Джон Лескроарт

Клетвата

Дизмъс Харди #8

Посвещава се на Пийт Дитрих, Боб Заро

и, както винаги, на Лайза —

лекар, адвокат, индиански вожд

Първа част

Ще препоръчвам на болните полезен начин на живот, доколкото ми позволяват това умението и разумът, и ще ги предпазвам от всичко вредно и опасно. Не ще се поддам на ничия молба да поднеса някому смъртоносно питие, нито пък аз сам ще реша да сторя такова подобно нещо.

Хипократовата клетва

Корен на всички злини е сребролюбието.

Тимотей 6:10

Тъпата ѝ стара американска кола отново не работеше. Така че сега Лус Лопес седеше в автобуса и болният ѝ син Рамиро дремеше до нея. По това време на деня, преди обед, не беше претъпкано и тя беше доволна от това. Така Рамиро, дребничък за единайсетте си години, можеше да се сгуши до нея с глава на скута ѝ. Тя погали бузата му леко, с опакото на дланта си. Той отвори очи и немощно ѝ се усмихна.

При докосване кожата му бе топла, но не пареше. Повече я тревожеше порязването на устната му, отколкото възпаленото гърло. Нещо не ѝ харесваше във вида на раната. Беше се ударил в някакво желязо на детската площадка в понеделник и днес, четвъртък, мястото беше подуто, отпуснато и пожълтяло по краищата. Но когато се появи вчера възпаленото гърло, Рамиро се оплакваше не от порязаната устна, а от гърлото. Лус знаеше, че нейното момче не би се оплакало, ако не го боли наистина. Половината нощ той стоя буден с гаргари и тайленол, но сутринта ѝ каза, че не се чувства по-добре.

Наложи се да си вземе почивен ден, за да го заведе на лекар. Отсъствието от работа винаги беше риск. Макар че когато напусна дома си, бе на половината път от получаването на степен по бизнес, сега тя работеше като прислужница в хотел „Осака“ в японския квартал, а там държаха много на присъствието. Лус знаеше, че дори когато причината беше основателна, всеки ден неявяване на работа се брои срещу нея. От клиниката казаха, че ще могат да го прегледат преди обяд — истинско чудо, така че може би щеше да успее да вземе рецептата му, да върне Рамиро в училище до обяд и след това все пак да отработи половин ден в „Осака“.

Тя живееше в Сан Франциско вече повече от десет години, но не можеше да нарече града „свой дом“. След като противниците на поземлената реформа в Салвадор бяха убили баща ѝ, издател на вестник, а след това — и брат ѝ Алберто, лекар, който никога не се бе занимавал с политика, тя, бременна, беше избягала на север. На съпруга ѝ Хосе му трябваха почти три години, за да я последва тук, обаче миналата година „Ла Мигра“ го бе върнала обратно. Сега, неуспял да намери работа в родината си, той живееше при майка ѝ.

Тя се размърда на седалката си на път за клиниката „Джуда“, която изобщо не бе на улица „Джуда“, а две пресечки преди да започне „Джуда“ — там, където същата улица се казваше „Парнас“. Защо не са я нарекли тогава клиника „Парнас“? Тя поклати глава, тези малки дребни неща ѝ помагаха да отклонява мислите си от онова, към което те настойчиво се стремяха, а именно — към здравето на сина ѝ.

И, разбира се, към парите. Вечните пари.

Малката ръчичка на Рамиро лежеше като мъртво птиче в нейната ръка, докато двамата извървяха пътя от автобусната спирка до клиниката, помещаваща се в пригодена за целта двуетажна викторианска къща. Когато отвори входната врата, Лус се раздели с всичките си надежди, че бързо ще им дойде редът. Покрай стените на чакалнята бяха подредени сгъваеми столове. Имаше и още, разпръснати произволно в свободното пространство по средата, и всички места бяха заети. На самия под пет-шест деца играеха със стари пластмасови кубчета или малки метални колички и камиончета, на които им липсваше по някое и друго колело. Зад прозорчето на рецепцията четири жени седяха пред компютърни терминали. Лус почака, после се покашля. Една от жените вдигна глава.

— Само минутка — каза тя и продължи онова, с което се занимаваше.

На гишето имаше звънец с упътване да се натисне за обслужване, но жената пред компютъра вече беше ѝ казала да почака минутка (макар че досега бяха минали сигурно пет минути) и Лус не искаше да рискува някой да ѝ се ядоса. Просто щяха да минат по-бавно. Но вътрешно изпитваше гняв и мъчително предизвикателство.

Най-после жената въздъхна и дойде до прозорчето. Тя изгледа Лус с израз на съвършено отегчение и протегна ръка.

— Здравната книжка, моля!

Вкара някакви данни в компютъра си, без да вдигне глава.

— Десет долара!

След като взе парите и ги постави в чекмедже, жената продължи:

— Лекар за първично медицинско обслужване на вашия син е доктор Уитсън, но той днес не приема. Имате ли други предпочитания?

На Лус ѝ се искаше да попита защо доктор Уитсън не приема, но знаеше, че няма смисъл да се оплаква. Ако доктор Уитсън го нямаше, значи го нямаше. Да пита за него не би го довело тук.

— Не. — Тя се усмихна, опитвайки се да установи някакъв контакт. — Но колкото по-скоро, толкова по-добре.

Жената направи справка с екрана на компютъра, натисна още няколко клавиша.

— Доктор Джадра ще приеме Рамиро след двайсет и пет минути. Седнете и ние ще ви повикаме.

Думите просто сами изскочиха:

— Но няма свободни места…

Жената хвърли един поглед към чакалнята през рамото на Лус.

— Някое ще се освободи всеки момент.

После погледна зад нея:

— Следващият.

Докато Рамиро дремеше унесено, Лус взе един брой от последния „Сан Франциско Магазин“. В стаята имаше много такива с все същата снимка на корицата — уверената физиономия на бял американец. Лус четеше английски добре и скоро разбра причината за многобройните екземпляри: статията беше за директора на „Парнас здраве“ — нейната осигурителна компания. Името на мъжа бе Тим Маркъм. Той имаше красива съпруга, три хубави дечица и куче. Живееше в голяма къща в Сийклиф и на всички снимки, които му бяха направили, се усмихваше. Лус огледа чакалнята. Тук никой не се усмихваше.

Тя се взира в лицето още известно време, после погледна към болното си момче и вдигна очи към часовника на стената. Върна се на усмихнатото лице на господин Маркъм и почете още малко от статията. Нещата в живота му вървяха добре. Наистина компанията му преживяваше някои трудности на растежа, но Маркъм се справяше с тях. А междувременно пациентите му продължаваха да получават отлично медицинско обслужване — и това бе най-важното. Това бе наистина най-важното за него. Страстта на живота му.

Най-после, най-после една сестра повика Рамиро. Лус прегъна списанието и го мушна в чантичката си. После двамата преминаха по дълъг коридор до една мъничка стая без прозорци, в която имаше кушетка за преглед, застлана с хартия, умивалник с плот, малка библиотечка и етажерка. Плакати с изгледи от планините и плажовете на Калифорния, които може би някога са били в ярки цветове, сега висяха избелели и полуразлепени на стените. Рамиро легна на масата и каза на майка си, че му е студено, затова тя го покри с палтото си. Лус седна на оранжев пластмасов стол, извади списанието и зачака отново.

В 12:22 Джадра чукна на вратата веднъж, отвори я и влезе. Дребничък и акуратен, напълно плешив, лекарят се представи, докато разглеждаше графика си.

— Напрегнат ден — каза той с тон на извинение. — Надявам се, че не ви се е наложило да чакате дълго.

Лус се постара да изглежда любезно.

— Не прекалено много.

— Днес сме малко притеснени. Двайсет лекари и някъде осем от тях са хванали от този вирус, дето обикаля наоколо. — Той поклати глава уморено. — Значи ти си Рамиро.

— Си. — Синът ѝ беше отворил наново очи и се бе изправил.

— Как се чувстваш?

— Не много добре. Гърлото ми…

Джадра извади дървена пръчица от кутия на плота.

— Е, хайде да го погледнем. Изплези си езика колкото можеш повече и кажи „А-а-а“!

Този оглед отне около десет секунди. Когато свърши, Джадра постави ръка на вратлето на момчето и го опипа внимателно.

— Така боли ли? Ами така?

— Само когато преглъщам.

Пет минути по-късно Лус и Рамиро бяха отново навън. Бяха прекарали в клиниката над два часа. Това бе струвало на Лус десет долара — повече, отколкото изкарваше за един час, плюс заплатата ѝ за цял един ден. Доктор Джадра бе прегледал Рамиро за по-малко от една минута и бе диагностицирал възпаленото му гърло като „вирус“. Трябвало да взема детски тайленол и лекарство за гърло от продаваните без рецепта. Той обясни, че с вирусите е така. Симптомите изчезват от само себе си най-много за четиринайсет дни или за две седмици, както се случи.

Това, предположи Лус, беше шега. Но тя не успя да я разсмее.

Два дни по-късно Рамиро беше още по-зле, но Лус трябваше да отиде на работа. Миналия път я бяха предупредили за отсъствията ѝ. Имаше много други, които с радост биха заели нейното място, ако тя не желае да работи повече в хотела. Така че трябваше да заведе Рамиро в спешната медицинска помощ вечерта, след като се освободи.

В автобуса тя го притисна до себе си, обвивайки палтото си около треперещото му телце. Той се сви и незабавно заспа. Дишането му звучеше така, сякаш някой мачка хартиена торбичка в дробовете му. Кашлицата му беше като лай на тюлен.

Тази вечер клиниката не бе така пълна. Лус плати десетте си долара и след половин час — навън вече беше съвсем тъмно — чу да викат името на Рамиро. Тя събуди момчето и последва един як мъж към друг мъничък кабинет, подобен на този на доктор Джадра — с тази разлика, че нямаше картини по стените, дори и избелели. Рамиро не обърна внимание. Той се качи на покритата с хартия кушетка за преглед, сгъна коленете си към гърдите и затвори очи. Лус отново го покри с дрехата си и пак зачака. Пробуди се, стресната от почукване на вратата.

— И аз бих си подремнала малко — каза кротко жената на добър испански.

Тя носеше табелка, на която пишеше „Доктор Джудит Коен“. Прегледа папката, после пак насочи вниманието си към Лус.

— Така. Разкажете ми за Рамиро. Къде се е порязал така?

— В училище. Паднал. Но се оплаква от гърло.

Лекарката се намръщи и се пресегна към инструмента за притискане на езика. След по-продължителен оглед, отколкото беше направил доктор Джадра, доктор Коен се обърна към Лус.

— Гърлото не е добре, но повече ме безпокои видът на тази рана — каза тя на испански. — Искам да взема проба. Междувременно, в случай че не е вирус, ще предпиша антибиотик.

— Но другият лекар…

— Да? — Тя протегна ръка успокоително. — Няма нищо. Какво питахте?

— Другият лекар каза, че е вирус. Сега пък може и да не е. Не разбирам.

Доктор Коен, горе-долу на същата възраст като Лус, прояви съчувствие.

— Понякога вирусът предизвиква вторична инфекция, която се поддава на антибиотици. Тази прорезна рана ми изглежда инфектирана.

— А лекарството ще помогне за това?

Лекарката кимна, вече извадила рецептите.

— Има ли Рамиро някакви алергии? Добре тогава. Ако по някаква причина раната не се изчисти, можем да му предпишем и по-силен антибиотик. Но ще ви уведомя, когато получа резултатите от пробата.

— Кога ще излязат? Резултатите?

— Обикновено са готови за два-три дни.

— Още три дни? Не може ли да започнем с по-силния антибиотик още сега? Тогава няма да се налага да идвам отново за друг преглед.

Лекарката поклати глава.

— Няма да се налага да идвате тук. Мога да включа и другата рецепта, ако има нужда.

Лус изчака, после прошепна:

— А освен това разноските, две рецепти…

Доктор Коен тъжно каза:

— Съжалявам, но наистина не искам да предписвам на Рамиро по-силен антибиотик, отколкото му е нужно. — Тя докосна ръката на Лус. — Момчето ще се оправи. Не се тревожете.

Лус опита да се усмихне. Продължаваше да се тревожи. Рамиро не беше по-добре. Всъщност, тя чувстваше, че се влошава. Въпреки решимостта ѝ, една сълза се отрони и потече по бузата ѝ. Лус бързо и гневно я изтри, но лекарката я забеляза.

— Наистина ли толкова се безпокоите?

Мълчаливо кимване. И после:

— Страх ме е.

Лекарката бавно седна и се наклони към нея. Зашепна настойчиво:

— Всичко ще бъде наред. Наистина. Той просто има инфекция, нищо повече. Антибиотиците ще я изчистят за няколко дни.

— Но аз чувствам… със сърцето си… — Тя спря.

Доктор Коен се изпъна, но все още говореше внимателно.

— И двамата сте много изморени. Най-хубавото, което можете да направите сега, е да си отидете у дома и да поспите. След това нещата ще изглеждат по-добре.

Лус разбра, че няма друг избор, освен да се съгласи. За един дълъг момент срещна очите на лекарката, после кимна механично и ѝ благодари. След това тя и нейният увит и треперещ син излязоха отново навън в студената и ужасна нощ.

1

Около шест и двайсет сутринта четирийсет и седем годишният бизнесмен Тим Маркъм навлезе в последната част от обичайното си сутрешно тичане. Всеки работен ден, когато не беше в командировка, Маркъм излизаше да тича по алеята за коли от своето имение на „Макларън“ в пет и четирийсет и пет, плюс-минус няколко минути. Той завиваше надясно, после отново надясно по Двайсет и осмо авеню, пробягваше до „Гиъри“, отбиваше вляво, почти километър и половина до парк „Пресидио“ и после отново наляво, обратно към „Лейк“. На Двайсет и пета той притичваше едно каре надясно до „Синик Уей“, пресичаше Двайсет и шеста и накрая се връщаше към дома по „Сийклиф“, там където тя минаваше над „Фелън Бийч“.

Едва ли в някое друго отношение Маркъм беше човек на навика, но той много рядко променяше маршрута на своето сутрешно тичане, както и времето, когато го осъществяваше. Тази сутрин — ден за прибиране на боклука в квартала — той беше блъснат от кола на пресечката тъкмо когато бе слязъл от тротоара, завивайки от „Синик“ към Двайсет и шеста. Ударът го запрати върху един от контейнерите за смет на тротоара и го покри с боклуци.

Маркъм беше излязъл да тича без портфейла си и поради това бе лишен от предимството на идентификацията. Макар че беше бял и физически в добро здраве, тази сутрин той още не се бе обръснал. Съчетанието от боклука, който го заобикаляше, и еднодневната набола брада, износените му обувки за бягане, старият му анцуг и скиорската шапка, с която беше, направиха възможно да се заключи, че той е някой бездомник, влязъл случайно в богаташкия квартал.

Когато парамедиците пристигнаха от близкия участък на пожарната, те веднага се заловиха с него. Маркъм кървеше от тежка травма на главата, може би беше увреден и белият му дроб. Очевидно имаше счупени кости, включително бедрената. Ако счупването беше прекъснало някоя артерия, това нараняване само по себе си застрашаваше живота му. Несъмнено щеше да се нуждае незабавно от преливания на кръв и други сериозни травматични интервенции, ако му беше писано да има шанс да оцелее.

* * *

Шофьорът на линейката Адам Липински бе отдавнашен ветеран на подобни сцени. Най-близкото спешно отделение се намираше в болницата „Портола“, на двайсет пресечки оттук, в по-централния квартал „Ричмънд“. Той знаеше както от слуховете, така и от лични впечатления, че „Портола“ точно сега е в затруднено финансово положение. Тъй като законът им забраняваше да откажат, всяка една болница щеше да бъде принудена да вземе този пострадал в спешното си отделение и да се опита някак си да го стабилизира. Но ако той наистина беше бездомник и без осигуровка, както Липински подозираше, от „Портола“ в никакъв случай нямаше след това да го приемат в самата болница.

Липински не беше лекар, но бе видял много смърт и знаеше как може да изглежда нейното приближаване. И този случай му се струваше точно такъв. След като получеше някакво лечение в спешното отделение, този човек щеше да се нуждае от легло в интензивното, но ако нямаше осигуровка, Липински беше напълно сигурен, че от „Портола“ щяха да намерят начин да обявят, че е в състояние да бъде преместен и след това да го изхвърлят в Окръжната болница.

Миналия месец болницата доста скандално бе преместила бебе на един ден — едно бебе! — в общата окръжна болница „Каунти Дженеръл“, след като момиченцето било родено по спешност с цезарово сечение в спешното отделение на „Портола“ посред нощ, шест седмици преждевременно и пристрастено към крека. Майката, разбира се, нямаше никаква осигуровка. Наистина, беше се намерил някакъв лекар светец, който, възползвайки се от сладкия сън на администрацията, просто бе наредил приемането на бебето в интензивното отделение на „Портола“, но още на следващия ден някой решил, че майката и бебето не могат да платят, следователно трябва да вървят в Окръжната болница.

Някои лекари от „Портола“ възроптали, аргументирайки се, че не могат да преместят майката толкова скоро след трудната операция и раждането — тя била още в тежко състояние и транспортирането можело да я убие, и администрацията отстъпила. Затова пък решила, че бебето, Емилия, тъй както си е зависимо от крека, спокойно може да понесе пътуването през града. Малката трябвало да бъде преместена. Разделена била от майка си само ден след раждането.

В общата окръжна Емилия издържала, вкопчена в живота, още един ден в претъпканото отделение за недоносени. Джеф Елиът, в колонката си „Градът говори“ в „Кроникъл“, бе научил за възмутителния случай и притиснал „Портола“ да отстъпи. Липински беше сигурен, че иначе бедното момиченце едва ли щеше да изкара до края на първата си седмица. При създалата се обстановка Емилия отново бе приета в интензивното отделение на „Портола“, където остана до изписването на майка си десет дни по-късно и където двете заедно натрупаха сметка за близо седемдесет хиляди долара. И през цялото време политици, журналисти и половината обитатели, настанени по проекта за осигуряване на жилища — които администрацията обвиняваше, че крадат лекарства и всичко, което не е вързано — непрекъснато нарушаваха реда и хармонията в болницата.

Като следствие от това „Портола“ декларира категорично, че подобно признаване на грешка няма да се повтори. Липински бе съвсем сигурен, че веднага щом днешната жертва бъде минимално стабилизирана, „Портола“ ще го натовари обратно на линейката и ще го отпрати в Окръжната болница, където са задължени да приемат всички, дори — и най-вече — тези без осигуровка. Липински не беше уверен, че този пострадал тук би преживял повторно пътуване, но дори ако останеше жив, интензивното отделение в Окръжната болница бе една бедствена зона, в която не достигаха легла за половината нуждаещи се, и край стените на залите бяха подредени носилки на колела.

Ала все още имаше време, преди да му се наложи да вземе това решение. Санитарите се опитваха да поставят пациента му на носилка, а няколко полицаи чукаха по вратите и разговаряха с хората от тълпата, която се бе събрала, за да проверят дали някой не би могъл да разпознае жертвата. Дори богаташите, затворени в своите замъци, непознати на съседите си, биха могли да разпознаят кварталния скитник.

Тъй като тялото беше доста натрошено, прибирането му отне повече време, отколкото Липински първоначално бе изчислил, но в крайна сметка пострадалият беше завързан и внесен отзад. Междувременно шофьорът бе решил да кара направо в Окръжната болница. От „Портола“ само щяха да се размотават твърде дълго с този човек и Липински не смяташе, че той ще оцелее. Тъкмо бе включил на скорост и се приготвяше да изтегли колата, когато забеляза, че двама полицаи тичат към тях, следвани от една разстроена жена.

Знаеше какво означава това. Изключи скоростта, остави двигателя да работи, отвори вратата и излезе на улицата. Когато полицаите стигнаха до него, той вече беше готов на задната врата и я отваряше. Полувървяща, полутичаща, жената беше на няколко крачки зад тях. Тя пристъпи вътре и Липински видя как тялото ѝ се стегна, ръцете ѝ се вдигнаха, за да прикрият устата.

— О, боже! — чу той. — О, боже!

Не можеше да чака повече. Захлопна вратата зад нея, изтича обратно и скочи в колата. Бяха идентифицирали човека. И той караше към „Портола“.

2

Едно време, преди да удари четирийсетака, Дизмъс Харди тичаше редовно. Маршрутът му минаваше от дома му на Трийсет и четвърто авеню към плажа, после на юг по твърдия пясък до „Линкълн Уей“, където завиваше на изток и пробягваше по тротоара, докато стигнеше до Девета и до бара „Литъл Шамрок“, на който бе съсобственик. Ако се случеше почивен ден или ранна привечер, често се отбиваше там да изпие една бира, докато възрастта не му напомни за себе си и не го накара да забави темпото. С времето питието все по-често биваше чаша вода. След като свършеше с него, той приключваше своята обиколка от шест километра през парка „Голдън Гейт“ и обратно до дома си.

Последния път, когато бе подхванал програма от физически упражнения, може би преди три години, бе изкарал първата седмица и някъде до половината на втората, преди да се откаже, казвайки си, че две мили не е чак толкова зле за четирийсет и седем годишен мъж като него. През последните десет години бе наддал само четири килограма, значително по-малко от мнозина негови колеги. След като бе в такава форма нямаше защо да наказва себе си заради тялото си.

След това обаче миналата година най-добрият му приятел Ейб Глицки получи сърдечен удар, който за малко не се оказа последен. Глицки беше по-възрастният от двамата, с две години, но все пак преди тази случка на Харди и през ум не му беше минавало, че той или пък Ейб са изобщо наблизо до възрастта на неприятностите със сърцето. Двамата бяха верни приятели, откакто патрулираха като двойка полицаи малко след завръщането на Харди от Виетнам.

Сега Глицки бе шеф на отдел „Убийства“ в полицията на Сан Франциско. Наполовина чернокож и наполовина евреин, някога Глицки е бил нападател в отбора по американски футбол в колежа. Никой от колегите му не би характеризирал лейтенанта по друг начин, освен като „яко копеле“. Външността също допринасяше за репутацията му — плътен белег пресичаше устните му от горе до долу под острия нос; втораченият му поглед беше свиреп и непонятен. Кичур сива коса обграждаше широко интелигентно чело. Глицки не пиеше, не пушеше, не използваше вулгарни думи. Усмивката си пускаше само за да всява ужас сред подчинените си (или да плаши малките деца на майтап). Преди шест месеца, когато се омъжи за Трея Гент, административен помощник на новия областен прокурор, неколцина от неговите инспектори се бяха обзаложили, че новият му начин на живот ще го смекчи значително. Още си изплащаха на вноски изгубените залози.

Харди беше преуспяващ адвокат на защитата. Макар той и Глицки да бяха от двете противоположни страни на барикадата в професията, отношенията между тях продължаваха почти през целия им живот. Когато първата съпруга на Глицки — Фло, почина преди няколко години, Харди и жена му Франи взеха трите му момчета да поживеят при тях, докато Ейб се съвземе емоционално и подхване отново живота си. Миналата есен Харди беше кум на сватбата на Ейб. Те не говореха за това — бяха мъже в края на краищата, но всеки от тях бе много важна опорна точка в живота на другия.

Сърдечният удар привлече вниманието им.

Месец, месец и нещо след сватбата на Ейб те бяха подхванали донякъде редовна програма за физически упражнения, като два дена в седмицата единият намираше начин да пришпори или пък да предизвика другия за някакво физическо занимание. Мъжкарският напън да демонстрират страхотна сила и шеметна издръжливост един на друг през първите няколко седмици едва не ги накара да зарежат всичко заради болежки и оплаквания. Ето защо в крайна сметка се спряха на кратка разходка два пъти седмично или евентуално игра с топка през уикенда.

Тази сутрин се разхождаха с около три мили в час по пътеката около Стоулейк в парка „Голдън Гейт“. Бе прохладна и ясна утрин, слънцето се виждаше над върховете на дърветата. Над водата висеше мъгла и от нея край близкия бряг се появи лебед с малките си.

Глицки, както обикновено, говореше за работата. Оплакваше се от политическия момент, свързан с назначаването на двама неопитни инспектори в неговия отдел на елитни следователи като отговор на необяснимия подем на автомобилните произшествия в града на Залива. През изминалите дванайсет месеца от моторни превозни средства в града и окръга са пострадали деветдесет и трима души, разказваше Глицки. От тях двайсет и седем починали. А при четиринайсет от общо шейсет и шестте случая на нараняване, които не са довели до смърт, водачите избягали.

— Харесва ми как ги изстрелваш тези числа — каза Харди. — Всеки би си казал, че си разбираш от работата.

— Това са истинските данни.

— Не се и съмнявам. Ето защо се радвам, че сега сме на тази пътека, а не на улицата, където всеки момент биха могли безсмислено да ни премажат. Но как тези числа засягат твоя отдел? Мисля, че катастрофите не се водят убийства.

Глицки му хвърли кос поглед.

— Строго погледнато, водят се, когато има смъртен случай.

— Ясно значи. Тогава идват при вас. Щом сте отдел за убийства.

— Но ние не ги разследваме. Никога не сме ги разследвали. И знаеш ли защо? Първо, защото има друг отдел, умно наречен „Автопроизшествия с неизвестен извършител“.

— Не е лошо името, ако правят това, което си мисля — отбеляза Харди.

— Подходящо име — съгласи се Глицки. Знаеше (макар че полицейското управление би отрекло категорично това), че инцидентите, при които водачите бягаха — дори и в случаите на причинена смърт, бяха разглеждани от инспекторите доста повърхностно. Обикновено ставаше следното. Двама служители от въпросния отдел отнасяха документацията в Съдебната палата на следващия ден след произшествието. Можеше да се случи да отидат и до мястото на злополуката и да се опитат да намерят свидетел, който да даде описание или номера на превозното средство. Ако не успееха и в доклада нямаше добри показания на очевидци, общо взето с това се изчерпваше и разследването. Ако разполагаха с номер на колата, вкарваха го в компютрите си, за да проверят дали има някакъв адрес, свързан с това моторно превозно средство. Понякога, ако произшествието вдигнеше шум в медиите или пък разполагаха с описание на превозното средство, посещаваха една-две авторемонтни работилници, за да видят дали не се е появявала кола, отговаряща на описанието на произшествието. Обикновено отговорът беше отрицателен. — Всъщност отделът си е добър. Но той не се занимава с това, което правим ние, а именно — да разкриваме убийства.

— Въпреки името на вашия отдел, което предполага интерес към всякакви смъртни случаи.

— Оттук идва объркването — потвърди Глицки. — Някои от нашите обществени лидери не могат да си изяснят същността на нещата.

Двамата повървяха мълчаливо известно време.

— И кое е второто? — попита Харди.

— Какво второ?

— Каза, че не разследвате смъртни случаи при автомобилни произшествия, първо, защото има специален отдел затова. Щом казваш „първо“, значи има и „второ“.

Глицки забави крачка, после двамата мъже спряха.

— Второто е, че смъртните случаи при автомобилни произшествия по принцип не са убийства. Всъщност, те никога не са убийства.

— Никога не казвай „никога“.

— В този случай може. И знаеш ли защо?

— Защото е трудно да се отървеш от оръжието на престъплението?

— Това е едната причина. Другата е, че е много трудно да убедиш набелязаната жертва да застане пред колата ти, когато наоколо няма свидетели, за да можеш да я прегазиш. Повечето хора просто не се навиват на такова нещо.

— Тогава какъв е проблемът?

— Проблемът е — отвърна Глицки, — че при двайсет и седем загинали за дванайсет месеца гражданството очевидно е разтревожено.

— Аз поне се тревожа — съгласи се Харди. — Непрекъснато.

— Е, и както може би си прочел, нашият велик надзорен съвет е отпуснал специални средства за възнаграждения на очевидци и за засилване на разследванията на всички автомобилни произшествия със смъртни случаи.

— Което си е много добра идея.

— Грешиш, идеята не е добра — възрази Глицки. — Най-напред, няма специално разследване на катастрофи със смъртни случаи, дори когато водачът е избягал от местопроизшествието. В деветдесет процента от случаите зад волана имаме пиян. В другите десет процента някой си кара и си мисли за нещо, между две коли някой притичва отпред и — бум! После водачите се паникьосват и офейкват. Най-вероятно преди да избягат от местопроизшествието те дори не са извършили нищо нередно.

— Съгласен съм, тук има „вина, причинила смърт“, защото шофьорът би трябвало да остане на мястото, но това не са убийства. И всички това те притеснява, защото…?

— Защото от два месеца са ми натресли двама нови политически парашутисти — извинявай, инспектори — в моя отдел, за които ти разправях. Техният проблем е, така да се каже, да си намерят смислено занимание. И бих казал, че това не е останало съвсем незабелязано за другата част от моите хора, които между другото ги наричат „автопатрула“.

— Може би е комплимент от тяхна страна — предположи Харди.

Глицки възмутено поклати глава и погледна часовника си.

— Хайде да вървим!

Харди можеше да си представи как се чувстват новите инспектори и знаеше, че отношението към тях от страна на ветераните полицаи в отдел „Убийства“ няма да е ласкаво. Независимо от всички скандали и спорове, които бяха накърнили достойнството на други отдели в полицейското управление през изтеклите няколко години, дванайсетте мъже и жени, които служеха като инспектори в отдел „Убийства“, смятаха себе си за елит. Бяха извоювали с труд местата си и държаха много на своята работа. Гордееха се с онова, което вършеха, и новаците нямаше как да се впишат в тяхната среда.

— Значи има оскърбени — попита Харди.

— Някой е украсил с подигравателен надпис табелките на колите им. Освен това нали знаеш онзи светофар, дето го държим в отдела от години? Неизвестно как се оказа инсталиран между бюрата на двамата, така че да не могат да се виждат един друг, когато седят. А, и онези малки метални колички, с които си играят децата, сещаш ли се? Всеки ден се появяват по шест-седем нови — на бюрата им, в чекмеджетата, навсякъде.

— Ясно, навлизаме в царството на гаврите.

— Няма да е пресилено да се каже така — кимна Глицки.

* * *

Малко след девет часа Глицки седеше зад бюрото си в своя малък кабинет на четвъртия етаж на Съдебната палата. Вратата беше затворена. През двата им месеца, прекарани тук, двамата му нови служители — Харлен Фиск и Дарел Брако, се бяха отзовавали на повиквания за автомобилни произшествия вече десетина пъти. И сега на теория би трябвало вече да са излезли във връзка с тазсутрешния инцидент с Тим Маркъм. Но този път, преди да започнат да действат, бяха потърсили указания от своя лейтенант.

Глицки не упрекваше нито Фиск, нито Брако за това, че са разстроени от условията, в които са поставени към днешна дата в отдела, но до тази сутрин не можеше да каже, че сънят му се разстройва от тази мисъл. Двамата бяха политически назначения и заслужено получаваха това, което им се падаше за краткия престой в стълбицата на повишенията, прескачайки други инспектори, които бяха по-умни, по-добре подготвени и работеха по-усърдно.

Харлен Фиск бе племенник на градската надзорничка Кати Уест. Висок някъде към метър и деветдесет, той тежеше над сто и десет килограма и беше толкова притеснителен, че можеше да мине за кротък. Дарел Брако бе стегнат, точен, изряден, бивш военен, би могло да се каже — териер, ако Фиск бе санбернар. Политическите му връзки бяха малко по-неясни от тези на партньора му, но не по-малко здрави. Баща му Анджело Брако бе носил униформата трийсет години и сега бе личният шофьор на кмета Уошингтън — Брако можеше да получи вниманието на кмета, когато си пожелае.

Така че сега тези хора можеха спокойно да отидат и да се жалват на своите покровители и Глицки да получи официално мъмрене от своя началник Ригби, привикан съответно от кмета и от надзорничката, за това, че ръководи непрофесионално поверения му отдел. Но те не бяха направили нещо през главата му. Напротив, бяха дошли тук и двамата, в кабинета му, със своя проблем. Ситуацията му позволяваше да реагира спокойно и го насърчаваше да изслуша онова, което имаха да му кажат, ако не със съчувствие, поне с уважение към тяхното отношение.

Брако стоеше мирно, а Глицки от известно време говореше, повтаряйки много от горчивите постановки в по-ранния си разговор от Дизмъс Харди.

— Ето защо нашият офис тук, в отдел „Убийства“, е на четвъртия етаж — заключи той, — откъдето имаме прекрасен изглед към покрива на патоанатома. Докато отделът за автопроизшествия има задна врата, която гледа към алеята, където се изнасят отпадъците от кухнята на затвора. Убийците са лоши хора. Шофьорите, които са ударили някого и са избягали, са направили злощастен избор в живота си. Има разлика.

Брако въздъхна.

— Значи тук няма истинска работа, така ли?

Седналият Глицки се наведе напред, събра ръце върху бюрото пред себе си и заключи:

— Съжалявам, но така стоят нещата.

Лицето на младия мъж се помрачи.

— Тогава защо са ни назначили тук?

Този въпрос изискваше внимателен отговор.

— Както разбирам, вие и двамата познавате някои хора. Може би те просто не са наясно с някои технически подробности.

Фиск се намръщи.

— А този мъж, който е бил ударен днес сутринта? Маркъм.

— Какъв е случаят там? — попита Глицки.

— Не е починал на място, но ако умре, какво ще стане?

— Тогава според мен вие ще трябва да поемете случая от отдела за автопроизшествия.

— И какво ще го правим? — попита Брако.

— Де да знам. Ще се опитате да откриете шофьора.

Глицки разпери длани и сви рамене с изражение, което подсказваше, че не може нищо да направи.

— Вижте, момчета — подхвана той, — мога да говоря с шефа и да видя дали има начин да ви уреди някакво преместване. Помислете си и двамата дали не ви се иска да се прехвърлите при бандите или в грабежите, или нещо такова. Да поработите добре по някои сериозни неща. И тогава да се издигнете дотук, където ще ви се възложат истински убийства, а не някакви произшествия.

Брако, все още застанал свободно, поиска да научи задачата си.

— Междувременно, ние сме тук. Какво ще разпоредите да направим, сър? По произшествието от тази сутрин?

Цялото това положение бе глупаво, но Глицки знаеше от опит, че глупостта е най-честият резултат от политическите решения. Може би тези момчета щяха да понаучат нещо.

— Искате ли моя съвет? Идете на мястото сами. Огледайте малко по-обстойно, отколкото биха направили от автоотдела. Може да откриете нещо, което те са пропуснали.

* * *

Брако и Фиск не бяха във възторг от задачата си, но старателно проучиха района на местопроизшествието. Макар че не откриха свидетели на самата злополука, не се върнаха със съвсем празни ръце.

Много близо до времето на произшествието четирийсет и пет годишният борсов посредник Джон Бандолино излязъл от дома си на „Сийклиф“, точно зад ъгъла от западната страна на Двайсет и шеста, за да си купи вестник. Тъкмо се връщал, когато внезапно чул как кола с лош заглушител рязко дала газ и после изсвистяла зад ъгъла. И тъй като това бил един по принцип спокоен квартал, Бандолино изтичал по улицата да види кой е този смутител, дето вдига такъв шум толкова рано сутринта. Но колата била вече доста далеч, за да успее да различи номера ѝ. Била обаче зелена, най-вероятно американска. Със сигурност не нова.

Свидетелството за колата било потвърдено от Джордж и Рут Калихан Браун, пенсионери, които в момента се отправяли за редовната си закуска във вторник с някакви приятели. Тъкмо били завили от „Сийклиф“ на Двайсет и шеста — Уорън бил зад волана — когато Рут видяла Маркъм да лежи, проснат в боклука пред тях. След първоначалния шок и двамата си дали сметка, че някаква средно голяма зелена кола се е разминала с тях по отсрещното платно, когато идвали. Двамата се обърнали и я видели как изчезва зад ъгъла, чули шума от заглушителя, газта, но даже и не помислили да я преследват — Маркъм лежал пред тях в безсъзнание и кървящ. Те имали мобилен телефон, а на него му трябвала линейка.

Експертът по възстановка на местопрестъплението се беше затруднил да посочи точното място на Двайсет и шеста, където е бил ударен Маркъм. Силата на удара очевидно го бе отхвърлила на известно разстояние във въздуха, а по асфалта нямаше следи, които да показват, че водачът панически е ударил спирачки или че изобщо е натиснал спирачката.

3

Беше обедно време и заведението на Лу Гърка бе пълно. Без някакъв план или маркетингова кампания и очевидно напук на здравия разум и добрия вкус, „При Лу“ си бе издълбало своята неочаквана ниша и бе останало институция за цяло едно поколение. Вероятно причината се криеше в месторазположението му, точно отсреща на Съдебната палата, но в квартала не липсваха други барове и ресторанти, а никой от тях не бе се развил така добре и не бе се задържал толкова дълго, колкото „При Гърка“. Хора от всякакви професии изглежда просто се чувстваха удобно там, въпреки че заведението имаше някои очевидни недостатъци, ако човек речеше да го разгледа критично.

Входът беше през един откровено маркиран с урина коридор, зона на лихварите, които даваха заеми за пускане под гаранция. Водеше към неосветено стълбище — по шест стъпала се стигаше до двойни врати, тапицирани с кожа. Етажът на ресторанта беше пет стъпки под равнището на земята, така че там бе тъмно дори и в най-ярките дни, а миризмата не само че не бе особено привлекателна, но и бе много далеч от това. Редица малки прозорци по едната стена бяха разположени на равнището на очите, ако човек гледа отвътре, но отвън бяха на равнището на земята. От тях струеше единствената оскъдна естествена светлина. За нещастие те също така даваха изглед на равнището на обувките към алеята отвън, по която винаги бяха наредени контейнери за смет и разнообразни други градски отпадъци, а често и използван за облегалки картон и други приспособления на бездомниците, които спяха там. Стените първоначално бяха покрити с напомнящи публичен дом кадифеноподобни тапети в лилаво и златисто, но сега бяха общо взето черни.

Барът отваряше в шест часа сутринта за алкохолиците и бизнесът му тихо процъфтяваше в продължение на два часа. След това имаше едно затихване, когато работният ден започнеше по улицата, но в единайсет часа отваряше кухнята и заведението бързо се изпълваше. Всеки ден съпругата на Лу — Чуи, съчетаваше наново безкрайно разнообразие от китайски и гръцки съставки за специалитета на деня, който беше единственото предложение в менюто. Лу (или някой от сутрешните пияници) му даваше име като „Пилешка пица «Кун-пао»“ или „Щастливо семейство Йенлин“ и клиентите се надпреварваха да си поръчват. Като се имаха предвид качеството на храната (никой не би го нарекъл „кулинария“) и предлаганият асортимент, популярността на „При Лу“ като място за обяд оставаше неразрешима загадка дори за онези, които самите често хапваха там.

Компанията около голямата кръгла маса до вратата към кухнята спадаше към тази категория. Вече няколко месеца, по силата на негласно и неофициално споразумение, една плаваща група професионалисти се срещаше тук почти всеки вторник за обяд. Това започна веднага след като кметът назначи Кларънс Джакман за областен прокурор. По това време Джакман практикуваше частно като управляващ партньор в „Ранд и Джакман“, една от водещите адвокатски фирми в града, а предишният областен прокурор Шарън Прат бе току-що позорно подала оставка.

Джакман смяташе себе си преди всичко за бизнесмен, а не за политик. Кметът го бе поканил да заеме тази обикновено оспорвана политическа длъжност, за да стегне организацията и да я вкара в ред, да преследва престъпността, да поддържа бюджета и да прекарва през съда деловите проблеми на града. Джакман, в търсене на различни перспективи към новата си работа, бе поканил неколцина колеги от различни дисциплини, но предимно прависти, на неофициален обяд в „При Лу“. Този ход беше достатъчно изненадващ сам по себе си. Още по-впечатляваща бе дискретността на всички. Обядът в „При Лу“ не бе тайна, той просто не бе събитие. Ако някой бе забелязал, че едни и същи хора се събират всяка седмица на една и съща маса, този факт не се коментираше. Това никога не стана новина.

