vaikinų buvo mano pusėje.

Tas mokytojas išnaudodavo daugelį mokinių. Pavyzdžiui, liepdavo jiems vesti buhalteriją, mokėdavo grašius, o paskui teisindavosi keistomis kalbomis apie jogos filosofiją. Man atrodo, kad jam tiesiog taip buvo paranku. Visa tai pakenčiau tik todėl, jog man reikėjo to diplomo, kuris paskui man suteiktų galimybę mokytis visuose valstybiniuose universitetuose ir taip išvengti privalomosios karinės tarnybos. Svajojau atidaryti savo sporto mokyklą ir savo miesto gyventojus mokyti jogos.

Svajojau. Tačiau likus nedaug laiko iki studijų pabaigos nutiko labai nemalonus dalykas: drauge su mumis mokęsis vaikinas mirė nuo infarkto.

Daugelis joga užsiimančių žmonių tiki nuo realybės nutolusiais dalykais. Mokytojas vis pasakodavo apie žmones, kurie po daugelio metų treniruočių pradeda skraidyti, sugeba pasiversti įvairiomis gyvybės formomis. Pasakodavo daugybę kitų kvailysčių, kurių aš niekada nesiklausydavau, užleisdavau vietą kitiems grupės nariams, labiau besidomintiems tokiais argumentais. Tarp jų buvo ir Sergejus. Jis turėjo širdies problemų nuo pat gimimo, jam reikėjo gydytis, lankytis pas specialistus. Tačiau mūsų mokytojas jį įtikino, kad jo turimą širdies problemą galima išspręsti pratimais. Sergejus iš tiesų tikėjo, kad sunki patologija gali būti išgydyta tokiu būdu. Ne kartą bandžiau jam aiškinti, kad joga visiškai negali išgydyti nė vienos sunkios ligos, bet jis manęs neklausė. Atsakydavo, kad reikia tik treniruotis.

Kartą Sergejus nuvyko į didelį jogos mokyklų suvažiavimą Vengrijoje. Grįžtantį traukiniu jį ištiko infarktas. Mirė. Buvo liūdna ir tiek. Manęs su juo nesiejo artimi ryšiai, nebuvome geri draugai, tačiau, mano manymu, jo mirtis buvo vien mūsų mokytojo kaltė.

Baigėsi tuo, kad aš pasakiau mokytojui viską, ką galvoju, todėl susipykome. Jis išmetė mane iš mokyklos, tad diplomo negavau. Vietoj instruktoriaus diplomo man buvo įteiktas pažymėjimas, jog lankiau pamokas, jis suteikė galimybę viešai praktikuoti kai kurias disciplinas. Žodžiu, tai buvo tikras pasityčiojimas.

Visa tai nutiko pavasarį, kai Padniestrėje viskas pražysta ir ji tampa panaši į baltu nuometu pasipuošusią nuotaką, trykštančią gaivumu ir svaiginamais kvapais.

Kurį laiką nieko neveikiau, mąsčiau apie tai, kas įvyko. Paskui nuvažiavau į taigą aplankyti savo senelio Nikolajaus. Drauge ėjome medžioti, darėme tinklus ir labirintus žuvims upėje gaudyti, kaitinomės pirtyje ir daug kalbėjome apie gyvenimą.

Senelis Nikolajus gyveno miške vienas nuo dvidešimt ketverių metų ir buvo savaip išmintingas. Buvimas su juo tuo laikotarpiu man išėjo į naudą.

Grįžęs į Padniestrę ant upės kranto su draugais surengiau didelę šventę. Šventėme mano jau prieš kelis mėnesius praėjusį gimtadienį. Pasiėmėme dešimt valčių ir prisikrovę į jas vyno butelių, Melo senelės iškeptos duonos bei žvejybos įrankių patraukėme prieš srovę. Plaukėme į vietą, vadinamą „Didžiuoju lašu“.

Ši vieta, esanti už kokių penkiasdešimties kilometrų nuo mūsų, buvo gerai žinoma dėl savo grožio ir ramybės. Joje upė išplatėja, vietomis susidaro daug vienas su kitu susijungiančių mažų ežerėlių. Vanduo ten stovus ir šiltas. Srovės beveik nėra, atsiranda ji toje vietoje tik tada, kai kovo mėnesį ir iki balandžio vidurio, per potvynį, upė pakyla. Ten būdavo daug žuvų, ypač šamų. Jų ir plaukėme gaudyti. Naktį išplaukdavome valtimis ir įmerkę į vandenį įjungdavome didelį prožektorių. Šviesa atviliodavo šamus į paviršių, tuomet jiems trinktelėdavome mediniu plaktuku ilga rankena, skirtu kaip tik tokiai žūklei. Vienas laikydavo žibintą, o kitas būdavo pasiruošęs trenkti plaktuku. Buvo svarbu viską atlikti tyliai, nes menkiausias garsas išgąsdindavo šamus, o tuomet prireikdavo mažiausiai poros valandų, kol jie vėl išplaukdavo į paviršių. Aš žvejodavau su Melu, nes niekas kitas su juo nenorėdavo žvejoti: reikiamu momentu jis niekada nesugebėdavo pabūti tyliai.