* * *

Джакман бе с лице към кухненската врата. Сакото на неговия ушит по мярка костюм на тесни райета бе окачено на облегалката на стола му. Бялата му официална риза, солидно колосана, обхващаше плътно силно развитите мускули на гърба му. Лицето му бе тъмно на цвят, почти синьо-черно, а огромната му глава стоеше закрепена направо върху раменете му, като че ли без посредничеството на врат. Лу Гърка сигурно беше направил много добра сделка с цял контейнер китайски сладкиши с късметчета, защото през последните две седмици на всяка маса за всяко хранене стоеше купичка от тях, невероятно престояла. Обядът на областния прокурор този ден беше погълнат от сериозната тема за договора на града за здравно осигуряване и когато Джакман строши един от сладкишите и избухна в гърлен неспирен смях, това малко поуталожи напрежението.

— Това ми хареса — каза той. — Чудесно е и точно на място: „Не се разболявай!“. — И се обърна към своите събеседници: — Кой ги пише тези неща? Да не би някой от вас да е платил на Лу, за да мушне това?

— Мисля, че когато им свършат празните табелки за коли в Сан Куентин… — Това беше Джина Роук, дългогодишен обществен защитник, сега на частна практика. За нея се говореше, че е романтично обвързана с Дейвид Фрийман, също сред гостите на масата, въпреки трийсетгодишната им възрастова разлика.

— В никакъв случай. — Марлин Аш бе помощник областен прокурор в екипа на Джакман. Тя също си бе свалила сакото при сядане, разкривайки пищна гръд под вишневия пуловер. Кестенявата ѝ, дълга до раменете коса обграждаше едно направо ангелско лице, чийто единствен недостатък бе леко кривогледото ляво око. — Един затворник никога няма да напише „Не се разболявай!“. По-скоро ще бъде нещо като „Пукни, мамка ти!“.

— Това би бил някой необичайно учтив затворник, нали? — запита Трея Гент.

— Безпрецедентно — съгласи се Глицки. — Но всъщност това не е предсказание. — Лейтенантът бе през два стола от прокурора и редом до своята съпруга, която държеше ръката му върху масата. — Предсказанието трябва да бъде за бъдещето.

— То е в сладкиша с късметче, Ейб — обади се Дизмъс Харди. — Ето защо по определение това е предсказание.

— Ами ако в него има буболечка, дали тогава няма на буболечката да ѝ излезе късметът?

— Чакайте, чакайте — протегна усмиряващо ръка Джон Страут, съдебният лекар на Сан Франциско, и нагласи очилата си. Слаб и изискан южняшки джентълмен, Страут бе натрошил своя сладкиш почти на прах и сега гледаше бялото листче в ръката си. — Ето ви тук едно предсказание: „Ще успеете в избраната от вас област“. — Той огледа седящите около масата. — Чудя се какво ще се окаже това.

— Мисля, че вече си в избраната от теб област — каза Роук.

— И аз така си мислех. — Страут замълча. — По дяволите, и сега какво?

Всички се позасмяха с удоволствие. След секунда-две мълчание Джакман отново заговори:

— Тъкмо това питам и аз, Джон. А сега какво?

Той огледа групата, събрана около него. Само двама от хората край масата не бяха се обадили по време на дебата относно бисквитките с късметчета — Дейвид Фрийман, на седемдесет години и дори отгоре, най-известният и темпераментен адвокат в града, хазяин на Харди, и Джеф Елиът, подкарал четирийсетте, прикован към инвалидна количка поради множествена склероза, автор на колонката „Градът говори“ в „Кроникъл“.

Заговори Фрийман.

— По това няма спор, Кларънс. Имаш „Парнас“, които изпращат на града сметка за почти тринайсет милиона долара — и повече — за услуги, които не са извършили през последните четири години. Искат всичко да им се плати с лихвите до шейсет дни, иначе, казват, с тях е свършено. Това не е нищо друго, освен изнудване. Просто и ясно. Даже ако наистина им дължеше парите.

— Което не е установено — вметна Марлин Аш.

Фрийман сви рамене.

— Добре, още по-хубаво. Лепваш на тези алчни задници обвинение за измама и ги затваряш.

— Не мога да направя това. — Джакман говореше, докато си служеше с клечка за зъби. — Искам да кажа, да ги затворя. Във всеки случай не бързо. Макар че вече опипвам почвата с някои други доставчици. Но не е лесно. Със сигурност не може да стане тази година. А договорът с „Парнас“ продължава и през следващите две години.

— А и онези, с които говориш, не са много по-добри така или иначе, нали? — попита Харди.

— Зависи какво разбираш под „много“ — направи гримаса Джакман. — Да се надяваме, че ще има някакво подобрение.

Трея сложи длан на ръката на шефа си.

— Защо не ги оставим да банкрутират? Просто да не им платим.

— Ние във всички случаи няма да им платим — отвърна Марлин Аш. — Но не можем да ги оставим и да банкрутират. Тогава кой ще се грижи за всички?

— А кой се грижи за всички сега? — попита Роук и масата замълча.

В Сан Франциско нещата бяха уредени така, че градските служители имаха няколко възможности за здравно осигуряване, според равнището на медицинско обслужване, което всеки желаеше. Схемата изглеждаше достатъчно проста: хората, готови да харчат повече от парите си за своето здраве, получаваха по-добър избор и повече възможности. На теория системата работеше, защото дори най-нископлатеното медицинско обслужване — в този случай осигурявано от „Парнас“ — бе качествено. Но — и това не бе изненада за никого — нещата не бяха така.

— Не би ли могъл „Парнас“ да вземе назаем достатъчно, за да се закрепи на повърхността? — обърна се Глицки към Джакман.

Областният прокурор поклати глава.

— Казват, че не могат.

Джина Роук едва не се задави с кафето си.

— Могат да получат заем, повярвайте ми — възрази тя. — Може би не при най-добрите условия, но за два милиона с основната лихва плюс нещо отгоре няма проблем.

— Доколкото аз знам — обади се Джакман, — тяхното обяснение е, че не могат да върнат никакъв заем, какъвто и да е. Към настоящия момент с всеки изминал ден те просто губят пари наляво-надясно. А ако се върнем към първоначалния ни проблем, всъщност те не се и нуждаят от заем, ако градът просто им плати онова, което им дължи.

— Което не отговаря на истината — повтори Марлин Аш. — Искам да кажа, не им дължи.

— Можеш ли да го докажеш? — Полицаят у Глицки искаше да види доказателствата.

— Това смятам да направя — каза Аш. — Ще се върна към оригиналните фактури.

— Голям съдебен състав. — Харди строши един сладкиш.

Аш кимна мрачно:

— Точно за това си мислех.

— Как могат да казват, че са изхарчили тринайсет милиона долара в повече и не са се усетили овреме? — попита Роук. — Ето това бих искала да знам.

Джакман се обърна към нея.

— Всъщност, това е доста умно. Те казват, че договорът им с градската управа покрива лечението на СПИН, душевните заболявания и психологическата помощ при злоупотреба с наркотици, както и физическото лечение на амбулаторните пациенти, и че са вършили това през цялото време, без да им се възстановяват разходите. Ключовата дума тук е „амбулаторни“. Те са изхарчили парите, те са осигурили обслужването и сега ние трябва да им се издължим.

Той сви рамене.

— За да стигнат до това положение, те изопачават дяволски договора, но всички профсъюзи искат да раздуят собствените си договори за покриването на тези услуги, така че „Парнас“ има известна политическа подкрепа.

— Значи става дума за диспут по договорната терминология — каза Фрийман. — Кажи им, че ще подадете жалба срещу тях в гражданско съдилище.

— Така и бихме направили — каза Джакман, — само дето започнахме да мислим…

— Ние знаем — намеси се Аш.

— Ние започнахме да мислим — повтори Джакман, като изгледа с укор помощничката си, — че те не са осигурили тези медицински грижи, за които твърдят. В крайна сметка става дума само за приходящи пациенти. Документацията изглежда не е водена съвсем изрядно, най-меко казано.

— Голям съдебен състав — повтори Харди.

Джакман пусна една професионална усмивка.

— Чух те и първия път, Диз. Но също така мисля да замразя сметките им и да назнача синдик, за да продължат работа. Това е последното нещо, което „Парнас“ иска, но ако смятат, че по този начин могат да си получат парите… а те наистина се нуждаят от тях.

— Сигурен ли си в това? — попита Фрийман.

Джакман кимна.

— Не плащат на лекарите си. Вземам това като отправна точка. Получихме двайсетина оплаквания през последните шест месеца. Така че накрая написахме писмо, в което им казахме да се стегнат, да платят на хората си, защото иначе може да се наложи да се намесим. И изпратихме копие на всеки един от членовете на техния управителен съвет, които между другото продължават да си получават възнаграждението, средно 350 000 долара годишно.

— Годишно? — попита Глицки. — Всяка година?

— Малко повече, струва ми се — добави Джеф Елиът.

— Всяка година? — Лейтенантът още не можеше да го преглътне. — Аз определено съм си сбъркал професията.

— Не, не си, скъпи — увери го Трея. — Ти си идеален там, където си.

Харди прати на Глицки въздушна целувка през масата.

— Така или иначе — продължи Джакман — заплахата привлече вниманието им. Всъщност, ако искате моето мнение, това бе най-вероятната причина за изискването на тринайсетте милиона.

— И какво ще стане, ако ги оставим да банкрутират? — попита Глицки. — Колко лошо може да стане?

Фрийман се изкикоти.

— Може ли, Кларънс? — попита той и продължи, без да изчака отговор. — Нека ти изброя възможностите, лейтенанте. Първото нещо, което се случва: всеки служител на общината губи своята здравна осигуровка. Включително и ти. Така че вместо да плащаш десет долара, за да се видиш със своя лекар, ще плащаш шейсет, осемдесет, сто и петдесет. Това е за посещение в кабинета. Рецептите се плащат в пълен размер. Съответно всеки профсъюз в града дава общината под съд, защото е гарантирала здравна осигуровка като част от трудовия договор. Тогава общината дава под съд „Парнас“ за това, че не осигурява обслужването. „Парнас“ на свой ред внася контраиск срещу града за това, че не заплаща за услугите. И всички в града висят пред Окръжната болница, където няма място за теб, ако не си с поне няколко рани от огнестрелно оръжие. Така че ако имаш само рак, вземи два аспирина и ми се обади утре. Крайният резултат е, че ако досега годината е била лоша за грипа, СПИН или земетресенията, като оставим „Парнас“ да банкрутира, градът може да си получи своето. — Фрийман огледа с усмивка масата. Лошите новини изглежда винаги го зареждаха с енергия. — Пропуснах ли нещо?

— Това беше доста стегнато изложение, Дейвид, благодаря. — Джакман отмести настрани по масата останките от своя сладкиш с късметче. — Във всеки случай „Парнас“ трябва да са много близко до фалита, щом прибягват до това.

— Трябва да ги обвиним в нещо — настоя Аш.

Фрийман имаше друга идея.

— На мен ми харесва вариантът да се издаде нареждане за замразяване на сметките им и да се назначи синдик, който да разгледа документацията им и да поддържа работата в ход.

Възрастният човек оставяше усещането, че той самият не би имал нищо против да се заеме с тази работа.

Джакман поклати глава.

— Ще ни се наложи доста да се потрудим, за да докажем мошеничество, Дейвид. Не можем да влезем просто така и да завземем нещата.

— Дори ако не са плащали на лекарите си? — попита Роук. — Бих нарекла това „достатъчен повод“.

— Би могло да е така — съгласи се Джакман. Ако се съдеше от изражението му, идеята продължаваше да му е интересна. — Е — каза той, — благодаря на всички за дискусията. Сигурен съм, че ще стигна до някакво решение. Джеф — обърна се той през масата, — днес бе необичайно тих. А аз май си спомням, че ти понаписа нещо за „Парнас“ по няколко повода напоследък. Не би ли искал да предложиш някакъв съвет по тази тема?

Репортерът пусна една скептична усмивка под гъстата си брада.

— Вече го чухте, сър. „Не се разболявай.“

4

Макар че бе почти на петдесет години, Раджан Бутан беше работил като медицинска сестра само около десет години. Когато пристигна със съпругата си в Съединените щати, бе на около двайсет и пет. Известно време бе изкарвал прехраната си с поредица служби като продавач. Продаваше дамски обувки и мъжки дрехи в магазини от вериги. Това бе същият тип работа, която беше вършил в Калкута, макар че не подхождаше много на характера му. Дребничък, умислен и малко вглъбен по природа, той трябваше да полага усилия, за да се усмихва и да бъде любезен с клиентите. Но иначе бе работлив, честен и интелигентен. Идваше на работа редовно, всеки ден, оставаше до по-късно или започваше работа по-рано, без да се оплаква. Така че макар да не беше кой знае какъв продавач, задържаше се на работните си места — отначало в „Мейсис“ на площад „Хералд“, където изкара шест години. После в „Нордстром“ още пет.

Съпругата му беше допълвала дохода им, като даваше уроци по пиано и в продължение на около десет години бяха живели щастливо в малкото си апартаментче в „Хейт“, като единственото голямо разочарование в живота им беше фактът, че Чатърджи не можа да забременее. Най-накрая, когато и двамата бяха на трийсет и пет, тя реши, че се е случило чудо, но се оказа, че това, което растеше в утробата ѝ, беше не бебе, а тумор.

След като Чатърджи умря, Раджан установи, че повече не може да понася усмивките и продажбите. По време на месеците, през които се бе грижил за жена си обаче бе открил, че полагането на грижи за друг човек му допадаше по някакъв значим за него начин. Следващите четири години той изразходва по-голямата част от своите спестявания, за да изкара пълен курс в училище за здравни кадри, докато най-после не получи диплома за медицинска сестра от „Сейнт Мерис“ и не се хвана на целодневна работа в „Портола“. И, верен на себе си, остана там. Лекарите и администрацията го харесваха по същите причини, поради които шефовете му в търговията винаги го бяха задържали на работа. Но сред сестрите имаше малко приятели, ако изобщо можеше да се говори за приятели. Мрачен и умислен — сега даже повече, отколкото по-рано, когато работеше в търговията — той не правеше почти никакво усилие да се сближи с околните. Но бе много добър в полагането на грижи. С течение на времето стана почти невидим за колегите си по смяна — компетентен и учтив, макар и дръпнат, дори малко зловещ заради забулената си външност.

Сега стоеше над леглото на Джеймс Лектор. След като провери връзките с всички монитори, той приглади одеялото на гърдите на стария човек и се обърна да погледне зад себе си към другия край на стаята, където доктор Кенсинг и колежката му за днес — сестра Роу, слагаха система на господин Маркъм, който току-що бе вкаран на легло на колелца от следоперационната зала.

Раджан погледна надолу към Лектор, който беше прекарал на животоподдържаща система последните две седмици. Напоследък се бе стабилизирал, но знаеше ли някой колко дълго ще трае това? Загледан в сивото безжизнено лице на стареца, той отново се замисли, както често правеше, за така наречените „чудеса на съвременната медицина“. Споменът се завърна, съвсем ясен. През последните дни бяха поддържали Чатърджи жива и — предполага се, без болки — чрез система и наркотични вещества. Но с отминаването на годините той бе стигнал до извода, че това всъщност бе само една ненужна жестокост — както към него, заради фалшивата надежда, така и към нея, заради отказания ѝ покой.

Той вярваше в помощта за болните и в облекчаването на страданията. В крайна сметка това бе неговата мисия след Чатърджи. Но ненужното продължаване на живота сега го смущаваше, както винаги, когато работеше в интензивното отделение.

Погледна отново лицето на господин Лектор, после хвърли поглед назад към доктор Кенсинг и сестра Роу, стараещи се да спасят друг човек, който в най-добрия случай щеше да остане с трайно мозъчно увреждане, ако изобщо оживееше.

Лудост, помисли си той, във всичко това имаше толкова много лудост.

Като поклати глава със съжаление, въздъхна дълбоко и отиде до следващото легло.

Доктор Малачи Рос спря на вратата на интензивното отделение и хвърли един последен поглед, за да се увери, че всичко е както трябва. Голямата овална стая имаше седем индивидуални леглови станции за критични случаи и всички те бяха заети, както бе винаги, през всеки ден от годината. Изгледите бяха, че петима от пациентите в тях, а може би и всичките седем, няма да оживеят. Рос знаеше, че това не се дължи на недостиг на умения или средства. Всъщност факторът „средства“ бе станал доминиращ елемент в живота му през последните години. Той бе главен медицински и икономически директор на „Парнас медикъл груп“ и задържането на разходите в необходимите рамки, като същевременно се осигурява качествено обслужване (което за него означаваше минимумът, необходим за избягване на съдебни дела за проявена небрежност), бе неговото задължение, което ставаше все по-невъзможно за спазване.

А сега той знаеше, че му предстои да навлезе в нов период на криза. Поне в краткосрочен план. Защото днес едно от леглата тук заемаше неговият колега и главен изпълнителен директор Тим Маркъм, блъснат по време на сутрешното си тичане — упражнение, на което той се отдаваше с религиозен плам в стремежа си да се съхрани жизнен и здрав до зряла старческа възраст. Рос чувстваше, че в това имаше някаква ирония, но бе изгубил вкуса си към иронията от години.

Мониторите постоянно пиукаха, другите машини бръмчаха. Навсякъде из стаята над прозорците бяха пуснати бели щори, за да я предпазят от плахото пролетно слънце.

Маркъм бе на първото легло отляво, целият накачен със системи. Намираше се тук вече три часа и фактът, че е живял толкова дълго с такива сериозни увреждания, бе някакво чудо. Рос направи крачка назад към леглото, после спря. Той наистина бе лекар, но не бе практикувал от десет години. Знаеше, че банката за следващото преливане висеше от стоманената кукичка до леглото, където и трябваше да бъде. Другата интравенозна система бе все още пълна до половината. Трябваше да приеме, че всичко е наред.

Изтощен, той прокара ръце по лицето си, после установи, че се взира в тях. Неговите ръце на хирург, както казваше майка му. Чувстваше лицето си горещо, но ръцете му показваха, че не се поти.

Поемайки си дълбоко дъх, той се обърна и отвори вратата, за да излезе.

Влезе в преддверието, където още трима кандидати за интензивното, постхирургическото и постспешното отделение лежаха на своите подвижни легла, свързани към монитори и системи. Бяха пристигнали след приемането на Маркъм и сега, след като в интензивното се освободяха легла, тези пациенти щяха да бъдат прехвърлени вътре, където теоретически щяха да получат „по-добри“ интензивни грижи.

Доктор Ерик Кенсинг, дежурен по отделение тази сутрин, се бе надвесил над едно от леглата в преддверието, като даваше указания на един медицински помощник. Рос нямаше желание да разговаря с Кенсинг, затова прекоси към по-отдалечената страна на залата и продължи несмущаван по краткия път към специалната чакалня на интензивното отделение. Превъзхождаща със своите удобства другите помещения, които общо взето служеха за същата цел, чакалнята на интензивното отделение се отличаваше с комфортни кресла и кушетки, доста приятни картини, подбрани с вкус тапети, прозорци с капаци и поглъщащи шума килими.

Това бе така, защото на огромното мнозинство от хората, чакащи тук, им предстоеше да чуят лоши новини. И архитектите, проектирали болницата, очевидно са смятали, че средата ще бъде от помощ. Рос не смяташе, че това помага.

Това бе просто още едно прахосване на пари.

На входа той надникна вътре и отбеляза с известно удовлетворение, че поне Брендън Дрискол за момента бе напуснал околността и нямаше да се налага да понася реакциите му и да слуша още от неговите обвинения. Дрискол бе асистентът на Маркъм и понякога изглежда имаше усещането, че той, а не неговият бос е истинският началник на „Парнас“. Даваше заповеди дори на Рос, като че ли наистина беше такъв. Веднага, щом беше чул за произшествието, Дрискол очевидно бе напуснал административната сграда на „Ембаркадеро“, за да дойде и да бди до леглото на Маркъм. С идването си тук той бе изпреварил дори самия Рос. Но сега за щастие си бе отишъл, прогонен от вбесения доктор Кенсинг, задето е влязъл в интензивното по бог знае каква причина, най-вероятно просто защото е пожелал и си е помисли, че има право.

Но макар че можеше да бъде доста досаден, Дрискол съвсем не бе такъв сериозен проблем за Рос, какъвто бе Карла Маркъм, жената на Тим. Седнала в единия край на дълбоката кушетка, като че ли в транс, тя вдигна поглед към него и устата ѝ придоби изражение на враждебност и мъка, като и двете бяха незабавно потиснати от маската на престорена неутралност.

— Той е добре — каза Рос. После бързо се поправи: — Все така.

Тя прие новината, без дори и да кимне.

Остана неподвижен, но очите му се стрелкаха към нея. Стоеше скована, стиснала колене, тялото ѝ в профил. Изведнъж погледна право към него, като че ли едва тогава беше осъзнала присъствието му.

— „Все така“ не значи „добре“. „Все така“ означава, че е близо до смъртта, а това не е добре. И ако наистина умре…

Рос влезе в чакалнята и вдигна ръка, като че ли искаше физически да я спре.

— Няма да умре — увери я той.

— Надявай се това да е така, Малачи.

— Няма нужда да говорим за това. Чух какво каза и си права, имаше неприятности. Но не е криза. Когато Тим излезе от това състояние, ще поговорим, ще уредим някои неща, както сме се справяли с хиляди други проблеми.

— Това не е като никой от тях.

Устните ѝ започнаха да оформят усмивка на увереност. Толкова се заблуждаваше! Той вдигна глава и заговори с цялото убеждение в сърцето си.

— Не се заблуждавай — каза ѝ. — Всичките бяха такива.

Взря се надолу към нея, търсейки някакви признаци на капитулация.

Но тя не желаеше да издържа погледа му. Вместо това бързо поклати глава и достигна до някакво заключение.

— Този път той нямаше да приеме никакво уреждане. Тъкмо тези уреждания го разкъсваха. И ако не оживее, аз също няма да приема.

Рос не бе съвсем сигурен дали тя говореше за това да продължи да живее — последния път, когато Маркъм я беше напуснал, бе заплашила със самоубийство — или за приемането на онези уреждания, с които съпругът ѝ се бе научил да живее.

— Карла — започна той нежно, — не ставай…

Но тя не слушаше. Внезапно се изправи пред него, привидната неутралност за момент бе изоставена.

— Не мога да говоря с теб повече. Не разбра ли това? Не тук, а може би и никога. Няма какво да се каже, докато не разберем какво става с Тим. А сега, извини ме, трябва да се обадя на децата.

После мина покрай него, без да го погледне, и излезе от стаята.

Рос седна на едно от кожените кресла, отпусна се назад в облегалката и се вкопчи в краищата на облегалките, за да спре треперенето на ръцете си, ръце на хирург.

* * *

Рос чу първо алармата на монитора, после синия код за интензивното. За двайсетина минути движението достигна почти до равнището на лудница, даже отвън, в коридора, а след това почти така рязко, както започнаха, всякакви шумове и дейности бяха преустановени.

И после неочаквано Тим Маркъм бе мъртъв.

Рос бе станал от креслото си и чакаше пред интензивното, стоеше там, когато доктор Кенсинг се появи отвътре. Хубавото му лице бе изопнато, с изписан върху него потрес. Той срещна очите на Рос за момент, после погледна надолу и настрани.

— Не знам какво се е случило — каза той. — Мислех, че може и да успее да прескочи трапа, но… — Думите увиснаха и лекарят поклати глава, покрусен и нещастен.

Ако очакваше съчувствие, помисли си Рос, не бе попаднал на подходящия човек. Всъщност Рос чувстваше в себе си порив да му каже нещо злобно, дори обвинително. Но времето за това щеше да дойде. Кенсинг бе основният враг на Рос от две години насам, поставяше под съмнение неговите медицински и делови решения, опълчваше се на заповедите му, правеше кръстоносни походи срещу ръководството му с помощта на медицинския персонал. Присъствието на Кенсинг сега, на етажа в интензивното, като ръководещ в крайна сметка провалилите се грижи за Маркъм бе от гледна точка на Рос горчив, но не нежелан акт на съдбата, от който той по възможност щеше да се възползва, след като мине първоначалният удар от трагедията.

Сега обаче Рос имаше работа, която трябваше да свърши. Той не изчака Кенсинг да се появи отново в коридора със своя несъмнено оправдаващ го посмъртен анализ на онова, което се бе случило, като че ли би могъл да разбере за това време. Нямаше нерви за съболезнованията и ръкостисканията, които знаеше, че щяха да погълнат следващите часове в болницата. Вместо това напусна етажа с асансьора и слезе в подземния паркинг, където се качи в своя „Лексус“ и се свърза със секретарката си Джоана по мобилния си телефон и каза само това:

— Тим свърши. Ще дойда след десет минути.

5

Без да се издават, Дейвид Фрийман и Джина Роук казаха на Дизмъс Харди, че ще продължат разходката от заведението на Лу до апартамента на Фрийман на „Мейсън“, за да прегледат някакви документи. Нали можело Харди да бъде така любезен и да предаде на Филис, че Фрийман ще се върне в кабинета си по-късно?

— С удоволствие, Дейвид. Всякакъв повод е добре дошъл, само за да чуя милия ѝ гласец.

И така, влизайки във фоайето сам, Харди се поздрави за сдържаността да не коментира доста несръчното извинение на Дейвид и Джина за работата с документите, когато мелодичният глас на Филис го спря.

— Господин Елиът от „Кроникъл“ би искал да му се обадите при първа възможност.

— Благодаря ви. Каза ли, че е важно?

— Не конкретно, но мисля, че е така.

Харди приближи и се облегна върху плота, който отделяше рецепцията. Филис страшно мразеше това. Но тя така или иначе не обичаше нищо, което той правеше. Усмихна ѝ се.

— И защо?

— Какво защо?

Очевидно лоши мисли преминаваха през главата на Филис, докато гледаше ръцете му, кръстосани на нейния плот.

— И защо смятате, че е важно?

За Филис всичко, свързано със закона, беше по принцип важно. Харди обаче не подлежеше на обучение и колкото и да се опитваше да се държи напълно професионално, тя не успяваше да скрие емоциите си, когато той започнеше да я дразни така. Тя въздъхна отчаяно и се опита да се усмихне учтиво, но не успя съвсем.

— Приемам, че всички обаждания за вашия кабинет са важни, господин Харди. Господин Елиът е отделил време и е прекъснал работния си ден, за да ви се обади по средата на вашия работен ден. Помоли да му се обадите колкото може по-скоро. Трябва да е било нещо важно.

— Може просто да е искал да си поговорим. Това се случва, нали?

Очевидно Филис бе убедена, че това е нещо, което не би трябвало да се случва.

— Бихте ли искали аз да му се обадя и да го попитам?

— О, Филис! — Харди се отдръпна, вдигна ръцете си от плота и я погледна с одобрение. — Мисля, че току-що се пошегувахте. И то в работно време, когато би трябвало да сте заета. Няма да кажа на Дейвид.

Тя замълча, а той се обърна и тръгна нагоре по стълбището към кабинета си.

— А, като споменах Дейвид, той малко ще се забави. С мис Роук работят върху някакви документи, макар че аз никога не съм му казвал така на това.

— На кое? — запита Филис.

Изведнъж той реши, че я е дразнил достатъчно и може би трябва да спре. Посочи нагоре по стълбите:

— А, нищо. Вижте, много ми беше приятно да си побъбрим, но наистина трябва да се качвам и да се обадя на господин Елиът. Може и да е нещо важно.

Харди работеше в строга, монашеска, дори индустриална обстановка. Сивите метални шкафове за папки бяха струпани върху сивия берберски килим, покриващ пода от стена до стена. На двата прозореца, гледащи към улица „Сътър“, имаше старомодни венециански щори, които в най-добрия случай действаха несъвършено — обикновено просто ги оставяше или вдигнати, или пуснати. Ребека и Винсънт, двете му деца, бяха нарисували повечето от картините по стените, но имаше също и плакат от новия стадион на „Джайънтс“ — „Пак Бел Парк“, и календар на „Сиера Клъб“. Светлото му дървено бюро бе стандартно по големина и повърхността му беше изчистена с изключение на телефона, снимка на Франи, голяма канцеларска попивателна, саксия с батати, чиито стъбла стигаха до пода, и зелената му банкерска лампа. Под четири лавици юридически книги и папки, една препарирана риба балон и корабче в бутилка, които си беше донесъл от вкъщи, внасяха малко живец на кухненския плот с кранче за вода, ролка хартиени кърпи на стената и няколко чаши, поставени с дъното нагоре до умивалника. Диванът и креслата бяха удобни, имитация на кожа, а масичката за кафе бе от същото това обикаляне на магазините преди шест години. Мишената му за стрелички висеше до вратата, срещуположно на бюрото му — парче лента от сребристо фолио на килима отбелязваше чертата за хвърляне на два и половина метра разстояние. Стреличките от волфрам в синьо бяха забодени — две в средата и една в двайсетицата, където последно ги бе метнал.

Когато отвори вратата, телефонът звънеше, и Харди се пресегна през бюрото, натискайки копчето за говор без слушалката.

— Да — каза той.

Бе отново гласът на Филис, но без да му дава време да отговори.

— Лейтенант Глицки ви търси.

И веднага след това се обади Ейб.

— Знаеш ли какво чух току-що? Много ще ти хареса.

— „Джайънтс“ са взели Пиаца.

— В истинския свят, Диз.

— Това е от истинския свят и би ми харесало.

— Какво ще кажеш за Тим Маркъм?

— Какво да кажа за него? Той кетчър ли е? Никога не съм го чувал.

Харди заобиколи бюрото, настани се в стола си и взе слушалката.

— Шеф е на компания „Парнас здраве“ — каза Глицки.

Прилив на адреналин изгони последните останки от обедната летаргия. Глицки обикновено не се обаждаше на Харди да го осведомява за новините от деня, освен ако някъде нямаше убийство, така че той веднага свърза нещата.

— И е мъртъв?

— Да, така е. Това не е ли интересно?

Харди призна, че е интересно, особено след целия разговор в заведението на Лу. Но беше и нещо повече от това.

— Убил ли го е някой?

— Да, но вероятно не преднамерено. Спомняш ли си нашия разговор тази сутрин за катастрофите и избягалите водачи?

— Шегуваш ли се?

— Ни най-малко.

— Хайде тогава да се уговорим да не споменаваме ядрена катастрофа при следващата ни разходка. Наистина ли някой го е блъснал?

— По-скоро го е премазал. Поддържали са го жив в „Портола“ допреди час, но после са го изтървали.

— Изтървали са го в собствената му болница? Е, това вече е нещо много специално.

— Това бе второто от нещата, което си мислех, че ще ти хареса. Но очевидно не са могли да направят много. Бил е в критично състояние при приемането и така и не се е съвзел.

— И е било злополука?

— Вече го казах.

— Дори два пъти — съгласи се Харди. — Вярваш ли го?

— Засега.

Харди се заслуша в бръмченето по линията.

— В същата седмица, когато се опитва да разтърси града? Компанията му заплашва да обяви банкрут. Не плащат на лекарите си, мотаят се с пациентите. И изведнъж архитектът на всичко това се оказва мъртъв.

— Да.

— И това е съвпадение? Това е твоето професионално усещане за случая?

— Вероятно. Нещата често са случайни, както ти споменах тази сутрин.

— Освен когато не са. Много неща стават, които по-рано не са се случвали.

— Не толкова често, колкото си мислиш — отвърна Глицки.

Този път паузата бе продължителна.

— Но ти отговори на въпроса ми. Просто исках да чуя мнението на обикновения човек от улицата.

— В такъв случай трябваше да се обадиш на някой малко по-тъп от мен — каза Харди. — Но все пак ще ти пратя сметката.

* * *

Обаждането на Джеф Елиът се оказа за същото нещо, но той не прояви никакъв интерес към теорията на Харди за съвпаденията, като я отхвърли даже по-решително, отколкото Глицки, само с едно изречение: „Човек не убива някого с кола, Диз, при положение че пистолетите струват долар и половина, а ножовете са безплатни“.

— Все пак бих казал, че подобни неща са се случвали, макар че и Глицки не го възприе.

— Виждаш ли! А дори и да се е случвало, също така се е случвало да вали сняг в Сахара.

— Наистина ли? Не ми се вярва. Но ако е валяло, това само потвърждава моята теза.

Въздишка.

— Диз? Да спрем дотук, а?

На Харди му се струваше, че всичките му приятели са загубили чувството си за хумор. Не че той наистина предполагаше, че може да е било убийство, но му бе интересно да говори за това, когато толкова други неща не му бяха интересни.

— Добре, Джеф, добре. Какво мога да сторя за теб?

— Всъщност, нищо. Обадих се само да те проверя дали не би искал да си вземеш отпуска за остатъка от деня. На обяд ми се стори, че май имаш настроение за това.

— Толкова ли си личеше?

— Аз съм репортер, Диз. Нищо не ми се изплъзва.

Харди хвърли поглед към купчината хартия на бюрото си — папки, негови и на другите адвокати, в които имаше какво ли не. Паметни записки. Административна работа, която беше поизоставил. Сметки. Два полицейски доклада за произшествия от потенциални клиенти. Последните допълнения към кодекса за свидетелстване, чието непознаване би било лош късмет. В момента всъщност бе напълно затрупан с работа. Знаеше, че трябва да е доволен, но причината за това понякога му се изплъзваше.

Елиът продължаваше:

— Мисля, че нещата в „Парнас“ съвсем се разсмърдяват. Може би ще е поучително да прескочи човек и да провери това-онова. Може би някой ще се съгласи да говори с мен и ще мога да спретна една-две колонки. Какво ще кажеш? Искаш ли да се направиш малко на агент?

— С най-голямо удоволствие — каза Харди. — Но не днес, за съжаление.

— Това окончателният ти отговор ли е?

Той издърпа някои от документите пред себе си, произволно прелисти някои страници от купчината. Ако се намираше в стаята, опитен репортер като Елиът би разпознал някои признаци на умора, дори неразположение. И положително — липса на чувство за хумор. Харди изпусна тежка въздишка.

— Напиши страхотна дописка, Джеф. Накарай ме да изпитам чувството, че съм бил там.

* * *

Този род неща Глицки не обсъждаше с никой от редовните си колеги, но не можеше да се сдържи да не сподели своето безпокойство с жена си.

Джакман позволяваше на Трея понякога, ако пожелае, да ползва официално петнайсетминутна почивка и сега тя и Ейб стояха на външното стълбище на сградата откъм Седма улица, като отпиваха от чая в картонени чашки. Бе се появил ранен следобеден вятър и те се принудиха да стоят с гръб към сградата, като гледката се ограничаваше до магистралата и „Туин Пийкс“ отвъд нея.

— Тъкмо си помислих, че ме доведе на това романтично местенце, за да можем да го направим посред бял ден.

— Можем да го направим, ако искаш — отвърна ѝ Глицки. — За такива неща съм много отворен.

Тя го целуна.

— Забелязала съм. Но всъщност мислеше за нещо друго?

Той ѝ разказа за Маркъм, за това как настойчиво го измъчваха съвпаденията, а смъртта на Маркъм попадаше право в тази категория.

— Но аз не лъжех, когато казах на Диз, че вероятно не е преднамерено убийство. Това бе гласът на трийсетгодишния ми опит, който ми шепнеше в ухото.

— В такъв случай?

— Обаче другият ми ангел пазител, лошият, продължаваше, без да спира, със своите „Може би“, „Ами ако“, „Дали пък не“…

— Искаш да кажеш дали някой не го е блъснал нарочно?

Той кимна.

— Опитвам се да си представя такъв сценарий — рано сутринта, тъкмо просветлява, издебване от засада — но не мога да убедя самия себе си. Просто не би могло да се случи в истинския живот. Тоест навярно би могло, но не ми се струва, че е било така.

— И защо не?

Тя бе единственият човек, на когото той изобщо се усмихваше, както направи сега.

— Много хубаво, че ме питаш. Ще ти кажа. Първата и най-очевидна причина е, че водачът не е свършил работата си. Маркъм е живял близо четири часа след произшествието. И ако не бе блъснат в контейнера за смет, можеше и да оцелее. Шофьорът няма как да знае дали го е убил. Ако е планирал да го направи, или щеше да мине отгоре му, или да спре, да излезе от колата и да го удари няколко пъти по главата с тъп предмет, който си носи за тази цел.

— Много мило — коментира Трея.

— Но вярно.

Той продължи с втората причина — тази, която бе изложил пред Харди. Колата бе тъпо и неудобно оръдие за убийство. Ако човек реши да посвети времето си да планира убийство и след това да чака сгоден момент, за да го извърши, с всичките приготовления, които това предполагаше, според Ейб даже един идиот просто би си купил оръжие, чието придобиване бе също така лесно, ако не и по-лесно от каквото и да е превозно средство. То би било много по-смъртоносно, а и много по-лесно за изхвърляне след това.

— Окей, убеди ме. Най-вероятно не е бил убит.

— Съгласен съм. Това и казах. Но…

— Но искаш да си оставиш отворена вратичка.

— Точно така. И оттук стигаме до истинския ми проблем. Не остана ли днес на обяд с впечатлението, че моят приятел и твой шеф Кларънс Джакман ще измъкне значителна политическа шумотевица от всичко, свързано с „Парнас“? Смъртта на нейния шеф няма да бъде скрита на задните страници на „Кроникъл“ и след това да изчезне след ден-два, когато не бъде изяснена.

— Не, няма — съгласи се Трея.

— И кой ще получи случая, който определено е причиняване на смърт и би могло да се предположи, че е предумишлено убийство — макар че вероятно не е?

Трея вече бе запозната с проблемите в отдел „Убийства“ и добре схващаше дилемата. При едно нормално развитие на нещата Ейб никога не би имал нищо общо с този случай. Това си беше автомобилно произшествие с неизвестен извършител. На някого от отдела щеше да му бъде възложено да открие колата, вероятно нямаше да успеят и нещата щяха да свършат дотам. Сега, при наличието на Фиск и Брако, налагаше се да възложи случая на тях — всъщност вече го бе направил. Ако се опиташе да го прехвърля на някой от инспекторите си ветерани, най-напред неговият човек щеше да го приеме като обида и да му се изсмее, а след това кметът и началникът на Ейб щяха да му поискат главата и вероятно да я получат.

От друга страна, ако това се окажеше — чудо на чудесата — истинско, политически мотивирано убийство с обществена значимост, щеше да се окаже, че той го е дал на двама слабаци, които вероятно щяха да го провалят, и това не само щеше да вбеси Джакман, но можеше да влоши отношенията между областния прокурор и полицейския отдел за голяма част от мандата на настоящата администрация.

— Бих казала, че трябва да оставиш новите момчета да работят по случая.

— И аз стигнах дотам. Но губя при всяко положение.

— За щастие — каза тя, като нежно го погали по бузата, — имаш толкова богат опит, че си станал вече много добър в това.

* * *

В края на деня той извика Фиск и Брако в кабинета си и се постара да им даде най-добрата мотивация, която можеше.

— … една възможност вие двамата да направите нещо голямо. Ако се справите добре с това, хората тук ще са склонни да мислят, че от вас може да излязат добри полицаи.

Той се спря и съзнателно не добави: „… а не само политически протежета“.

Дарел Брако стоеше както тази сутрин и както винаги в тази стая — прав и почти мирно зад стола, на който седеше партньорът му.

— Ние никога не сме молили да ни преместят тук, лейтенант. Никой от нас не го е правил. Но наистина се вкопчихме в тази възможност. Кой на наше място би се отказал?

— Така е. — Глицки можеше да се съгласи с това. — Ето го и вашият шанс да заслужите това.

Няколко минути по-късно четеше от едно бележниче, където нахвърляше мисли, както му паднеха, през следобеда.

„Приятелки? Ако има такива, дали току-що са се разделили? Освен това децата. Дали се е разбирал с тях?“

— Извинете. — Фиск бе вдигнал ръка като ученик.

Глицки изпусна от поглед бележника си.

— Да? — И с подчертано търпение: — Кажи. Кажи, Харлен.

— Мислех, че всичко това е свързано с проблемите на Маркъм в неговия бизнес. А сега говорите за семейството му.

Глицки се поизправи зад бюрото и постави бележника си отгоре. Сините му очи останаха почти безизразни.

— Искам и двамата да разберете нещо. Вероятността господин Маркъм да е бил убит преднамерено и следователно изобщо да имаме разследване на убийство съвсем не е голяма. Харлен, ти, аз и инспектор Брако тази сутрин разговаряхме за факта, че нямате много работа тук, в отдела. Затова реших, че може би ще ви е интересно да разгледате този случай из основи. А основата е семейството на жертвата.

— Искате да кажете, че няма нищо общо с колата?

Лейтенантът овладя нетърпението си.

— Не, не казвам това. Колата го е блъснала. И ако е била управлявана от някой, когото той е познавал, тогава нещата започват много повече да приличат на убийство. Но, повтарям — и вие би трябвало също — най-вероятно случаят не е такъв.

— Но по този начин няма да стоим тук, а ще сме извън отдела — обади се Брако. — Това ли имате предвид?

Глицки кимна.

— Може да стане така. И ще е за добро. Вярвам, ще се съгласите.

По-рано, когато инспекторите се върнаха от сутрешните си занимания, по средата на бюрата си намериха по една бейзболна шапка със Страхотния Том. Отделът очевидно не проявяваше склонност към приемане на новото попълнение или поне търпимост. „Това е неприятност, с която трябва да се занимая“ — помисли си Глицки. Но нямаше намерение да се заема със затягане на дисциплината. Това не му бе работа и ако се опитваше да действа в тази насока, щеше, още преди да се усети, да загуби авторитета, който има.

Така че, да. Така щеше да държи Фиск и Брако извън службата. Което бе хубаво. Глицки взе пак бележника си и прочете от него:

— Дали някое от децата му имат приятели със зелена кола? Какъв е социалният живот на съпругата, ако има такъв? Освен това всички, с които говорите, трябва да имат алиби. И не забравяйте, че злополуката е станала в шест сутринта или някъде там, така че всички, които казват, че не са спали, би трябвало да представляват интерес.

— А работата му? — попита Фиск. — „Парнас“?

— Ще стигнем дотам. Това е процес — отвърна Глицки уклончиво. В края на краищата това бе най-вече благотворителна акция за новите му инспектори и той нямаше намерение да ги пуска да му се мотаят в краката и да размътват водата, в случай че Джакман наистина реши да поиска голям съдебен състав заради нередностите в бизнеса на „Парнас“, с които Маркъм би могъл да има или да няма нещо общо. — Нека да видим докъде ще ни доведе това — заключи той. После си спомни една подробност. — Не е лошо да хвърлите поглед и на аутопсията.

Двамата се спогледаха и Брако се покашля.

— Той е умрял в болницата, сър — каза той. — Знаем от какво е умрял.

— Знаем ли? — заинтересува се Глицки. — И от какво?

— Ударила го е кола. Изхвърлен е бил на десетина метра. Блъснал се е в контейнера за смет.

— И какво от това? Вижте, нека да допуснем, че намерим някой, който е искал да блъсне господин Маркъм и действително доста добре се е справил с това. Арестуваме, значи, нашия заподозрян, но случайно забравяме да погледнем аутопсията. И знаете ли какво става? Излиза, че човекът е умрял от сърдечен удар, който не е свързан с нараняванията от катастрофата. А може би някой съвсем различен от нашия заподозрян му е забил трошачката за лед в ухото. Или му е отровил водата. Може да е бил шпионин за руснаците и ЦРУ-то да са го очистили. Идеята ми е — щом някой е мъртъв, първо проверяваме аутопсията. Всеки път, ясен ли съм?

После вдигна поглед и отправи към тях ужасната си усмивка.

— Добре дошли в отдел „Убийства“, момчета. Тук купонът никога не свършва.

6

Ерик Кенсинг, все още облечен с опръсканата с кръв зелена туника, се бе изтегнал почти хоризонтално в едно кресло в лекарската стая на приземния етаж. Дългите му крака бяха протегнати напред, кръстосани при глезените. В стаята нямаше никой друг. Кичур черна коса, прошарена тук-таме, висеше над челото му, което той като че ли подпираше с дясната си длан. Чу, че вратата се отвори и някой щракна лампите на тавана. Отвори очи. Бе Ан, която скоро щеше да му стане бивша съпруга.

— Казаха, че ще те намеря тук. — Говореше с шепот, с отчетливо контролиран глас.

— Май са били прави.

Тя започна веднага.

— Можеше поне да ми се обадиш, Ерик. Не го разбирам това. Да го науча от проклетото радио. А и децата — добави тя. — Много ти благодаря.

Той се изправи бързо, нямаше желание да се кара с нея.

— Къде са сега? Добре ли са?

— Разбира се, че са добре. Какво си мислиш? Оставих ги при Джейни. Всичко с тях е наред.

— Е, добре. — Изчакваше, принуждавайки я да говори.

— И защо не ми се обади?

Той отстъпи крачка и кръстоса ръце. Лицето му бе открито, почти момчешко, въпреки издълбаните от тревогата бразди, торбичките под очите и увисналата кожа под някога гордо очертаната линия на челюстта. Но в компанията на съпругата си се бе научил, особено през последните една-две години, да потиска всяка изразителност на лицето си. Не че изпитваше някаква съзнателна потребност да върши това сега, но бе твърдо решил да не даде на Ан нищо. Изглеждаше като че ли е статуя, изваяна от восък, и лесно би могъл да бъде взет за някой, надхвърлил петдесетте, макар да му оставаха петнайсет години до тази възраст.

— Защо да ти се обаждам? Жена му бе тук, семейството му. Освен това последното, което чух, е, че отново сте се разделили. Завинаги.

Челюстта ѝ се стегна, тя пое решително дъх.

— Искам да го видя — заяви тя.

— Моля, заповядай. Стига да ги няма Карла и децата. Ще те помоля да се опиташ да бъдеш внимателна, ако са все още тук.

— О, да, господин Внимателен. Това е твоята роля, нали? Грижа за пациентите, успокояване на опечалените.

— Понякога. — Той вдигна рамене. — Все ми е едно. Прави каквото искаш. Така или иначе го правиш.

— Наистина. Така и смятам да направя. — Ноздрите ѝ се разшириха. — Как умря тук? Как можа това да се случи?

— Беше блъснат, Ан. Лошо.

— Непрекъснато биват блъскани хора. Но не умират.

— Е, с Тим се случи.

— И на теб изобщо не ти пука, нали?

— Какво искаш да кажеш? Не искам да губя нито един пациент, но той не беше…

В гласа ѝ прозвуча лека истерична нотка.

— Той не беше просто пациент, Ерик. — Тя го гледаше гневно. — Не ми говори така, като лекар. Знам какво мислиш в действителност.

— О, така ли? И какво е то?

— Доволен си, че е мъртъв, нали? Много отдавна искаше да го няма.

Той нямаше готов отговор. Най-накрая поклати глава в израз на отрицание и възмущение.

— Е, радвам се, че си поговорихме. Сега ме извини.

Тръгна с намерението да мине покрай нея, но тя се отмести и застана срещу него.

— Къде отиваш?

— Връщам се на работа. Нямам какво повече да ти кажа. Дойде да видиш Тим, нали? Намери ме съвсем лесно. Няма да имаш проблеми. Сега, моля те, остави ме да мина. Имам работа.

Тя не отстъпваше.

— О, да, заетият доктор.

После опита друга тактика.

— Казват, че си бил на етажа.

— Какъв етаж?

— Знаеш какъв.

Той направи крачка назад.

— За какво говориш?

— Когато е умрял.

— Да, така е — отвърна той уморено. — И какво от това?

Имаше дълъг опит с нея, с моментите, когато емоциите я завладяваха, удивителните скокове на логиката, на които понякога бе способна. Сега видя нещо познато в очите ѝ, една неистова яснота, която дълбоко го смущаваше.

— Трябва да кажа на някого — заяви тя. — Сигурна съм, че знам какво наистина се е случило там.

— Не разбирам за какво говориш.

— О, да, разбираш ме, Ерик. Аз съм единствената, която знае на какво действително си способен. Колко безчувствен можеш да бъдеш. Какъв си наистина.

— О, моля те, Ан, не започвай.

— Не, ще започна. Ти го уби, нали?

Ерик си мислеше, че тя ще стигне дотам, и сега, когато го бе направила, дълбочината на яростта му не остави място за нищо друго, освен за чиста реакция. Събирайки цялото си самообладание, той се обърна, за да се увери, че никой друг не е наблизо да чуе, после се наведе към нея на сантиметри от лицето ѝ. Направи усилие да се усмихне жестоко:

— Естествено! — процеди с цялата студена увереност, която бе в състояние да събере. — Сипах му гадости в системата, веднага щом можех да го направя безнаказано.

Тя се отдръпна и замръзна.

Бе я засегнал. Удоволствието от нейното ужасяване го тласкаше да продължи с ударите.

— Непрекъснато убивам хора тук. Това е една от непризнатите екстри на професията.

Известно време тя се взираше в него, наистина уплашена. Но шокът, на който я изложи, я бе върнал в съзнание. Раменете ѝ се отпуснаха, пое няколко пъти въздух.

— Мислиш, че е смешно? — попита тя. — Мислиш, че това е нещо, с което можеш да се шегуваш?

— А ти мислиш, че се шегувам ли? Ти шегуваше ли се, когато ме попита?

След това той изведнъж почувства, че нещата са отишли достатъчно далеч.

— Съвземи се, Ан. Аз да съм го убил? Господи!

— Ти си бил там и го мразиш.

— И какво от това? Може би не си схванала какво се е случило. Беше блъснат от кола.

— И доведен тук.

— Това е било най-близкото спешно отделение, Ан. Не съм го уредил аз по някакъв начин.

— Не трябваше да се занимаваш с неговия случай.

— Това пък защо е? За да нямам възможност да го убия? Може би не разбираш — ами ако съм искал да го убия? Какво би казала?

Той се взираше в напълно непознатото същество, в жената, с която бе живял дванайсет години и която му беше родила три деца. За момент му се прииска да предизвика още един изблик у нея.

Но този гамбит се беше изчерпал. Тя поклати глава в заключение.

— Не си го убил. Нямаш куража за това.

— Ти го каза, не аз. Но независимо дали съм го направил или не, него го няма, нали? И това ще дойде доста нанагорно на малката Ани, нали?

Отново я беше засегнал болезнено. Челюстта ѝ се стегна. Тя рязко се протегна и дръпна силно ръкава на престилката му.

— Негодник такъв! Какво да правя сега, Ерик? Това ми кажи. Какво трябва да направя?

— Каквото възнамеряваше да правиш, Ан. Всъщност, не ме интересува. Така или иначе той няма да се върне.

После един последен удар.

— Само не ми казвай, че нямаш резервен приятел.

Тя пристъпи напред, вече вбесена, юмруците ѝ се посипаха по него.

— Негодник такъв!

Продължи да го удря, да сипе ругатни, докато най-после той не успя да хване двете ѝ китки. Стисна ги здраво пред себе си.

— Ох! Пусни ме! Причиняваш ми болка.

— Добре.

— Пусни ме, по дяволите.

— Недей да ми се нахвърляш повече. Ясно ли е?

Държа я още малко, стискайки с цялата си сила. Тя продължи да се бори пред него, издавайки кратки животински викове от напрежението, докато се опитваше да изтръгне ръцете си, да извие тялото си, но той я бе хванал и не я пускаше. Накрая я придърпа плътно към себе си и я заключи в погледа си. Не бе готова да се предаде, все още се съпротивляваше, но той я държеше в желязна хватка, докато най-накрая не почувства как съпротивата я напуска.

— Не ме ли чуваш, по дяволите? — прошепна той.

— Да. Пусни ме.

Отстъпи назад и я отблъсна от себе си, докато я пускаше.

— Тръгвам си — каза той. — Махни се от пътя ми.

Ан разтриваше ръцете си, после ги протегна напред.

— Виж какво направи. Заболя ме.

— Ще го преживееш — каза той.

Тя застана отново пред него, като че ли го предизвикваше за нов рунд. Но, изцеден от болката и гнева, той нямаше повече настървение да се бори с нея.

— Защо не си отидеш у дома, Ан? Върни се при децата. Мястото ти не е тук.

Тя обаче продължаваше упорито да го гледа.

— Трябва да го видя. Къде е сега?

Разбираше какво има предвид. Искаше да види тялото на Маркъм. Но… майната ѝ, помисли си Кенсинг.

— Най-добрият отговор, който мога да ти дам в тази минута — отвърна той, — е „някъде много близо до центъра на ада“.

После я бутна настрани и излезе от стаята.

* * *

Детската бейзболна лига правеше на пух и прах графиците на семейство Харди. Винсънт тренираше в понеделник и сряда и Харди му беше треньор. Ето защо, докато траеше сезонът, той и Франи трябваше да променят вечерта на свещената си среща за вторник. Тази вечер, малко след седем часа, Харди бутна вратата на бара „Литъл Шамрок“, където се очакваше да се срещнат, но тя още не бе пристигнала. Брат ѝ Моузес Макгуайър обаче бе там, зад перилата, и разговаряше с млада двойка, издокарани и двамата в изобилие от черна кожа. Макгуайър бе в една от маниакалните си фази и гласът му бучеше достатъчно, за да заглуши Стинг от джубокса, за който също не можеше да се каже, че шепти.

Харди си издърпа една табуретка до предния прозорец, така че, полуобърнат, да може да наблюдава как кипарисите се огъват под напора на вятъра в края на „Голдън Гейт Парк“ отсреща през улицата. Моузес го зърна и започна да му налива гинес — автоматичен призив за Харди в девет от десет случая. Пяната на гъстата бира щеше да спада няколко минути, така че Моузес можеше да продължи да говори, докато това стане. Защо да прекъсва интересния разказ?

А той продължаваше:

— … Тоя човек го боли стомахът вече девет месеца и вече му били извадили първо апандисита, ама сбъркали, след това жлъчката — оп-па, пак сбъркали. Нищо не помага. Не могат да му намерят нищо и накрая го отпращат, като му казват, че е стресиран. Да бе, без майтап. И той започва да си прави акупунктура, да ходи на акупресура, пие билки, започва масажи, но нищо не помага. А междувременно… — Тук Макгуайър се обърна към Харди, посочвайки пивото му, почти готово. — … междувременно човекът се опитва да си подреди живота и се кани да се жени след няколко месеца.

Двамата слушатели възкликнаха почти едновременно:

— И какво стана?

— Ами преди две седмици се събужда напълно сгърчен от болка, не може даже да стане от леглото, срязват го отново, но този път го затварят веднага и казват, че съжаляват. Остава му един месец. Сигурно нещо не са догледали.

— Един месец живот? — попита момичето. — Това ли са имали предвид?

— Да, но не беше един месец даже — завърши Моузес. — Оказа се, че било пет дни.

Младежът се взираше в питието си и поклащаше глава.

— Пет дни?

Макгуайър кимна с негодувание:

— Ей тук му налях едно питие преди три седмици, а в понеделник му ходих на погребението.

Той сграбчи бирата на Харди и плъзна чашата по бара. Харди отпи дълбока глътка.

— Много забавна история. За кого говориш?

— Шейн Маки. Ти не знаеше ли?

От времето, когато самият той бе барман, Харди познаваше Маки, който бе играл в отбора по софтбол в продължение на две години. Не можеше да е много над четирийсет. Харди си спомни как черпи него и годеницата му на новогодишното тържество тук преди четири месеца. Той сложи внимателно чашата си на бара и я завъртя.

— Тази история истинска ли е?

— В основни линии, да. Сватбата щеше да бъде другия месец. Със Сузан вече им бяхме купили някакъв сервиз за хранене.

7

В 21:30 Малачи Рос бе в кабинета си, в удобното си кожено кресло тип „Имс“, с една изстинала чаша кафе на стъклената масичка пред него. Насреща в инвалидната си количка, с жълт бележник в скута и магнетофон до кафето на Рос, седеше Джеф Елиът. През вертикалните щори Рос гледаше отвъд репортера навън, към центъра на града, от височината на седемнайсетия етаж. Но не забелязваше нито светлините на Северния плаж, танцуващи под него, нито ясните звезди в изчистеното от вятъра небе над тях. Не бе ял от закуска, но въпреки това не чувстваше глад.

Бяха говорили почти половин час и Рос бе насочил дискусията към себе си, към своето минало. Бе разказал как се е включил в управителния съвет на „Парнас“ като лекар, чиято първоначална работа бе да осигурява медицинската легитимност на ориентираните към печалба бизнесрешения на компанията. Това бе отдавна, в първите дни на агресивното здравеопазване, и Рос разказа на Елиът как е дошъл като знаменосец на идеята за определяне на лекаря за първична помощ за всеки пациент като пазител на портите на медицинската крепост — идея, която сега бе станала вече доста стандартна за здравеопазващите организации навсякъде в страната.

— Но идеята не е популярна — отбеляза Елиът.

Рос се наведе напред, срещна поглед с репортера и възрази:

— Посочете ми по-добър път и още утре ще поема по него. Все пак в основни линии тя функционира.

— Макар че пациентите не я харесват?

Рос безпомощно сви рамене.

— Да погледнем нещата в очите, господин Елиът. Трудно е да се угоди на хората. Смятам, че повечето пациенти оценяват ефикасността. А това бихме могли да го преведем като „удовлетворение“. — Искаше да добави, че според него хората бяха прекалено загрижени и чувствителни към всякакви глупости. Тялото бе машина и съществуваха механици, които знаеха точно как да я поправят, когато се развали. Така нареченият „човешки елемент“ бе надценяван в огромна степен. Но не можеше да каже това на Елиът.

— Наистина това е по-добре за голямото мнозинство от пациентите.

— И защо е така? — попита репортерът. — Не е ли това само начин те да бъдат отстранени от каквото и да е влияние върху вземането на решения?

— Да, това е разумен въпрос, съгласен съм. Но и аз имам един въпрос за вас, макар че сигурно няма да ви хареса. А защо да трябва те да се намесват?

И отново вдигна ръка, за да спре отклика на Елиът.

— Достатъчно трудно е да се държи този кораб над водата с професионалисти, които познават бизнеса. Ако пациентите имат последната дума, те ще го потопят финансово. С това съвсем не казвам, че не би трябвало да държим пациентите информирани и съпричастни, но…

— Но хората ще искат всякакви скъпи изследвания, които всъщност не са им нужни.

Рос се усмихна с видима искреност.

— Точно така. Лечението изисква време, господин Елиът. И бихте се удивили колко много здравни проблеми отминават от само себе си.

Изправи се, отиде до малкия хладилник в ъгъла на стаята и извади две бутилки с минерална вода. Даде едната на репортера и пак седна.

— Вижте — започна той, като се наведе напред и заговори, както изглеждаше, от сърце, — знам, че всичко това сигурно ви звучи доста грубо, но никой не е против да се харчат пари за изследвания, ако те са необходими. По дяволите, нали това е целият смисъл на застраховката в крайна сметка. Но ако петдесет души идват тук месец след месец и на всеки от тях се прави изследване, когато всъщност само петима имат тази нужда, тогава „Парнас“, вместо да изгуби двайсет и пет хиляди, които се покриват от застрахователната премия, губи четвърт милион. За да покрием това, трябва да увеличим вноските и добавките десетократно, а това никой не може да си позволи. Така цялата система се разпада и никой не получава никакво здравеопазване.

Елиът отпи от водата.

— Да речем обаче, че от тези четирийсет и пет души, на които не се правят изследванията, от тях се нуждаят десет. Не пет. Какво ще стане с тях?

— Те ще бъдат идентифицирани, господин Елиът. Може би малко късно, което е достойно за съжаление. Никой не отрича това. Признавам, че този избор е доста тежък. Честно казано, лично аз бих предпочел никой никога да не страда от каквото и да е. Тъкмо затова съм станал лекар навремето. Сега обаче моята работа е да държа този кораб над водата. И ако ние изследваме всички пациенти за всичко, което пожелаят, вместо за всичко, от което наистина се нуждаят, ще потънем като камък. И това е студената, тежка истина. Тогава никой няма да получава никакви изследвания, защото никой няма да може да си ги позволи. Смятате ли, че това би било по-добре?

— Позволете ми да ви попитам нещо — започна Елиът. — Чувал съм да се говори, че не сте плащали на някои от вашите лекари. Бихте ли могли да коментирате по това?

Рос запази невъзмутимото си изражение, но обстоятелството, че на Елиът му е известен този факт, го сепна и разтревожи. Освен това си мислеше, че знае източника на информацията — вечно създаващият грижи Ерик Кенсинг, който бе приел бебето Емилия и после, както той подозираше, бе подшушнал на Елиът да пусне историята. Но Рос само възрази:

— Не зная откъде сте чули това. Това не е точно.

Отговорът му очевидно развесели репортера.

— Това същото ли е като „не е вярно“?

Рос се облегна назад, полагайки усилия да изглежда невъзмутим.

— Това, което направихме, бе да помолим лекарите от нашия екип да отпуснат с лихва заем на компанията, който да бъде взет от резервите за заплати. Това бе напълно доброволно и ние изплатихме възнагражденията на всички, които пожелаха.

* * *

Джеф Елиът слушаше извиненията и обясненията на Малачи Рос вече повече от час. Сега главният медицински директор разказваше — или по-точно му изнасяше лекция — за основанията за лекарствената книга на „Парнас“, може би с надеждата, че в своята колонка Джеф някак си ще превърне тази самохвална плява в злато и по този начин ще добави няколко точки пред обществеността за групата в предстоящата война на Рос с града.

— Вижте — разказваше Рос, — да кажем, че корпорацията „Дженезис“ изобрети лекарство против рака, наречено „Ноканс“. Бюджетът за изследователска и развойна дейност за лекарството и за прекарването му през милионите клинични изпитания, докато получи одобрението на Федералната агенция по лекарствата, възлиза на един милиард долара. Но изведнъж се оказва, че това лекарство ликвидира рака и всички го искат. Страдащите са готови да платят едва ли не всяка цена, а тъй като „Дженезис“ иска да си възстанови инвестициите, за да остане в бизнеса и да разработва други чудодейни лекарства, тя определя цена сто долара на рецепта. И в продължение на две години, докато са единствените играчи на терена, „Ноканс“ печелят целия бизнес. В един момент обаче другите лекарствени компании пускат свои версии на „Ноканс“, може би с малки изменения, за да се избегнат патентните спорове.

— Но някое от тях може да предизвиква странични ефекти?

Рос спусна клепачи в страдалческо изражение.

— Рядко, господин Елиът, наистина. Много рядко. И така, ето ситуацията. Тези лекарства също лекуват рака, но за да пробият на пазара, се предлагат по десет долара. В отговор „Ноканс“ намалява своята цена на, да кажем, петдесет долара.

— Това е много повече от десет.

— Да, така е, и вие бихте казали, че след като образоваме хората и им съобщим всички факти, всички ще престанат да го използват и ще се насочат към по-евтиното, нали?

— А не е ли така?

— Никога. Или статистически никога. Ако имат избор, пациентите почти винаги избират „Ноканс“. Това е търговското име, което хората разпознават. Има доверие в продукта.

— Като аспирин „Байер“.

— Точно така! — Рос беззвучно събра ръцете си заедно, като че ли ръкопляскаше. — И така, стигаме до въпроса, макар че на нас ни струва четирийсет долара повече на рецепта, за да доставяме „Ноканс“, ако го одобрим и го държим в лекарствената книга, то струва на пациентите същата сума, както винаги — тоест десет долара, а ние доплащаме. Ето защо ние го снемаме от списъка.

— „Ноканс“?

— Именно.

— Но — нека продължим хипотетично — вие казвате, че лекарството е добро, обаче не позволявате на пациентите ви да го получат.

— Могат да го получат, но ние няма да го платим. Ако го платим, това ще ни затрие. Разполагаме с изключително малко поле за маневриране за оцеляването на компанията. Трябва да разберете това. Важното е, че „Ноканс“ не е единственото средство, което помага. Тъкмо това се опитвам да ви разясня. Общоизползваните лекарства, така наречените генерици, също вършат работа.

Елиът имаше свои собствени, много категорични възгледи за лекарствените книги. Той страдаше от множествена склероза вече над двайсет години и по съвета на лекарите бе опитал, както понякога му се струваше, всички възможни генерични медикаменти на света за своите различни и променящи се симптоми. Невинаги, но няколко пъти — достатъчно, за да развият у него един здравословен скептицизъм — бе изпитал странични ефекти или дискомфорт от заместителите. Щом се върнеше на марковото лекарство, проблемите изчезваха. Така че Рос никога нямаше да успее да му пробута идеята си за всеобщото благо на лекарствата с широк спектър на действие.

— Значи за да изясним вашата позиция — започна Елиът, — вие казвате, че това „охраняване на портите“, това намаляване на разходите от управление на грижата до широкоспектърни лекарства, е напълно съвместимо например с вашата Хипократова клетва. Където ударението е първо да не се причинява вреда и второ да се лекува.

— В основни линии, да. — Рос изглеждаше доволен от този подход към проблема, но Елиът знаеше, че това няма да е за дълго. — Ние се занимаваме с медицина, господин Елиът — продължи той. — Целта е максимум добро за най-голям брой хора.

— И няма конфликт между вашите бизнесинтереси и потребностите на вашите пациенти?

— Разбира се, че има. — Рос се беше облегнал удобно в креслото си, кръстосал крака. — Но се стремим да го сведем до минимум. Всичко е въпрос на степенуване. Компанията трябва да си покрива разходите, за да може да продължи да работи.

— А също и да печели, да не забравяме. Трябва да демонстрирате приходи, за да удовлетворите вашите инвеститори, нали така?

Рос се усмихна и разпери ръце, сякаш омаловажаваше въпроса.

— Е, не се справяме много добре с това напоследък.

— И аз така чувам.

Елиът се наведе напред в инвалидната си количка и заговори с приятелски тон.

— Вашите инвеститори изразявали ли са някога неудовлетворение от заплатите на служителите и директорите ви?

Рос примига няколко пъти, но ако въпросът го смущаваше, той прикри това бързо.

— Рядко. Членовете на управителния ни съвет са опитни хора от бизнеса. Ако заплащането им не е конкурентно, те ще отидат другаде. Добрата помощ не се намира лесно и когато я намериш, плащаш добри пари за нея.

— И тази добра помощ в какво точно се изразява? Дава живот на компанията?

— Точно така.

— И все пак сте близо до банкрут. — Това не бе въпрос, но Елиът остави фразата да отзвучи за момент. — Което кара човек да се попита дали една по-нископлатена помощ би могла да влоши повече нещата, нали?

* * *

Фиск и Брако наистина бяха поднесени като двойка на своите колеги в отдел „Убийства“, но в действителност едва ли биха могли да бъдат по-различни един от друг като човешки същества. Което означаваше, че са също така и много различни полицаи.

Когато най-после стана пет часът следобед, Харлен Фиск помоли партньора си да го откара до „Тадич“, най-стария ресторант в града. Въпреки че у дома му го чакаха бременна жена и невръстно момченце, той трябваше да се срещне с леля си Кати и неколцина от нейните поддръжници за вечеря и приказки, което щеше да продължи до късно през нощта. Той не покани Брако да се присъедини към тях, но и у двамата това не бе свързано с някакви лоши чувства. Истината бе, че Фиск беше политическа креатура, с поглед вперен в евентуалните политически облаги някъде в далечното бъдеще.

За разлика от него Брако беше син на полицай. Но дори и така, чак докато не получи назначението в отдел „Убийства“, той не си даваше ясна сметка до каква степен връзката на баща му с кмета се отразяваше на кариерата му и колко го мразеха обикновените момчета. При това никога не бе молил за някакво специално отношение — то просто си бе вървяло с него. Хората, които въртяха политиката в отдела, смятаха, че ще зарадват кмета, като окажат внимание на момчето на Брако и не бяха много далеч от истината. Но когато Фиск му бе казал, че смята да се обърне към леля си, градската надзорничка, и да се оплаче от продължаващото лошо отношение към тях на четвъртия етаж, Брако бе разубедил партньора си. Едно нещо бе научил от баща си и то бе, че полицаите никога не хленчат. Никога. Онова, което трябва да се направи, е да се говори с Глицки, бе казал той. Да се постави ребром въпросът и да се справят с отговора, който бе, че вероятно тук, в този автомобилен инцидент, не е имало предумишлено убийство и следователно не е имало какво да се разследва.

Брако вярваше, че това е истината. Но с какво друго можеше да запълни времето си?

Така че след като откара Харлен до центъра, той прекара няколко часа в проверка на следи, които бяха подхванали през деня по отношение на колата. Не очакваше някакви резултати, но знае ли човек… Опитът му от инциденти с избягали шофьори го бе научил, че те най-често изчакват, докато решат, че никой вече не им търси колата. Паркират я някъде, където не се вижда, държат вратата на гаража затворена. Минава месец и я откарват на автомивка или в ремонтна работилница. И това е краят.

Но може би този път, много малко вероятно, но все пак възможно, щеше да бъде различно. Бяха получили единайсет патрулни обаждания през деня. Ставаше въпрос за забелязани от патрулиращи полицаи превозни средства, паркирани на тротоара или в някои улички из града и отговарящи на описанието. Фиск мразеше този тип разкарване, Брако, обратно, посвети два часа да разгледа всяка една от колите. Ударът, който беше запратил Маркъм, би оставил следа дори върху стара американска кола с дебела броня. И една бърза разходка около нея с фенерче би му показала дали ще се наложи да се върне с разрешително. Но никоя от колите не се и доближаваше до това.

Без да знае точно защо, той уби още половин час, разхождайки се през паркинга на болницата „Портола“, но там нямаше нита една стара зелена кола. И чувствайки се като идиот, седна в колата си и нахвърли няколко бележки, за да освежи паметта му за утре — да провери фирмите за стари коли под наем, да не забрави за постъпилите в отдела обаждания от граждани, заинтересувани от наградата от надзорническия фонд — десет хиляди долара за информация, която би довела до арестуване и осъждане и тъй нататък.

Най-накрая, прибирайки се у дома след взривила вътрешностите му пирожка, която си купи от заведение на Деветнайсето авеню, той реши да се отправи нагоре по „Сийклиф“ към къщата на Маркъм. Да започне, както бе казал Глицки, със семейството. Да разгледа паркираните отпред коли. В края на краищата, напомни си той с горчивина, нали беше от пътната полиция?

* * *

— Мога ли да ви помогна с нещо?

Брако се изправи рязко и светна с фенерчето през капака на бялата тойота, която оглеждаше. Това бе последната от наличните двайсет и три коли, паркирани на улицата на Маркъм. Лъчът освети мъж с ръст, по-висок от средния, който вдигна ръка срещу светлината и заговори отново с груб, напрегнат глас.

— Какво, по дяволите, правите?

Брако забеляза с тревога, че мъжът посяга със свободната си ръка към джоба на сакото си.

— Не мърдай! Полиция! — Това бе всичко, което можа да измисли да каже. — Не мърдай!

Брако се чудеше дали трябва да освети значката си или да издърпа пистолета от кобура на рамото. Избра второто и насочи оръжието към човека.

— Сега ще заобиколя колата. — Кръвта му пулсираше трескаво. — Не мърдай нито мускул! — повтори той.

— Не мърдам.

— Окей, сега бавно… ръката в джоба… извади я така, че да я виждам.

— Това е смешно — възрази мъжът, но се подчини.

Брако потупа сакото му, бръкна вътре, извади мобилен телефон, после отстъпи крачка назад.

— Вижте, аз съм лекар — каза човекът. — Един мой пациент, който живее тук, умря днес. Дойдох да поднеса съболезнованията си, излизам и виждам някой край колата ми с фенерче. Самият аз тъкмо смятах да се обадя по мобифона, за да извикам полиция.

След малка пауза Брако върна телефона на лекаря и прибра пистолета си. Ако преди се бе чувствал като идиот, защото обикаляше паркинга на болницата, сега вече бе съвсем смазан, но нямаше намерение да го показва.

— Може ли да видя някакъв документ за самоличност, моля?

Човекът се извърна и за миг погледна към къщата, после се обърна отново към инспектора.

— Не разбирам… — започна той. — Аз…

Накрая въздъхна и посегна към портфейла си.

— Казвам се доктор Ерик Кенсинг — заяви той. — Бях наблюдаващ интензивното отделение днес в болницата „Портола“.

— Където е починал господин Маркъм?

— Точно така. Той бе… моят шеф, може да се каже. А какво търси полицията тук сега?

Брако не можа да сдържи истината.

— Търся превозното средство, което го е ударило и избягало.

Кенсинг издиша нетърпеливо.

— Може ли, моля, да ми върнете портфейла?

Мушна го в джоба си, после внезапно попита:

— Да не искате да кажете, че наистина вярвате, че някой, когото Тим е познавал, го е ударил умишлено и после е дошъл тук да посети семейството му?

— Не. Но би било много глупаво от наша страна да не проверим, нали?

— Звучи ми малко пресилено, но щом с това се занимавате, момчета… — Остави мисълта си недовършена. — Слушайте, приключихме ли? Бих искал вече да си тръгна. Моята кола не го е ударила. Виждате ли някакъв признак, че аз съм го блъснал? Искате ли да проверите отново, за да сте сигурен? Прекъснах ви насред работата.

Нещо в тона на този човек — смесица от арогантност и нетърпение — порази Брако. Знаеше, че хората реагират на полицаите по най-различен начин. От време на време обаче му се струваше, че реакцията разкрива нещо необичайно, може би чувство за вина. Кенсинг посягаше към дръжката на вратата, но Брако изненадващо и инстинктивно пожела да го задържи за още няколко думи.

— Казахте, че господин Маркъм е бил ваш шеф? Не знаех, че е бил лекар.

Кенсинг се изправи до вратата на колата и въздъхна отново.

— Не беше лекар. Управляваше компанията, за която работя. „Парнас здраве“.

— Значи го познавахте добре, така ли?

Пауза.

— Всъщност, не. — Той отмести погледа си отново назад, през рамото на Брако. — Сега, ако вече свършихме…

— Какво има в къщата? — попита Брако.

— Какво искате да кажете? Нищо.

— Постоянно гледате назад към нея.

— Така ли? — Той вдигна рамене. — Не е било съзнателно. Навярно се тревожа за тях. Това е истинска трагедия. Те там са просто съсипани.

Брако долавяше една фалшива нотка, която би могла да бъде от умора, но би могла да бъде и нещо друго. Можеше да превърне въпросите си в нещо като разпит, ако успееше да поддържа подходящия тон.

— Стори ми се, че казахте, че не сте го познавали добре.

— Така е.

— И все пак се безпокоите за семейството му.

— Какъв ви е проблемът тук? Последния път, когато проверявах, не беше престъпление да се грижиш за семейството на жертва.

Кенсинг избърса с ръка челото си и хвърли бърз поглед нагоре-надолу по улицата.

— Вижте, господин полицай, целият този разговор има ли някаква посока, която на мен ми се изплъзва.

Брако не отговори. Вместо това зададе свой въпрос.

— Значи не сте изпитвали някакви силни чувства към него?

Лекарят наклони глава на една страна.

— Какво искате да кажете? Като към шеф?

— Като към какъвто и да е.

Този път лекарят направи дълга пауза.

— Мога ли да попитам за името ви, господин полицай?

— Брако. Сержант инспектор Дарел Брако. Отдел „Убийства“.

Още докато го казваше, Брако разбра, че прави грешка. Кенсинг почти подскочи от думата.

— „Убийства“?

— Да, господине.

— И вие разследвате смъртта на Тим? Защо? Да не би някой да мисли, че е бил убит?

— Не е задължително. Автозлополука, довела до смърт, при която водачът бяга от мястото на произшествието, се води убийство. Това е просто рутинна практика.

— Рутинна практика. Да проверявате колите, които идват в дома му?

— Точно така. А вие току-що го нарекохте Тим.

— Какво значение има това? Името му е Тим.

— Не сте го познавали много добре и все пак го нарекохте с малкото му име.

Кенсинг замълча и поклати глава. Най-накрая изпусна дълга въздишка.

— Вижте, инспекторе, не зная какво се очаква да кажа. Този човек умря днес в нашето отделение, докато беше под мое наблюдение. Познавам го от петнайсет години и се отбих тук, за да изкажа съболезнованията си на съпругата и семейството му. Вече е почти десет часът, станал съм в шест тази сутрин и съм смъртно уморен. Не мога да разбера защо назоваването на един човек с малкото му име има някакво значение и ако нямате нищо против, имам друго посещение рано сутринта утре. С удоволствие ще разговарям с вас в болницата, ако желаете да си уговорим среща.

Брако осъзна, че може би бе стигнал твърде далеч със спонтанния си разпит. Всичко, което Кенсинг каза, независимо от тона му, беше съвършено смислено. Нямаше защо да продължава да тормози този навярно почтен лекар, който при това доброволно беше отворил вратата за друга среща утре. Инспекторът почувства, че е попрекалил.

— Прав сте. Но може да ви се обадя някой от следващите дни.

— Няма проблеми — отвърна Кенсинг. — Никъде няма да ходя.

Двамата постояха на улицата още един миг, после Брако му пожела лека нощ и се обърна към къщата. Глицки му бе казал, че всичко започва със семейството и навярно би намерил нещо вътре, би получил някои ценни първи впечатления. Но не бе изминал и две крачки, когато отново чу гласа на Кенсинг.

— Нали не смятате да ходите в къщата?

Той се спря и се обърна.

— Мислех да го направя.

Лекарят се поколеба. Изглежда се чудеше дали да каже нещо. Най-накрая заговори.

— Е, вие ще сторите това, което прецените, инспекторе, но бихте могли да проявите разбиране и да ги оставите на спокойствие тази вечер, а да дойдете утре. Имаха тежък ден. Напълно съсипани са. Гарантирам ви, че никой от тях не е карал онази кола, която е избягала. Какво толкова ще ги питате, което не може да изчака?

Самият Брако също беше имал дълъг ден. Той хвърли поглед назад към къщата, която все още беше осветена. Стори му се, че желанието му да намери нещо, каквото и да е, свързано със смъртта на Тим Маркъм, и по този начин да докаже качествата си пред Глицки, го водеше прекалено бързо прекалено далеч. Бе си измислил някакви фантоми и току-що направи някои грешки с разпита на Кенсинг.

И сега щеше отново да сгреши със семейството, за което нямаше никакъв план и всъщност нямаше какво да ги пита. Трябваше да ги остави на тяхното изтощение и скръб. И утре е ден.

Брако кимна.

— Това бе добра забележка, но скоро вие и аз може би ще си поговорим отново.

— Ще очаквам да се срещнем — отвърна Кенсинг и отвори вратата на колата си.

8

Глицки бе живял в този двустаен апартамент в центъра в продължение на двайсет години. Сега с благословията на Контрола върху наемите и последния скок в цените на недвижимите имоти в Сан Франциско той знаеше, че ще живее в него до смъртта си. Дори ако собственикът продадеше жилището, новият стопанин не би могъл да го накара да се изнесе, освен ако не искаше сам да се нанесе в него, но това би отнело безкрайно дълго време и би му струвало цяло състояние. Наемът на Глицки не можеше да се покачи с повече от един незначителен процент. А като се имаше предвид, че сега преустроените апартаменти с една спалня вървяха някъде по половин милион долара където и да е в града, той знаеше, че никога нямаше да може да си позволи да си купи жилище. Сега плащаше наем по-малко от хиляда долара месечно за жилище, което беше в една тиха задънена улица, в една наистина красива, оградена с дървета кооперация на север от езерото. Задният му двор гледаше към зеления пояс и пътеката за тичане, граничеща с „Пресидио“, така че той често се събуждаше от чуруликащи птици, а не от вой на сирени. Нерядко му се случваше да види елени и миещи мечки. Не се заблуждаваше — даваше си сметка, че е един от големите късметлии.