Svarbiausia būdavo neleisti jam smūgiuoti į šamus plaktuku. Melas buvo labai stiprus, tačiau nelabai taiklus. Kartą jis nepataikė į šamą, užtat pataikė į savo porininką, mūsų draugą Besą. Sulaužė jam ranką. Nuo tada niekas nebenorėjo būti poroje su Melu. Visi jo vengė, sugalvodavo, kaip išsisukti. Sakydavo: „Neįsižeisk, bet mes su juo jau anksčiau buvome sutarę žvejoti poroje. Susirask sau kitą porininką...”

Kadangi niekas jo nenorėdavo, paprastai jį į porą paimdavau aš, nors ir žinojau, kad rizikuoju. Kita vertus, tik aš reikiamu momentu sugebėdavau jį sudrausminti.

Kelionė iki Didžiojo lašo praėjo puikiai. Oras buvo nuostabus, vanduo, sakytum, Viešpaties palaimintas, net ir plaukdami prieš srovę nejautėme jokio pasipriešinimo. Mano valties variklis tą dieną veikė kuo puikiausiai, nė karto neužgeso. Trumpiau tariant, viskas buvo idealu kaip atviruko piešinėlyje.

Atplaukę visų pirma papietavome. Aš šiek tiek padauginau vyno, todėl tapau pernelyg geras, geresnis nei paprastai. Eilinį kartą sutikau būti poroje su Melu. Jis apsidžiaugė, kad nebus paliktas krante, kaip dažnai nutikdavo.

Buvau toks atsipalaidavęs, jog leidau jam laikyti plaktuką. „Leidau” nėra tinkamas žodis. Būtų teisingiau sakyti, kad jis atsisėdo mano valtyje ir, žvilgtelėjęs į mane lyg niekur nieko, nesiklausęs čiupo į rankas plaktuką. Aš nieko nepasakiau, tik pagrūmojau kumščiu, norėdamas parodyti, jog jeigu nepataikys, baigsis blogai.

Nuplaukėme link mūsų pasirinkto ežerėlio. Kiekviena valtis pasuko į atskirą ežeraitį. Reikėjo būti visiškai atsiskyrusiems. Žvejojant tame pačiame vandens telkinyje kitos valtys liktų be laimikio, nes smūgio garso išgąsdintos žuvys pasislepia dugne.

Naktis buvo giedra, danguje spindėjo galybė žvaigždžių, o blyškus banguojantis ir mirgantis vandens paviršius atrodė pasakiškai. Tolumoje buvo girdėti laukuose ošiantis vėjas. Kartkartėmis mus pasiekdavo ilgas ir skvarbus jo gūsis, tarsi atskriejęs nardytų tarp mūsų. Upės kvapas maišėsi su miško aromatais ir nuolat kito. Rodės, aiškiai uodi akacijų lapų ir liepžiedžių kvapsnį, o paskui viršų paima upės krantuose želiančių samanų dvelksmas. Varlės choru traukė serenadas, kartkartėmis kokia žuvis išnirdavo į paviršių ir šauniai plekštelėdavo vandenin. Staiga iš miško išniro trys maži karališkieji elniai, ėjo atsigerti: srėbdami vandenį pleškėjo liežuviais, o paskui prunkštė kaip arkliai.

Aš tarsi ištirpau toje magiškoje aplinkoje. Man tokios akimirkos buvo vienos brangiausių gyvenime. Jeigu kas nors manęs paklaustų, kas yra rojus, neabejodamas atsakyčiau, kad rojus — į šį momentą panaši akimirka, trunkanti amžinai.

Tik Melas savo buvimu trukdė man visomis juslėmis pakilti į dangaus aukštybes: vos į jį pažvelgęs ir vėl prisipildydavau sunkaus realybės pojūčio. Suprasdavau, kad kol tas subjektas, tas nuosprendis, kurį likimas man lėmė pakęsti, bus greta, tol negalėsiu visiškai išsilaisvinti iš savo šiurkštaus žmogiškojo kūno.

— Melai, užčiaupk srėbtuvę, kitaip gausi plaktuku per galvą... — pasakiau ir pradėjau lėtai, kad nekelčiau pernelyg daug triukšmo, irkluoti.

Melas buvo susikaupęs. Sėdėjo valties viduryje ir abiem rankomis laikė plaktuką, tarsi bijotų, kad tas nepabėgtų.

Kai priplaukėme ežerėlio vidurį, ištraukiau seną povandeninį žibintą. Įžiebiau šviesą ir persisvėręs per valties kraštą labai lėtai nuleidau. Šviesa po vandeniu atrodė gražiai, apšvietė apie dešimt metrų gelmės, buvo matyti daug smulkių detalių. Mažos žuvytės apsupo žibintą ir plaukiojo aplink, tarytum suktų garbės ratą.

Melas įsitaisė virš manęs, rankoje laikydamas paruoštą plaktuką. Laukė mano ženklo.

Paprastai apie šamo pasirodymą sužinodavome pamatę iš gelmės kylantį didžiulį tamsų šešėlį, plaukiantį šviesos link. Pasirodžius šešėliui iškart reikėdavo pradėti lėtai ir tyliai kelti į paviršių žibintą, kad šamas sektų paskui, bet jo nepasiektų.