И все пак не можеше да се каже, че живее в аристократичен разкош. Не бе в състояние да си представи лесно аристократичен разкош на сто и двайсет квадратни метра, особено когато тази площ е разделена на три спални, кухня и всекидневна. Въпреки това заедно с Фло бяха отгледали трите си момчета тук. Липсата на място тогава никога не беше проблем и преди, и сега. През последните няколко години с него и Орел бе живяла една икономка на име Рита Шулц, която спеше зад параван във всекидневната. Сега Рита я нямаше, поради което всекидневната изглеждаше огромна. Шестнайсетгодишната Рейни, дъщерята на Трея, бе заела онова, което за кратко бе „стаята с телевизора“, от другата страна на коридора, зад кухнята. Имаха достатъчно място.

Бе седем и половина сутринта и двете деца бяха отишли на училище. Глицки и Трея пиеха чай, като четяха вестника на кухненската маса, която не бе достатъчно голяма, за да разтворят отделните приложения. Затова играеха някаква безмълвна игра, като си покриваха един на друг част от страниците всеки път, когато някой от двама им обърнеше нова. Когато Трея направи това за четвърти път, покривайки дългата статия за последните вести относно водните валежи на Марс и тяхното евентуално значение, която Глицки четеше, той остави чашата си на масата, пресегна се и много нежно скъса виновната страница през средата. После я пусна на пода.

— Ти си много забавен човек — каза тя. — Пет пари не давам какво говорят другите.

— Има ли хора, които не ме намират за забавен?

— Срещат се, бих казала.

Глицки поклати глава.

— Трудно ми е да го повярвам. Харди ми каза същото миналата година.

После пусна една смешна усмивка, която белегът му направи гротескна.

— Обаче ако пак сложиш една страница над моята, преди да си довърша статията, ще ти изтръгна сърцето.

— Трябва ни по-голяма маса.

Той се опитваше да поднови четенето, но спря отново и хвърли поглед към нея.

— Да, наистина, но ще ни трябва и по-голяма кухня, която да я побира. И тогава какво се получава?

— Може да съборим някоя от стените тука… Не, сериозно. Освен това…

Звънецът на вратата я прекъсна и тя погледна часовника си.

— Кой ли може да е?

— Някое от децата е забравило нещо.

Ейб се изправи и тръгна към вратата.

— Не — изправи се той, — за работа ще е. Добро утро, Дарел. Станал си рано. Къде е Харлен? — И след това попита: — А как разбра къде живея?

* * *

Дарел обясни, че Харлен Фиск знае адреса отнякъде и му го беше показал. Така че тази сутрин, тръгвайки към центъра от „Сийклиф“, Брако бе минал покрай апартамента на Глицки и бе решил да спре и може би да им спести обратния път.

Сега, докато пътуваха, лейтенантът му седеше до него и подлагаше на изпитание търпението му.

— Така, нека да си изясня нещата. Бил си на улицата пред къщата на господин Маркъм почти до десет часа снощи и след това си решил, че е твърде късно да влезеш и да започнеш да задаваш въпроси. А защо си смятал да задаваш въпроси?

— Вие казахте, че нещата започват в семейството.

— Това е така.

— Затова смятах да разговарям с тях, ако е възможно. Но бяха идвали много хора за съболезнования и така нататък и си дадох сметка, че семейството трябва да е прекарало дълъг и тежък ден, затова си казах, че ще ги оставя да си починат малко. Нещата можеха да изчакат до днес.

— И беше там отново днес кога? В шест и половина?

— Отиваше към седем. Помислих си, че децата все пак ще отидат на училище, затова исках по възможност да ги хвана преди това. Не очаквах така или иначе който и да е там да спи много добре.

— Но никой не отговори?

Брако хвърли поглед към съседната седалка.

— Първия път, когато просто почуках, нямаше нищо, затова реших, че може би още спят. Изчаках двайсетина секунди и позвъних четири или пет пъти, след това зачаках. — Той се поколеба. — Бяха си вкъщи, когато тръгнах, лейтенанте. Доктор Кенсинг току-що бе излязъл от посещение при тях. Сигурен съм деветдесет и девет процента, че са останали да спят там. Не знам защо не отвориха. Мисля, че поне трябва да съм ги събудил.

Кръстосал ръце, Глицки само кимаше. Не знаеше дали в къщата на Тим Маркъм изобщо се случва нещо. Смяташе за напълно възможно домашните му да са проспали и чукането на вратата, и звъненето на Брако. Бе виждал близки на жертви на убийство, изтощени физически и емоционално съсипани, да спят по цял ден, че и повече. Или пък може да са решили просто да не отварят вратата на непознат мъж рано призори.

Но, от друга страна, Глицки бе доволен, че инспекторът му бе показал такава инициатива, дори ако насоката ѝ се бе оказала безплодна. Много скоро щяха да узнаят.

Бе поредната студена ясна утрин. Паркираха точно пред двуетажната къща и се отправиха към входния портал — застлано с камъни и плочи пространство, по-дълго и по-широко от всекидневната на Глицки. Брако почука, после натисна звънеца. Бумтящ гонг от три тона, който ясно се чуваше през вратата.

— Не мисля, че биха проспали това, нали?

Глицки се протегна и натисна отново копчето. Изчакаха. След още един опит и още една минута Ейб каза на Дарел да остане на място и отиде да огледа около къщата. Капаците на предните прозорци бяха затворени, но през прозорците на гаража видя две коли, паркирани на местата си. Като отвори портата в оградата на задния двор, бе поразен от тишината и бързо отиде до прозореца на задната врата. В далечния край на антрето се виждаше голямо куче, което изглеждаше заспало на пода, и Глицки почука силно няколко пъти. Кучето не помръдна.

Вече почти на бегом заобиколи обратно до предната част на къщата и завари една жена, присъединила се към Брако на входа. Погледна часовника си и видя, че е точно осем часът. Забави крачка, приближи се до входа, извади значката си и се представи. Жената бе Анита Тонг. Както предполагаше, това бе прислужницата, дошла на работа за през деня.

— Очаквахте ли госпожа Маркъм да бъде у дома тази сутрин?

Анита Тонг кимна.

— Господин Маркъм почина вчера. Къде би могла да отиде?

— Не зная — каза Глицки. — Вас питах.

Отговор не последва.

Вече притеснена, тя кимна, хапейки долната си устна. Порови в дамската си чанта, извади връзка ключове и ги изпусна на плочите.

— Извинете — каза тя, като ги вдигна. — Заповядайте. Този.

Глицки се обърна към инспектора.

— Дарел, остани тук. Госпожо Тонг, вие изчакайте също тук с инспектор Брако. Разбрахте ли ме? Не влизайте вътре.

След това Глицки отвори вратата и се озова в широко, светло, кръгло фоайе. От лявата му страна се откриваше просторна стая и той влезе няколко крачки в нея, като се огледа. Всичко изглеждаше наред. Трапезарията оттатък, фоайето с официалната маса и свещника също изглеждаха нормално, както и ъгълът за закуска до нея.

Обаче навсякъде цареше тишина. Мъртва тишина.

Върна се през трапезарията и се отправи към кухнята. Не беше направил и крачка навътре, когато видя тялото на жената, проснато настрани. На пода до главата ѝ имаше пистолет. Стигна до нея с няколко големи крачки, като избягваше локвата засъхваща кръв, и коленичи за миг. Видя източника на кръвта — дупчица, ниско долу в скалпа, зад дясното ухо. Макар че нямаше никакво съмнение, докосна студената кожа на врата ѝ, след това извади пистолета си и започна да оглежда останалата част от къщата. Две минути по-късно отиде до телефона, окачен на стената в главната спалня на горния етаж и набра номера, който знаеше най-добре.

* * *

Екипът за оглед на местопрестъплението бе работил в къщата вече час и сега неговият шеф, сержант Джак Лангтри, вървеше през зелената поляна пред къщата към Глицки, който стоеше там заедно с неколцина служители от съдебномедицинския отдел и полицията. Слънцето вече се бе вдигнало, но още не бе напекло забележимо. Всички мъже, стоящи наоколо, си държаха ръцете в джобовете.

По произход Лангтри беше от Австралия и в нормални условия бе добросърдечен, приличащ на ръгбист тип, наближаващ четирийсетте. Днес лицето му изглеждаше някак изкривено и нервно. Докато вървеше, той сякаш се полюшваше от една страна на друга, почти като пиян. Глицки се отдели от слятата обща маса и го пресрещна през средата на ливадата.

Лангтри въздъхна и притисна слепоочията си с една ръка. Подритна пръстта, вдигна поглед и се загледа към хоризонта.

— Знаеш ли кое беше едно от нещата, които най-много обичах в тази страна, когато за пръв път дойдох тук? Липсата на ограничения за това кой може да има оръжие. Но май стигам до момент, когато ще си променя вижданията. Да държиш оръжие в къща, където има разстроени хора… По дяволите, колко често съм го виждал това. Тъпи нещастници.

Глицки смяташе, че разбира какво стои зад думите на Лангтри, но моментът не беше подходящ за гадаене. Искаше да има яснота по позицията на екипа за оглед на местопрестъплението.

— Какво мислиш, че се е случило там, Джак?

Лангтри се почеса под яката на ризата и погледна отново към яркосиньото небе. Когато погледът му се върна отново на Глицки, той вече беше възстановил професионалната си форма.

— Оръжието е на Маркъм. Намерихме регистрацията в същото чекмедже, където вероятно го е държал, в кабинета му до кухнята. Бе точно до ръката ѝ.

— Добре. Значи — неговият пистолет в нейната ръка. Какво означава това?

— Само по себе си, не мога да кажа със сигурност. Лабораторията може да ни каже нещо, което не знаем.

— Различно от какво?

— Различно от това, което изглежда.

Глицки изчака секунда.

— Сега какво, Джак, ще играем на Двайсет въпроса?

— Ти задаваш въпроси, Ейб. Ако искаш да знаеш какво мисля аз, можем направо да стигнем дотам. Ликвидирала ги е всички, после се е самоубила.

— Карла?

— Така ли се казва?

— Да.

— Убила е и децата си?

Лангтри прие малко отбранителен тон.

— Да не искаш да ми кажеш, че никога не си виждал такова нещо?

— Виждал съм го много пъти, Джак. Но може би не точно така.

— Не точно как?

Глицки обаче установи, че не може съвсем ясно да напипа какво точно го смущава в тази история.

— Не зная, Джак. Може би си въобразявам. Фаро намери ли нещо?

Фаро бе Ленард Фаро, техникът от лабораторията за оглед на местопрестъпленията.

Лангтри кимна.

— Още е там. Можеш да говориш с него. Ако искаш моето мнение, най-вероятно нещата са такива, каквито изглеждат. Освен ако ти знаеш нещо, което аз не знам.

Това бе въпрос и Глицки поклати глава.

— Защо обаче? Защо цялото семейство?

Но това не затрудни Лангтри.

— Съпругът ѝ е умрял вчера, нали? Поне така чух.

— Да. Блъснат от кола, която е избягала.

— И може би са имали проблеми преди това?

— Не зная. Чул ли нещо такова?

— Не. Но такава е обикновено картинката. Знаеш го не по-зле от мен.

— Може би не — отвърна Глицки, макар да си мислеше, че го знае. — Кажи ми.

Лангтри погледна косо към небето отново, подреждайки мислите си.

— Светът е прекалено ужасен, за да се живее в него. Има прекалено много болка. А и така или иначе нищо няма смисъл. Така че тя им спестява всичко това. Прави им услуга, може би.

Глицки знаеше, че това е стандартното обяснение. И по-рано през дългия си стаж бе виждал разстроени жени да убиват близките си. Бе чел или чувал за няколко други подобни случая. Винаги бе трудно да приемеш или да си представиш нещо такова. Но в рамките на неговия опит тези събития, колкото и ужасни да бяха, съдържаха нещо по-различно. Някакъв по-непосредствен и може би по-болезнен импулс, отколкото просто смъртта на съпруга.

Спомни си — беше преди няколко години — петчленно семейство, което бе избягало от Виетнам. Най-голямото момче, тийнейджър, беше умряло в лодката. По-късно, няколко месеца след пристигането им, когато живеели натъпкани в едностайно жилище, влиза един гангстер от Китайския квартал, взема някои вещи и после, може би ядосан, че семейството няма повече неща за крадене, застрелва съпруга. На следващия ден майката задушила двете си малки деца и после си прерязала вените.

Беше видял и друга млада жена в така наречения „случай с горящото легло“. Приятелят ѝ я биел и тя най-накрая го застрелва, докато спи, след което извършва същото с бебето си и със себе си. Преди около две години една страдаща от депресия и мания за самоубийство жена на име Гери Патечик — кой знае защо си спомняше името ѝ — бе дала на себе си и на две от трите си деца свръхдоза барбитурати в млечен шейк, след като съпругът ѝ я беше напуснал и бе подал молба за развод.

Така че Глицки бе виждал такива неща. Самият факт на „убийство-самоубийство“ не бе непознат, не бе дори и извънредно необичаен, като се има предвид отблъскващият му характер. Но във всички други случаи, които бе видял или за които бе чул, имаше един момент на стигане до краен предел, който изглежда липсваше тук. Освен това досега никога не бе виждал или чувал жертвите да са тийнейджъри — винаги ставаше дума за малки деца. Това бе едно очевидно добре семейство без проблеми, което просто беше изгубило бащата. Трагично — да, но нима Карла Маркъм е била така близо до това пълно и дълбоко отчаяние, за което изглежда всичко свидетелстваше, и същевременно е била в състояние да посрещне немалък брой хора тук предишната вечер? Трудно му бе да си представи това.

— Мамка му, Ейб! — внезапно възкликна Лангтри и се обърна към къщата, като че ли търсеше в нея някакви отговори. — Мамка му, колко е тъпо!

Глицки не обичаше ругатните, но разбираше избухването на Лангтри. В къщата бяха умрели четирима души — жената и трите ѝ деца, застреляни в леглата си на горния етаж. Като се добави смъртта на Тим Маркъм от вчера, това означаваше цяло едно семейство, ликвидирано в рамките на двайсет и четири часа.

— Стига, Джак — каза той. — Има ли още нещо, което искаш да ми кажеш?

— Не. Всичко там е тихо и мирно като в някаква гробница. Та то си е точно това — скапана, гадна гробница. Господи!

В този момент една жена от екипа за оглед на местопрестъплението се появи на вратата, носейки на ръце отпуснатото като парцалена кукла тяло на кучето на семейство Маркъм, голям и красив голдън ретрийвър. Глицки наблюдаваше как жената, приведена от тежестта, пресече портала с каменните плочи. Лангтри направи крачка към нея, извика „Каръл!“, но бе спрян от гневния ѝ поглед. В безмълвния си плач тя нямаше нужда от никаква помощ. На тротоара постави безжизненото тяло отзад в една от линейките, все още паркирани там, после отиде до една от патрулните коли, седна вътре и затвори вратата зад себе си.

Глицки потупа бързо и дружелюбно Лангтри по рамото, когато се размина с него, после прекоси ливадата и влезе през централния вход.

Вътре откри Ленард Фаро, специалистът от лабораторията за оглед за местопрестъплението, който стоеше до умивалника в кухнята. С тъмна и къдрава коса, тънък мустак и малко златно кръстче на ухото, Фаро стоеше с кръстосани ръце и крака, с вид на небрежно нетърпелив човек. Фотографът правеше снимки и Фаро като че ли го изчакваше да свърши. Глицки спря за секунда на входа на кухнята, хвърли още един поглед към тялото на госпожа Маркъм, после се доближи към стоящия до умивалника Фаро.

— Джак Лангтри ми каза, че тя е стреляла с пистолета — започна той.

Фаро изви глава настрани.

— Възможно е. Ето го там. Достатъчно близо.

Пистолетът лежеше на пода, на около педя-две от дясната ръка на Карла.

— С дясната ръка ли си служи? — попита Глицки.

Невесел смях.

— Ще трябва да питаш нея.

Глицки реши, че си заслужава отговора.

— Защо не ми кажеш каквото си научил? Така ще ме предпазиш от задаването на други глупави въпроси.

Фаро замълча за секунда, после се изпъна.

— Имаш ли нещо против, ако излезем оттук? Гледката омръзва след час-два.

После прекоси кухнята, премина през голямата трапезария, после през фоайето, където предната врата беше все още отворена и през нея влизаше свеж въздух.

— Добре. Оръжието е револвер двайсет и втори калибър с шест патрона, макар че намерихме само пет гилзи, което съвпада. Според мен е започнала горе със сина си.

— Защо смяташ така?

— Това е единственият изстрел, който се е опитала да заглуши. Стреляно е през възглавницата.

— Ясно. И после какво?

Фаро посочи нагоре. Трапезарията беше обширна и отворена. Таванът ѝ беше на близо седем метра височина, с голям прозорец на покрива. По средата на тази височина около страните на стаята един парапет обозначаваше пътеката към стаята на втория етаж.

— Следващата стая, там накрая — обясни Фаро. — Там са спели момичетата. Близначки. Изглежда след това е влязла там. Не е имало смисъл да се опитва да заглушава първия изстрел, така че вероятно просто е минало бързо.

— После е слязла долу и се е самоубила?

— Преди това кучето — поправи го Фаро.

И изведнъж незначителната подробност, която не можеше да фокусира по-рано в разговора си с Лангтри, проблесна пред Глицки. Дори ако Карла Маркъм смяташе, че светът е прекалено жесток за нея и нейните деца, защо ще застрелва кучето си? Положително не за да му спести страданията, ако продължи да живее. Далеч по-типично щеше да бъде да има оставена бележка до роднина или близък приятел с молба да се погрижи за кучето.

— Господине — попита Фаро, — казахте ли нещо?

— Просто си говоря на себе си, Лен. А нейната собствена рана?

— Зад ухото, от дясната страна. Всичко съвпада. Но няма изходна рана, така че не мога да гадая за траекторията. Страут трябва да проучи всичко това.

— Сигурен съм, че ще го направи — съгласи се Ейб. — Но може ли да те попитам нещо, Лен. Ти подкрепяш виждането на Джак за убийство и самоубийство, така ли да те разбирам?

Но анализаторът поклати глава.

— Тук сме още далеч от приключване, господине. Не виждам нищо, което да изключва подобна възможност, това бих могъл да кажа. Изглежда, че с пистолета е стреляла тя. Никъде няма никакви признаци на борба.

Вдигна рамене, после ги спусна.

— Но не зная. Ако имате по-добро предположение, готов съм да потърся където пожелаете.

— Не знам дали е по-добро предположение — отвърна Глицки, — но ще помоля Страут да провери много внимателно за траекторията и да разбере дали жената си е служила с дясната ръка.

И със собствената си дясна ръка Глицки посочи към участъка зад дясното си ухо.

— Изглежда малко неудобно, не смятате ли?

* * *

Харлен Фиск беше извикан от центъра и се бе присъединил към колегите си тук, в къщата, където Глицки им беше възложил да разговарят с Анита Тонг. Сега лейтенантът се присъедини към тримата, които се бяха събрали около масата в къта за закуска.

Прислужницата беше все още видимо разстроена. Когато Глицки бе излязъл от къщата в началото, след откриването на телата, тя почти бе припаднала на плочника, щом чу новината, която ѝ се бе сторила непонятна. Първите няколко минути се връщаше към едни и същи въпроси, спорейки след това с отговорите. Какво значи това „мъртви“? Глицки сигурно греши. Не иска да каже, че те са всички мъртви, нали? Как така всички ще са мъртви, това не е възможно. Не и Йън, най-големият, на седемнайсет години. Той бе достатъчно голям, достатъчно силен, справяше се с всичко, почти мъж вече. Положително би чул, ако някой влезе в стаята, и би се събудил, нали? Сигурен ли беше Глицки, че е видял и двете момичета — Клоуи и Сиги? Може би не е погледнал. Не би ли се върнал горе, за да провери отново? Можеше да има някой все още жив. Анита Тонг бе дребна, възпитана жена. Бе част от домакинството на семейство Маркъм от седем и половина години. Те бяха единствените ѝ работодатели. Живееше на две мили на юг, в Сънсет Дистрикт, и работеше в къщата пет дни седмично — понеделник и вторник ѝ бяха почивни — от осем сутринта до шест следобед.

Като придърпа един стол, Глицки го постави с облегалката напред и го възседна. Хвана историята на госпожа Тонг от момента, когато разказваше на инспекторите, че е предложила да остане за през нощта — той прие, че става дума за миналата нощ — и че слава богу не бе останала.

— Но Карла… госпожа Маркъм… каза, че тя и децата ще се оправят, аз трябвало да си тръгвам. Не очакваха повече посетители.

— Колко души имаше, когато си тръгнахте? — попита Брако.

Госпожа Тонг се замисли за момент.

— Основно обичайната ѝ компания за кафе. А това значи шест други жени. Срещат се всеки петък сутринта. Мисля, че когато научиха, че господин Маркъм… както и да е, те донесоха някакви съдове с храна и си помислих, че може би тя ще поиска да остана, за да ги стопля и да сервирам. Обаче това не стана.

Фиск кимаше, като че ли всичко казано имаше някакво значение. Брако си водеше бележки на сноп жълти листи. С изненада и облекчение Глицки отбеляза, че новите му момчета поне бяха сложили касетофон на масата. Но също така виждаше, че не бяха стигнали много далеч, след като всички отговори на Тонг бяха от този характер. Реши да се обади, да фокусира малко нещата, може би и да им даде малко урок, докато бе там.

— И така, госпожице Тонг — каза той внимателно, — по кое време си тръгнахте?

— Госпожа Тонг — поправи го тя. — Малко преди седем.

— И в къщата, когато си тръгвахте, се намираха само госпожа Маркъм и шестте ѝ приятелки? Никой друг?

Тя се обърна с лице към него.

— Е, и децата, с двама техни приятели. Всъщност, приятели на Йън, не на момичетата.

— Двама, казвате.

— Мисля, че да. Тийнейджъри. Седяха вътре.

— Значи двама приятели на Йън — повтори Глицки. — Знаете ли имената им?

— Единият беше Джоуел Бурил. Постоянно е тук. Другият мисля, че беше Марк, но… — Тя поклати глава.

— А имената на дамите, които се събирали на кафе? — попита Глицки.

Това беше по-обещаващо и госпожа Тонг леко се ободри.

— Ами, най-напред Рут Фицпатрик. Също Джейми Рат. А, и дъщеря ѝ Лекси също бе тук. Тя е в класа на Клоуи. Джейми живее наблизо, зад ъгъла. Мога да ви покажа.

Глицки даде знак с ръка, сигнализирайки на Брако, че трябва да запише тези имена. После продължи към госпожа Тонг:

— Това ще бъде добре, когато свършим тук, ако не възразявате. Сега по отношение на останалите гости. Имаше ли някой друг, когато си тръгвахте? Или бяха само компанията за кафе и приятелите на Йън? И съученичката на Клоуи?

— Е, разбира се, помощникът на господин Маркъм бе там през цялото време — Брендън. Той плачеше и плачеше на моменти по-лошо и от госпожа Маркъм. Бе дошъл и съседът Франк Хусик. Той е много мил човек. Научил за господин Маркъм от радиото и дойде веднага да види дали не може да помогне с нещо.

Госпожа Тонг отвори очи за миг, после кимна на себе си.

— Това са всички, докато бях тук. След това не знам.

— Значи не сте видели доктор Кенсинг? — попита Глицки.

Изражението на госпожа Тонг беше показателно. В реакцията ѝ видимо имаше разпознаване и, както се стори на Глицки, шок.

— Изненада ли ви идването тук на доктор Кенсинг?

Бе ѝ необходим един момент, за да произнесе само „Ами…“ и да замълчи.

Инспекторите изчакаха. Най-накрая тя сви рамене и призна:

— Да, може да се каже.

— И по каква причина?

Госпожа Тонг започваше да потъва в себе си. Главата ѝ леко се бе смъкнала между раменете.

Глицки настоя:

— Познавате ли доктор Кенсинг, госпожо Тонг? Беше ли той приятел на семейството?

— Не точно приятел, не. Не го познавах, но името… Името ми е познато.

Глицки не беше помествал стола си, но някак се създаваше впечатлението, че се е приближил към нея.

— И не очаквахте той да намине? Защо така?

Преди госпожа Тонг да успее да сглоби някакъв отговор, един от инспекторите прекъсна разговора. Нетърпелив да покаже какво е научил, Брако се намеси:

— Бил е дежурен в интензивното отделение, когато Маркъм е починал. Вероятно му се е струвало редно.

Погледът на Глицки би могъл да смрази и пламък. Той обаче отново се обърна меко към събеседничката си.

— Госпожо Тонг, извинете. Какво щяхте да кажете? Защо не сте очаквали посещение от доктор Кенсинг?

— Просто… — Бе доловила напрежението между Глицки и неговите инспектори и това не я правеше по-спокойна. — … Не знам — приключи тя.

В някаква степен това интервю и обажданията на Фиск и Брако можеше един ден да се окажат поучителни за тях — Глицки разбираше това, но в този момент то не му носеше утеха. Пред очите му един добронамерен и готов за сътрудничество свидетел си затваряше устата, защото той не бе в състояние да установи точния ритъм, което бе половината от създаването на общуване. Но все още не беше се отказал да опитва. Бе открехнала мъничко една друга врата и може би щеше да успее да я накара да отвори и нея.

— Добре — съгласи се той. — Но казахте, че доктор Кенсинг не е точно приятел на семейството. Мисля, че така се изразихте. Нали това казахте?

— Така е. Да.

— Бихте ли могли да ни кажете какво имахте предвид?

Той хвърли още един външно добронамерен поглед към помощниците си, но посланието му бе ясно и гръмко: „Мълчете и я оставете да отговаря!“.

— Ами той работеше при господин Маркъм.

— Значи като казахте, че не е точно приятел, имахте предвид, че е по-скоро служител?

Докато тя очевидно обмисляше това, Глицки поясни мисълта си допълнително:

— Но не искахте да кажете, че не е точно приятел, защото е по-скоро враг?

Изчакаха и този път огледът на мисис Тонг около масата разкри едно всеобщо, изпълнено с надежда внимание, което я подтикна към по-откровен отговор.

— Името му се споменаваше понякога — започна тя — сред Карла и нейните приятелки. Нямаше как да не чуя, когато им сервирах, нали разбирате? Всъщност не толкова неговото име, колкото името на жена му.

Внезапно друга мисъл я осени.

— Трябва ли да говоря за това? Дали не е нужно да има адвокат с мен?

Глицки незабавно се справи с това препятствие.

— Не мисля, че се налага, госпожо. Не сте направили нещо лошо, не ви заплашва никаква неприятност.

Успокоявайки я така, той веднага се върна към разпита, надявайки се, че новият въпрос ще надделее над проблема с адвоката.

— Защо се споменаваше съпругата на доктор Кенсинг по време на сбирките на кафе?

— Тя казваше, че ще се развежда с него.

Човешките отношения висяха във въздуха в неразбираема плетеница.

— Съпругата на доктор Кенсинг? — попита Глицки. — Щеше да се развежда с него?

— Не! — Госпожа Тонг разтърси глава нетърпеливо. — Карла. Госпожа Кенсинг беше… Мисля, че всички знаят това. Господин Маркъм имаше връзка с нея.

Фиск подаде бебешкото си лице напред. Целият грееше от въодушевление и предположения.

— Със съпругата на доктор Кенсинг? — попита той жадно.

„Не! — искаше му се на Глицки да отговори с най-дълбокия си сарказъм. — Със златистия си ретрийвър.“ Но се сдържа. Още веднъж обаче и наистина щеше да се наложи да им каже да се махнат. Запази собствения си глас невъзмутим:

— Искате да кажете, че съпругата на доктор Кенсинг…

— Ан.

— Окей, Ан. Тя и господин Маркъм са поддържали връзка? Искате да кажете, че връзката им не е била приключила?

— Смяташе се, че е приключила. Но после всичко избухна…

— Кога стана това?

— Преди пет-шест месеца. Тъкмо преди Деня на благодарността. Тогава Карла научи. Изрита го от къщи за две седмици. Мислех, че никога няма да се върне. Но той се върна. Тя го помоли. Ако бях аз, мисля, че надали щях да простя… Но аз съм си такава.

— Значи господин Маркъм все пак се върна?

Госпожа Тонг кимна.

— И се закле, че всичко е свършило, разбира се.

— А не е било?

— Не знам. — Повдигане на раменете. — Мисля, че Карла не беше сигурна. Но смяташе… Каза на приятелките си на кафе, че ще наеме частен детектив и че ако мъжът ѝ продължавала се среща с онази, ще го напусне.

Настъпи дълго мълчание, след което госпожа Тонг се обърна към Глицки и подхвана нишката.

— Затова когато чух, че доктор Кенсинг е бил тук снощи, прав сте — наистина се изненадах.

Придавайки си безгрижен вид, без да се чувства така, Глицки се облегна назад и скръсти ръце на гърдите си. Информацията за Ан Кенсинг и Тим Маркъм го накара да разгледа две основни възможности. Първо, че госпожа Маркъм може да е била в депресия доста преди миналата нощ, което би затвърдило хипотезата за убийство-самоубийство. Но и второ — че тук имаше очевиден възможен мотив за убийство.

Щеше да разгледа всяка една по-внимателно, когато намереше още време, но сега имаше още нещо, за което искаше да попита прислужницата.

— Доколкото ви е известно, госпожо Тонг, дали доктор Кенсинг е знаел за връзката между господин Маркъм и съпругата му?

— Според мен, да. Когато Карла научи, че те се развеждат…

— Кенсинг и Ан? Те сега също са разведени, така ли? Заради това?

— Не зная дали окончателно, но научих, че са се разделили. Във всеки случай, когато Карла чу, че са започнали процедурата, опита се да направи така, че господин Маркъм да не бъде споменаван в никакви документи. Следователно доктор Кенсинг трябва да е знаел, нали?

9

Дизмъс Харди стоеше на тротоара на улица „Ървинг“ и разговаряше с друг адвокат, на име Уес Фарел. Двамата мъже се бяха срещали само един-два пъти дотогава, но най-скорошният път бе на сватбата на Глицки през септември, когато бяха изследвали (отначало поотделно, а после заедно) прага на човешката поносимост към шампанското. И за двамата той се беше оказал доста висок. Предишната нощ Франи се беше появила в „Шамрок“ и двамата с Харди бяха продължили своята среща с китайска храна в „Пърпъл Йет Уа“. Когато се бяха прибрали у дома, не можеше да спре да мисли за разказаната му от Макгуайър история за Шейн Маки. Тази сутрин беше позвънил тук-таме и бе открил, че семейството на Маки наистина е наело адвокат — Фарел — за разглеждането на проблеми, свързани с недобросъвестност по отношение на смъртта. След всички приказки на медицинска тема напоследък, а и кончината на Тим Маркъм вчера, Харди бе любопитен да научи повече. Фарел щеше да бъде добър източник на информация. А можеше също така — знаеше това — да бъде и чудесна компания. Така че когато Уес цъфна пред офиса му малко след осем и половина, Харди стоеше отвън на тротоара с бутилка пенливо вино, вързана с панделка.

Фарел го поздрави като отдавна зачезнал брат, но след това, като видя какво се предлага, се отдръпна в престорен ужас.

— Мисля, че от това нещо не съм глътвал от сватбата на Ейб и това е добре, защото него ден поех годишната си доза, доколкото си спомням, ако наистина си спомням.

— Това е като да яздиш кон — обясни Харди. — Трябва да се метнеш отново на седлото, след като те хвърли. Чърчил го е пиел всеки ден, знаеш ли? За закуска. И е спечелил Нобелова награда. Два пъти.

— За пиене на шампанско?

— Не. За мир и за литература.

— За мир?

Фарел се извърна, за да позволи на Харди да мине покрай него.

— Просто съм във възторг как тия правят-струват и все дават наградата за мир на военни от световна класа. Хенри Кисинджър. Хо Ши Мин. Уинстън Чърчил. Всички те не са съвсем точно копие на Ганди, казвам ти.

— Те са държавници — обясни му Харди. — Ако си държавник, можеш да убиваш колкото си искаш хора, стига да водиш война. И после, когато спреш, всички в Швеция са толкова признателни, че ти дават наградата за мир.

— Аз ставам за държавник — каза Фарел. — Много хора имам набелязани за убиване.

Сега бе седнал и пренареждаше писалките върху бележника си.

— Навярно след това бих могъл да си бъда защитник. А това значи, че ще имам клиент.

Харди се облегна назад и опря глезена на единия си крак върху коляното на другия.

— Напоследък май нещата малко се влачат, а?

Фарел махна неопределено с ръка.

— Почти не си струва да отваряш офиса всеки ден — въздъхна той. — Ако не бях толкова загрижен за двама от моите клиенти…

— Семейство Маки например.

Раменете на Фарел клюмнаха. Той отчаяно поклати глава напред-назад няколко пъти, после го погледна с натъжени очи, като кротък басет.

— Само не ми казвай, че са се обърнали към теб!

Харди се изкикоти, но веднага се овладя. Да си изгубиш бизнеса не беше за смях.

— Не — успокои го той. — Честна дума. Не ти крада клиентите, Уес. Но наистина става дума за семейство Маки.

— Какво мога да ти кажа за тях, освен че не само са си загубили сина, ами са и яко прецакани?

— Как така прецакани?

— Ами защото нашият велик Върховен съд неотдавна реши, както може би си чул, че гражданите не могат да съдят своите здравно-медицински организации за недобросъвестност, защото те не упражняват медицина. Те са бизнес, а не медицински организации.

Фарел разпери длани, издигна ги, после ги спусна в отчаяние.

— За нещастие, Диз, това отхвърля почти дословно аргументите, с които заведох делото от името на семейство Маки и на другите ми петима клиенти. И какъвто съм си майстор на момента, хвърлих всичките си сили почти изцяло за този проблем, смятайки, че това е вълната на бъдещето. Както и да е, сега ще трябва да пренапиша цялата си документация съобразно някакъв нов начин за действие. Например недобра координация на медицинските грижи, обща недобросъвестност, лошо администриране или нещо такова. Но междувременно постъпления няма.

Облягайки се обратно на стола, Харди постоя с кръстосани ръце, наполовина наслаждавайки се на разпаленото изложение. Познаваше реалностите на постъпленията. Ако не можеш да ги поддържаш, нямаш място в бизнеса.

— Та какво е станало с Шейн?

— Шейн е ясен като учебник. — Фарел скокна и отиде до шкафа с архива си, откъдето извади дебела папка. — Виж това. Гледай тук.

Харди се изправи и заобиколи до бюрото, Фарел разполагаше с медицинската документация за всичко, което Моузес Макгуайър бе описал в „Шамрок“ предишната вечер, само че с много повече подробности и с един последен обрат, който правеше смъртта на Шейн Маки даже още по-трагична. Един от лекуващите лекари бе предположил, че Шейн може би страда от „нещо“, което би могло да се повлияе от ново лечение, провеждано в „Сидърс-Синай“ в Ел Ей. Но здравно-медицинската организация на Шейн бе установила, че това лечение е „експериментално“ и следователно те не покриваха разноските по него. Което означаваше, че на Шейн това щеше да струва около триста хиляди долара от джоба му.

— И след месеци мъчения, опитвайки се да прецени дали би трябвало да направи тези разходи, Маки се решава. Той и родителите му продават къщите си, направо се разоряват и Шейн отива в Ел Ей, където познай какво става?

— Умира — предположи трезво Харди.

— Умира — повтори Фарел. — Но аз имам свидетел там, който казва, че ако е отишъл три месеца по-рано, можело е да го спасят.

Харди подсвирна.

— Ако този свидетел е надежден, това може да ти донесе страшно много пари.

— Да, но няма да е утре, мога да ти кажа със сигурност. — Фарел затвори папката. — Така или иначе лошото за мене там е, че всичко това е пропуск, много трудно е да се докаже. Някой е можел да направи или е трябвало да направи нещо, но не го е направил, защото „Парнас“ не разрешава…

Харди се изпъна, за малко да подскочи от думата.

— „Парнас“? Това ли е организацията, за която говорим тук?

Кимване.

— Без съмнение. Шейн работел за градската администрация, така че те са го осигурявали.

— Ами другите ти клиенти? И те ли са към „Парнас“?

— Естествено. Че нали „Парнас“ са най-големите в града.

— И при тези други клиенти също има починал във всеки един случай?

— Да.

— Всички ли са такива случаи на пропуск, както при Шейн?

— Не всички. Има едно малко момиченце, Сузан Мейгърс. Била алергична към сулфамиди, а лекарят, при когото отишла, забравил да попита. Какво ще кажеш? Можеш ли да повярваш? Човек би очаквал всички тези алергии да са вкарани в компютъра и да излизат при всяко извикване на името на пациента, но преди около пет години те решили да не инсталират този софтуер, за да икономисат някой долар. — Той поклати глава възмутено. — Но чакай да те питам, Диз. Ако нямаш клиент, защо се интересуваш от всичко това?

Харди седна на ъгъла на бюрото.

— Да ти кажа право, и аз не знам. Чух за Шейн снощи и се запитах дали неговата годеница или семейството му не се нуждаят от помощ, което ме доведе до теб. Но като разбирам сега, че всичко е свързано с „Парнас“…

— Какво е свързано с „Парнас“?

Харди се намръщи. По навик не бе склонен да разкрива информация, дадена му повече или по-малко поверително. И предпочете да спечели време.

— Просто това име напоследък често се спряга. Чу за Тим Маркъм, нали?

— Какво за него?

Харди погледна въпросително: поднасяше ли го Уес? Но очевидно не беше така.

— Вчера бе убит. Кола го е блъснала и избягала.

— Будалкаш ме. — Лицето на Фарел се отпусна. — Наистина би трябвало да започна да гледам малко телевизия вечер или да чета вестници. Кога е станало?

— Вчера сутринта. Откарали са го в „Портола“, където е умрял.

— Господи, в собствената му болница! Това ми харесва. Там сега сигурно са изгубили ума и дума. — Фарел пусна една усмивка. — Дали да не взема да се обадя на жена му и да разбера дали не би желала да ги съди? Няма ли да е много мило?

— Кого да съди?

— „Портола“, „Парнас“. Обичайните заподозрени.

— Само че не те са го убили, Уес. Блъснала го е кола.

Фарел се наведе напред, все още ухилен и постави лакти на бюрото.

— Слушай, Диз. Ти познаваше ли Тим Маркъм? Е, аз го познавах. Постъпва в болница, пълна с лекари, които е прецаквал от петнайсет години — не може да излезе оттам жив, чудо да стане. Гарантирам ти.

Харди също се усмихваше.

— Не е лоша история, Уес, но не мисля, че се е случила наистина.

Фарел вдигна показалец.

— Само почакай — каза той.

* * *

Понякога Харди се питаше защо му е офис в центъра. Беше се отбил там за един час след срещата с Фарел. После той и Фрийман бяха имали дълъг обяд заедно в „Белдън Али“. Бе малко след три часа и най-после се зае с материала, над който работеше, когато го прекъсна обаждането на неговия приятел Пико Моралес. Не искал да го безпокои, но случаят бил спешен — ставало дума за един от неговите приятели. Трябвал му адвокат по криминални дела, та дали не би могло Харди да слезе до „Стайнхард Акуейриъм“ и да поговори с него. Човекът, по думите на Пико, бил един от неговите „развеждачи“. И когато Пико съобщи, че приятелят е лекар на име Кенсинг и работи в „Парнас“, това реши нещата. Чакаше го ново пътуване с колата, обратно към авенютата.