Žibintui pasiekus paviršių ir išnirus iš vandens būdavo svarbiausias momentas: norėdamas pataikyti į šamą, plaktuką laikantis draugas turi smogti iš visų jėgų į vietą, kurioje vos prieš akimirką buvo žibintas. Jeigu akimirksnį pavėluoji, jeigu šamas paliečia žibintą, jis iškart vėl panyra į gelmę, nes šamai yra dideli bailiai, bijo bet kokio kontakto su jiems nepažįstamais daiktais. Todėl šitaip žvejojant šamus darna labai svarbi.

Atidžiai žvelgiau vandenin. Pagaliau pamačiau iš gelmės kylantį šešėlį ir lėtai traukdamas virvę pradėjau tempti žibintą aukštyn. Melas man už nugaros pakėlė plaktuką ir pasiruošė smūgiuoti.

Nebuvo abejonių: tai tikrai šamas, kilo labai greitai. Turėjau tik laiku ištraukti žibintą.

Kai jau buvau jį iškėlęs beveik į patį paviršių ir vandenyje liko tik pats galiukas, Melas taip stipriai tvojo plaktuku, kad ore pasigirdo švilpimas, tarsi man pro ausis būtų praskriejusi kulka.

— Kristau! — surikau ir vos spėjau laiku paleisti žibintą iš rankų, kai Melo plaktukas siaubingai stipriai atsitrenkė į jį. Žibintas sudužo, ir šviesa iškart užgeso. Tamsoje išgirdau, kaip Melas tyliai atsiduso:

— Eik šikt, kokia kvaila žuvis. Maniau, kad kyla greičiau...

Jis vis dar buvo palinkęs virš manęs ir rankoje laikė plaktuką. Atsistojau, paėmiau irklą ir netaręs nė žodžio tvojau jam per nugarą.

— Už ką? — paklausė jis išsigandęs ir atsitraukė atatupstas į valties galą.

— Po šimts pypkių, Melai, esi tikras asilas! Kokio velnio daužai į žibintą?

Išgirdau nuo kranto atsklindančius Gagarino, Džidžito ir Besos balsus.

— Kas ten darosi? Ar iš proto išsikraustėte? — klausė Gagarinas.

— Kas gi gali darytis, tiesiog žuvis pernelyg didelė, nepajėgia įkelti į valtį, — pabrėžtinai ironiškai atšovė Džidžitas, puikiausiai supratęs, kad tas kvailys Melas ir vėl kaip paprastai bus sumovęs žūklę.

— Ei, Kolima! — šūktelėjo Besą. — Gali iškart jį nudėti, vis tiek nė vienas iš mūsų nieko nematė, paskui pasakysime, kad pats nuskendo.

Aš buvau įpykęs, bet kartu susidariusi padėtis kėlė ir juoką.

— Nagi, užvesk variklį, grįžtame į krantą... — piktai pasakiau Melui.

— Gal nori apsukti dar vieną ratą? — paklausė, o jo balse buvo justi nusižeminimo gaidelė.

Pažvelgiau į Melą: tamsoje jo veidas atrodė panašus į velnio. Nusišypsojau ir tariau:

— Sakai dar vieną ratą? Ir su kokiu žibintu šviesime sukdami tą sušiktą ratą?

Krante visi juokėsi.

Kai atplaukėme į krantą, Besą, turėjęs labai savotišką humoro jausmą, žvilgtelėjo į valtį ir patvirtino:

— Taip ir galvojau, brolau! Juodu visą žuvį suvalgė vieni patys! Ir kad tik nereikėtų dalytis su mumis, sulapnojo ją žalią!

Visi raitėsi iš juoko. Net ir Melas juokėsi, tik aš buvau šiek tiek nusiminęs, nes jaučiau, kad mano gyvenime turi įvykti kažkas naujo. Jaučiau, jog kažkas turi pasikeisti.

Surengėme puikią fiestą. Kiti buvo sugavę didelių šamų, išvalėme juos ir paruošėme kepti molyje. Tačiau man atrodė, kad visi kažkokie keisti, tarsi žinotų, jog mūsų laukia ypatingas laikotarpis, pakeisiantis mus visiems laikams. Kalbėjome apie praeitį. Visi pasakojome epizodus iš savo vaikystės, o besiklausantieji juokdavosi arba tylėdavo, priklausomai nuo pasakojimo nuotaikos.

Kiaurą naktį praleidome prie laužo, sėdėjome iki pat aušros, žiūrėjome, kaip žiežirbos ir pelenai, virtę dulkėmis, kyla į orą ir maišosi su švelniais ryto atspalviais. Aušo nauja diena.

Taip pat ir aš juokiausi, papasakojau vieną kitą istoriją, tačiau buvau sklidinas naujo jausmo, panašaus į liūdną ilgesį. Jaučiausi taip, tarsi priešais mane plytėtų didžiulė tuštuma, o aš turėčiau žengti pirmąjį žingsnį jos link. Tarsi paskutinį kartą turėčiau galimybę pažvelgti atgal, kad atminty išsaugočiau gražiausias ir svarbiausias akimirkas, liksiančias praeityje.

Iki aušros gėriau vyną, valgiau ir kalbėjausi, o tuomet nuėjau į mišką miegoti. Iš valties pasiėmiau antklodę, užsimečiau ją ant pečių ir patraukiau į krūmokšnius, kur vėsuma teikė atgaivą nuo karščio. Draugai išsiskirstė kas kur: vienas miegojo priešais beveik visai užgesusį laužą, Melas tįsojo vidury keliuko, vedančio prie ežerėlio, kuriame palikome valtį, ir nors keliukas buvo pažliugęs purvu, jis miegojo kaip negyvas, apsikabinęs irklą. Besą vaikščiojo nešinas tuščiu buteliu ir klausinėjo vaikinų, ar niekas nežino, kur sudėtos atsargos. Niekas jam neatsakė. Ir ne todėl, kad nežinojo, kur jos yra. Paprasčiausiai todėl, kad visi buvo katastrofiškos būklės.

Eidamas susisupęs į antklodę pajutau pasišlykštėjimą. Prisimenu, jog, nors buvau girtas ir šlitinėjau, visiškai blaiviai mąsčiau, kad esame tik vargšų girtuoklių, sugebančių prisidirbti bėdų ir žlugdyti save, gauja.

Vos išsitiesęs ant žemės iškart užmigau. Prabudau tik vakarėjant, jau temo. Draugai šaukė mane vardu. Atsimerkiau ir toliau gulėjau nejudėdamas. Dar stipriau negu praeitą naktį jaučiau, kad mano gyvenime tikrai kažkas nutiks. Nenorėjau keltis, norėjau likti gulėti krūmuose.

Kai grįžome namo, nuėjau į pirtį. Užkūriau krosnį ir šiek tiek pakūrenau malkomis. Tuomet paruošiau sausas ąžuolo šakas ir sumerkiau jas į karštą vandenį, kad paskui būtų galima naudoti masažui. Sumaišiau pušų ekstraktą su liepų esencija ir mišinį padėjau greta krosnies, kad oras, kuriuo kvėpuosiu, prisigertų kvapų. Pasidariau du litrus erškėtrožių, liepžiedžių, mėtų ir vyšnių žiedų užpilo. Praleidau dieną ilsėdamasis pirtyje, tįsojau nuogas ant medinių gultų ir lėtai šutau. Mane supo kvapūs garai, dideliais gurkšniais siurbčiojau žolelių užpilą ir net nejutau, koks jis karštas.

Naktį miegojau kaip negyvas, tarsi būčiau nugrimzdęs į nebūtį. Kitą dieną nubudau ir išėjau į lauką, atidariau pašto dėžutę, norėdamas patikrinti, ar nėra laiškų, ir radau balto popieriaus lapelį, nuo vieno kampo iki kito perbrauktą raudona linija. Jame buvo parašyta, kad Rusijos Federacijos karinė tarnyba kviečia mane atvykti patikrinimui. Privalau turėti asmens dokumentus. Taip pat buvo parašyta, kad tai trečias ir paskutinis kartas, kai siunčiamas šaukimas, ir kad man neatvykus per tris dienas būsiu patrauktas baudžiamojon atsakomybėn už „atsisakymą vykdyti karinės tarnybos prievolę tėvynei”.

Pamaniau, kad tas popiergalis yra menkniekis, nereikšmingas formalumas. Parėjau namo, pasiėmiau dokumentus ir net nepersirengęs, avėdamas šlepetėmis, išėjau į nurodytą vietą kitame miesto gale, į seną rusų karinę bazę.

Prie įėjimo parodžiau popierių sargybiniams. Nieko nepasakę, jie man atidarė duris.

— Kur man eiti? — paklausiau vieno jų.

— Eik tiesiai, juk vis tiek neturi reikšmės... — nenoriai atsakė akivaizdžiai suirzęs kareivis.

„Idiotas”, — pagalvojau ir patraukiau link didelio kabineto, ant kurio durų buvo užrašyta: „Karo prievolės ir naujokų skyrius”.

Kabinete buvo tamsu, beveik nieko nebuvo galima įžiūrėti. Jo gale buvo mažytis langelis, pro kurį sklido silpnutė, labai geltona ir liūdna šviesa. Buvo girdėti rašomosios mašinėlės barbenimas.

Priėjau arčiau ir pamačiau jauną moterį, vilkinčią kareivišką uniformą. Sėdėdama prie staliuko viena ranka ji rašė mašinėle, o kita laikė arbatos stiklinę. Gurkšnojo mažyčiais gurkšneliais ir vėsindama dažnai pūtė arbatą.

Atsirėmiau į pertvarą, skiriančią stalą nuo kambario, ir kyštelėjau galvą: mačiau, kad po stalu ant kelių moteris turi pasidėjusi atverstą žurnalą. Straipsnis buvo apie Rusijos muzikos žvaigždes. Nuotraukoje puikavosi dainininkas su povo plunksnomis puošta karūna ant galvos. Pasijutau dar liūdniau.

— Sveiki, atsiprašau, ponia, gavau šitą, — tariau ir ištiesiau lapelį.

Moteris pakėlė į mane akis ir akimirksnį žiūrėjo taip, tarsi negalėtų suvokti, kur ji ir kas vyksta. Buvo matyti, kad nutraukiau asmeninių minčių ir svajonių giją. Tuomet ji greitu judesiu nutraukė žurnalą nuo kelių ir apvertusi padėjo už rašomosios mašinėlės taip, kad jo nematyčiau. Pastatė arbatos stiklinę ir neatsistojusi, netarusi nė žodžio abejingu veidu man iš rankų paėmė baltą lapelį, perbrauktą raudonu brūkšniu. Akimirką į jį žiūrėjo, paskui balsu, kuris man pasirodė panašus į vaiduoklio, tarė:

— Dokumentai?