Като уредник на „Стайнхард“ Пико имаше една отдавнашна амбиция — да придобие голяма бяла акула за аквариума в „Голдън Гейт Парк“. Четири, шест или девет пъти в годината някой кораб улавяше в мрежите си и довлачваше по някоя акула и Пико привикваше доброволци от своя списък. Много отдавна, преди един живот, Харди бе сред първите. Оставяше се да го отведат при резервоарите някъде във вътрешността на аквариума и там с напълно изпразнено съзнание слагаше леководолазен костюм и разхождаше акулата с часове, обикаляйки безспир кръглия резервоар. На теория разхождането трябваше да поддържа протичането на вода през хрилете на животното, докато е в състояние да започне да диша самостоятелно. Досега обаче това не се бе случвало.

Полускрит в храсталаците, задният вход бе точно от обратната страна на аквариума и до него се слизаше по шест бетонни стъпала. В мрачното входно помещение някой бе оставил малка крушка. Харди натисна вратата с армирано стъкло и тя се отвори при докосването му.

След толкова години, откакто за последен път бе идвал тук, се удиви колко познато му изглежда мястото. Същите зелени стени, по които сълзеше все същата влага. Ниският бетонен таван го караше да навежда главата си, макар да знаеше, че може да мине свободно. Чуваше приглушени гласове, които звучаха така, сякаш идваха от вътрешността на варел. Стъпките му също отекваха и той долови постоянното, едва различимо бръмчене — може би генератори или помпи за резервоарите — Харди така и никога не научи какво го предизвикваше.

Коридорът свиваше наляво, после се изправяше, после свиваше надясно. Най-накрая го доведе до кръгло помещение, което се състоеше основно от голям, издигнат над земята басейн, пълен с морска вода, на чиято стена се бе облегнала внушителната фигура на Пико Моралес. Под неуправляем кичур черна коса лицето на Пико бе като обветрена плоча от тъмен гранит, незначително смекчена от големите увиснали мустаци и благия поглед. Държеше голяма нащърбена чаша кафе и бе облечен с долната част на леководолазен костюм, изпънат до краен предел от издутия му гол корем. В самия резервоар един човек в леководолазен костюм се занимаваше с акулата, една от най-големите, които Харди бе виждал тук — близо два метра. Гръбната ѝ перка стърчеше над водната повърхност, а опашката разпенваше водата зад нея. Но през годините Харди почти бе изчерпал интереса си към акулите.

Човекът, който разхождаше акулата обаче, бе друго нещо.

— А! — възкликна вместо поздрав Пико. — Кавалерията пристига. Диз, доктор Ерик Кенсинг.

Мъжът в резервоара вдигна поглед и кимна. Продължаваше да работи упорито, почти пъшкаше от усилието, мъчително, стъпка след стъпка. Независимо от това самият той бе близо до ръба на резервоара и кимна.

— Вие сте Харди? — попита мъжът. — Бих се ръкувал, но… — После, вече по-сериозно, добави: — Благодаря, че дойдохте.

— Е, щом Пико се обади. Каза, че сте загазили.

— Още не, може би, но…

В този момент, докато Харди и Пико гледаха, рибата се изви и се отскубна от хватката на мъжа, той изруга и се обърна да я преследва.

— Остави я — извика Пико.

Мъжът се обърна към стената, но се спря, за да хвърли още един поглед зад себе си. Това трая само един миг, но за това време акулата прекоси резервоара, зави и сега се устремяваше обратно към него, набирайки скорост. Пико не изпускаше от очи акулата и не пропусна движението ѝ.

— Излизай! Бързо! Внимавай!

Кенсинг се хвърли към стената на басейна. Харди и Пико го хванаха за ръцете и го издигнаха нагоре и навън точно когато акулата изникна и щракна с челюстите си на мястото, където беше допреди малко.

* * *

— На косъм! — каза Харди. — Мисля, че тази риба е здрава.

— А освен това е и гладна — добави Кенсинг. — Може би взе Пико за морж.

Харди кимна, сериозен и замислен.

— Разбираема грешка.

Тримата стояха на ръба на басейна и наблюдаваха как акулата плува сама.

Пико не сваляше очи от водата, от плуващата риба. Вече бе имал случай да се надява силно за оцеляването на една от акулите си по-рано и сега не му се искаше отново да преживее разочарование.

— Вие нали и без това искахте да си говорите. Защо не се махнете оттук?

* * *

„Литъл Шамрок“ бе на по-малко от четиристотин метра от аквариума. След като лекарят се преоблече в ежедневните си дрехи, двамата оставиха Пико с неговата акула, която продължаваше да плува сама. Харди премина тези няколкостотин метра с колата, докато следобедът бързо се смрачаваше. Сега си бяха взели по нещо за пиене (Харди — смес от тъмна и светла бира, а Кенсинг — кафе) и седяха на ъгъл пред камината на някакви стари хлътнали кушетки, по-подходящи за правене на любов, отколкото на разработване на стратегическа юридическа защита.

— И така — започна Харди, — как попаднахте на Пико?

Вдигане на рамене, отпиване от кафето.

— Синът му е мой пациент. Стана дума за неговата работа и в един момент ми разказа за акулите си. Стори ми се, че може би е интересно да се опита такова нещо. Покани ме една вечер, но и сега, когато наистина времето ни не стига, пак идвам, когато ме извика. А вие? Разбрах, че някога също сте били доброволец. Мисля, че Пико не оставя хората си да напускат.

— Аз имах специална причина.

Отговорът изглеждаше неадекватен, затова добави:

— В един момент не можех повече да понасям как всичките умират.

Събеседникът му горчиво се изсмя.

— Да не навлизаме в медицината.

— Няма — съгласи се Харди. — Аз реших това много отдавна. — После уби един миг от времето, като отпи от бирата си. — Но говорят, че сега ви трябва адвокат.

За първи път Харди забеляза бледността под румената кожа на лицето, умората в очите.

— Знаете ли кой е Тим Маркъм?

Харди кимна.

— Вчера го ударила кола и после е умрял в болницата.

— Точно така. Аз бях дежурният лекар в интензивното, когато почина. А той чукаше жена ми.

* * *

— Значи се тревожите, че полицията може да помисли, че ви се е паднал неочакван случай и сте го убили?

— Не бих казал, че е невъзможно.

— Но не сте го извършили?

Кенсинг издържа втренчения поглед на Харди.

— Не.

— Не се ли изкушихте?

Това бе опит да олекоти нещата.

Той почти се усмихна.

— Фантазирах си нещо такова през цялото време, само че в моя вариант винаги беше много по-болезнено. Първо щях да му счупя капачките на коленете, може би да срежа някое ахилесово сухожилие, да му отрежа топките. Всякакви неща, които биха го накарали да страда повече, отколкото страда в действителност. — Поклати глава разочаровано. — Наистина няма справедливост, не сте ли забелязали?

Харди си помисли, че може би знае това даже по-добре от доктор Кенсинг.

— Но има или няма справедливост — подхвана той, — вие се тревожите.

Това не беше въпрос.

Лекарят кимна мрачно.

— Ако от полицията започнат да ме разпитват за Тим? Почти мога да се чуя: „Да, мразех го. И вие бихте го мразили. Радвам се, че е мъртъв“. Всъщност не мисля така.

Харди също не мислеше така, но всъщност всичко това бяха само предположения.

— Нека да успокоя малко душата ви. Доколкото разбирам, Маркъм е починал от раните си и ако това е така, вие не сте замесен в никакво престъпление.

— Ами ако някой каже, че не съм направил достатъчно, за да го спася? Има ли нещо такова като „злонамерена недобросъвестност“ или нещо от тоя род? Като форма на убийство?

Харди поклати глава.

— Никога не съм чувал такова нещо. Защо питате?

— Защото някакъв инспектор по убийствата на име Брако намина снощи. А днес правят аутопсия.

— Аз не бих се тревожил от това. Днес правят аутопсия на всички.

— Не е така. Особено за тези, които умират в интензивното отделение след хирургическа намеса. Направихме оглед в болницата и аз подписах смъртния акт — масивна вътрешна травма от силни тъпи наранявания — но въпреки това са го закарали в Центъра.

— Починал е от катастрофа с неизвестен извършител — обясни Харди. — Това се води убийство, затова правят аутопсия. Винаги.

Но докторът имаше друг въпрос.

— Добре, но снощи срещнах Брако, който проверяваше колата ми при къщата на Маркъм.

— Брако?

Харди поклати озадачен глава.

— Сигурен ли сте, че е от отдел „Убийства“ в Сан Франциско? Не е от автопроизшествията? Не го познавам.

— Така се представи. Имаше значка.

— И проверяваше вашата кола? Всъщност какво правехте край къщата на Маркъм?

— Познавах Карла, жена му. Помислих, че е редно да намина и изкажа съболезнованията си, да видя дали с нещо не мога да помогна. — Той въздъхна. — Какво да се прави. Човек някак си се чувства отговорен.

— Та какво правеше този полицай с колата ви?

Кенсинг се взря край бара, като че ли се учудваше как се е озовал там, помълча за малко, после отново погледна към Харди.

— Мисля, че проверяваше дали моята кола е претърпяла някакво произшествие, дали аз не съм блъснал Маркъм. Имаше и някои друг хора там, преди да тръгна, които се бяха отбили у Карла, други коли. Останах с впечатлението, че беше проверил всяка една от колите.

На повърхността това изглеждаше неправдоподобно. Но после Харди изведнъж си спомни разговора с Глицки при последната им разходка заедно. Автополицаите. Този Брако трябва да е бил един от новите нещастници, които отнасят толкова подигравки в отдел „Убийства“.

— Е, така или иначе, от всичко, което чувам, ми се струва, че нямате някакъв сериозен проблем. Не сте го убили.

— Но той умря по време на моето дежурство, а за никого не беше тайна, че го мразя.

— Ще ви попитам пак: вие ли го убихте?

— Не.

— Умря от раните си, нали? Вие да сте влошили състоянието му? Не? Значи с вас всичко е наред.

Очевидно тази мисъл все още не можеше да си пробие път, затова Харди продължи.

— Нека да погледнем нещата така. Каква беше вероятността Маркъм да умре, дори ако вие сте направили всичко както трябва?

— Аз така и направих.

— Съгласен съм, но не това е въпросът.

Лекарят се позамисли по-внимателно.

— Статистически погледнато, попадне ли човек в интензивното, един, най-много двама от десет излизат живи.

Стъписан от числото, Харди се облегна назад на кушетката.

— И това е всичко? Двама от десет?

Кенсинг сви рамене.

— Нека да са трима. Не зная точния брой, но той не е толкова висок, колкото повечето хора си мислят.

— Значи в най-добрия случай вероятността е, казвате, трийсет процента Маркъм да остане жив, дори и ако сте направили всичко, което е било възможно да се направи.

— Което и направих. Но да, грубо казано, трийсет процента.

— Значи оставаме със седемдесет процента вероятност, че тази катастрофа щеше да го убие, независимо от това какво е направил или не е направил който и да е лекар. Прав ли съм? — Харди се наведе напред. — Ето ви добрата новина. Дори и ако сте допуснали грешка — не казвам, че сте допуснали, обърнете внимание — онзи, който го е блъснал, не може да използва „недобросъвестност“ като защита пред съда. Човек, обвинен в убийство, е напълно изключен от възможността да използва като своя защита аргумента, че лекарят би могъл да спаси жертвата.

Очите на Кенсинг леко трепнаха.

— Сигурно мислите, че вече съм чувал това. Защо е така?

— Защото ако не беше така, всеки адвокат на света би започнал своята защита с това, че не неговият клиент е убил жена си, като я е прострелял четири пъти в сърцето — убили са я лекарите, които не са могли да я спасят. Вината е тяхна, а не на неговия клиент.

Кенсинг прие тази информация с нещо, което приличаше на смесица от облекчение и недоверие.

— Но тук нямаше никаква недобросъвестност — подхвърли той. И добави: — Наистина.

— Вярвам ви. Просто искам да кажа, че не виждам откъде срещу вас би могло да дойде каквото и да е криминално обвинение. Истинската причина Маркъм да се озове в болницата е, че някой го е блъснал с кола. Именно него е търсел този Брако — шофьора на колата.

Но една по-ранна фраза, която го бе измъчвала, неочаквано изплува на повърхността.

— Казахте, че сте познавали госпожа Маркъм?

Раменете на Кенсинг видимо се смъкнаха, като че ли целият свят се стовари върху тях. Погледна надолу към обгорения дървен под, после отново нагоре.

— Вие не знаете? Това е другото нещо.

Харди чакаше.

— Изглежда снощи там се е случило нещо. — Той замълча. — Тя е мъртва. И останалите от семейството.

— Господи!

Харди неочаквано се почувства прикован към канапето.

Кенсинг продължи.

— Новината мина през кабинетите някъде късно тази сутрин. Преглеждах пациенти и научих едва към обяд. После, малко след това, Брако се обади, за да провери дали ще съм там. Искаше да се отбие и да поговорим.

— Значи сте разговаряли с него и днес?

Кенсинг поклати глава.

— Може би направих грешка, но помолих регистратурата да кажат, че ме няма. Пико се обади почти по същото време за акулата си. Така или иначе не приемам пациенти в сряда следобед, а не исках да говоря с полицията, преди да си изясня малко нещата. Така че дойдох тук, в аквариума — всъщност скрих се — за да разхождам Франсис.

— Франсис?

— Акулата. Пико я кръсти Франсис. Така че се мотах тук, докато не си съставих план за действие, който беше да си потърся адвокат. А Пико познаваше вас.

На лицето му се изписа извинение и обърканост.

— Това е положението. И какво правим сега?

Харди кимна и се облегна назад. Спомняйки си за бирата, той се пресегна и отпи от нея.

— Ами, волю-неволю ще трябва да говорите с полицията.

— И какво да им кажа за жена ми, ако ме питат?

Харди вече бе отговорил на това, но сега беше моментът да се изгради доверие.

— Просто бих казал истината и бих се опитал да не изпадам в паника. Но ако изобщо се занимават със случая, те ще знаят за Маркъм и жена ви, нали? Така че бъдете прям и преодолейте това. То не означава, че сте убили някого.

Кенсинг остави действителността да достигне до него.

— Ясно. А и това няма да има значение, ако търсят шофьора на колата, която го е ударила и избягала, нали така?

— Според мен е така. — Харди изгледа Кенсинг в лице. От умора погледът му изглеждаше празен. — Добре ли сте?

Той успя леко да се засмее.

— Просто съм изморен. Но, от друга страна, аз винаги съм изморен — отговори лекарят. — Изморен съм от петнайсет години. Ако не бях изтощен до краен човешки предел, сигурно не бих могъл да се позная.

Харди се облегна назад и си даде сметка, че самият той също не бе в настроение за танци.

— Все пак сте излезли за един следобед да разхождате акулите на Пико.

— Да, така е — съгласи се Кенсинг, — но и това няма никакво значение за мен. Просто го върша.

— И с мен беше така.

В един труден момент в живота си Харди също беше разхождал своите акули, в края на едно десетилетие на лудост след смъртта на сина му Майкъл и развода с Джейн. И за него тогава също нямаше смисъл, както сега за Кенсинг. Но по някакви причина раздвижването на акулите му се струваше все пак нещо. А в един свят, иначе пълен с нищо, това беше нещо, за което можеше да се хванеш.

Двамата мъже станаха. Харди даде на Кенсинг визитката си и заедно с нея един последен съвет.

— Знаете ли, може да се появят на работата ви или у дома. Могат да почукат на вратата ви с призовка или разрешително за обиск. Ако се случи нещо такова, не казвайте нищо. Не им позволявайте да ви сплашат. Винаги можете да се обадите по телефона.

Устата на Кенсинг леко увисна. Той въздъхна тежко, поклати глава.

— Това започва да ми звучи като сериозен мач.

— Не. Мачът е игра. — Харди всякак се стремеше да насърчава клиентите си, но не искаше Кенсинг да остава със заблудата, че която и да е част от едно разследване на убийство може да бъде нещо небрежно. — Но от това, което съм чул, с вас всичко е наред. Не сте карали колата, а това е, което го е убило. Жена му не е имала нищо общо с вас, нали? Така. Значи най-важното е да се казва истината. Само дето можете да прескочите онова за капачките на коленете.

10

Джон Страут уплътняваше обедната си почивка, като правеше аутопсия на Тим Маркъм. Уврежданията, нанесени на тялото от съприкосновението му с колата, която го беше блъснала и избягала, и след това с контейнера за смет, бяха сериозни. Черепът беше счупен на две места и множество порезни рани бяха белязали лицето, което, помисли си съдебният лекар, може би е било необичайно красиво в живота — широко чело, силно очертана линия на челюстта и цепната брадичка.

Маркъм беше ударен отзад, отляво на таза, който се беше счупил при сблъсъка заедно със свързаната с него от тази страна бедрена кост. Изглежда тялото за момент бе отскочило към капака или предното стъкло на колата, което вероятно бе причинило една от фрактурите на черепа. Другите вероятно се бяха получили, когато тялото беше завършило своя кратък полет, предполагаше Страут. Дясното рамо бе излязло от ставата и три ребра от дясната страна бяха счупени.

От вътрешните органи, освен храносмилателната система, само сърцето, левият дял на белия дроб и левият бъбрек се бяха отървали от увреждания. Десният бял дроб бе смачкан, а далакът, черният дроб и десният бъбрек бяха повече или по-малко засегнати. Страут, със своя четирийсетгодишен медицински опит, бе на мнение, че само някакво чудо бе позволило на Маркъм да оцелее до спешното отделение. Смяташе, че загубата на кръв или вътрешните увреждания — или шокът от всичко това заедно — биха били сами по себе си достатъчни, за да причинят смърт. Но Страут бе методичен и грижлив човек. Дори ако Тим Маркъм не беше важна личност, съдебният лекар нямаше да постави подписа си под някакъв официален документ, докато не се убеди, че с възможната за човека най-голяма точност е определил основната причина за смъртта. За тази цел бе поръчал стандартната серия изследвания на проби от кръвта и тъканите. Докато изчакваше резултатите, започна по-старателен втори оглед на уврежданията на вътрешните органи.

Един особено впечатляващ хематом отзад на черния дроб бе привлякъл цялото му внимание, но с крайчеца на съзнанието си той забеляза своята асистентка Джойс, която се приближаваше по дългия коридор на моргата. Когато спря до него очаквателно, той продължи за миг прегледа, после констатира с провлечен глас:

— Само това тук е можело да свърши работата. Без нищо друго.

След това, като вдигна поглед и видя изражението ѝ на загриженост и тревога, той се отклони от работата си.

— Какво има, мила?

Джойс беше нова в екипа, но не чак толкова нова, колкото оборудването, което неотдавна бяха закупили, за да усъвършенстват лабораторията. Под ръководството на Страут през последните няколко дни Джойс беше извършила няколко теста за настройката на тези уреди, които осъществяваха прецизни изследвания за кръв и тъкани. Тъй като днес на масата му бе тялото на Тим Маркъм, бе дал на Джойс образци от неговия труп.

Сега тя изглеждаше крайно нервна и за момент Страут си помисли дали не е счупила някоя от скъпите си нови играчки.

— Каквото и да е, не може да е толкова лошо — каза той. — Какъв е проблемът?

Тя му показа хартиена лента — резултатите от лабораторното изследване, което бе направила.

— Сигурно аз съм сбъркала нещо. Защото нали машината… — Мисълта ѝ увисна в пространството.

Страут взе листа, хвърли поглед върху числата, видя какво му показваше тя и смъкна предпазните ръкавици.

— Това ли е точната бройка?

— И аз това исках да ви попитам. Възможно ли е да е така? Два пъти го направих, но сигурно нещо съм сбъркала.

Погледът му се спря на лицето ѝ, после се върна на листа, който сега вече бе взел в ръка и изучаваше много внимателно.

— Това е от кръвта на господин Маркъм?

— Да, господине.

— Гледай ти! — прошепна той главно на себе си.

* * *

От моргата Страут продължи надолу по външния коридор, който свързваше кабинета му със задния вход на Съдебната палата. Беше се появил смразяващ следобеден бриз, но той почти не го забеляза. След като премина през охраната и детектора за метал, реши да заобиколи асансьорите. Насочи се направо към стълбите, които изкачваше, като вземаше по две стъпала наведнъж. Глицки не беше в кабинета си. Както бе нормално в средата на деня, в отдела дежуреха само двама инспектори и никой от тях не бе виждал лейтенанта този ден. Страут се поколеба за секунда, помоли инспекторите да предадат на Ейб да му се обади, щом се появи, после се завъртя кръгом и се спусна отново по стълбището.

На долния етаж бе допуснат до светилището на областния прокурор. По дяволите, бе дошъл чак дотук, все с някого трябваше да поговори — и след минута стоеше пред бюрото на Трея Гент и я питаше дали Кларънс Джакман е свободен в стаята си зад съседната врата. Било изскочило нещо много интересно. Но още преди тя да му отговори, изражението ѝ му подсказа, че днес няма да е късметлия.

— Цяла сутрин беше на съвещание, Джон, и цял следобед са му планирани други срещи. Това е всъщност работата на областните прокурори, нали разбираш. Те не раздават правосъдие. Те ходят по заседания.

Страут намираше госпожица Гент — или може би беше госпожа Глицки — за много красива тъмнокожа мулатка, с няколко капки азиатска или индийска кръв, примесена някъде след предците ѝ. Сега тя му се усмихваше добронамерено.

— Мога ли с нещо друго да ви бъда полезна?

Той помисли малко.

— Знаете ли къде се е дянал Ейб?

Тя поклати глава.

— Излезе от къщи тази сутрин с един от инспекторите си. Оттогава не съм го чувала. Защо?

Макар че тя знаеше отговора. Страут искаше да се види със съпруга ѝ, защото той бе шеф на отдел „Убийства“. Нямаше никакво съмнение, че онова много интересно нещо, дето беше изскочило, не бе някаква гореща борсова новина.

Върлинестият господин въздъхна, после се оттегли настрани и като получи разрешението ѝ, се отпусна в едно от креслата за чакане, наредени край вратата.

— Трябва да си поема малко дъх. Качих се дотук по стълбите, което на моята възраст невинаги е препоръчително.

— Трябва да е било нещо важно — каза Трея, като се надяваше това да прозвучи деликатно.

Но на Страут не му трябваше никакво подканяне. Той просто нямаше търпение да си излее приказките.

— Спомняте ли си дискусията, която имахме всички онзи ден при Лу за групата „Парнас“?

Тя, разбира се, си спомняше. Господин Джакман все още обмисляше своите възможни ходове.

— Е, стойте и гледайте. Ще стане много по-интересно след една нюйоркска минута.

В няколко изречения Страут ѝ изложи същността на въпроса и когато приключи, тя попита:

— Калий? Какво означава това?

— Това означава, че колата, която го е блъснала, не го е убила, макар че би могъл да умре от тези рани по-нататък, ако го бяха оставили на мира. Но не са го оставили.

— Не би ли могло да е случайност? Някой просто да е сбъркал спринцовката?

Той сви рамене.

— Вярно, всичко е възможно. Но умишлено или не, бил е натъпкан с калий и работата е там, че това може да изглежда доста естествено, дори ако се прави аутопсия. Така че навярно ще се сетиш къде може да е съпругът ти. Той със сигурност ще се радва да узнае.

* * *

Когато Джакман научи новината за калия, помоли Трея да натовари Ейб в колата му и да му каже да отиде в кабинета му веднага щом стигнат до центъра. След това се бе обадил на Марлин Аш и Джон Страут, двамата се бяха отзовали на повикването и вече също бяха тук.

Беше седем без петнайсет и освежаващият следобеден бриз се бе преобразил в смразяваща виелица, чието съскане се чуваше ясно дори в почти херметически затворения кабинет на областния прокурор. Джакман стоеше до прозореца на кабинета си и гледаше надолу към все още гъстото движение под него на улица „Брайънт“, когато първите едри капки дъжд, сякаш метнати с голяма сила, експлодираха под стъклото пред него. Той неволно отстъпи назад.

Долавяше жуженето на напрегнатия професионален разговор зад гърба му. Откритието за калия бе достатъчно необичайно, но когато Глицки най-после се бе отзовал на повикването на Трея и бе разказал къде е бил цял ден и какво се е случило на семейство Маркъм, чувството за надвиснала криза сякаш се понесе през Съдебната палата като цунами. Почти по същото време, когато Ейб разказа на Трея за семейство Маркъм, новината за трагедията заля улиците и в кабинета на Джакман заваляха обаждания отвсякъде — от вестници, телевизии, радиостанции, от кабинета на кмета, надзорния съвет, шефа на полицията.

Точно когато Джакман се отдръпна от прозореца, Глицки се появи на вратата.

— Ейб, добре дошъл. Хайде, влизай.

Лейтенантът докосна Трея по ръката, кимна на всички в стаята. Джакман седна на предната част на бюрото си с лице към тях и започна, без да губи време за предисловия.

— Значи имаме цяло едно известно семейство, измряло в течение на дванайсет часа. Компанията на този човек има договор с градските власти за здравеопазване, но е почти на ръба на фалита. Предвиждам медийна истерия в най-близък срок, а по-нататък бог знае какъв хаос ни чака, ако „Парнас“ не се възстанови. Някой да не е съгласен с мен?

Знаеше, че няма такива, а очевидно очакваше същото единодушие и по следващия си въпрос.

— Някой от вас тук има ли някаква представа как ще характеризираме тези събития? Ще ми трябват някои добри отговори, когато хората започнат да питат.

Белегът върху намръщеното лице на Глицки се открои. Той се изкашля леко.

— Казваме, че проучваме нещата. Без други коментари.

— Очаквах, че позицията ти ще бъде такава.

— Това е единствената възможна позиция, Кларънс — възрази Глицки, все още леко зашеметен от прекарания в дома на Маркъм ден. Не знаеше какво цели областният прокурор с това заседание и защо изобщо се провеждаше. Добави: — Това е и самата истина.

— В този смисъл, разбира се, е така. Но на мен ми се струва, че може би ще е нужно да помогнем на хората да решат каква представа да си изградят за нещата. За цялата история. Мисля, че е нужно да заявим открито, че Тим Маркъм е бил убит.

Глицки огледа лицата в стаята. В този момент разговорът изглеждаше като че ли е само между него и Джакман.

— Знаем ли, че е бил убит?

— Знаем какво се е случило, Ейб — вметна Марлин. — Това е очевидно.

— Не обичам очевидните неща — възрази спокойно Глицки. — Не би ли могло да е случайна свръхдоза? Слагали ли са му изобщо калий по някаква причина? — Той се обърна към Страут. — Не е ли възможно просто някой в болницата да е допуснал грешка?

Съдебният лекар кимна.

— Би могло.

Но Джакман не хареса този отговор и той изръмжа:

— Тогава защо се е самоубила съпругата?

— Кой казва, че се е самоубила? — попита Глицки.

— Доколкото знам, пише го в предварителния доклад — каза Джакман.

— Но нали затова се нарича „предварителен“, Кларънс? Защото не е окончателен. Може и да не е така. Ние наистина още нищо не знаем за жената и децата, за цялата тази ситуация.

— Сержант Лангтри ми каза, че е очевиден случай на убийство-самоубийство, Ейб, подобно на много други, които е виждал по-рано. А и ти си виждал, нали?

— Има наистина някои сходства, но има също така и различия. Просто много по-разумно е да не казваме нищо, докато не знаем със сигурност.

Но Джакман се разхождаше пред бюрото си, доминирайки стаята със своето присъствие.

— Аз може би също зная кое е по-разумно, Ейб. Може дори да се съглася с теб. Но разбери ме и мен. Други любознателни умове ще искат да научат — пресата, кабинетът на кмета, сещаш се сам. И те ще питат мен. Притеснявам се, че ако не им кажем нищо, ще изглежда сякаш не знаем нищо.

— Ние наистина не знаем нищо! Какво като изглежда така?

Джакман не обърна внимание на прекъсването и повтори предното си изявление.

— Знаем, че Маркъм е бил убит. Вярваме, че жена му се е самоубила.

— Изобщо не съм сигурен, че приемам всичко това, Кларънс. Джон тук даже още не ѝ е правил аутопсия.

Глицки малко се пообузда. Даваше си сметка, че Джакман съзнателно заостря противната позиция, но щеше да му бъде много неприятно, ако кабинетът на прокурора се ангажираше с публично изявление, когато това не бе необходимо. Това щеше да значи повече политическа намеса в неговата работа.

— Аз само казвам, че е възможно някой да си е дал много труд, за да докара това да прилича на самоубийство. Знам, че Лангтри допуска, че то наистина е самоубийство, но още не сме елиминирали никакви други възможности, а аз ще се чувствам по-спокоен — и ти ще си по-спокоен, Кларънс — ако успеем да елиминираме някои, преди да започнем да говорим пред пресата.

Джакман се намръщи.

— Искаш да кажеш, че някой може да е убил нея и децата ѝ и се е опитал да го представи като самоубийство? Намерено ли е нещо в къщата, което да подкрепя такава теза?

— Не, още не. Но остава още много лабораторна работа — упорстваше Глицки. — Ще приема самоубийството в мига, когато можем да го докажем, Кларънс. Обещавам ти. Но засега имаме една хипотеза, която ми изглежда малко рехава. А именно че Маркъм попада в болницата целия разнебитен, всъщност почти мъртъв, и някой решава, ей така, импулсивно, да се възползва от възможността и да го убие.

Джакман не отстъпваше.

— Искрено вярвам, че някъде на някой репортер нещата ще му изглеждат точно.

— Добре, значи му казваш, че има проблем с това обяснение. Например защо да се поема такъв риск, след като той вероятно и без това е щял да умре.

Джакман се обърна към Страут.

— Щял ли е непременно да умре, Джон?

Предположенията не бяха силният коз на Страут, но областният прокурор му бе задал пряк въпрос и той се чувстваше длъжен да отговори нещо.

— Може би не. Особено ако бе излязъл от спешното отделение. — Той замълча, вдигна рамене, после ги отпусна. — Би могъл и да оживее.

— Значи — Джакман прие отговора на Страут като убедително потвърждение — някой, може би дори съпругата му…

Може би дори съпругата!

Това бе нещо ново и в съзнанието на Глицки — съвършено странно.

— Искаш да кажеш, че Карла е убила мъжа си в болницата?

Джакман отстъпи.

— Добре, може и да не е тя. Но някой в болницата е стигнал до извода, че Маркъм ще прескочи трапа и по някаква причина не е искал да допусне това.

— В такъв случай, Кларънс, бих казал само: нека да намерим причината.

Спорът заплашваше да се разгорещи и Трея се намеси.

— Може би не е нужно да избързваме със съпругата, Кларънс. Достатъчно е само да заявиш, че някой е убил господин Маркъм. Мисля, че всички ние ще се съгласим — бързо додаде Трея, обръщайки се към съпруга си, — че количеството на калия говори много по-убедително за убийство, отколкото за случайност в болницата. Не е ли така, Ейб? Няма ли да се съгласиш с това?

Глицки разбираше какво иска тя от него. Нещо повече, разбираше какво иска да постигне. Наистина, при наличието на свръхдозата калий, Глицки вярваше, че е много вероятно Маркъм наистина да е бил убит. Но вярата не беше сигурност и никога нямаше да бъде.

— Добре — каза той на жена си. — Нека се съгласим за момент, че Маркъм е бил убит в болницата. Така че на който пита, казвате, че разследваме случая. Нали това правим? Защо да бързаме да излизаме пред обществото?

По изражението на Трея Глицки усети, че най-после е задал правилния въпрос. Джакман стана от бюрото си.

— Само едно нещо, Ейб. Ако Маркъм е бил убит, случаят ще се разгледа от Голям съдебен състав. Мога съвсем законно да използвам разследването на неговата смърт като начин да се добера до документите му и бизнесделата на „Парнас“. Имаме пълното право да прегледаме документацията му, да обърнем цялото заведение наопаки, за да открием причината. И кой би се оплакал? Някой е убил шефа им. Защо да не желаят да ни сътрудничат с всички сили?

Джакман остави думите му да отекнат във въздуха, после продължи:

— Ако започнем някакво разследване по сметките им и се намесят техните адвокати, това значи месеци, може би години бавене с призовките, бавене с предоставянето на документи, които може дотогава вече да са унищожени или подправени. Плюс цялата публична разправия, загубата на доверие в градските институции и прочие. Ако тръгнем по този път, ще се провалим. Това е убийство, Ейб, и даже в нашия глад голямото мнозинство от избирателите са против убийствата. Никой няма да приеме нещата по-сложно от това, поне засега. Големият съдебен състав разглежда убийството на Тим Маркъм. Има всички основания на света да се разследват неговите връзки и дори неговите бизнесдела. И тъй като е бил убит в болницата „Портола“, тук връзката лесно може да се демонстрира.

Но Глицки отново се размърда неспокойно на мястото си. Не му харесваше идеята кабинетът на областния прокурор да се намесва в разследването му, особено ако убийството на Маркъм е само прикритие за финансова ревизия на „Парнас“.

— Ами ако намерим убиеца на Маркъм, преди да сте свършили? — попита той.

Сега отговори Марлин.

— Ще оставим Големия съдебен състав свикан. Просто ще си продължим по финансовите въпроси.

Ейб се намръщи на това, но знаеше, че процедурно Марлин можеше да постъпи точно така. Голямото жури не се занимаваше с предварително фиксирани престъпления — Джакман и Аш можеха да го използват за каквото си искат.

— Но аз все пак ще искам вашата подкрепа за разследването на убийството като приоритет — добави той. — Не искам някой заподозрян да е близо до мрежата ми и да не мога да го хвана.

— Такова нещо няма да има, Ейб — увери го Марлин.

— Това няма да се случи — потвърди Джакман. — Ние сме от един отбор.

Глицки се усмихна на всички, без да успее да заблуди никого.

— Е, с това уверение — каза той, докато се изправяше, — най-добре да ходя да си върша работата.

Втора част

11

Харди натисна копчето на будилника, за да спре звъна му. Като отхвърли завивките, застави се да се изправи, за да не се поддаде на желанието да полегне отново само за минута. Франи измърмори нещо зад него и той почувства ръката ѝ да се плъзва по долната част на гърба му. Той се протегна назад, стисна за миг ръката ѝ, после се отпусна и стана.

Къщата изглеждаше тъмна. Постоя за момент, събирайки сили, за да тръгне. Отвън пристъпи на свеж вятър караха прозорците да похлопват. Бурята все още продължаваше.

След като си взе душ и се обръсна, той навлече панталоните и ризата си в банята, за да безпокои останалите колкото е възможно по-малко. Не си спомняше ясно, но му се струваше, че спа зле. И още не бе се събудил напълно. Франи също още не бе се размърдала и той си помисли, че ще слезе долу и ще ѝ донесе чаша кафе. Така щяха да имат няколко минути спокойствие заедно преди всекидневния маратон за изпращане на децата на училище. В кухнята запали лампата и нахрани тропическата рибка. Дългият коридор към предната врата изглеждаше особено тъмен, но той вече си бе извадил заключение, че е от времето, така че повече не му обърна внимание. Когато отвори вратата, отбеляза със задоволство, че „Кроникъл“ бе успял да стигне до портата му — което в никакъв случай не бе всекидневно събитие. Може би това бе добър знак. Днес щеше да има късмет.

Но, господи, помисли си той, колко тъмно бе.

Често бе изразявал убеждението си, че едно от най-великите съвременни изобретения е автоматичната кафемашина, която започваше да приготвя решаващата сутрешна напитка кажи-речи още с иззвъняването на будилника, така че когато стигнеш до нея, то вече да е готово. Но когато се върна до кафемашината, се спря намръщен. Каната бе празна. Нещо по-лошо, малката зелена лампичка „Програма“ все още светеше — а когато машината преминаваше в режим „Приготвяне“, светваше червено. Какво ставаше? Ясно си спомняше как снощи бе сложил кафе, преди да си легне, и сега се наведе, присвил очи, за да провери часовника.

4:45.

Обърна се и погледна нагоре големия часовник на кухненската стена. Същият час. Накрая реши да провери и ръчния си часовник и получи трето потвърждение. Беше пет без петнайсет, четвъртък сутринта, и той бе напълно разбуден, облечен и нямаше къде да ходи. И всичко това — единствено защото някой очевидно бе променил времето на будилника му. Когато разбереше кое от децата го е направило, извършителят щеше да си плати здравата. Почти бе готов да събуди двете си деца, да разкрие виновника и да извади уредите за мъчение.

Ей това му бе добрият късмет. А на всичко отгоре трябваше още да чака проклетото кафе да се свари. Като нямаше какво друго да прави, освен да си убие времето, ядосано отвори вестника и го хвърли на кухненската маса. Докато сядаше, отбеляза, че наистина е още тъмно. Сега поне знаеше защо. И тогава забеляза заглавието. „Смъртта на здравен шеф определена като убийство“. С подзаглавието за калия вече знаеше всичко, което му е необходимо, но прочете и цялата статия. Новият му клиент се споменаваше само веднъж, като дежурния лекар в интензивното отделение, но и този един път бе достатъчен. Харди започна да се тревожи.

Придружаващата статия за семейството на Маркъм допълни още повече притесненията му. Вестникът описваше събитието доста двусмислено, като се намекваше, че има данни, уличаващи съпругата в убийство и самоубийство — поредната безсмислена американска трагедия, причината за която може би никога нямаше да се установи. Но дълбоко в себе си Харди чувстваше, че обявяването на смъртта на Маркъм за убийство правеше всички заключения относно обстоятелствата и причините за него в семейството решително преждевременни.

Когато свърши втората статия, поседя замислен няколко минути. После се изправи, сипа си чаша кафе, върна се на масата и зачете колонката на Джеф Елиът.

Джефри Елиът

„Градът говори“

Като медицински директор на „Парнас здраве“ — притиснатата отвсякъде здравна организация, която има договор да осигурява градските служители — през последните месеци доктор Малачи Рос е под постоянен натиск. Като се почне от първоначалния му и впоследствие отменен отказ да разреши покриването на разходи по рецепти за „Виагра“ и се стигне до много по-сериозния инцидент с бебето Емилия в болницата „Портола“, неговите бизнесрешения попадаха почти непрекъснато под огъня на различни потребителски, обществени и контролни организации, включително и на нашия вестник. Сега, след смъртта във вторник на шефа на „Парнас“ Тим Маркъм и избирането на Рос на този пост в борда на „Парнас“, изглежда като че ли истинските му неприятности едва започват. (Тъкмо преди предаването на този материал за печат „Кроникъл“ научи, че смъртта на Маркъм се разглежда като убийство от полицейското разследване.)

В началото на миналата седмица като един от своите последни официални актове господин Маркъм представи на градската управа сметка, надхвърляща тринайсет милиона долара за по-рано неустановена доболнична помощ в клиниките в различни квартали. Според източник от кабинета на областния прокурор документацията към тези сметки съдържа „най-малкото нередности“, а много е възможно и „измама“. В същото време „Парнас“ поиска увеличаване на разноските за всеки осигурен градски служител с двайсет и три долара месечно, което, ако се одобри, би представлявало една допълнителна тежест от седемстотин хиляди долара на градския бюджет.

В същото време проблемите на „Парнас“ и на неговата главна болница „Портола“ продължават да растат. В интервю във вторник вечерта доктор Рос призна, че медицинската организация е затънала в дълбока финансова криза, макар че нарече лишаването от заплащането на някои лекари в „Парнас“ „програма за доброволни заеми“. Друг източник — лекар от организацията — коментира това малко по-различно. „Разбира се — заяви той. — Доброволно е. Доброволно даваш заплатата си назаем на компанията, иначе те уволняват.“

Независимо от това Рос остава убеден, че „Парнас“ може да преодолее кризата. „Нашата цел е максимум добро за възможно най-много хора“, заяви той. На въпроса дали вижда конфликт между бизнесинтересите на организацията и потребностите на нейните пациенти, Рос отговори: „Компанията трябва да покрива разходите си, за да може да продължи да си върши работата“.