— Kokie dokumentai? Mano? — išlemenau ir iš kelnių kišenės išsitraukiau pasą bei visa kita.

Ji nužvelgė mane šiek tiek paniekinamu žvilgsniu ir pro sukąstus dantis iškošė:

— Na, žinoma, kad ne mano.

Paėmė dokumentus ir padėjo juos į seifą. Tuomet nuo lentynos paėmė blanką ir pradėjo pildyti. Paklausė mano vardo, pavardės, gimimo vietos ir datos, gyvenamosios vietos adreso. Paskui pradėjo klausinėti asmeniškesnių dalykų. Paklausė duomenų apie mano tėvus, o tuomet ištarė:

— Ar esi buvęs suimtas, turėjęs problemų su teisėsauga?

— Na, aš problemų su teisėsauga niekada neturėjau, atrodo, kad tai teisėsauga kartkartėmis turi problemų su manimi... Esu buvęs suimtas daug kartų, neprisimenu, kiek. Du kartus atlikau bausmę nepilnamečių kalėjime.

Išgirdusi mano žodžius ji pasikeitė. Suplėšė lapą, kurį buvo pradėjusi pildyti, ir paėmė kitą, didesnį, nuo vieno kampo iki kito perbrauktą raudonu brūkšniu kaip tas lapelis pašto dėžutėje.

Vėl pradėjome nuo pradžių. Vėl visi asmens duomenys, šį kartą taip pat ir apie teistumus: straipsnių numeriai bei datos. Paskui sveikata: ligos, skiepai. Netgi paklausė, ar geriu, ar vartoju narkotikus ir rūkau. Taip visą valandą... Aš tiksliai neprisiminiau datų, kada buvau nuteistas, tad sugalvojau jas čia pat, stengdamasis bent jau pataikyti metų laiką, mėnesį.

Kai baigėme, bandžiau paaiškinti, kad greičiausiai įvyko nesusipratimas, kad aš negaliu būti paimtas į karinę tarnybą, nes esu pateikęs prašymą atidėti terminą šešiems mėnesiams ir mano prašymas buvo patenkintas. Kad pažadėjau per tą laiką pabaigti studijas ir vėliau stoti į universitetą. Pridūriau, kad jei viskas vyks, kaip tikiuosi, Benderuose atidarysiu jaunimo sporto mokyklą.

Ji klausėsi. Į mane nežiūrėjo, ir man dėl to buvo šiek tiek neramu. Paskui padavė popieriaus lapą. Jame buvo parašyta, kad nuo šio momento esu Rusijos valdžios nuosavybė, ir mano gyvybę saugo įstatymai.

Nepajėgiau suprasti, ką iš tikrųjų visa tai reiškia.

— Tai reiškia, kad jeigu bandysi bėgti, susižaloti ar nusižudyti, būsi teisiamas už valdžios nuosavybei padarytą žalą, — šaltai paaiškino ji.

Staiga pasijutau patekęs į spąstus. Aplinka ėmė atrodyti kur kas slogesnė ir klaikesnė nei pirma.

— Klausyk, — pratrūkau, — man nerūpi jūsų įstatymai, aš esu nusikaltėlis. Jeigu reikės, sėsiu į kalėjimą, bet niekada nepaimsiu į rankas tavo sušiktos valdžios ginklo...

Buvau įsiutęs. Pradėjęs kalbėti iškart pasijutau esąs stiprus, netgi stipresnis už tą absurdišką situaciją. Buvau įsitikinęs, visiškai įsitikinęs, kad galiu pakeisti mano gyvenimą turintį valdyti mechanizmą.

— Kur, po velnių, yra generolas, ar kaip vadinasi jūsų lyderis? Noriu su kuriuo nors iš jų susitikti, pasikalbėti, nes mes su tavimi vienas kito nesuprantame! — pakėliau balsą. Ji žiūrėjo į mane tokia pačia abejinga veido išraiška kaip pirma.

— Jeigu nori pasikalbėti su pulkininku, jis yra. Bet nemanau, kad tau pavyks ką nors išspręsti... Priešingai, pasistenk nebloginti savo padėties, patariu elgtis ramiai...

Kai dabar pagalvoju, tai buvo geras patarimas. Esu įsitikinęs, kad ji man sakė svarbų dalyką, rodė geresnį kelią, bet aš tuo metu buvau apakęs.

Jaučiausi blogai. „Kaip gali būti, — pats sau sakiau, — dar šįryt buvau laisvas, kūriau savo dienos ir ateities, likusio gyvenimo planus, o dabar esu beprarandąs laisvę dėl kažkokio popieriaus lapelio.” Norėjau rėkti ir su kuo nors bartis, kad kas išgirstų mano įsiūtį. Man to reikėjo. Pertraukiau ją ir užrikau į akis:

— O Dieve ant kryžiaus, Palaimintasis Viešpatie! Jeigu noriu su kuo nors pasikalbėti, pasikalbėsiu! Kur, po velnių, yra tas jūsų vadas, generolas ar koks jis ten šūdas?

Ji pakilo nuo kėdės, paprašė manęs nusiraminti ir atsisėdus ant suoliuko palaukti dešimt minučių. Apsidairiau ir nepamačiau jokio suoliuko. „Po paraliais, ir kurgi aš patekau, visi čia bepročiai”, — galvojau, laukdamas tamsoje.

Staiga durys atsidarė ir vidutinio amžiaus karininkas pašaukė mane vardu:

— Nikolajau, eikš, pulkininkas tavęs laukia!

Pašokau kaip staigiai paleista spyruoklė ir nuskubėjau link jo, nes troškau kuo greičiau ištrūkti iš tos šlykščios skylės.

Bėjome į nedidelę aikštelę, apsuptą baltai dažytų pastatų, kurie buvo nusagstyti propagandiniais piešiniais ir plakatais, vaizduojančiais pratimus, kuriuos kareiviai turi daryti, kad išmoktų žygiuoti būriu. Perėjome aikštelę ir įėjome į šviesią patalpą dideliais langais. Čia vazonuose augo daugybė gėlių. Tarp gėlių stovėjo suoliukas, o greta suoliuko — didelė peleninė.

— Palauk čia, pulkininkas tave pakvies pro šias duris. Jei nori, gali parūkyti...

Karininkas buvo malonus, kalbėjo su manimi labai draugiškai. Nurimau ir pasijutau saugiau. Man atrodė, kad dabar pagaliau mano padėtis bus išnagrinėta ir mano balsas išgirstas.

— Ačiū, mielas pone, bet nerūkau. Labai dėkoju už paslaugumą, — ir aš stengiausi būti kuo mandagesnis. Norėjau padaryti gerą įspūdį.

Karininkas atsisveikino ir paliko mane vieną. Sėdėjau ant suoliuko ir klausiausi kareivių, išėjusių į aikštę pratybų, keliamo triukšmo. Pažvelgiau pro vieną langą.

— Kairę, kairę, viens, du, trys! — iš visų jėgų rėkė instruktorius, idealiai sutvarkytą uniformą vilkintis jaunuolis, kuris žygiavo drauge su vyrų būriu. Neatrodė, kad jie labai, trokšta treniruotis.

— Nikolajau, gali užeiti, sūnau! — pašaukė mane šiurkštus vyriškas balsas, kuris nors ir skambėjo maloniai, beveik meiliai, vis tiek atrodė kažkoks netikras, fone tarsi buvo girdėti nemaloni gaidelė.

Priėjau prie durų, pasibeldžiau ir paklausiau, ar galiu įeiti.

— Užeik, sūnau, užeik! — atsakė vis dar draugiškas ir malonus stambaus ir stipraus vyro, sėdinčio prie masyvaus stalo, balsas.

Įėjau, uždariau duris ir žengiau keletą žingsniu link jo, paskui staigiai sustojau.

Pulkininkas buvo maždaug penkiasdešimtmetis labai tvirtas vyras. Plikai nuskustą galvą vagojo du ilgi randai. Žalia uniforma buvo ankštoka. Kaklas toks platus, kad švarko apykaklė buvo taip įtempta, jog, rodėsi, tuoj plyš. Rankos tokios didelės ir mėsingos, kad nagų beveik nebuvo matyti. Perplėšta ausis liudijo, kad jis sportinių imtynių profesionalas. Veidas buvo lyg nukopijuotas iš sovietinio plakato, skelbiančio Antrojo pasaulinio karo propagandą: šiurkštūs bruožai, stora ir tiesi nosis, didelės, griežtos akys. Ant krūtinės, kairėje švarko pusėje, į eilę susegti gal dešimt medalių.

„Te neapleidžia manęs Jėzus, šitas baisesnis už mentą...” Jau įsivaizdavau, kuo gali baigtis mūsų susitikimas. Nežinojau, nuo ko pradėti. Man atrodė, kad neturiu jokių galimybių tokiam kaip jis sugebėti išreikšti tai, ką noriu.

Staiga, nutraukęs mano mintis, pirmas prabilo jis. Kalbėdamas vartė segtuvą, panašų į tuos, kuriuose policininkai laiko konfidencialią informaciją apie nusikaltėlius.

— Skaitau tavo istoriją, mielas mano Nikolajau, ir tu man vis labiau patinki. Mokykloje mokeisi nekaip, tiksliau, į ją beveik nėjai, užtat lankei keturias skirtingas sporto šakas... Šaunuolis, ir aš jaunas būdamas daug sportavau. Tik bukagalviai mokosi. Tikri vyrai sportuoja, ruošiasi kovai... Lankei imtynes, plaukimą, maratono bėgimą ir netgi šaudyklą... Šaunuolis, esi gerai pasirengęs jaunuolis. Manau, kad kariuomenėje tavęs laukia puiki ateitis... Yra tik vienas trūkumas. Sakyk, už ką buvai du kartus teistas? Vogei? — žvelgė tiesiai man į akis, o jei būtų galėjęs, turbūt būtų įkišęs nosį ir į mano smegenis.

— Nieko nepavogiau, aš nevagiu iš žmonių... Du kartus sumušiau žmones, mane nuteisė už „bandymą nužudyti, sukėlusį sunkias pasekmes”..