Тъй като бизнесът на „Парнас“ е свързан с градската управа, данните за нейните финанси са достъпни за обществеността. Миналата година средната годишна заплата на щатните лекари в „Парнас“ е била деветдесет и осем хиляди долара. Средният доход на член на управителния съвет — а такива има трийсет — достигат почти триста и петдесет хиляди долара, включително премиите, което прави разход на компанията около десет и половина милиона. Като шеф покойният господин Маркъм е получавал най-висока заплата — 1,4 милиона, а доктор Рос е втори с 1,2 милиона като заплата и премии за добра работа.

Представете си колко щеше да получава, ако „Парнас“ не беше на ръба на банкрута.

* * *

Глицки бе в асансьора, когато вратата се отвори на четвъртия етаж и той се оказа лице в лице с Дизмъс Харди, който му съобщи:

— Току-що те търсих в кабинета ти. Нямаше те.

— Не може да бъде — възрази Глицки, излизайки от асансьора. — Кога?

— Току-що.

— И ме нямаше в моята стая?

— Нито следа от теб.

— Едно от нещата, за които винаги съм ти се възхищавал, е зоркият поглед към детайлите.

Двамата закрачиха заедно по посока към отдел „Убийства“.

— А някое друго? — полюбопитства Харди.

— Какво друго?

— Нещо друго, за което да ми се възхищаваш. Щом казваш „едно“, значи има и друго.

Глицки го огледа, повървя няколко крачки и поклати глава.

— Размислих и реших, че е само това. Набито око за детайлите.

В отдел „Убийства“, в стаята на Глицки, Харди зае един от сгъваемите столове пред бюрото и огледа критично наоколо.

— Можеш да си окачиш някоя и друга картина — подхвърли той. — Малко е потискащо.

— Харесва ми да е потискащо — отвърна Глицки. — Това скъсява срещите. Което ме подсеща — той посочи към препълнената кутия за входяща кореспонденция, — че това ми е работата за днес и вече съм изостанал. С какво мога да ти бъда полезен?

— Острият ми поглед за детайлите ми казва, че тази сутрин не си в много дружелюбно настроение, така че ще премина направо към целта. Доколкото разбирам, Брако е един от твоите пътни полицаи.

— Правилно разбираш. — Той се пресегна към документите в кутията. — Е, отбий се, когато поискаш. Беше ми много приятно.

— Още един въпрос. Какво знаеш за Тим Маркъм?

Глицки спря да рови сред книжата си, наклони леко глава настрани и се намръщи.

— Ти кого представляваш?

— Ерик Кенсинг.

— Страхотно. И откога е това?

— Отскоро.

Глицки седна, наведен напред на стола си, и прокара ръка по белега си.

— Доколкото си спомням, последния път, когато говорих с теб за един случай на този етап, загубих работата си за две седмици.

— Вярно. Но постъпи правилно.

Преди една година Глицки бе пуснат в служебен отпуск, след като бе показал на Харди видеозапис на спорното признание на неговия клиент, преди кабинетът на областния прокурор да бе дал разрешение за неговото огласяване.

— А и нали знаеш какво винаги казваше Дейви Крокет? „Увери се, че си прав, и после давай напред.“

— Винаги съм мислел, че това е най-глупавото нещо, което съм чувал някога. Затворите са пълни с хора, които мислят като стария Дейви. Чингис хан сигурно е имал същия девиз.

— И е бил голям вожд. Имам само две бързи въпросчета. Няма да ти докарат уволнение. Обещавам.

— Задай единия и ме остави аз да преценя. И бързичко, ако е възможно, макар историята да учи, че не е възможно.

— Има ли опасност за Кенсинг?

Глицки кимна.

— Това не беше никак лошо от твоя страна. — После вдигна рамене. — Е, независимо от това какво мислим сега за убийството на Маркъм, бих казал, че клиентът ти е човек, който определено трябва да се срещне с адвокат, дори само по въпроса за недобросъвестната практика. Освен това… — Глицки хвърли поглед към вратата, за да се увери, че е затворена, после отново заговори на Харди: — Предполагам, че ти е казал, че има мотив. — Той направи пауза, после изплю камъчето. — А освен това е и последният човек, който е бил със семейството.

— Имаш предвид семейството на Маркъм? Вестникът намеква, че това е дело на разстроената съпруга.

— Да. Четох го. — Глицки се облегна назад. — Мисля, че си получи отговора на въпроса.

— Смяташ, че не е съпругата? И че ако не е тя, то това е същият човек, който е премахнал съпруга?

— Още нищо не смятам. Предпочитам да не бързам със заключенията.

— Но ако моят клиент е заподозрян за Маркъм, тогава той е…

Глицки го спря.

— Не говорим за това, Диз. Доста надхвърли лимита си за въпроси. Край.

— Добре. Това не е въпрос. Чух се с Кенсинг тази сутрин, преди още да е излязъл от дома си. Иска да говори с теб.

— Естествено, че ще иска. А аз съм кралицата на Бавария. Ще му позволиш ли?

— Казах му, че идеята му е глупава. Бях дори малко груб. Но сигурно си чувал — лекарят знае най-добре. Вярва, че ще изслушаш разказа му и ще го оставиш на мира. Той е свидетел, не заподозрян.

— Говорим ли за имунитет на този етап?

— Не, нищо такова. Не е направил нищо лошо. Той е свидетел.

— И най-добрата защита е доброто нападение.

Харди сви рамене. Идеята не беше негова. Знаеше, че Глицки може да си помисли така, но смяташе, че работата му в този момент е да смекчи притесненията на Кенсинг и да уреди разговора в неговия график.

— Така че какво ще кажеш в моя кабинет в извънработно време?

Глицки помисли, после кимна.

— Добре, става.

— И той е свидетел, а не заподозрян.

— Мисля, че това вече го каза няколко пъти.

— Но ти не си казал, че го приемаш.

— Ех, това око за подробностите — отвърна Глицки. После се облегна назад. — Той е това, което е, Диз. Боя се, че ще трябва просто да оставим нещата и да видим как ще се развият.

* * *

След като излезе от отдел „Убийства“, Харди слезе в кабинета на Джакман, за да види дали не би могъл да попадне на някои потенциално полезни новини, свързани с поредния му клиент. Не беше много вероятно, но областният прокурор бе относително неопитен в криминалните въпроси и би могъл непредпазливо да изпусне нещо, ако той и Харди небрежно си побъбреха приятелски. Във външния офис на Джакман Харди спря на вратата. Трея бе на телефона, отговаряше „Да, господине“ многократно на някого, усмихна се за поздрав и вдигна пръст за знак „Само секунда!“. Харди влезе, приближи се до нея, целуна я по бузата и седна на стола до вратата към Джакман. Трея продължаваше да дава подходящите отговори с контролиран професионален глас, но въртеше очи и правеше физиономии, докато приказваше.

Наблюдавайки я, Харди се усмихна.

Когато първата жена на Глицки почина, Харди не можеше да повярва, че някога някоя жена би се доближила до Фло като също така подходяща партньорка на неговия най-добър приятел. Но за по-малко от година Трея бе спечелила и него, и Франи. Тя не само че бе уверена и наясно с нещата, но и имаше чувство за хумор, което успяваше много да смекчи острия като бръснач характер на Ейб.

Най-накрая тя затвори телефона.

— Кметът — обясни тя. — Винаги питат за мнението ми по разни въпроси. — После хвърли питащ поглед. — Имаше ли уговорена среща? Очаква ли те Кларънс? Нямам те записан тук.

— Не. Просто се отбих да видя дали няма минутка да си поприказваме.

— Не мисля, че днес ще има време за приказки. Току-що ми каза да отговоря на собствената му жена, че го няма. — Тя се усмихна мило. — Може би ще го направиш по нормалния начин и ще си предвидиш нещо?

— Бих го направил, но не знам кога ще съм отново в сградата.

— Ще ти дам една идея, Диз. Би могъл да си планираш кога да бъдеш. Известно е, че другите правят така.

— Но Кларънс и аз се знаем отдавна. Приятели сме.

— И той така те чувства.

— Просто не искам да виждам как спонтанността изчезва от нашите отношения.

Трея кимна с разбиране.

— И Кларънс е такъв. Непрекъснато се оплаква от това. Ще те запиша за утре в три. Тогава можете да си поговорите по въпроса.

Телефонът на бюрото ѝ иззвъня и като махна на Харди за довиждане, тя вдигна слушалката.

* * *

Завърнал се в кабинета си, Харди се обади в аквариума и установи, че акулата Франсис е жива и здрава и плува със собствени сили. Пико обаче не се признаваше за победител.

— Нищо не е ял, негодникът. Плуването си е плуване, но трябва и да се яде.

— Откъде знаеш, че е „той“?

— А ти защо мислиш, че съм уредник тук? Може би случайно заради докторската степен по морска биология? Заради умението да различавам мъжки от женски риби? Нещо такова?

— Винаги съм мислел, че е заради настъпателната ти действеност. С какво се опитваш да го храниш?

— С рибешка храна. — Пико очевидно бе приключил с приноса на Харди по темата. — Може ли да поговорим за нещо друго? Как мина с Ерик?

Харди сбърчи чело, тонът му стана по-сериозен.

— Трябва да ти кажа нещо. Колко добре го познаваш?

— Доста добре. От години е нашият семеен лекар. Бяхме по-близки, искам да кажа като общуване, преди той и Ан да се разделят. Защо питаш?

— Мислиш ли, че би могъл да убие човек?

Пико изръмжа.

— В никакъв случай. — Пауза. — Искаш ли да ти разкажа нещо, за да разбереш какъв човек е?

— Страшно искам, особено ако ще го покаже в добра светлина.

— Добре. Спомняш ли си, когато Дани за пръв път започна с неговите проблеми?

— Естествено. — Големият син на Пико бе вече на седемнайсет, но преди десет години му бяха открили левкемия. Харди си спомняше моментите на страшна драма, свързани с диагнозата и лечението, което бе довело до трансплантиране на костен мозък и в крайна сметка до ремисия. — Кенсинг ли беше лекарят?

— Да. Но може би не знаеш, че Ерик постави предварителната диагноза много по-рано, отколкото някоя комисия би одобрила лечението, което той определи. Казваха, че е прекалено скъпо. Искаха да се изчака, да се направят още изследвания и така нататък. И знаеш ли какво направи Ерик?

— Кажи ми.

— Смяташе, че не можем да чакаме. Ако се бавехме, Дани можеше да умре. И той излъга.

— Излъга кого?

— Здравната организация. Кога за последен път си чувал за лекар да си рискува заплатата, за да спаси пациент? А Ерик го направи. Написа данните на Дани така, че да изглежда, че левкемията е по-напреднала, отколкото беше. Ако беше сгрешил и похарчил сума ти пари на своята организация, щеше да съжалява. Но ако беше прав, Дани щеше да оживее. — Пико овладя малко гласа си. — Така че ето какъв човек е Ерик, Диз. Имай го предвид. Прави такива неща през цялото време. Боже мой, той ходи на посещения по домовете. Разхожда ми акулите. Ако питаш за моето мнение, тоя човек е най-малкото светец, ако не и гарантирано герой.

Но когато Харди затвори телефона, една мисъл започна да го измъчва. Разказът на Пико имаше обратна страна. Кенсинг можеше да е светец и герой, но един добър обвинител при кръстосания разпит нямаше да пропусне да наблегне върху факта, че лекарят се е оказал способен на продължителна и сложно замислена измама. Бе фалшифицирал медицинска документация и вероятно измамил собствения си работодател, навярно с хиляди долари. А щом веднъж го е направил за Дани Моралес, можеше да се предполага, че го е правил и за много други пациенти. И че поне в някои от тези случаи имаше голяма вероятност да не е прав.

* * *

Огромният кабинет на Дейвид Фрийман бе облицован с полирана ламперия от старо дърво, бургундски драперии обрамчваха двата прозореца, насред които се разполагаше покритото с кожа бюро с крачета, оформени като лъвски лапи. По-голямата част от неговите четири и половина квадратни метра бяха отрупани с книжа, папки, пепелници, кутии за входяща и изходяща кореспонденция, разни предмети, с които затискаше хартиите, снимки със знаменитости, два телефона. Напълно зареденият бар за напитки включваше винарска изба с контролирана температура, наливна бира „Анкър Стийм“, два овлажнителя за пури и кафемашина за еспресо. Двата къта за сядане позволяваха на клиентите — и адвокатите опоненти — избор между официална и неофициална обстановка. Подът беше застлан с персийски килими. На различни пиедестали и масички имаше сувенири от богати и благодарни клиенти, трупани в продължение на половин век. Скулптура от Буфано на Свети Франциск Асизки благославяше стаята от единия ъгъл. Подборка от оригинални еротични литографии на Джон Ленън внасяше известен контрапункт. В стъклена витрина във византийски стил изложба от така наречени „оръжия на убийството“ („така наречени“, защото всичките им съответни притежатели бяха оправдани) свидетелстваха красноречиво и мълчаливо за майсторството на Фрийман в съдебната зала. Обстоятелството, че Дейвид е могъл да ги придобие от обвинението и полицията след спечелването на случаите, беше допълнително доказателство за неговата известност.

Харди опря единия си крак върху коляното на другия и отпи от чашката еспресо, после я постави на облегалката на канапето. Неговият хазяин бе направил една чаша и за себе си и я беше отнесъл до бюрото си, където духна веднъж кафето и, погълнат от някакви документи, отпи голяма глътка. След което постави чашката грижливо точно в средата на малката порцеланова чинийка. Близо минута, ако не и повече, Фрийман не вдигна глава, обръщаше страниците пред себе си, отбелязваше от време на време нещо, промърморваше от време на време по някоя дума на себе си, спорейки или съгласявайки се с това, което четеше.

Наблюдавайки го как работи, Харди отново бе поразен от почти детинската енергия и ентусиазъм на този човек. Фрийман бе на седемдесет и шест години. Занимаваше се с право вече в продължение на петдесет години и макар че бе видял всичко, нещата в професията, които не го въодушевяваха, бяха съвсем малко. Идваше в кабинета си всеки работен ден някъде около седем часа и ако не отидеше в съда, което правеше колкото може по-често, оставаше на бюрото си до късно на обяд, а и често се връщаше за една-две вечерни чашки, прехвърляйки набързо двайсетина страници записки или кореспонденция.

Харди имаше впечатлението, че за осемте години, през които работеха заедно, старият човек се бе смалил с десетина сантиметра и бе наддал седем-осем килограма. Имаше рядка дълга бяла коса, която почти стигаше да се направи на плитка. Ако оставеше и веждите си да растат, може би същото би могъл да стори и с тях. Пословичен с небрежното си облекло („Съдебните заседатели нямат доверие на изисканите дрехи“), той предпочиташе кафяви костюми, най-често избрани от евтини магазини, независимо дали му бяха съвсем по мярка. Никога не ги гладеше. Пушеше или дъвчеше пури непрекъснато и пиеше поне по бутилка вино сам всеки ден в офиса си. И обикновено повече от половината на обяд и останалото на вечеря. Никога не правеше гимнастика. Кожата на ръцете и лицето му бе изпъстрена с жълтеникави петънца. Днес имаше следи от кръв около яката си от порязвания при бръсненето. Докато го гледаше, Харди си помисли, че той бе най-щастливият и може би най-здравият човек на планетата.

А и умът му не даваше засечка.

— Добре ли си, Диз? Успяваш ли да се наспиш?

Харди беше убеден, че го бе гледал през цялото време, но не го бе забелязал да вдига поглед. Нямаше смисъл да навлиза в темата, грешката с будилника, целия въпрос за децата в човешкия живот. Ако започнеше да се жалва, Фрийман би казал само: „Сам си си го постлал. Оправяй се“. Така че Харди се задоволи със:

— Следобедна отпадналост, нищо повече. А и станах рано.

— Дано да е било срещу хонорар — каза Фрийман. Той посочи към барчето: — Ако искаш още една чашка, заповядай. Междувременно, като стана дума за сметките, на твое разположение съм, но говори бързо. След четирийсет минути трябва да съм във Федералния съд. Обжалването на Латъм, Бог да благослови сърцето му на богаташ и убиец. И така, какво те разбуди?

Харди преразказа накратко срещата си с доктор Кенсинг и възрастният човек изцъка неодобрително.

— Говорил си с нов клиент повече от час. Дори де факто си поел случая му. Евентуално заподозрян за убийство. И темата за заплащането не е повдигната изобщо?

В света на криминалното правораздаване човек си прибираше хонорарите предварително. Харди бе експериментирал един-два пъти да не бъде толкова стриктен по тази точка и бе установил, че общоприетото разбиране се бе оказало вярно. Ако успееш и отървеш клиентите си, повече не им трябва адвокат, така че защо да ти плащат? От друга страна, ако не успееш и отидат в затвора, за какво да ти плащат пък тогава? Така че човек обикновено предпочиташе нехайно да спомене думата „договор“ някъде в първите шест решаващи минути след запознанството. Фрийман, като любезен ментор, просто му напомняше.

— Ето защо, синко, боя се, че ще свършиш безпаричен. А наистина няма извинение за един добър адвокат да умре беден.

— Да, господине. Мисля, че вече споменахте нещо такова. Все пак аз подчертах пред Глицки, че клиентът ми е свидетел, а не заподозрян.

— Аха — кимна любезно Фрийман и отпи от кафето си. — Добрият лейтенант иска да го опознае по-хубавичко, така ли? — Възрастният човек се поизтегна зад бюрото и повиши глас като в съдебната зала: — Ти да не си полудял? — После продължи по-спокойно: — Свидетел, не заподозрян? Та той е основният заподозрян! И ще ти кажа още нещо. Самият Кенсинг сто на сто смята, че е такъв. Защо си мислиш, че търси адвокат? Всъщност, колкото повече се замислям, толкова повече го харесвам.

— Ти не го познаваш.

— И какво от това? Ти си го виждал само веднъж. Да не се опитваш да ми каже, че знаеш, че не е извършил убийството?

— Той да е инжектирал Маркъм с калий?

— Или го е блъснал с колата. Може би и двете.

— Дейвид…

— Ама защо не? Умрелият е спял с жена му, а това е най-старият мотив на света.

— И след като е изчакал две години, го е убил?

Запазил невъзмутимо спокойствие, Фрийман се облегна назад, благ като Буда.

— Случва се всеки ден. Сериозно, Диз. Какво те смущава тук? На мен ми изглежда съвсем прилично. Във всеки случай напълно достатъчно за обвинение и доста лесно може да се стигне до арест. Знаеш как става.

Поглеждайки сега на нещата през погледа на Фрийман, Харди бе принуден да приеме, че всъщност клиентът му наистина имаше мотива, средството и възможността да убие Тим Маркъм. В практиката си Харди бе печелил множество дела с Голям съдебен състав при наличието само на две от тези неща, а понякога и само с едно. А сега беше уговорил и тази глупава кратка среща с шефа на отдел „Убийства“ след няколко часа. Кенсинг можеше да се появи тук, в офиса, и ако бяха излезли допълнителни данни, Глицки можеше да му сервира призовка за Голям съдебен състав или дори да го арестува на място.

И всичко, което Харди бе направил за Кенсинг досега, бе да го отпрати на работа с някакъв слабоват съвет и малко грубоват хумор. Сега той си даде сметка, че познатата обстановка на аквариума и „Шамрок“, както и свързващото ги приятелство с Пико Моралес, го бяха подвели в този случай и временно бяха скрили от погледа му реалностите, пред които бе изправен Кенсинг. Къде му бе умът?

Харди се изправи рязко.

— Извинявай, Дейвид — каза той, — трябва да се изнасям оттук.

* * *

— Имам невероятното усещане за „дежавю“ — започна Глицки. — Не го ли минахме вече това?

— Беше сутринта — възрази Харди. — Винаги възникват пови възможности, стига да имаме куража да се изправим срещу тях.

Лейтенантът хвърли един поглед към приятеля си през бюрото, после отвори ципа на страничния джоб на вечното си яке, измъкна няколко кръгчета от нещо бяло, отчупи едно парченце и го хвърли в устата си.

— Искаш ли малко оризова питка? Ужасна е. — Той спря поглед известно време на остатъците, после ги хвърли в кошчето.

— Какво стана с фъстъците? — попита Харди. Години наред едно от чекмеджетата в бюрото на Глицки беше склада за фъстъци на отдел „Убийства“ и лейтенантът често носеше по една-две шепи със себе си. — Не бих отказал няколко фъстъка.

— Прекалено много холестерол или мазнини, или нещо такова. Забравих какво.

— Значи освен сърцето, имаш и СКР?

Глицки се обърна назад, скръсти ръце и се загледа в пространството.

— Добре. Така да е.

— Щом не знаеш, не знаеш. Ако отговориш грешно, то така или иначе ще е нещо негативно. Но никога не е късно да се промени човек. Наблегни на положителното.

— Дръж се за градивното начало. — Гласът на Глицки беше въплъщение на безпристрастност. — И още нещо ще ти кажа. Дай да се откажем от тая работа.

Харди свъси чело.

— Нова песен. Но обърни внимание — отново негативна тема. Обаче в случая, както се оказва, точно това, което аз имах наум.

— И какво е то?

— Ами, съжалявам, но трябва да те информирам, че моят клиент няма да бъде на разположение тази вечер, в крайна сметка. Този случай е просто твърде чувствителен за мен, за да го оставя да говори. Обаче ако желаеш да ми дадеш въпроси в писмена форма, с удоволствие ще се постарая да предоставя исканата информация.

Глицки се изкикоти.

— А ако ми целунеш пръстите на краката, може би ще стана балерина. Това ми е мечтата на живота.

Двамата се гледаха добронамерено. Накрая Глицки прекъсна мълчанието.

— Добре де — каза той. — Какво е СКР[1]?

Харди направи пауза за драматичен ефект.

— Ставам… Крайно… Разсеян! — Той се изхили. — Някой тъжен ден няма да питаш.

12

Глицки бе дал да се разбере, че представянето на Брако и Фиск вчера по време на разговора с Анита Тонг бе незадоволително до такава степен, че им бе забранил да говорят директно с който и да е друг от свидетелите, споменати от Тонг. Специално им бе наредено да не се доближават до Ерик Кенсинг или когото и да е в ръководството на „Парнас“. Ако откриеха някакви нови собствени следи или самостоятелно се доберяха до някой друг, можеха да постъпят както намерят за добре. При положение, разбира се, че незабавно докладваха в отдела — всеки ден — за евентуалните резултати.

Лейтенантът дори подхвърли, че тъй като това е в тяхната област на компетентност, може би щяха да запълнят смислено времето си, като посетят някои сервизи и автомивки, да проследят забелязаните от патрулите подозрителни превозни средства в околните кооперации и квартали. Фиск прие тази задача относително добре настроен, може би с известно примирение и дори облекчение. Но след два часа каране насам-натам в неспирния силен дъжд Брако стана нетърпелив.

— По дяволите, това вече не е автопроизшествие, Харлен! Глицки ни каза да проследим случая и ние сигурно ще строшим някое и друго яйце, докато направим свестен омлет от всичко това. Но да пукна, ако продължа да карам наоколо и да търся някаква проклета кола през целия този скапан ден. Така или иначе, не това го е убило.

Бяха дошли от Мисията и сега бяха спрели на червения светофар на „Ван Нес“, близо до сградата на общината. Фиск, свит на съседната седалка, подпрял брадичката си на кръстосаните си ръце, поклащаше глава.

— Глицки каза: „Търсете колата. Не се занимавайте с Кенсинг“.

— Добре, ами жена му? Тя си е лягала с Маркъм. Някак си е намесена в това.

Фиск стана неспокоен.

— Не знам. Това все пак е доста свързано с Кенсинг, нали? Пък и къде е тя?

— Горе, в „Анза“, зад университета. Имам адреса ѝ.

— Как го намери?

— Обадих се на информацията и попитах. — Той се ухили на партньора си. — Ако щеш вярвай, но проработи. Тя живее някъде на четири пресечки от „Кайзър“, на „Мейсъник“. Доверих се на интуицията си и се обадих там. И точно така излезе. Забелязал ли си, че жените на докторите винаги са медицински сестри? Аз предлагам да отидем да поговорим с нея.

Фиск все още не бе убеден, но след малко лицето му просветна.

— Помниш ли онази вечер, като ме остави „При Тадич“. Споменах за случая на леля ми Кати и тя каза, че цялата тази бъркотия в „Парнас“ се е отразила много зле на Нанси Рос. Много ѝ съчувстваше.

— Нанси Рос?

— Жената на Малачи.

— Не познавам Малачи Рос — призна си Брако.

Фиск си позволи малка усмивка.

— От „Парнас“ — каза той. — Като го няма Маркъм, сега той командва там. Не чете ли „Градът говори“ днес? Беше много интересно.

— Ти какво, разпитваш ли ме, Харлен? Значи леля ти познава жена му?

— Доста добре, струва ми се. Тя познава всички.

— Бива си я. — Брако посочи с ръка. — Тъкмо говорим за това, виж отдясно, общината. — Той внезапно взе някакво решение и рязко спря колата до тротоара. — Хайде да отидем за едно „здрасти“.

* * *

Кати Уест не показваше никакъв признак да споделя някои от гените на своя племенник. Може би, помисли си Брако, беше женена за някой от родствениците на Харлен. Надхвърлила петдесетте години, тя бе сериозна и се държеше внимателно. С крехката си костна структура и малкия кок от тук-таме прошарена коса тя напомняше на Дарел Брако най-вече за врабец. Дружелюбен, много интелигентен врабец. Кабинетът на градския надзорник на втория етаж бе неголям — дори малък — но приятен. Имаше старинно бюро, вградена етажерка за книги, редица прозорци по западната стена. Когато племенникът и партньорът му се появиха неочаквано, нямаха усещането, че прекъсват нещо. Кати Уест ги посрещна сърдечно и изпрати за кафе административния си помощник — добре облечен, услужлив млад мъж на име Питър.

След няколко минути общи приказки и кратко разхождане на работното ѝ помещение — три бюра във външната приемна, претъпкана библиотека и стая за архива, кафето пристигна, тя затвори зад тях вратата към кабинета си и всички седнаха.

— Е — започна Кати, — предполагам, че сте тук да поговорим за „Парнас“. Тази колонка „Градът говори“ бе съкрушителна, нали? Не си представям как Малачи Рос ще може да погледне в очите служителите си, да не говорим за управителния съвет. Е… — Тя спря в очакване.

Брако се вмести в паузата:

— Харлен казва, че познавате госпожа Рос. Питам се дали не бихте ни разказали малко за нея, преди да отидем да разговаряме?

— А защо ще правите това? Тя положително не е заподозряна в каквото и да било.

Фиск отговори откровено.

— Лейтенант Глицки ни държи, така да се каже, изкъсо. Това е първият ни истински случай и мисля, че иска ние да работим по страничната линия. Да не стреснем някой важен свидетел с наивни въпроси.

— „Парнас“ може да е част от мотива, ако има такъв.

Тонът на Брако беше уверен, като че ли се бе занимавал с нещо подобно сто пъти до този момент.

— Но Нанси Рос? — попита Уест. — Дали въобще е била там, когато Маркъм е умрял? Би трябвало да се е намирала в болницата, нали така?

— Тя не е заподозряна — повтори Фиск. — Ние просто се интересуваме от личните отношения в „Парнас“, така да се каже. Играчите. Дали няма да има нещо там.

— Е… — Тя остави чашката си. — Аз всъщност не познавам Малачи Рос, макар, разбира се, да сме се срещали няколко пъти. От друга страна, познавам доста добре Нанси. Тя е прекрасен човек. Много е активна — имам предвид, в социален план. На обществени начала помага на настоятелството на операта, фондацията за бъбречни заболявания и някои други благотворителни организации, предимно от медицински характер. — Уест леко присви очи. — Мога също да ви кажа, че в политическо отношение също е верен човек. Боя се, че няма да съм ви много добър източник да научите нещо лошо за нея.

— Ние не търсим нещо лошо — увери я Брако. Макар мисълта да изрови нещичко му допадаше, не тук бе мястото да го прави. — Тя била ли е медицинска сестра, между другото?

Уест поклати глава.

— Не знам Нанси някога да е работила, за да си изкарва прехраната. Искам да кажа, някаква истинска работа. Никога не ѝ се е налагало. Тя по рождение е заможна.

— Дори когато съпругът ѝ е бил млад? За да помага? — попита Брако.

Уест се засмя.

— Когато съпругът ѝ е бил млад, инспекторе, Нанси е била бебе. Тя е втората жена на господин Рос. Бих се учудила, ако има и трийсет и пет. — Някаква мисъл помрачи лицето ѝ. — Родителите ѝ не бяха много доволни от брака. Спомням си, говореше се, че парите оттам секнали. Не им харесала идеята Нанси да е трофейна съпруга на един по-възрастен мъж и я отрязали напълно. Искам да кажа, с парите. Не че това е имало значение, както се оказа. Малачи печели много добре, както сега целият град знае.

Тя поклати глава съчувствено.

Харлен най-после намисли въпрос.

— Тя работи ли нещо със съпруга си? За „Парнас“?

Надзорничката поклати глава.

— Не бих казала, поне не нещо конкретно за компанията. Но непрекъснато се среща с хора и предполагам, че в някаква степен това е част от неговия бизнес.

— Непрекъснато? — попита Брако.

Тя кимна.

— Не знам как се справя с тия малки деца — има две близначки, мисля, че са на около шест години, — но вероятно с гувернантките… — Тя събра мислите си за момент. — Но да се върна на въпроса ви. Бих казала, че дава по един наистина голям прием веднъж месечно, а по-дребните неща — благотворителните акции — са два-три пъти седмично.

Брако не познаваше този начин на живот и някак си не го разбираше.

— И това повечето време?

— Да. Когато е в града.

— А иначе къде е?

— Ами… — Тя се усмихна и отвори дланите си пред себе си. — Ами където иска да отиде, бих казала. Имат второ жилище, наистина страхотно. Била съм там, шестстотин-седемстотин квадратни метра — на брега на езерото в Тахо. Знам, че те — или тя и момичетата — прекарват Коледата в Аспен или Парк Сити. Имат собствен самолет, доколкото знам.

* * *

Дарел Брако притича през дъжда с партньора си, стигна до колата и седна на мястото си. Когато Харлен закопчаваше колана си до него, погледите им се срещнаха.

— Страхотно!

— Истински пари — съгласи се Фиск. — Истински живи пари.

— Собствен самолет? И аз искам да си имам самолет.

— Как обаче ще плащаш за горивото, та да летиш някъде?

— Да, има го това.

Брако влезе в движението. Дъждът продължаваше, като че ли никога няма да спре, изливаше се на потоци пред тях. Беше почти обяд, а все още мрачно като привечер, и скоро изражението на Брако влезе в синхрон с времето.

— Но ние знаехме, че са богати още от началото, нали? Не знам какво друго получихме.

Фиск се замисли.

— Пихме по едно кафе, по-хубаво от това в „Работилницата на Ед“.

— Е, поне това.

Заключението, особено когато идваше от Фиск, можеше да се приеме за добро. Най-после работеха по истинско убийство, а не някаква разновидност на автопроизшествие. И наистина бе съвсем различно. Сега, без някой да ги направлява, работата им щеше да върви натам, накъдето ги поведяха тяхната интелигентност и инстинкти. Просто събираха произволна информация, това бе всичко. И се подразбираше, че голяма част от нея щеше да бъде безполезна. Но нещо можеше да се окаже важно — само че човек не знаеше, преди наистина да разбере.

Без повече обсъждане, Брако зави на запад, към „Кайзър“ и къщата на Ан Кенсинг. Фиск поседя съсредоточен, в дълбоко мълчание, няколко пресечки. После се обади.

— Дарел.

— Да?

— Как мислиш, колко струва един самолет?

— Мисля, че това е едно от онези неща, за които казват, че щом питаш за цената, значи не можеш да си ги позволиш.

Но днес партньорът му бе пълен с изненади. Нещо бе задействало двигателя му по това разследване и сега той очевидно проследяваше някаква нишка на мисълта.

— Не, не това. Има предвид просто поддръжката — хангарът, горивото, месечните разходи, застраховката.

— Не зная. Мисля, че ще зависи от това къде го държиш, колко е голям самолетът и така нататък. Защо питаш?

Фиск сви рамене.

— Мисля си за милион и двеста хиляди. Как ти изглежда?

Този въпрос не затрудни Дарел.

— Ако имах милион и двеста, щях да си живея на плажа в Коста Рика. Откъде изкопа тази сума?

— Това е годишният доход на Рос.

Брако му хвърли от мястото си поглед, изпълнен с дълбоко съмнение, и Фиск побърза да се защити.

— Ами това пишеше във вестника — „Градът говори“. Сигурно е вярно. Но аз се питам колко пари са това. И дали са достатъчно.

Това накара Брако да се засмее.

— Стигат, повярвай ми.

— Наистина ли? Две имения, предишен брак, което означава издръжка за жената, а може би и за децата. Нова млада жена, която дава приеми за висшето общество. Деца в частни училища, прислуга, самолети, почивки.

— Милион и двеста обаче.

За Дарел Брако, син на полицай, един милион долара можеха да бъдат и един милиард. И едното, и другото бяха неизмеримо големи суми пари, пари за цял живот работа.

Очевидно обаче за Фиск не бе така.

— Чел ли си книгата „Клада на суетата“?

— Това книга ли е? Мисля, че гледах такъв филм.

— Да де. Филмът е скапан, но най-напред беше книгата. Все едно, има такъв готин момент в нея, където някакъв тип си преглежда списъка на разходите и вижда колко е невъзможно да преживее с един милион долара годишно. И това беше, да кажем, преди десет години.

— Трябваше да ми се обади — каза Брако. — Щях да му покажа как да се справи.

— Работата е там — упорстваше Фиск, — че може би научихме нещо полезно от леля Кати. Вместо да се съсредоточаваме върху това колко богат е Рос, може би е по-умно да се замислим колко е беден. Искам да кажа, погледни го от този ъгъл: ако разходите на човек са по-големи от доходите му, той е беден, нали? Независимо от това колко печели.

* * *

Спряха първо в „Кайзър“ и установиха, че госпожа Кенсинг си е взела един ден болнични. Дъждът, който валеше упорито от снощи, продължаваше с нова сила. Напомнящи мусон, запращаните почти хоризонтално от силните ветрове откъм океана, капките обстрелваха двамата инспектори, които бяха застанали пред външната ѝ врата. Тя им отвори, обута с дебели сиви чорапи, с модни джинси и червен пуловер с качулка тип „анорак“. Първото впечатление на Брако бе, че не е спала два дни.

Дългата ѝ до раменете руса коса бе разрошена. Без какъвто и да е грим, лицето ѝ изглеждаше ъгловато и скулесто. Същевременно не можеше да се скрие нейната привлекателност. Особено очите ѝ — големи, широки и завладяващи, в почти електрик синьо. Никога не бе виждал такива очи.

Дори след като се бяха представили и показали значките си, госпожа Кенсинг продължи да ги гледа втренчено, докато накрая Брако не я попита дали могат да влязат. Тя кимна, отстъпи крачка и отвори вратата, докато се отдръпваше.

— Съжалявам — каза тя неопределено.

После изчака още един дълъг миг, преди да затвори плътно вратата зад тях.

В антрето осветлението бе оскъдно. Двамата стояха, капещи, на плетеното килимче в малкото пространство.

— Може би трябва… — каза тя разсеяно и без да завърши изречението, ги поведе няколко стъпки надолу, по късия коридор, после надясно към кухнята.

Огромен куп пране, изсипал се и на пода, бе натрупан на масата. Заобикаляйки го, тя измъкна една табуретка. На плота още стояха мръсни съдове от сутринта — кутии от мляко и сок, две опаковки от мюсли, няколко кафяви парченца круша и банан върху пукната чиния. Най-накрая фокусира погледа си върху тях, докато те продължаваха да стоят в малката влажна стая.

— Добре. И какво?

Погледът на стряскащите човека очи сновеше напред-назад между инспекторите.

Брако извади касетофона и го постави на плота пред нея. Изкашля се и съобщи името си и датата, номера на значката си — каквото трябва. Не бе репетирал, дори не бе се замислил в какво състояние можеше да е жената, когато тя им отвори вратата. Но сега трябваше да започне с нещо бързо, иначе, както усещаше, госпожа Кенсинг щеше да ги изхвърли и двамата.

— Госпожо Кенсинг, Тим Маркъм и вие сте били любовници, нали?

Тя се изкашля.

— Бяхме някога, но той скъса. На два пъти.

— Защо?

— Защото се чувстваше виновен пред семейството си. Най-вече, не искаше да наранява децата си. Но не обичаше вече жена си. Така че отново се връщаше при мен.

— Но ви беше оставил отново, нали? Така ли е?

— Временно. Щеше да се върне за пореден път.

— И защо ви напусна?

— Защото трябваше отново да опита с тях. Каза: „Още един път“.

Фиск се намеси.

— И кога стана това?

— Миналата седмица. В края на миналата седмица.

— И вие приехте това? Това негово решение?

— Какво можех да направя? Аз знаех… — В погледа ѝ имаше твърдост. — Знаех, че по някое време ще се върне при мен, както винаги го правеше. Той ме обичаше. Не виждах защо отново трябва да подлага всички ни на това. Всичкото това идване-връщане. Казах му, че просто трябва да се раздели. Да изчисти нещата.

— Както вие сте направили с вашия брак?

Дори и да се беше засегнала, тя не го прояви.

— Да, както направих аз. Още щом разбрах, че обичам Тим, а не Ерик, казах на Ерик, че трябва да се изнесе. Така де, какъв би бил смисълът? Нямах намерение да живея в лъжа.

Фиск хвърли поглед към партньора си.

— А как прие всичко това Карла? Това, че той я напусна?

— Не я е напускал — поправи го тя строго. — Аз бях винаги на второ място.

— Но тя научи за вас, нали? И какво стана?

— Ами, заплаши го, разбира се. Каза, че ще го остави и ще му вземе всичките пари. И че той няма да има право да вижда децата.

— Имате предвид последния път?

Но Фиск не изчака тя да отговори на въпроса на партньора му.

— Вие знаете ли, че Карла и децата са също мъртви?

Тя застина за миг. После продължи:

— Видях това, но изключих веднага телевизора. Тя не ме интересува. Няма нищо общо с мен. — Гледаше ги предизвикателно. — Не желая да говоря за това повече. Не ме е грижа за нея.

Фиск се обади.

— Може би Карла е отказала да го приеме? Може би още му е била ядосана?

Внезапно тя избухна и повиши глас.

— Не чувате ли какво ви казвам?! Беше свършено. — Вятърът духаше на пориви и тежките капки барабаняха по прозореца на кухнята. — Той смяташе да ѝ каже за всичките си грешки в живота си. Да започне на чисто. Какъв смахнат глупак!

— Но дали наистина ѝ е казал? — попита Фиск.

— Кого го е грижа? Какво значение би могло да има сега? След като ме напусна, повече не го видях — каза рязко тя. — Не знам какво е направил.

— И кога беше това? — попита малко по-внимателно Брако. — Кога го видяхте за последен път?

Тя удари с ръка ядосано по плота.

— Майната му! Пет пари не давам! Не чувате ли? Важното е, че аз съм изоставена тук. — Тя посочи в отчаяние разхвърляната малка кухня. — Тук. Сама.

Фиск запита рязко:

— Знаехте ли, че съпругът ви е лекувал господин Маркъм в „Портола“?

— Да, зная. Видях се с него веднага след това. — Погледът ѝ се изостри. — Това важно ли е?

— Маркъм е разбил брака ви. Може би съпругът ви все още го е мразел.

— Да, но какво от това? — Тя поклати глава уморено. — Всичко това отзвуча преди две години. Това е стара история.

Инспекторите се спогледаха.

— Искате да кажете, че той вече не е таил никакво огорчение? — попита Фиск.

— Разбира се, че го преживяваше. Не криеше, че мрази Тим. Той винаги… — Тя се поколеба. — Защо питате?