— Nieko tokio, nesijaudink... Ir aš jaunas būdamas mušdavausi, puikiai tave suprantu! Vyrams reikia išsikovoti vietą po saule, atrasti save, o muštynės pats geriausias būdas tai padaryti. Juk tada aiškiai matyti, kas yra šio to vertas, o į ką net spjauti gėda...

Kalbėjo su manimi taip, tarsi ketintų apdovanoti. Svyravau, nebežinojau, ką sakyti, o svarbiausia, kaip paaiškinti jam, kad visiškai neketinu tarnauti kariuomenėje.

— Klausyk, sūnau, man visiškai nerūpi tavo praeitis, baudžiamieji straipsniai ir visa kita. Man tu šaunus vaikis, telaimina tave Kristus. Padėsiu tau, nes man patinki. Štai čia turiu viso tavo gyvenimo aprašymą nuo tada, kai pradėjai lankyti mokyklą... — taręs padėjo segtuvą ant stalo ir užvertęs surišo jo šone esančias virveles. — Duosiu tau dvi galimybes rinktis. Taip leidžiu tik išskirtiniais atvejais, žmonėms, kurie man labai prie širdies. Galiu nusiųsti tave į pakrantės sargybą prie sienos su Tadžikistanu: padarysi karjerą, o jeigu patinka kopti į kalnus, tai ten tau labai tinkama vieta. Arba galiu nusiųsti tave į parašiutininkus, profesionalams skirtą mokyklą. Po šešių mėnesių tapsi seržantu ir ten taip pat padarysi karjerą. Laikui bėgant, nepaisant praeities, galėsi net tapti specialiųjų pajėgų nariu. Kariuomenė tau duos viską: atlyginimą, namus, draugus ir rangą atitinkantį darbą. Nagi, ką pasakysi? Kur nori būti paskirtas?

Atrodė, kad klausausi išprotėjusio žmogaus monologo. Jis kalbėjo dalykus, kurie man buvo visiškai bereikšmiai. Kariuomenė man duosianti viską, ką aš jau turiu: kaip galėjau jam paaiškinti, kad man nereikia nei rangą atitinkančio darbo, nei draugų, nei atlyginimo ar namų...

Jaučiausi taip, tarsi būčiau įsėdęs į ne tą traukinį ir staiga supratęs, kad neįmanoma grąžinti jo atgal.

Įkvėpiau šiek tiek oro ir atsakiau:

— Tiesą sakant, pone, noriu grįžti į savo namus!

Jis akimirksniu pasikeitė. Veidas paraudo, tarsi jį smaugtų nematoma ranka. Rankos susigniaužė į kumščius, o akys įgavo keistą atspalvį, pasidarė šiek tiek panašios į prieš audrą apniukusį dangų.

Pulkininkas paėmė mano asmens charakteristiką ir sviedė į veidą. Spėjau pakelti rankas ir atremti smūgį. Aplankas atsitrenkė man į rankas, atsivėrė ir popieriaus lapai pasklido po visą kambarį — ant stalo, palangės, grindų.

Stovėjau nejudėdamas kaip statula. Jis ir toliau žiūrėjo į mane neapykanta trykštančiu žvilgsniu. Paskui staiga pradėjo klaikiai rėkti (supratau, kad tai tikrasis jo balsas):

— Nenaudėli! Nori pūti šūde? Tai pūsi šūduose! Nusiųsiu tave ten, kur apsišiksi net nespėjęs nusileisti kelnių. Ir kiekvienąkart, kai taip nutiks, prisiminsi mane, nedėkingasis! Nori namo? Tuomet nuo šiandien tavo namai bus sabotuotojų brigadoje! Tenai tave išmokys, kas iš tiesų yra gyvenimas!

Rėkė ant manęs. Aš stovėjau kaip mietą prarijęs ir nejudėjau, o viduje jaučiausi tuščias tuščias.

Būdavo geriau, kai mušdavo mentai. Tuomet bent jau puikiai žinodavai, kuo viskas baigsis. Ši situacija man buvo visiškai nepažįstama. Mane apėmė didžiulis nerimas, nes nieko nežinojau apie kareivius. Nesuvokiau, kodėl turėčiau apsišikti, o svarbiausia, niekaip nepajėgiau prisiminti, kas tie sabotuotojai...

— Lauk, lauk iš čia! — man parodė duris.

Net neatsisveikinęs apsisukau ant kulnų ir išėjau iš kabineto. Už durų manęs laukęs kareivis atidavė man pagarbą.

— Seržantas Glazunovas! Sekite paskui mane, drauge! — tarė į užtaisomo kalašnikovo garsą panašiu balsu.

„Blusėtas šuo gal ir yra tavo draugas”, — pagalvojau, tačiau kukliai atsakiau:

— Atsiprašau, pone seržante, ar galiu nueiti į tualetą?

Jis keistai pažvelgė į mane, bet nepasakė ne.

— Žinoma, koridoriumi iki galo, tuomet į dešinę!

Perėjau visą koridorių. Jis sekė man iš paskos, o kai įėjau į tualetą, liko laukti už durų.

Tualete užsiropščiau iki viršuje esančio lango, o kadangi grotų ant jo nebuvo, nesunkiai iššokau. Lauke, už pastato esančiame kieme, nieko nebuvo.