— Опитваме се да установим кой го убил, госпожо Кенсинг — отговори Фиск. — Вярвам, че вие също бихте искали да знаете това.

Очите ѝ се присвиха.

— Какво искате да кажете с това „убил“? Блъснала го е кола.

— Не, госпожо, бил е убит — настойчиво повтори Брако.

— Не знаехте ли това? — рязко попита Фиск. — Не сте ли чели вестника тази сутрин?

— О, да! — отвърна тя с глас, изпълнен със сарказъм. — Отпратих децата си на училище, после казах на прислужницата да ми донесе вестника с кафето и бонбоните. Само дето още не е стигнала до прането и съдовете. — Пренебрегвайки Фиск, тя се обърна към Брако. — Казвате, че някой го е блъснал нарочно?

Брако кимна.

— Не е само катастрофата — каза той. — Бил е убит в болницата. Някой му е инжектирал калий.

В очите ѝ блесна първото пламъче на паниката.

— Не разбирам за какво говорите.

Фиск направи крачка към нея.

— Вие сте медицинска сестра и не знаете за калия?

— Разбира се, че знам това. Но какво общо има това с Тим, с неговата смърт?

— Това го е убило — отвърна Брако. — Наистина.

Постепенно новината сякаш стигна до съзнанието ѝ.

— В болницата? — После бавно, докато мисълта узряваше, лицето ѝ се промени, докато накрая не се изкриви от ярост. — Този мръсник! Този нещастен скапаняк! — Тя гледаше ту единия инспектор, ту другия и дрезгавият ѝ глас се изпълни с увереност. — Може да спрете с търсенето — заяви тя. — Знам кой го е убил.

13

Кенсинг работеше в клиниката „Джуда“ и не изглеждаше склонен да отговаря на телефонните обаждания. Затова Харди реши просто да се появи там с надеждата, че неочакваното посещение ще му помогне да внуши това усещане за неотложност, което започваше да изпитва. И той смело се хвърли право в бурята и стигна в клиниката достатъчно рано, за да прекара още половин час в претъпканата чакалня, преди Кенсинг, в бяла престилка и със слушалка, да излезе да го види. Лекарят му заяви, че не може да се отдели от работата си и за няколко минути.

Лекарските му задължения били по-важни. Бил претрупан с работа тук, както Харди можел да види. А и бездруго нали имали уговорка за вечерта? Харди се опита да го накара да осъзнае реалността, пред която бяха изправени, но лекарят като че ли просто не можеше да я приеме.

— Не разбирам защо сега да е по-различно, отколкото вчера — възрази Кенсинг.

Той направи жест на безпомощност с ръцете си.

— Всичко сега е по-различно — обясни Харди с търпение, каквото не изпитваше. — Вчера никой не подозираше, че Маркъм е бил убит, затова нямаше значение, че сте го мразели. Сега има. И то голямо. Това означава, че имате и мотива, и средството, и възможността. Много лош късмет е човек да има всички тия три заедно при случай на отнет живот, повярвайте ми.

Но Кенсинг само поклати глава, за да отхвърли тревогите на Харди.

— Всичко това го обсъдихме по телефона тая сутрин, нали? — Той докосна ръкава на Харди. — Вижте, благодарен съм ви за грижите, но се налага да движа нещата тук, в клиниката, иначе може да нямаме случай да говорим даже довечера. Съжалявам, че е трябвало да се разкарате чак дотук, но просто няма да се получи.

Харди се приближи и сниши глас.

— Точно това ви казвам. Няма да има разговор тази вечер, докторе. Поне не с полицията. Отказах срещата.

Кенсинг реагира с леко раздразнение.

— Защо сте го направили?

— Защото съм вашият адвокат и работата ми е да ви защитавам.

— Нямам нужда от защита. След като чуят каквото имам да им казвам, още повече, като го правя доброволно, ще ме зачертаят от списъка си.

— Наистина? И сте сигурен в това поради огромния си опит в областта на наказателното право? — Харди погледна клиента си в упор. — Чуйте ме. Обещавам ви — най-тържествено ви обещавам — че няма да направят това. Не се заблуждавайте. Дали ви харесва или не, но сте заподозрян в убийство. Няма да търсят основание да ви пуснат. Ще търсят основание да ви хванат. Но няма да им дам възможност за това. Ние с вас трябва да отделим доста време да бъдем заедно. Доста повече време. Да кажем, по-голямата част от уикенда.

Кенсинг поклати глава.

— Не мога нищо да кажа отсега. Имам билети за мача на „Джайънтс“ в събота. Имам деца и трябва да ги заведа.

— Това е направо прекрасно — каза Харди. — Само че човек не може да заведе никого никъде, когато е в затвора. Затова ние с вас трябва да си запазим някакво време. Нещата са сериозни, не разбирате ли?

В чакалнята зад рамото на Кенсинг някакво бебе се разплака.

Кенсинг погледна часовника си, намръщи се и хвърли поглед към плачещото дете.

— Добре — каза той, сочейки към шума, — но това също е сериозно. Моята работа. — На лицето му се изписа професионална усмивка. — Може би в неделя тогава, какво ще кажете?

И като потупа съзаклятнически Харди по гърба, той се обърна и изчезна през врата, която водеше към лекарските кабинети.

Харди, който бе извървял пресечка и половина от паркинга до сградата на клиниката, чувстваше водата в прогизналите си обувки, хладината в панталоните си, влагата под коленете. След като Кенсинг си тръгна, той поседя минута на един от пластмасовите столове, после приглади влажната си коса с пръсти, изправи се и закопча шлифера си, готов за прехода през бурния дъжд до колата.

* * *

— Просто си наглеждам инвестициите — обясни Харди, когато Моузес Макгуайър вдигна изненадан поглед към него иззад барплота в „Шамрок“. Той бе единственият човек в заведението.

— Какви инвестиции? Изплатих ти твоята четвърт в оборот, в случай че паметта ти изневерява, която тя никога не прави. Ще пийнеш ли?

Харди не бе пил денем от шест месеца, но както се бяха насъбрали — неуспехът му да говори с някого в Съдебната палата, отношението на Фрийман, лошото време и накрая провалът му с Кенсинг, бе готов да опита каквото и да е, за да обърне късмета си.

— Имаш ли някакъв „Сафая“ на бара?

Макар че Макгуайър не одобряваше джина в каквато и да е форма, нямаше нужда да пита Харди как го иска. Пълна изстудена чаша с вермут и джин. Докато наливаше, попита:

— Добре ли си? А Франи?

Бе отгледал почти сам малката си сестричка, която днес бе жена на Харди, и все още се чувстваше неин защитник.

— Добре сме. Имах уговорена среща наблизо, която не се получи. Няма нищо общо с Франи. — Отпи от мартинито и кимна доволно. — Това — заяви той — е съвършено.

Моузес, чийто собствен скоч „Маккалан“, чист, бе постоянно зареден на рафта под барплота, повдигна чашата си, чукна се с Харди и я поднесе към устните си.

— Онова — уточни той — е джин, сух вермут и лед. А това — и вдигна собствената си чаша — е съвършено. Но аз приемам комплимента с благодарност и скромност. Защо не му каза да дойде в кабинета ти?

— На кого?

— На този, с когото си имал среща. Не знаех, че правиш посещения по домовете.

— Не правя. Това изглеждаше важно.

— Е, поне за единия от вас.

При тази истина Харди кимна тъжно.

— От друга страна, може би просто съм си търсил извинение да наруша своя обичаен ритъм.

Моузес издърпа табуретката, която държеше зад бара.

— Слушам те — насърчи го той. — Искаш да планираме пътешествие? Тръгваме сега и докато се стъмни, можем да бъдем в Мексико.

— Не ме изкушавай. — Харди вдигна питието си, отпи малко и заговори замечтано: — Може би бих могъл да измъкна децата от училище…

— Нямах предвид да влачим потомството с нас.

Харди усети нещо в тона му и се вгледа в измъченото лице от другата страна на бара.

— Вие със Сузан как я карате?

— Поне не се развеждаме, мисля — отвърна Моузес и отпи от скоча си. — Но понякога съм сигурен, че това е само защото се договорихме, че онзи, който пръв спомене думата с „р“, получава децата. Казват, че в Мексико по това време на годината е топло.

— Там винаги е по-топло, отколкото тук.

Двамата погледнаха през широкия прозорец, където проливният дъжд продължаваше да се лее. Кипарисите, които ограждаха парка, се огъваха наполовина под вятъра. Харди рязко се изправи и побутна недовършеното си мартини към края на бара.

— Тръгваш толкова скоро? — попита Макгуайър. — Току-що дойде.

Харди посочи питието си.

— Ако довърша това — което ужасно ми се иска — никога няма да си тръгна.

— За щастие не ти се и налага.

— Не, налага ми се. Имам работа, а дяволът се опитва да ми предостави извинение, за да не си я свърша. Но имам едно предложение за теб и Сузан. Защо не намерите някой да ви замества тук и да доведете децата довечера? Ние ще ги гледаме. Вие двамата излезте. Как ти звучи?

— Става — каза Макгуайър. — Макар че не е Мексико.

— Да, но кое е? — Харди удари приятелски Макгуайър по ръката. — Помисли по този въпрос.

* * *

Изправена пред Големия съдебен състав след работния обяд с Кларънс Джакман и Ейб Глицки, Марлин Аш беше в стихията си. Двайсетте граждани, събрани пред нея в заседателната зала на полицейското управление на петия етаж на Съдебната палата, един етаж над кабинета на Глицки и два над кабинета на Джакман, силно желаеха да възтържествува справедливостта. Може и да изглеждаха доста пъстра група от индивиди — днес тук бяха представени със сигурност двата пола и повечето от етническите общности на града — но Марлин знаеше, че тези хора, седнали сега пред нея, и другите като тях в съдебните състави, и не само в Големите съдебни състави из цялата страна бяха гръбнакът на правосъдната система, в която тя работеше. Без тях, без „средния добър гражданин“ правосъдието би било само празно понятие, социалната тъкан щеше да се разпадне. Така че тя играеше честно с тях и уважаваше тяхната интелигентност и опит.

— Дами и господа, членове на Големия съдебен състав — започна тя. — Във вторник, десети април, Тимъти Маркъм започва своя обичаен, винаги един и същ сутрешен крос. Когато стига до Двайсет и шесто авеню тук, в града, е блъснат от зелена американска кола, стар модел. Шофьорът е избягал от произшествието с автомобила си. Но катастрофата не е онова, което е убило господин Маркъм. Напротив, след като е бил донякъде стабилизиран в спешното отделение на болницата „Портола“ и е лежал безпомощен в болничното си легло, той е бил инжектиран от някого — или от някои, засега неизвестни, със свръхдоза калий. Калият е често използвано средство. Той редовно е в наличност в спешните отделения и в интензивните звена. Но калият може да убие, ако се приложи в големи дози. Именно такава доза е била дадена на господин Маркъм. Същата вечер съпругата му Карла и трите им деца умират, простреляни в дома си. Днес сме се събрали тук, за да се запознаем с данните за определяне на идентичността на убиеца — или убийците — в тази поредица брутални деяния.

Всички погледи бяха вперени в нея. Повечето от членовете бяха извадили бележници на масичките пред себе си, готови да си водят записки.

— Съдебният лекар се произнесе, че е възможно смъртта на Карла Маркъм от огнестрелна рана да е самоубийство. Но по този въпрос все още има известна несигурност. Лейтенант Глицки, началникът на отдел „Убийства“, ще свидетелства пред вас след малко. Той ще проведе едно успоредно разследване в този аспект на случая и може да стигне до заключението, че наистина госпожа Маркъм е убила семейството си и себе си, или пък може да арестува някой заподозрян, преди да сте събрали достатъчно данни, за да повдигнете обвинение.

Тя спря и срещна няколко погледа сред своите заседатели.

— Както се казва, ще минем по този мост, когато стигнем до него. Междувременно градската управа е получила сметка в размер тринайсет милиона долара за услуги…

* * *

Харди не бе съвсем сигурен какво всъщност го бе довело в „Портола“. Струваше му се, че има някакво неясно намерение да разговаря с някого от администрацията. Но никой не бе пожелал да говори с него. Нямаше уговорена среща — това започваше да става постоянна тема на деня. Всички бяха заети, всички специалисти и служители от здравеопазването се справяха с последиците от ужасите на седмицата в самата болница. Да не говорим за вълненията под шапката на корпорацията. Те нямаха време за импровизирани срещи.

Целият този ден би трябвало да го научи да сдържа момчешкия си ентусиазъм, упрекна се той, докато обувките му жвакаха по коридора, през фоайето и навън. Тъкмо се подготвяше за порива на вятъра, когато забеляза надписи, насочващи хората към различни посоки, една от които бе „Кафе“. Като си даде сметка, че ако не попита никой няма да го спре, той се обърна и тръгна по стрелките. Беше доста късно следобед и заведението, макар и не пусто, не бе и препълнено. Харди взе едно кексче и чаша кафе, плати на касата и застана в очакване да го посети музата. На маса до прозореца сама жена в сестринска униформа седеше и четеше книга. И той се отправи към нея.

Вече по-отблизо я прецени — някъде между трийсет и трийсет и пет години. Симпатична, носеше светлокафявата си коса подстригана късо, средна на ръст.

— Извинете! — заговори я той.

Тя задържа погледа си върху книгата и вдигна пръст. Едва след като дочете абзаца го погледна.

— Да? Какво обичате?

Добронамерени думи. Но Харди не знаеше дали изобщо очаква да открие нещо тук, разговаряйки с нея. Но и никога нямаше да научи, ако не започнеше.

— Казвам се Дизмъс Харди. Аз съм адвокатът на доктор Кенсинг. Имате ли нещо против да седна при вас за минутка?

Израз на недоверие се появи и бързо изчезна от лицето ѝ. Тя вдигна рамене, отпусна ги и каза:

— Разбира се не, но защо? Застрашава ли ме нещо?

Харди издърпа един стол и седна срещу нея.

— Мисля, че не. Чувствате ли се застрашена?

Това я обърка.

— Не! Но понеже казахте, че сте адвокат… Нали обикновено адвокатите идват при хората, когато нещо ги заплашва?

— Сега като го казахте, си мисля, че наистина е така. Този случай не е такъв обаче.

Подаде ѝ визитната си картичка и докато тя я разглеждаше, попита я как се казва.

— Ребека — отвърна тя. — Ребека Симс. И дъщеря ми се казва така. Викаме ѝ Бек.

После кимна, малко поуспокоена, и се загледа отново във визитката.

— Дизмъс? Така ли?

Той кимна.

— Добрият крадец от Голгота. А също и светецът, покровител на убийците. Често се чудя какво ли са имали предвид родителите ми.

— Значи доктор Кенсинг е застрашен? — попита тя.

Харди изчака. Той духна кафето си и го постави недокоснато пред себе си.

— Краткият отговор е „да“.

— Заради Тим Маркъм? Защото са го обявили за убийство?

Харди си помисли, че е случил на маса.

— Именно.

Тя поклати глава възмутено.

— Но това е просто смешно. Убийство. Моля ви се.

— Какво имате предвид под „смешно“?

— Е, не казвам, че непременно е било случайност. Може някой и нарочно да му е дал погрешната доза. Ние постоянно използваме калий в спешното.

— Вие сте сестра в спешното отделение?

— Понякога — отговори тя. — Доста се въртим. Много пъти ми се е падало да съм там.

— Значи калият наистина е съвсем достъпен?

— Разбира се, за всяко медицинско лице. Там е, зад работното място на сестрите.

От гледна точка на Харди това беше добра новина. Дори и само защото даваше на повече хора, освен на неговия клиент, достъп до медикамента.

— Значи според вас прекомерна доза калий не е непременно дадена умишлено? Или злонамерено?

— Не. Обикновено не става така.

— Често ли се случват грешки?

— Понякога. — Тя не изглеждаше много разтревожена от това. — Спомням си, че имаше подобен случай една съботна нощ, някъде в края на миналото лято. Бяха станали някакви престрелки в Западното предградие и май една-две катастрофи. Във всеки случай в спешното отделение беше лудница, както можете да си представите. Лекарят крещи нареждания наляво-надясно, един от простреляните кърви, сърцето му спира и трябваше да получи течности с калий. Така че получи една доза и преди лекарят да се върне при него, някой му даде втора, без да знае за първата.

— И какво стана? Той умря ли?

— Не. Лекарят разбра веднага какво се е случило, така че му направи дефибрилация, после му би инсулин и гликоза и той се съвзе.

— Тогава защо според вас не са приложили същото при господин Маркъм?

— Не зная. Не бях там. Би трябвало най-напред да се разпознае проблемът, нали? В случая, за който ви разказвам, с простреляния, лекарят беше там и поръча калий. Може би доктор Кенсинг не е знаел. Или не е съобразил достатъчно бързо. Той какво казва?

Харди бе малко разочарован.

— Бил е зает. Докато не го съобщиха в новините, е смятал, че Маркъм просто е умрял от травмите, получени при катастрофата.

— Ами това се случва. Хората просто си умират.

Кратко кимване. Той знаеше. Наближаваше рожденият ден на отдавна покойния му син Майкъл. С усилие той се изтръгна от хватката на спомена.

— Една от причините да дойда днес тук бе желанието да усетя мястото, да получа обща представа за условията тук. Дочух, че някои лекари не са доволни от администрацията. Пациенти биват отпращани. А и цялата онази история с бебето Емилия…

Очите ѝ се разшириха в израз на съгласие.

— Това също беше станало с доктор Кенсинг, нали? Той я беше приел. Знаех си, че имаше още нещо, още когато за пръв път го споменахте. Това беше.

Харди се направи на умен, като че ли през цялото време е знаел това за Кенсинг, макар че го чуваше за първи път.

— Той нямаше ли по този повод доста неприятности?

Неочаквано Ребека замислено обърна глава, пренасяйки погледа си отвъд раменете на Харди към ъглите на стаята зад него. По тялото му пробяга лека електрическа тръпка и той осъзна, че въпросите му някак си са пробудили в нея защитна реакция.

— Какво има? — попита той.

Тя въздъхна тежко, огледа отново стаята, хвърли поглед към часовника и към книгата си. Накрая се обърна отново към него.

— Човек никога не знае при такива неща. Искам да кажа, какво наистина се е случило. Но нямате представа какъв шум вдигнаха всички тези доклади, тези глупави… — Тя изпуфтя още един път, после се овладя. — Както и да е. Всички говореха само за това седмици наред, разбира се. Ние всички, персоналът — а дори и лекарите, защото знаете, не много често се случва да сме на едно мнение по някакъв въпрос — всички смятахме, че е постъпил абсолютно правилно. Така де, ставаше дума за бебе. Какво се е очаквало от него? Да им позволи да ги отнесат в Окръжната без майката?

— А, доколкото разбирам, администрацията не е одобрила това.

Тя се изсмя рязко, после се наведе през масата и отговори шепнешком:

— Чух, че тогава всъщност са го уволнили, при което той отишъл при вестниците.

— Извинявайте. — Списъкът на нещата, които Харди не знаеше за клиента си, продължаваше да расте и да го удивлява. Той и клиентът му трябваше да си поговорят. Наистина. Но сега той не можеше да се занимава с това. — Казвате, че доктор Кенсинг е изнесъл тази история? На вестниците?

Тя кимна.

— Никога не си го призна, но всички знаят, че е той. Мисля, че сега е само въпрос на време, преди наистина да го уволнят, дори ако се наложи да измислят за това някаква причина. Не че е само той.

— Какво имате предвид?

Отново се увери, че никой не може да я чуе.

— Имам предвид, че повечето хора тук се боят да не си загубят работата. Като направят нещо или пък като не го направят, и така, и иначе. Наистина е много лошо. — Тя се намръщи. — Значи ще обвинят доктор Кенсинг за това убийство? Би било ужасно.

— Не знам — отговори Харди. — Може и да го направят.

— Защото господин Маркъм имаше намерение да го уволни?

— Това би могло да бъде мотив, да.

Още един, помисли си Харди. Но на глас запита:

— Сигурна ли сте, че господин Маркъм е този, който е искал да го уволни?

— Естествено — отвърна тя. — Той командваше тук целия парад. Кой друг?

14

— Глицки, отдел „Убийства“.

— Кой е?

— Нали току-що казах — тук е Ейб Глицки, отдел „Убийства“, Сан Франциско. Кой се обажда?

— Джак Лангтри. Ейб? Наистина ли си ти?

— Да, наистина съм аз, Джак. Какво става?

— Наистина чудна работа. Току-що натиснах копчето за повторно набиране на мобилния телефон на Карла Маркъм. Тя се е обаждала в отдел „Убийства“, преди да умре.

— Къде си сега?

— Долу. В склада за веществени доказателства.

— Не мърдай. Идвам.

* * *

Лангтри чакаше в офиса си някъде във вътрешността на сградата. Заедно с него бе още един от извършилите огледа на местопрестъплението, сержант Каръл Амано. Беше поставил телефона на средата на бюрото, без нищо друго наоколо, изглеждаше почти така, сякаш бе някакъв вид бомба. Вече бе поръчал пълните телефонни разпечатки за къщата на Маркъм и за този клетъчен телефон. Беше се обадил и на Ленард Фаро в лабораторията и го бе помолил да дойде при тях колкото може по-бързо. Глицки бе слязъл при тях и сега се разхождаше и говореше, което рядко му се случваше. Лангтри си даде сметка, че адреналинът му е доста покачен.

— Добре, но нека да разгледаме други възможности — говореше Глицки. — Телефонът е бил в чантата ѝ. Може някой от нашите хора да не е намерил телефон и да се е обадил тук, докато ние сме оглеждали къщата.

— Изключено. — Амано даже не искаше и да мисли за това.

Лангтри също поклащаше глава.

— Съгласен съм. Не е възможно, Ейб. Ти видя кои бяхме на мястото. Аз, Лен, Каръл, другите момчета, говорим за А отбора. Никой не би извадил телефон от дамска чанта на място на убийство, нито би си послужил с него, за да се обади в работата. Просто не може да се случи. Но нека приемем, че е това, което изглежда, че е — че се е обадила в отдел „Убийства“. Какво значи това?

— Навярно би помогнало, ако знаем кога — предположи Глицки.

— Ще разберем това след няколко часа, ако имаме късмет — поясни Лангтри. — Но мисля, можем да приемем, че това е било след като си е тръгнала от болницата и преди хората да са започнали да се събират в дома ѝ.

— Може би докато е карала към къщи — добави Амано.

Глицки помисли върху това за секунда.

— Което означава преди някой да е знаел за калия. Преди да сме разбрали, че е убийство.

— Може би тя е знаела, че е убийство — каза Амано със сдържано вълнение. — Може би тя е извършила убийството и се е обадила да си признае, а после се е отказала.

— Била ли е в болницата, Ейб? Когато той е умрял?

— Да — отговори Глицки разсеяно.

— Значи пасва — каза Лангтри. Улавяйки изражението на Глицки, той попита: — Защо не?

— Не знам.

— Може отново да е скъсал с нея. — На Амано идеята очевидно ѝ харесваше. — Оставя я завинаги. Тя изпада в дива ревност…

Глицки клатеше глава.

— И след това, за неин късмет, той бива ударен от случайна кола, което дава на Карла възможността да се вози в линейката с него и след това да го убие с калий в болницата? След което се прибира вкъщи и посреща на гости всичките си приятелки в продължение на шест-седем часа, преди най-накрая да убие себе си и децата си. Тези неща никак не вървят, приятели. Даже не тръгват.

Двамата инспектори от отдел „Огледи на местопроизшествието“ се спогледаха.

— Имаш ли някакво друго предположение?

Белегът на Глицки се очертаваше ясно през устните му.

— Не. Не обичам предположенията. Не знам по кое време се е обадила, нито защо се е обадила, нито дали някой в отдела е вдигнал слушалката. Може дори да е видяла произшествието, ако питате мен.

Амано отиде до вратата и погледна към коридора. После се обърна.

— Фаро идва.

Няколко секунди по-късно елегантно облеченият и дребничък инспектор от съдебната медицина нахлу в кабинета, поздрави всички и попита какво има. Когато научи за мобилния телефон, кимна замислено. Безспорно, смяташе той, това е важно. Но какво точно означава, не би рискувал да гадае. Фаро, подобно на Глицки, предпочиташе фактите да водят към хипотеза, а не обратно.

— Обаче имам малко новини.

— Давай — каза Глицки.

— Ами две неща. По траекторията — говорим за госпожа Маркъм, раната на главата — отзад напред.

Глицки повтори думите, после попита:

— Значи оръжието е било зад ухото ѝ и куршумът е отишъл напред. Страут каза ли колко често е виждал такова нещо при самоубийство?

Фаро направи неопределен жест.

— Вие го познавате по-добре от мен, господине. Каза „понякога“.

— Много полезно.

— И аз така си помислих. Но има и друго. Тя е била левачка.

— Как установи това Страут?

— Не той. Аз го установих. В къщата имаше цяла колекция от чаши за кафе за лява ръка. Нали знаете, от онези — „Най-прекрасната майка на света“, „Царицата на леворъките“ — от тоя род неща. Освен това беше адресирала няколко плика и почеркът бе наклонен като при леваците.

— Но оръжието е било в дясната ѝ ръка?

— Близо до нея — поправи го Фаро, — но да. Както и да е, резултатите от анализа на остатъците от изстрела може би ще ни посочат по-добре дали действително е стреляла, само че ще бъдат готови след някой и друг ден.

— Добре, Лен. Благодаря. — Ръмженето в гласа на Глицки се долавяше отчетливо. — Е, благодаря на всички ви. Ако изскочи нещо ново, искам да го чуя.

* * *

Глицки нямаше намерение да се включи в играта на гадаене на глас, но тези последни данни почти го убедиха в онова, което той се изкушаваше да вярва от самото начало: смъртта на Карла Маркъм изобщо не беше самоубийство. Тя не би се застреляла с дясната, вместо с лявата ръка и под необичаен ъгъл. Не би застреляла и кучето. Нито пък поотрасналите си деца. А това означаваше, че някой я е убил. Той още не знаеше защо, но обаждането в полицията в деня на смъртта ѝ правеше много вероятно Карла да е видяла или заподозряла убиеца на съпруга си.

Глицки бе затворил вратата на кабинета си, барабанеше с пръстите на двете си ръце по бюрото и се опитваше да се възпре от преждевременни догадки. Казваше си, че не знае още достатъчно, за да изгради някаква последователна хипотеза, още по-малко — да направи изводи.

Но едно съображение не го оставяше на мира. Ако някой наистина беше убил Карла, според него със сигурност това бе човекът, убил съпруга ѝ. Нямаше представа какъв може да е мотивът за убийството на жената, но не му и трябваше. Вече имаше заподозрян със силен мотив за убийството на съпруга. Разполагащ със средствата. И с възможността.

Беше време да го притисне.

* * *

Когато Кенсинг се върна у дома си след работа, завари инспектор Глицки да го чака пред външната врата, свит под стряхата, за да не го вали дъждът. Лекарят го поздрави учтиво, но изглеждаше малко объркан.

— Мислех, че господин Харди е отменил тази среща.

Глицки сви рамене неангажиращо.

— Понякога адвокатите не искат клиентите им да говорят с полицията. Обикновено това става, когато клиентите им са виновни. Той ми каза, че искате да говорите с нас. — Глицки не го притискаше. — Помислих, че можем да си спестим един на друг малко време, това е всичко.

След кратък размисъл Кенсинг покани Глицки в апартамента си, без дори да му хрумне да му поиска съдебно разпореждане. Живееше в двустайно жилище срещу „Алта Плаза“, парк в северната част на Филмор. Апартаментът заемаше целия етаж в изискана по-стара триетажна постройка. Имаше класически високи тавани, изнесени тъмни трегери и дървен под. Широк прозорец с три крила от старинно бледоматово стъкло гледаше към парка и Глицки се спря, за да погледне навън, коментирайки дъжда.

Няколко минути по-късно, когато Кенсинг тъкмо бе сварил вода за чай на лейтенанта, се чу входният звънец. Оказа се инспекторът, с когото бе говорил пред къщата на Маркъм — Брако, и още един човек, който се представи като Фиск. Той покани и тях и попита дали биха искали да пийнат нещо.

Глицки бе донесъл портативна видеокамера, която постави редом с касетофона на кухненската маса. Когато включиха на запис, той отново каза на Кенсинг — повтаряйки това, което вече бе споменал на входа — че от разговор с господин Харди е научил, че лекарят иска да приключи с полицейския разпит.

— Можете, разбира се, да откажете да говорите — продължи той приятелски, — или да отложите срещата до явяването на господин Харди. Но ние знаем колко сте зает. А, честно казано, и ние сме заети. Както ви казах долу, просто си помислих, че може би ще е по-лесно да приключим с това още в началото на разследването.

Кенсинг кимна.

— Това казах и аз на господин Харди. Нямам какво да крия.

Но спокойният и учтив лейтенант държеше да изясни нещата и допълни:

— Сигурен ли сте, че не бихте предпочели господин Харди да е тук?

— Не, всичко е наред. Мисля, че той малко се престарава в защитата си. Няма значение. Дали е тук или не, не би повлияло на това, което ще кажа. Нямам нищо против.

— Благодаря ви — отвърна Глицки с неподправена искреност.

Даваше си сметка, че кани Кенсинг да говори, без да присъства адвокатът му, и че това е юридически издържано. Правото да мълчи принадлежеше на заподозрения, не на адвоката му. Кенсинг можеше да мълчи, ако искаше, но също така можеше да предпочете да говори.

— Много сме ви задължени — добави той.

После разположи Кенсинг пред камерата, включи я и започна:

— Добре тогава, докторе. Три, две, едно. Говори лейтенант Ейбрахам Глицки, полицейско управление на Сан Франциско, значка номер едно едно четири четири…

Продължи с обичайното изброяване, като уточни номера на делото, свидетеля, мястото, където се намираха, другите присъстващи. Накрая Глицки хвърли бърз поглед към двамата си помощници новаци. Бе отворил жълт бележник на масата пред себе си, погледна в него за кратко и се залови за работа.

— Доктор Кенсинг — започна той, — вие ли подписахте смъртния акт на господин Маркъм?

Лицето на Кенсинг прие унило изражение. Той разбираше какво го очаква.

— Да, аз. Макар че в случай като този моят подпис е условен.

— Условен… Какво означава това?

— Това означава — преди аутопсията. Подписът може да бъде отменен, както беше в този случай, от медицинската експертиза. — Без признак на емоция Кенсинг поясни: — Често, особено когато пациентът е бил хоспитализиран, причината за смъртта е очевидна и няма особена необходимост от аутопсия. Обаче, както ми каза господин Харди, при смъртните случаи след произшествия с избягал извършител винаги се прави аутопсия.

— Така е. Вие не знаехте ли това, преди той да ви каже?

— Не.

— И причината за смъртта на господин Маркъм ви се струваше очевидна?

— Да. В онзи момент. Беше ударен от кола, с тежки вътрешни травми и масиран кръвоизлив. Беше малко изненадващо, че изобщо е стигнал до интензивното отделение.

— Значи не очаквахте, че ще се извърши аутопсия?

— Изобщо не ми мина през ума.

— Добре. Докторе, запознат ли сте със симптомите на предозирането с калий?

— Да, разбира се. Най-общо казано, на езика на неспециалист, сърцето на човека фактически спира да бие.

— И какви мерки взимате?

Той вдигна рамене.

— Ако знаем, че е калий, инжектираме гликоза и инсулин, после прилагаме дефибрилация.

— Но вие по никакъв начин не бихте могли да разпознаете истинската причина за състоянието на господин Маркъм, а именно — калия?

— Не, не виждам как бих могъл.

— Добре. — Глицки погледна бележките си, като че ли събирайки сили за нов залп от въпроси. — И така, докторе, вие познавахте господин Маркъм добре, нали така?

— Познавах го отдавна. Беше мой шеф. Колко добре го познавах, е друг въпрос.

— Тъкмо този въпрос зададох. Вярно ли е, че той и вашата съпруга са имали връзка, която е допринесла за разпадането на вашия брак?

Кенсинг преглътна, но устата му беше пресъхнала като пясък. Започна да си мисли, че съгласяването му на този разговор може би беше сериозна грешка.

* * *

Четирийсет и пет минути по-късно те най-после приключиха с личните неща. Глицки не изчака и момент, преди да премине към много остър разпит за ролята на Кенсинг в случая с бебето Емилия и реакцията на „Парнас“.

— И господин Маркъм ви уволни?

— Всъщност не. Обаче ме предупреди, че ще има сериозни последствия, ако разбере, че аз съм бил източникът за пресата.

— А вие ли бяхте?

Кенсинг се опита да се усмихне, но се получи измъчена гримаса.

— Бих предпочел да не отговарям, ако нямате нищо против.

Глицки прие това за потвърждение и реши, че тази информация не му е нужна.

— И къде се проведе това обсъждане с господин Маркъм?

— Извика ме в кабинета си. Там говорихме.

— Впоследствие той установи ли, че вие сте бил източникът?

— Не мисля. Не съм чул такова нещо. — Още един слаб и вреден опит за демонстриране на безгрижие. — Не ме уволни, значи не е знаел.

Глицки продължи неуморим нататък. Кенсинг току-що беше признал, че освен случая с бебето Емилия бяха съществували още „няколко“ повода за разногласие между него и „Парнас“. Кенсинг също така си беше признал, че често е предписвал лекарства, които не са в списъка.

— С други думи — поясни Глицки, — лекарства, които компанията не е одобрявала.

— Не е точно така — обясни Кенсинг. — Лекарствата, които предписвах, бяха добри. Всъщност, бяха по-добри. — Кенсинг, вече силно изпотен, изтри с хартиена кърпичка челото си. — Политиката на компанията е ние, лекарите, да предписваме лекарства от списъка, това е всичко.

— А вие сте си създали навика да не използвате този списък?

— Не навик. Само когато смятах, че е подходящо. — Той почувства, че е нужно да обясни. — Генериците невинаги са съвсем същите по химически състав както марковите лекарства, затова невинаги са толкова ефикасни. Или пък може да има други проблеми.

— Какви например?

— Най-различни. Трябва да се вземат два пъти по-често или пък имат нежелани странични ефекти, например затрудняват храносмилането. Така че в някои случаи — или когато съм имал лош опит с някои генерични лекарства от списъка — предпочитах марковите медикаменти.

— И за „Парнас“ това беше проблем?

Той сви рамене.

— Струва им пари.

— Бихте ли обяснили това?

— Ами системата в „Парнас“ е такава, че повечето пациенти доплащат една и съща сума за лекарствата, мисля, че е десет долара, независимо колко то струва. Така че ако марковото струва трийсет долара, а генеричният медикамент от списъка — десет, компанията губи двайсет долара за всяка рецепта с марково лекарство, която изпълнява.

— А вие предписвахте тези маркови лекарства редовно?

— Когато беше необходимо, да. Работата ми е да спасявам живота на хората, а не парите на компанията.

— Имахте ли и други спорове с господин Маркъм за тази практика?

По това време ръцете на Кенсинг вече видимо трепереха. Той ги свали от масата и ги сложи на скута си. През изминалия мъчителен час му се искаше да беше послушал адвоката си и да бе възприел съвета му да не разговаря с тези мъже. Но след като започна разговора, не знаеше как да се опита да го прекъсне. Накрая се осмели:

— Ако нямате нищо против, бих искал да ме извините за момент.

Но Глицки нямаше намерение да го пусне да отиде до тоалетната, дори и само за да се съвземе.

— След малко — каза той рязко. После повтори въпроса си. — Имали ли сте спорове с господин Маркъм по въпроса за лекарствата?

— Не. Ние не си говорехме.

— Откога?

— От близо две години.

— Две години? Но историята с бебето Емилия е отпреди няколко месеца, а казахте, че сте говорили с него тогава!

Кенсинг изтри цялото си лице с хартиената кърпичка.

— Мислех, че имате предвид въпроса с рецептите. Тогава говорихме.

* * *

Когато полицаите най-после си прибраха техниката и си тръгнаха, Кенсинг доста дълго седя разтреперан на кушетката във всекидневната. Най-накрая реши, че е по-добре да се обади на Харди, за да види дали не може някак да поправи стореното. Навън вече беше почти нощ, а дъждът продължаваше да плющи върху прозореца на фасадата.

Харди беше все още в кабинета си — стараеше се да навакса с работата по другите си клиенти. Кенсинг му разказа какво се беше случило и призна, че разговорът е бил много, много неприятен, в крайна сметка — грешка от негова страна.

— Мисля, че сигурно смятат, че имам нещо общо с това — заключи той.

Последва дълго мълчание и когато то свърши, Кенсинг бе напълно неподготвен за гнева на Харди.

— О, така ли мислите, докторе? Лейтенантът, който завежда отдел „Убийства“, ви разпитва два часа за едно престъпление, което е по първите страници на вестниците всеки ден, което може да е свързано с бруталното убийство на цяло семейство и вие имате мотива, средствата и възможността, и си мислите, че може би, ама само може би, на полицаите може да им се струва, че сте подходящ заподозрян. Нали сте учили анатомия, докторе? Всички хора ли мислят със задниците си или само при вас е така?

Кенсинг седеше и гледаше слушалката в ръката си. Почувства прилив на кръв в главата, после му прилоша. Струваше му се, че ще повърне. Кокалчетата на ръката му, стиснала слушалката, бяха побелели. Гърлото му беше стегнато, сухо като пустиня. След още няколко секунди затвори, неспособен да измъкне и дума от себе си.

* * *

Когато Харди се обади на Кенсинг двайсет минути по-късно, за да се извини за избухването си, установи, че не е уволнен, както наполовина очакваше. Вместо това клиентът му се извини, приключвайки с наблюдението, че Глицки „може би наистина мисли, че аз съм убил Тим“.

Крайно време беше да загрее това, помисли си Харди. Но на глас каза:

— Би било разумно да се приеме, че е така.

Но той се беше обадил на клиента си и по друга причина, освен извинението. Ако все още беше защитник на добрия лекар, имаше да му зададе някои неотложни въпроси.

— Ерик, минах през „Портола“ днес и разговарях с някои от сестрите. Каква според теб е вероятността свръхдозата да е случайна?

— Общо взето, в този случай — нулева. Защо?

Харди изложи разказа на Ребека Симс за случаите на непреднамерена свръхдоза. Когато свърши, Кенсинг повтори каквото беше казал по-рано:

— Не. Не беше това.

— Откъде знаете?

— Бях там. Маркъм даже не беше на калий. Беше стабилизиран. Относително, искам да кажа.

— Тогава — запита простичко Харди — какво друго ни остава? Кой друг е имал достъп до него?

— Карла, бих казал — теоретически, може би Брендън Дрискол по-рано. Рос, двама от другите лекари. Сестрите.

— Колко сестри?

— Трябва да се провери документацията. Не зная. Обикновено са две, понякога три. Мисля, че бяха две. — Чудовищното значение на всичко това като че ли за пръв път му се проясни. — Искате да кажете, че някой от тези хора го е убил, така ли?

— Така изглежда, Ерик. — Въздържа се да не добави: „Или някой от тях, или ти“.

— Господи! — каза тихо Кенсинг. — И какво ще правим сега?

Харди се поколеба само за миг. Изпита някаква остатъчна неловкост от предишното избухване. Но продължи:

— Това може да ви се стори малко прозаично, след всичко, което сте претърпели тази вечер, Ерик. Но преди нещата да продължат, трябва да поговорим за моя хонорар.

— Не може ли просто да мине за сметка на застраховката ми?

Никой от двамата не се засмя.

Харди изчака една разумна пауза, после предложи:

— Може би ще предпочетете да бъдете някъде, където ще се чувствате по-спокоен? Това ще отнеме известно време.