„Tepraryja liepsnos tą beprotnamį, aš keliauju namo..?

Galvoje besisukant tokioms ir panašioms mintims, patraukiau prie išėjimo iš bazės. Ten mane sustabdė sargybinis. Jaunas, gal mano metų, labai liesas kareivis, šiek tiek žvairuojantis viena akimi.

— Dokumentai!

— Neturiu, atėjau aplankyti draugo...

Kareivis įtariai pažvelgė į mane.

— Parodyk leidimą išeiti iš bazės!

Išgirdus tuos žodžius man širdis į kulnus nusirito. Nusprendžiau apsimesti kvailiu:

— Kokį dar leidimą, ką čia kalbi. Atidaryk tas duris, man reikia eiti... — praėjau pro kareivį ir nuėjau link durų. Jis nutaikė į mane šautuvą ir suriko:

— Stok arba šausiu!

— Nagi, traukis! — atsakiau ir, čiupęs už šautuvo vamzdžio, ištraukiau jį jam iš rankų.

Kareivis pabandė suduoti kumščiu man į veidą, bet apsiginiau šautuvo buože. Staiga kažkas iš už nugaros stipriai trinktelėjo man per galvą. Pajutau, kaip kojos suglebo ir išdžiūvo burna. Du kartus giliai įkvėpiau, o su trečiu kvėptelėjimu praradau sąmonę.

Po kelių minučių atsigavau. Gulėjau ant grindų kareivių apsupty. Tarp jų buvo ir mane palydėti turėjęs seržantas. Buvo susirūpinęs, vaikščiojo aplink ir sąmokslininko tonu visiems kalbėjo:

— Nieko neįvyko, viskas gerai. Niekas nieko nematė, juo pasirūpinsiu aš.

Buvo akivaizdu, jog bijo būti nubaustas už neapdairumą.

Priėjo prie manęs ir spyrė tiesiai į šonkaulius.

— Tik dar kartą taip padaryk, šunsnuki, ir pats asmeniškai tave nudėsiu!

Dar porą kartų įspyrė, paskui padavė ranką ir padėjo atsistoti. Nuvedė mane į kažkokį namelį su grotomis ant langų ir šarvuotomis durimis. Labai priminė kalėjimą.

Įėjome. Vidus buvo menkai apšviestas, viskas atrodė nešvaru ir pilka, neprižiūrėta, apleista. Koridorius buvo trumpas ir siauras, jame — trejos šarvuotos durys. Iš koridoriaus galo atėjo kareivis. Maždaug dvidešimties metų, šiek tiek liesokas, bet iš veido atrodė geras. Rankose laikė didelį ryšulį įvairaus dydžio raktų ir nepaliaudamas juo žvangino. Tuomet vos neapsiverkiau iš liūdesio ir nevilties, kurį man kėlė tas žvangėjimas. Vienu tų raktų kareivis atrakino duris, ir seržantas įvedė mane į labai mažą ankštą kambarį su vienu grotuotu langu, prie sienos stovėjo medinis gultas.

Žiūrėjau ir negalėjau patikėti savo akimis. Taip paprastai, ne iš šio, nei iš to, atsidūriau kameroje.

Seržantas labai valdingu tonu paliepė kareiviui, kuris turėjo eiti sargybą:

— Per vakarienę duok jam valgyti kaip ir visiems kitiems. Ir atsargiai: jis agresyvus... Nevesk jo į tualetą vienas, pažadink savo porininką ir eikite drauge. Jis pavojingas, prie vartų užpuolė sargybinį, norėjo pagrobti automatą...

Rankose raktus laikantis kareivis žiūrėjo į mane išsigandęs: aiškiai buvo matyti, kad nekantrauja kuo greičiau mane užrakinti.

Seržantas įbedęs akis į mane tarė:

— Būk čia ir lauk!

Aš taip pat žvelgiau jam tiesiai į akis, neslėpdamas neapykantos.

— Kokio velnio turiu laukti? Ką visa tai reiškia?

— Lauk pasaulio pabaigos, šūdo gabale! Jeigu pasakiau laukti, lauk ir neklausinėk. Čia aš sprendžiu, ko tau laukti!

Šitaip pasakęs seržantas davė ženklą kareiviui, kad uždarytų duris, ir pergalingai nužingsniavo.

Prieš užrakindamas mane kareivis priėjo ir paklausė:

— Kuo tu vardu, vaikine?

Jo balsas atrodė ramus ir taikus.

— Nikolajus, — tyliai atsakiau.

— Nebijok, Nikolajau, čia esi saugesnis negu būdamas su jais... Pailsėk, nes po poros dienų tave ves į traukinį, kuris nuveš tave į Rusiją, į tau paskirtą brigadą... Ar jau pasakė, kur tave siunčia?

— Pulkininkas sakė, kad siunčia mane į sabotuotojus... — atsakiau pavargusiu balsu.

Jis patylėjo, o paskui susijaudinęs paklausė:

— Sabotuotojus? Šventasis Kristau, ir ką gi tokio jam padarei? Ką iškrėtei, kad šito nusipelnytum?

— Buvau auklėtas sibirietiškai, — atsakiau, jam uždarant duris.

Content

Лилин Николай Sibirietiškas auklėjimas