* * *

Глицки искаше да изслуша полицаите след разпита на Кенсинг в неговото жилище, затова, макар да бе късно, се върна с колата в центъра. Сега беше отново зад бюрото си в очакване на Фиск и Брако, които да му докладват дали са научили нещо — и какво — и как смятат да продължат с това разследване. Отвън, пред вратата му, петима от другите му инспектори се мотаеха, довършвайки работата си с разни книжа. Някой беше донесъл пица, чиято миризма подлудяваше Глицки, тъй като от него се изискваше да се въздържа от групите храни, които някога му бяха любими, включително сирене и мазно.

Защо се бавеха тези момчета? Мислеше, че карат зад него. Накрая чу някакъв смях в стаята на отдела и стана да провери. Струваше му се напълно възможно някой за майтап да е намазал стола на Фиск с лепило.

Глицки заряза благородната си битка, грабна парче пица от бюрото на Марсел Лание и мушна половината в устата си, преди да успее да промени решението си. Когато беше преглътнал достатъчно, за да може да говори, попита какво толкова смешно има.

Лание, който беше ветеран в отдела, се облегна на стола си с крака, качени на бюрото. Държеше ръцете си хванати зад главата.

— Просто от офиса на областния прокурор изпратиха още един луд днес и аз най-накрая измислих начин да му помогна, без да го изпращам на ФБР.

Глицки знаеше, че характерна черта от живота на града беше изобилието от чиста проба смахнати — хора, които общо взето живееха на улицата и чуваха гласове, смятаха, че са обладани от духове, общуваха с извънземни. От време на време някои от тези хора се обръщаха, за да изложат проблемите си, към службата за обществена защита, която на свой ред ги изпращаше директно към централното полицейско управление по-надолу в палатата. На рецепцията там кимаха с разбиране и ги изпращаха в областната прокуратура, която пък винаги ги упътваше към отдел „Убийства“. В повечето случаи отдел „Убийства“ ги препращаше към ФБР, където бог знае какво ставаше с тях.

— … но днес родих страхотна идея — обясняваше Марсел. — Казах на този нещастен господин, че трябва да направи плитка от кламери — дадох му цяла кутийка, отне му около час — която да стига от главата му до краката му. Трябва да я закрепи на косата си и да остави другия край да се влачи по пода. И така ще спре гласовете.

— И защо ще се случи това, Марсел? — запита Глицки, макар че не беше сигурен дали държи да чуе отговора.

— Защото тогава ще бъде заземен. — Лание вдигна дясната си ръка, смеейки се заедно с другите инспектори. — Кълна се пред Бога, Ейб. Той излезе оттук изцелен.

— Ти си чудотворец, Марсел. Това е прекрасна история. Може ли да си взема още едно парче пица?

Глицки се обърна да тръгне към кабинета си, но спря, когато Брако се появи на вратата на отдела. Някой от колегите зад гърба му изтананика „Кола 54, къде сте?“ за радост на останалите инспектори. Глицки направи гримаса на неодобрение, посочи новия си млад инспектор и после — към кабинета си. Когато Брако бе вътре, застанал свободно, както обикновено, Глицки изчака на вратата още минута.

— Вие, момчета, панорамния път ли взехте или какво? Къде е Харлен?

— Ами… Няма го.

Глицки затвори вратата зад себе си.

— Дотолкова и аз разбрах, Дарел. Въпросът беше къде е, а не къде не е.

— Не зная точно, сър. Имаше среща.

— Имаше среща?

— Да, сър. Някаква акция на леля му за набиране на средства…

Глицки го прекъсна.

— Нямахте ли усещането, че имате уговорена среща тук с мен? Последните ми думи към вас не бяха ли нещо като „Ще се видим в Палатата“? Да не мислите, че имах предвид утре сутринта?

— Не, сър. Каза, че трябва да отиде и че вече е отработил часовете си за деня, сър.

Намръщената физиономия на Глицки се изостри за момент, после изненадващо той се изкикоти.

— Часовете за деня. Това ми хареса. От коя планета е това момче? Добре, седни, Дарел, ако още не си отработил часовете си за деня. Ще се разправям с Харлен утре.

След като Брако седна, Глицки придърпа иззад бюрото стола си и си вдигна краката.

— И така, какво ще кажеш за доктор Кенсинг?

Брако седеше по същия начин, по който стоеше — с изправен гръбнак, като че ли бе глътнал бастун. Използваше само предната половина от седалката на стола и държеше ръцете си сплетени в скута.

— Мисля, че има мотив, заради който може да изгори, а и кой друг има някакво основание да убива Маркъм? Без някакви твърди доказателства обаче никой съдебен състав няма да го осъди, мисля аз.

— Съгласен съм.

— Мисля, че звучеше като виновен, ако това има значение — изказа становище Брако. — Стори ми се, че се мислеше за по-умен от нас и че може да направлява хода на разговора тази вечер.

Глицки си позволи лека усмивка.

— Лаская се, че може да сме го разочаровали.

— И сега какво правим?

— За момента се интересувам от описание минута по минута как доктор Кенсинг е прекарал деня си миналия вторник. Имам предвид след като се е събудил.

— Смятате, че е той?

Глицки кимна.

— Бих искал повече физически доказателства, но дори и без тях той е бил там, мразел е Маркъм и може би се е страхувал от него, имал е пълната възможност. Понякога това е всичко, с което разполагаме.

Брако сякаш се бореше с нещо. Най-накрая изплю камъчето.

— Ако наистина е убил Маркъм, смятате ли, че е убил и съпругата му?

— Силно съм скептичен към идеята, че тя се е самоубила. Нека така да го кажем.

И той разказа на Брако за телефона в чантата ѝ и обаждането до отдел „Убийства“, за траекторията на куршума отзад напред, за несъответствието на ръката с оръжието.

— Обаждала се е в „Убийства“? По мобилния си телефон? Кога е било това?

— В шест часа.

Лангтри беше оставил съобщението на гласовата поща на Глицки. Информацията можеше и да се забавя, но идваше и това беше важното.

— Значи когато всички са били в къщата ѝ…

— Да. И не е имало никого в отдела. Не е оставила съобщение.

— Шест часът е горе-долу времето, когато Кенсинг е пристигнал там, нали?

Глицки кимна.

— Доколкото мога да преценя. Доста съвпада.

Настъпи мълчание.

Брако отново се колебаеше, несигурен дали да заговори. И отново реши, че трябва да го направи.

— Знаете ли, ние разговаряхме днес с жената на Кенсинг и…

Глицки вдигна вежди.

— Кога стана това и защо?

— Ами нали си спомняте, че ни казахте да не разпитваме някои свидетели. Не искахме да ви се месим в работата, затова се движехме отстрани. Отидохме да се срещнем с лелята на Харлен, после с Ан Кенсинг.

Лейтенантът вдигна ръце и разтърка очите си. После срещна погледа на Брако през бюрото.

— Не би трябвало да оставате с впечатлението, че не желая да разговаряте с хората, Дарел. Можете да говорите с когото искате. Това е ваш случай.

— Да, сър. Благодаря ви.

— Но искам да ми докладвате всеки ден. Преди да излезете и след като се върнете.

— Да, сър. Но ако разрешите…

— Разрешавам. Няма нужда да питаш. Какво има?

— Продължаваме ли да се придържаме към допускането, че първоначалното произшествие с колата, която го е блъснала и избягала, е било случайно. Харлен още иска да търси коли. Защото, нали някой го е ударил? Може да е било нарочно.

Погледът на Глицки беше спокоен, гласът му — овладян и равен.

— На този етап бих се изненадал, ако не е случайно произшествие, но също така не можех да очаквам и че семейството на Маркъм ще бъде застреляно. Защо питаш? Имате ли някаква следа по отношение на колата?

— Не, сър. Просто исках да съм сигурен дали трябва напълно да изоставим това, или не.

— Ако дойде такъв момент, Дарел, това ще ти стане ясно. Засега дръжте всички варианти под внимание. Може ли сега да се върнем на онова, което искаше да ми кажеш за госпожа Кенсинг?

Брако се бори с мислите си една-две секунди и накрая заговори с известна неохота.

— Ами тя всъщност каза, че мисли, че той си е признал, но Харлен и аз решихме, че не го казва сериозно. Беше много разстроена, почти не си даваше сметка какво говори.

Глицки спря да дъвче пицата си и направи дълга пауза.

— Казала е за кого, че е признал какво?

— Кенсинг. Че е убил Маркъм.

— Каза ви, че той ѝ е признал това?

— Да, обаче всъщност… Трябваше да бъдете там. Просто крещеше. Беше страшно ядосана.

Глицки дръпна ухото си, не вярвайки на това, което току-що беше чул, и желаейки да бъде абсолютно сигурен, че го е разбрал правилно.

— Да приема ли, че Ан Кенсинг ви е съобщила, че съпругът ѝ е заявил пред нея, че е убил господин Маркъм? Казал ѝ е това директно?

— Да, сър. Това е, което тя каза, но…

— И ти не намери време да ми кажеш досега?

— Вече бяхте поставили камерата и бяхте готови да започнете, сър, а ако си спомняте, след това нямахме време заедно, преди да започнете. Така че решихме да изчакаме, докато…

Глицки усещаше, че едва се контролира.

— И това не се стори на никой от вас важна информация?

Брако се размърда неловко.

— Ами, моята представа беше, че не следва да се отнасяме с много доверие към приказките на хората, а това си беше точно такава работа. Поне така ни се стори.

Подпрял пръсти на устните си, Глицки снижи глас, за да се сдържи да не се разкрещи.

— Не, Дарел. Всъщност, това е свидетелско показание за самопризнание. И това е почти най-доброто доказателство, до което може да се стигне. Дали случайно в този момент касетофонът ви работеше?

* * *

И наистина, на записа Ан Кенсинг звучеше сякаш е в истерия, не на себе си. Тирадата ѝ бе изпъстрена с нецензурни думи, с проплаквания и прекъсвания, с пискливо оплакване и налудничав смях. Но нямаше съмнение за това, което беше чула, относно неговия смисъл. Бе казала на Брако и Фиск, че единствената причина да не отиде до полицията предишния ден била, защото е вярвала, че автомобилната катастрофа е убила Тим Маркъм. Веднага щом разбрала, че е убит и как е бил убит…

„Чуйте ме, чуйте ме! Повярвайте ми, той ми каза, че го е натъпкал целия. Това бяха точните му думи. Да, натъпкал го бил. Така каза. А това значи, че го е убил, нали? Нищо друго не може да означава. Защото нали никой друг не знаеше тогава? Преди аутопсията. Ох, ти, Ерик, гадно копеле, жалък нещастник…“

Глицки изслуша целия запис, после нареди на Брако да отнесе касетата право в прокуратурата за дешифриране. Там все още би трябвало да има някой, а ако няма, да потърси някой у дома му и да ги извика да почнат работа по това.

Когато Брако излезе, Глицки измъкна формуляр на заповед за арест от чекмеджето си и започна да го попълва, но след първите няколко реда ръцете му като че ли сами спряха. Да, разполагаше с ново и недвусмислено доказателство и то може би беше достатъчно силно само по себе си, за да арестува Ерик Кенсинг. Но като имаше предвид множеството солидни мотиви и всичките политически аспекти на въпроса с „Парнас“, Глицки реши, че ще е по-достойно да сдържи коня си до сутринта и да отиде при Джакман за една последна консултация.

Единственият неразрешен въпрос в съзнанието му беше дали следва да включи в заповедта имената на Карла и децата.

15

Когато в дванайсет без петнайсет Харди влезе каталясал през външната врата на своята тъмна и тиха къща, той се запита дали му е останала сила да се качи по стълбите до спалнята. Може би трябваше просто да се просне на кушетката тук, във всекидневната.

Въглените в камината още просветваха. Той остави чантата си, натисна със замах ключа на стената за приглушеното таванско осветление, после се измъкна от шлифера и от сакото и прекоси стаята. На лавицата над камината новата (след пожара) колекция на Франи от стъклени слонове се простираше покрай няколко кактуса в саксийки. Беше придобил навика да ги пренарежда почти всеки ден — нещо като шахматна игра без правила или дъска, която му служеше като някаква форма на контакт между него и съпругата му. Безсловесен и някак си позитивен — а и най-малкото подобно нещо беше от полза. С грижите около децата, нейното училище и неговата работа понякога си мислеше, че трябва едва ли не да си уговарят срещи, за да си кажат „здрасти“. Ако не бяха официалните им вечери за срещи, напълно щяха да се изгубят от поглед един друг. Така че той направи няколко хода със слоновете.

Въглените се сринаха, хвърляйки малък водопад от искри. Харди постави ръка на лавицата и подпря главата си на нея. След малко се озова на кушетката с лакти на коленете, вторачен невиждащо в последните проблясъци на въглените.

— Стори ми се, че чух вратата.

Франи бе увита в белия турски хавлиен халат, който бяха купили в Напа при последния си уикенд, когато бяха успели да се измъкнат извън града, преди почти година. Тя прекоси стаята, седна на мястото, което той ѝ направи, притисна се до него и потърка с ръка гърба му.

— Защо не спиш? — попита той.

— Моузес и Сузан си тръгнаха само преди няколко минути — каза тя. — Бях будна.

— Моузес и Сузан? Какво правеха тук?

— А също и Колийн и Холи. Очевидно си им казал, че ще им гледаме децата тази вечер, за да могат да излязат. — Това беше наполовина въпрос. — Разбира се, това е много хубаво за тях, но следващия път може би ще ме уведомиш. Особено ако самият ти не смяташ да си тук.

Главата му клюмна, той я поклати уморено.

— Как можах? Аз съм идиот. Извинявай.

— „Извинявай“ звучи добре. — Ръката ѝ продължаваше да се движи по гърба му. Не бе ядосана, макар че вероятно би предпочела той да не забравя уговорките си, когато включваха и нея. — Е, няма нищо — продължи тя. — Мина добре. За щастие си бях вкъщи, това е всичко. А, Ейб се обади, между другото. И някаква жена на име Ребека. Каза, че може би е важно.

По-рано през деня може би щеше да почувства някаква искрица интерес. В момента това му се стори само още повече работа.

— Това е сестрата в „Портола“, с която разговарях днес. По новия случай. — Все още бе бесен, че Глицки беше разпитал зад гърба му неговия клиент. Опита се да не допусне този гняв в гласа си. — Какво искаше Ейб?

— Каза, че ти знаеш.

Харди се замисли за секунда.

— Излъгал е. — Имаше ли желание да се впуска в дълго обяснение? Но усещаше ръката ѝ така добре върху себе си. Бяха заедно. Леко се притисна към нея. — Взел е показания от мой клиент, след като му казах да не го прави. С целия си екип и пълно бойно снаряжение. Може би е разбрал, че моят човек не е виновен и е искал да се извини. Но се съмнявам.

— Сигурно мисли, че клиентът ти е извършил нещо.

Това винаги създаваше проблеми. Откакто Харди беше започнал да работи като адвокат на защитата, тя постоянно се притесняваше от факта, че съпругът ѝ общува не само с хора, обвинени в престъпление, но често и с такива, които наистина ги бяха извършили. Когато обвинението беше за нещо като някакъв вид кражба или измама, не беше чак толкова зле. Но когато ставаше дума за убийство, Франи се тревожеше поради нелишеното от основание предположение, че човек, който е убил веднъж, може да се ядоса на някой друг, да кажем на адвоката си, и да го направи пак.

— Все пак извършил ли го е твоят клиент?

— Той казва, че не — отвърна Харди простичко. — Но кой не би отрекъл?

— И ти му вярваш?

— Винаги. — Той я погледна в лицето. — Моят проблем е Ейб. Нямам представа какво върши.

— Може би затова ти се обажда? Да ти обясни.

— Сигурно. — Не е така, допълни мислено Харди и хвърли поглед на часовника си. — Изкушавам се да му се обадя ей сега и да събудя този нещастник. — Въздъхна уморено. — Какво беше другото обаждане? Ребека? Сестрата? Каза, че може да е важно?

Виждаше, че на Франи никак не ѝ се иска да обяснява отново — вече си бе изпълнила дълга, като му го бе съобщила. Очевидно се надяваше той да забрави. Но не. Харди не забравяше неща, свързани с работата, забравяше само уговорки с роднини за гледане на деца. Франи на свой ред въздъхна.

— Каза: колкото и да е късно.

— Значи може и сега, а?

— Мислех, че може да си легнеш все пак по някое време.

— Ще се опитам да бъда кратък.

Харди почувства как нещо си отива от нея.

— Оставила съм номера ѝ до телефона — каза тя, като се изправяше. — Ял ли си изобщо нещо?

Той поклати глава.

— Моят клиент най-после почна да си дава сметка, че е загазил. Но максималното, което можах да направя, бе да го накарам да ми се обади по телефона. Поначало се канеше да прекара тази вечер с децата си. Мислел, че разговорът с Глицки ще отнеме не повече от половин час. Попитах го кога според него може да отдели няколко минути, може би да поговорим за някои неща, за да не трябва да ги научавам от трети страни. Казва ми, че не знаел кога, този уикенд трябвало да се грижи за децата си. Работи по един милион часа на ден. Но сега го бях хванал на телефона. Не исках да отлагам за друг път. Казах му да се обади на бившата си жена, да промени плановете си, да ѝ каже, че тази вечер няма да се видят. Трябваше да говорим.

Франи просто го наблюдаваше отгоре. Беше кръстосала ръце на гърдите си, позата ѝ изразяваше всичко — разочарование, неодобрение. Тъга.

— Има останали спагети в хладилника — каза тя.

* * *

— Не знам дали изобщо е важно — започна Ребека Симс.

— Не се притеснявайте — отговори Харди. — Щом е нещо, което не ви оставя да заспите, вероятно си заслужава да се говори за него. — Седеше на масата за хранене, пред него бе жълтият му адвокатски бележник, слушалката на безжичния телефон бе до ухото му. Беше си налял чаша портокалов сок и изпи половината на една глътка. — Спомнихте си нещо за доктор Кенсинг?

— Не, не точно това. Всъщност, изобщо не е това.

Харди изчака.

— Чудех се как да ви го кажа, тъй като всъщност нищо конкретно не знам със сигурност. Просто се върнах на етажа, след като говорихме и може би цялото това обсъждане с вас… разбирате ли… цялата обстановка тук…

— Разбира се. Спомням си.

Линията пожужа празна още няколко секунди. После Ребека заговори отривисто:

— Работата е там, че всички тук, в болницата, знаят, че нещо наистина не е наред. Имам предвид, сестрите. Може би и някои от лекарите също. Но никой не говори за това. По-скоро едно усещане, като някакъв призрак, който витае над това място, или нещо такова.

Харди затвори натежалите си клепачи. Гласът ѝ звучеше така, сякаш влагаше буквалния смисъл в думите си. „Страхотно!“, помисли си той. Макар на дневна светлина да му се бе сторила интелигентен човек, жената, която бе избрал случайно в болничното кафе, всъщност беше една откачалка и сега имаше домашния му телефон. Франи беше права — не би следвало да го слага на служебната си визитка.

— Е — Харди бе готов да сложи край на разговора, — не знам дали едно усещане…

— Не, не — прекъсна го тя. — Не е това. Работата е там, че… Искам да кажа, тук умират хора.

Харди бе вдигнал чашата със сока и сега я остави на масата. Умората му внезапно изчезна.

— Какво говорите? Какви хора?

— Пациенти. Хора, които не би трябвало да умрат.

— Какви пациенти?

— Предимно възрастни според мен. Най-вече в интензивното.

— Но не сте сигурна.

— Не, не сто процента. — Той можеше да долови отчаянието в гласа ѝ. — Нали това ви казах в началото. Не съм сигурна.

— Спокойно — отвърна той, надявайки се да задържи мислите ѝ в тази посока. — Няма нищо. За мен е интересно.

— Никой тук не е наистина сигурен или не казва, че…

— Ясно. Но мен повече ме интересува обстановката там като цяло. Не е нужно нещо конкретно — ниския ентусиазъм и така нататък.

— Да, всичко това също го има, парите не стигат, човек не е сигурен за работата си и така нататък. Истината обаче е, че когато говорихме, не можех точно да напипам къде е проблемът и едва тази вечер, като се прибрах вкъщи, ми просветна.

— Какво по-точно?

Сякаш го дърпаше от зъбите ѝ, но хватката изглежда отслабваше.

Тя спря за миг.

— Изглежда глупаво дори да се каже.

— Поне опитайте. Аз няма да си помисля, че е глупаво, каквото и да е то. Обещавам.

По-дълга пауза.

— Амиии… — започна тя. — Ако хората постоянно умират, без да има причина за това…

Харди ѝ помогна да завърши.

— Може би някой ги убива.

— Да — облекчението в гласа ѝ беше осезаемо, — точно до това се опитвах да стигна. Точно това е.

— Имате ли някаква представа кой би могъл да бъде?

— Не. Всъщност, може би, не знам. Както ви казах, даже не съм сигурна дали е вярно. Първият, за който чух, беше преди около година. Един мъж беше получил удар. Но ситуацията беше… такава, разбирате ли, семейството се надяваше, че той ще се възстанови, прогнозата беше добра, в случай че излезе от комата, така че не искаха да изключат системата. И чакаха. Всички мислеха, че ще трае дълго, но само след два дни той внезапно умря.

— Разбирам — каза Харди. — Но не се ли случва това?

— Понякога. Случва се.

— Това не означава непременно, че някой го е убил.

— Не, разбира се, че не. Ако беше само този един случай, досега всички вероятно щяха да са забравили за него. Но той беше може би третият пациент, починал за около три месеца. Така че една от сестрите в интензивното го спомена в сестринската стая. Има един такъв странен тип, който работи там, всъщност като сестра. Казва се Раджан Бутан. Бил е дежурен във всички тези случаи.

— И някой смята, че може би убива пациентите?

— Не, всъщност не. Даже не знам защо казах това. Във всеки случай никой тогава не си го помисли, но после… нещата продължиха.

— Нещата продължиха — повтори Харди. — Колко често?

— Не зная. Наистина. Но доста често.

Чуваше я как издишва тежко, беше ѝ олекнало.

Но Харди продължи веднага с въпросите.

— Знаете ли дали някой се е обръщал към полицията за това? За този Раджан.

— Не. Не знам. Ако някой го бе направил, нали щяхме да чуем?

— Може да се предположи.

— А и… — Тя пресече мисълта си.

А Харди веднага се хвана за нея.

— Какво?

— Нищо. — Пауза. — Наистина нищо.

— Ребека, моля ви. Искахте да кажете нещо.

Решението малко се забави.

— Ами… да кажем така — че би станало много трудно да се работи, ако някой се обърне към полицията или вестниците, или нещо такова. Защото, нали, вижте доктор Кенсинг и бебето Емилия. Представете си, ако се разчуеше, че в „Портола“ убиват пациентите си! Тук действа една нагласа на общността за… — Тя потърси думата. — … самозащита, бих казала.

— Повечето общности са такива — каза той. — Но не знам дали мога да го повярвам. Искате да кажете, че администрацията няма да е заинтересована да разбере дали някой от нейния персонал убива пациенти?

— О, те ще искат да разберат, със сигурност. Просто няма да искат никой друг да знае. Както с лошите доктори.

— Какво значи „както с лошите доктори“?

Тя леко се засмя.

— Ами, нали общо взето такива няма.

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че всички лекари от персонала са велики, докато не ги преместят, да кажем, в щата Илинойс. Получават чудесни препоръки, може би дори повишение на заплатата. Поемат им се транспортните разходи.

— И защо?

— Защото няма лоши лекари.

— А и никой не сигнализира.

Това бе отрезвяващо заявление и Ребека Симс реагира. Гласът ѝ стана кух, почти недоловим.

— Аз не сигнализирам сега, господин Харди. Имам три деца и съпруг и всички те имат нужда да си запазя работата. Просто си помислих, че може да ви е от полза да разберете „обстановката като цяло“, както вие се изразихте. Знаем, че господин Маркъм е бил убит, нали? Може би това променя нещо.

— Може би някой ще се обади в полицията?

— Не вярвам, че това ще се случи. Какво биха могли да кажат?

— Ще кажат това, което вие току-що казахте на мен.

— Но всичко е толкова мъгляво. Няма никакви… Няма никакво истинско доказателство…

— Има трупове — опроверга я Харди с най-спокойния си глас. — Биха могли да аутопсират телата. Не е ли имало всъщност аутопсия? Поне при един или двама от тях?

— Не зная. Мисля, че семействата обикновено… — Тя се отклони, повтори, че просто не знае. — Във всеки случай вие не сте замесен. Искам да кажа, тук, в болницата. Може би можете да направите нещо.

Харди разбра, че това е най-доброто, до което ще се стигне, поне тази вечер.

— Може би мога. Поне ще опитам — съгласи се той и благодари на Ребека за обаждането. — Бяхте права. Беше важно. Мисля, че нямате каквато и да е причина да се страхувате. Ще ви държа настрани от всичко, което правя. Беше смело от ваша страна да ми се обадите.

Той долови признателността в гласа ѝ.

— Благодаря ви — каза тя. — Вие сте добър човек. Извинявайте, че беше толкова късно.

Когато затвори телефона, Харди остана неподвижен до масата доста време. Не беше успял да направи разговора много кратък и без съмнение Франи вече беше заспала. А дори и да не беше, настроението щеше да си е отишло, вече си беше отишло, когато тя се качи горе. Ребека Симс го беше нарекла „добър човек“, но в този момент той съвсем не се чувстваше добър.

Накрая довърши сока си, изправи се и отнесе чашата в кухнята, където я изплакна в мивката. Подсушаваше я, когато чу някакъв познат шум зад себе си. Обърна се и видя на вратата сина си, опрял единия си крак върху другия, да го гледа изпод вежди.

— Ей, приятел! — рече Харди тихо. — Какво правим?

Винсънт още не бе напълно тийнейджър, но по-голямата част от малкото момче в него напоследък се беше изпарила. Сега косата му бе подстригана късо и ушите му стърчаха, докато тялото, което преди клонеше към закръглена мекота, сега бе източено, почти слабовато.

— Не можах да заспя.

Харди се доближи и наведе над него.

— Не си спал цялата нощ досега?

Момчето седна на коляното му и го прегърна през врата.

— Не. Сънувам лоши сънища.

— Какви сънища?

— Такива, в които ти непрекъснато изчезваш. Ние всички сме в една гора и ти отиваш само за минутка да свършиш нещо, и после чакаме, чакаме, докато мама не каже, че отива да те потърси, но ние я молим да не ходи, защото и тя няма да се върне, обаче после отива и двамата с Беки оставаме, и започваме да я викаме, и тогава се събуждам.

На Харди не му бе нужно да използва много въображение, за да разкрие основанието на този сценарий, макар че Винсънт положително не го използваше, за да събуди чувството му за вина. Надяваше се, че все още не е стигнал дотам. Ако беше сестра му, Харди нямаше да е толкова сигурен. Притегли го към себе си, което по това време на нощта синът му все още приемаше.

— Добре, ето ме тук — успокои го той. — А щом си се събудил, това означава, че си спял, нали? А това означава, че в края на краищата можеш да заспиш, нали? Пледоарията на адвоката, който доказва тезата си.

— Май че да — каза Винсънт.

— Хайде, ще те сложа отново в леглото.

Но леглото на Винсънт в стаята зад кухнята изобщо не беше оправено. Винсънт посочи задната част на къщата, към стария кабинет на Харди.

— Аз съм в стаята на Бек. Мама каза, че може.

Стигнаха до свързващата врата и Харди забеляза купчината одеяла до леглото на дъщеря си.

— Какво правиш там?

Харди си помисли, че няма нищо чудно, че синът му не може да спи добре на твърдия дъсчен под.

— Нали я знаеш Бек? Страхува се — прошепна Винсънт.

Харди знаеше. Подклаждани от различните „подготвителни програми“ в нейното училище, дълбоките и произволни страхове на Ребека — от смъртта, от детските самоубийства, от отвличане от непознати, СПИН, наркотици и много други — преди около година бяха достигнали до размерите на криза.

— Мислех, че сме се справили с повечето неща. От какво още се страхува?

— Просто от тъмното, най-вече. И понякога — да е сама.

Изтълкувал тежката въздишка на баща си, Винсънт побърза да я защити, добавяйки:

— Не е всяка вечер. Много по-добре е, отколкото беше.

— Хубаво. Така си и мислех. Нямаш ли някакъв дюшек или нещо друго да си подложиш под одеялата?

— Не. Спя добре направо на пода.

— Виждам — каза Харди. — Само дето имаш лоши сънища и се събуждаш в дванайсет и половина. — Но тонът на Харди бе съзаклятнически, не критичен. Двамата мъже в къщата си имаха свое общуване, трябваше да се подкрепят. — Хайде да ти намерим нещо, все пак, какво ще кажеш?

И двамата награбиха възглавници от столовете в стаята на Винсънт и ги сложиха на пода. Като го настани, Харди го зави с одеялото.

— Навярно сега би могъл да си легнеш в твоето легло и Бек няма да забележи.

Но синът му поклати глава, доволен, че е важен.

— Няма нищо. Понякога тя има нужда да съм тук. Момичетата са така, нали знаеш, татко.

Харди потърка с ръка късо подстриганата коса на сина си. Винсънт нямаше желание да забива ножа в сърцето му — той просто отработваше своите удари на малък мъж, които един ден, дай боже, щеше да използва по-добре от баща си.

— Знам — потвърди Харди. Ръката му поглади четинестата глава отново. — Даваме ли си все още целувки за лека нощ? — Този вечерен ритуал бе приключил само преди два месеца, веднага след Коледа, но от време на време, когато Винсънт се размекваше или наоколо нямаше други хора от семейството, той забравяше, че вече е твърде голям, за да целува татко си. Тази вечер Харди извади късмет и понеже знаеше, че това може да е един от наистина последните случаи, той задържа прегръдката една милисекунда повече. — Добре, поспи сега, Вин.

— Ще проспя. Благодаря, татко.

— Няма за какво.

— Може ли да ти разкажа една смешка?

Полуизправил се, Харди събра последната си капка търпение.

— Само една — съгласи се той.

— Какво получаваш, когато превърнеш слон в котка?

— Не знам.

— Не, опитай.

— Добре, опитвам. Гледай. Очите ми са затворени. — Той преброи наум до три. — Добре, предавам се. Какво?

— Наистина ли не се сещаш? Слон в котка? Помисли!

— Вин… — Той се изправи.

— Котка — каза Винсънт. — Като превърнеш слона в котка, получаваш котка. Загря ли?

— Добра гатанка — каза Харди. — Трябва да я зададеш на чичо Ейб. На него ще му хареса.

* * *

По причини, които му се изплъзваха, той обходи къщата от край до край няколко пъти и отново подреди слоновете. После поседя малко във всекидневната, докато не реши, че Винсънт вече е заспал. Върна се отново в стаята на Бек, наведе се над възглавниците, после над леглото, за да погледа в мрака очертанията на лицата на децата си, спокойни и умиротворени в съня.

Най-накрая стигна до голямата спалня. Там отново провери будилника, за да открие, че той е все така — отново! — нагласен за четири и половина. Налагаше се да издаде домашна заповед, с която да забрани достъпа до будилника за всеки друг, освен него и Франи. Премести го с два часа напред. Вече в леглото, докато жена му дишаше равномерно до него, се позамисли за малко за цялото това подсъзнателно общуване, което протичаше в дома, сред семейството му. Той и Франи със слоновете, премълчаваните сега, но все още очевидно смущаващи Бек страхове, последната шега на Винсънт, очевиден опит да задържи баща си в стаята още няколко секунди, макар че никога не би го помолил направо. Динамиката като че ли внезапно се бе преместила и Харди поне се чувстваше в някакъв дрейф, носеше се сред останалите от семейството, свързан с някакво гравитационно привличане, но без нищо наистина солидно, което да ги придържа заедно.

Сега лежеше буден, като ехо от своя син, и не можеше да заспи въпреки изтощението си. Паметта му бе извлякла едно противоречие, което сега се зъбеше насреща му. По-рано през деня Ребека Симс беше отхвърлила с насмешка предположението, че някой е убил Тим Маркъм в болницата. Това е нелепо, трябва да е било случайност, беше казала тя.

Или пък той просто е умрял, което, както му беше напомнила, „се случва с хората“. Но до вечерта подобни смъртни случаи — необяснени и възможни убийства — бяха станали обичайни, постоянна характеристика на изминалите година и нещо в „Портола“. Искаше му се да ѝ се обади и да изясни позицията ѝ — може би бе разчупил тази бариера в отношенията в болницата, където критиката не се търпеше, беше я заставил да допусне немислимото в случая с Маркъм, а това бе събудило други духове.

Но фактите за смъртните случаи сами по себе си — ако това бяха факти, ако можеха да бъдат доказани — бяха разтърсващи със своите последствия, и не само за клиента му, макар че Кенсинг щеше да бъде в центъра на всичко, което щеше да се случи. За Харди това щеше да означава повече часове, по-голяма отдаденост, нарастваща заетост; по-малко време с жена му, по-малко връзка с децата, по-малко участие във всекидневния ритъм на дома му.

Това също означаваше, че наистина си слагаше главата в торбата. Ако някой, независимо дали беше този Раджан Бутан или някой друг в „Портола“, наистина бе убивал многократно, и ако Харди решеше да се намеси в разкриването на тези престъпления, той щеше да се окаже в полезрението на този човек.

Обърна се отново настрани и може би почти се унесе в някакъв полусън, плуваше в бурни води и няколко от акулите на Пико го наобиколиха и щракаха с челюсти все по-близо до него. В този миг нещо — някакво движение в къщата, някакъв случаен шум отвън — пръсна адреналина в тялото му и той отметна завивките и рязко се изправи в леглото. Дъхът му се връщаше на учестени тласъци. Това събуди Франи.

— Дизмъс, добре ли си? Колко е часът?

— Добре съм. Добре съм.

Но всъщност не беше добре. Онзи всеобщо непризнат и все пак всепроникващ страх, който Ребека Симс беше описала в „Портола“, като че ли преследваше и него. Дори познатата тъмнина на собствената му спалня изглеждаше някак зловеща, като че ли нещо ужасно дебнеше скрито в ъглите ѝ.

Опита се да отхвърли със смях породените от въображението му представи, като си каза, че те не са нищо друго, освен ирационални страхове, последица от кошмар. Но те продължаваха да го държат в хватката си. Накрая, чувствайки се глупак, той светна нощната лампа за малко.

Нищо, разбира се. Нищо.

И все пак мина доста време, докато дишането му се успокои. Най-накрая легна отново и се покри със завивките. След минута се обърна и се притисна към гърба на жена си.

Преди мозъкът му да успее да заработи отново, сънят милостиво го покори.

16

Кенсинг приключи сутрешната си обиколка в интензивното отделение на „Портола“ и се отправи към сестринската стая. Там го чакаше високия и слаб администратор на „Портола“ Майкъл Андреоти, който бе пожелал да разговаря с него насаме. Повървяха мълчаливо заедно по един дълъг коридор, после взеха асансьора до приземния етаж, където Андреоти го отведе в една празна заседателна зала в съседство с неговия кабинет в административното крило и после затвори вратата ѝ.

Кенсинг вече бе наясно какво се задава, но все пак попита:

— И така, за какво става дума?

Между двамата не съществуваше някакво особено приятелство и административният директор започна, без да губи време за любезности.

— Страхувам се, че управителният съвет е решил засега да излезеш в отпуска.

— Не мога да приема това. Нямат право. Имам договор.

Повече или по-малко, Андреоти очакваше този отговор. Той носеше документа със себе си и му връчи листа.

— Не е мое решението, докторе. Както казах, бордът е решил.

Кенсинг изсумтя презрително.

— Бордът? Искаш да кажеш, Рос. Най-после видя своя шанс. — Андреоти не почувства нужда да отговори. — Какво е извинението този път?

— Ясно е обяснено в писмото, но изглежда, че има твърде много въпроси, свързани с вас, които се отнасят до смъртта на господин Маркъм.

— Това са пълни говна. Нямам нищо общо с тази работа.

На Андреоти едва не му падна челюстта от изненада — употребата на вулгаризми съвсем не бе обичайна за Кенсинг.

— Бордът не го прави затова. Само така изглежда.

Андреоти бе настроен на бюрократична вълна. Приличаше досущ на манекен. Работата му беше само да връчи писмото и съобщението и да приведе в изпълнение волята на борда.

— Как така „изглежда“? Изобщо не изглежда така.

Андреоти разпери ръце.

— Наистина нещата са извън моя контрол, докторе. Ако желаете да обжалвате решението, бих ви предложил да се обадите на доктор Рос. Междувременно ще преустановите практиката си тук и в клиниката.

— А моите пациенти? Трябва да ги прегледам.

— Разпределили сме други лекари, които ще поемат вашите случаи.

— И откога?

— Боя се, че от този момент.

— Боите се. Май наистина е така. — Кенсинг за момент изпусна нервите си. — И има защо.

Андреоти се дръпна крачка назад.

— Заплашвате ли ме?

Кенсинг се изкушаваше да използва момента и наистина да посплаши малко този чиновник, но след снощното посещение на Глицки започна да чувства колко зле действително могат да се развият нещата с това разследване на убийството, с това подозрение, което го заобикаляше. Някакво чувство за самозащита се обади в него.

— Грешите — задоволи се да каже той.

И като погледна към листите хартия в ръката си, обърна се кръгом и излезе.

* * *

Още нямаше девет сутринта. Бурята най-после бе утихнала. Небето беше чисто изпрано, тъмносиньо и безоблачно.

Кенсинг се бе завърнал у дома си, във всекидневната на своя апартамент. Придвижи се напред и дръпна със сила един от прозорците, за да влезе малко свеж въздух. После се върна в кухнята, където Глицки го беше разнищвал миналата вечер. Чашата за чай на лейтенанта все още бе в умивалника. Беше от сервиза, който бе наследил от родителите си, след като баща му почина. Разсеяно пусна водата, за да я измие, и повдигна внимателно нежната съдинка. Над умивалника имаше прозорец и Кенсинг изведнъж просто спря всяко движение, взирайки се навън, към западния край на града, без да вижда нищо от него.

Чашата се пръсна в ръката му, разбита от силата на хватката.

Погледна надолу с някаква студена, безразлична ярост. Там, където ръбовете бяха порязали ръката му, кръвта течеше и се събираше в бялата порцеланова чинийка сред счупените парчета на дъното на умивалника.

* * *

Джеф Елиът имаше домашния му номер от времето на случая с бебето Емилия и му се обади двайсет минути по-късно. Напоследък той преследваше „Парнас“ за новини и беше чул вестта за административния му отпуск тази сутрин, може би много скоро, след като самият Кенсинг я беше научил. Елиът му предложи да изслуша неговата гледна точка със съчувствие, като репортер, който отразява цялата история от различни ъгли. Можеше да дойде веднага, ако Кенсинг има готовност да му отдели час или нещо такова. Когато пристигна, Елиът се придвижи с количката в кухнята. Беше идвал вече тук по повод на бебето Емилия и можеше да се оправи. След като седна, първият му коментар беше за няколкото лепенки по ръката на Кенсинг.

— Опитвах се да си прережа вените в отчаяние, но май нещо не съм улучил. — Лекарят се изсмя злъчно и предложи обяснение: — Никога не хващай касапски нож за острието. Би трябвало да съм го научил това някъде по дългия си път. — После ловко смени темата. — Между другото, знаете ли, харесах статията ви за Рос. Уловили сте го идеално.

Елиът кимна признателно.

— Никога няма да разбера какво е мотивирало този тип да тръгне да става лекар. Изглежда толкова се грижи за пациентите си, колкото компаниите за дървен материал ги е грижа за тропическите гори. — После се залови за работа. — Значи най-накрая ви уволниха?

* * *

Постепенно те стигнаха до личностите в „Парнас“, до игрите. Елиът каза, че е говорил доста с административен помощник на Тим Маркъм, един озлобен млад мъж на име Брендън Дрискол, който по всичко личи скоро ще бъде без работа.

— Естествено, че познавам Брендън. Всички познават Брендън.

— Изглежда той също ви познава. Разменили сте си остри думи в болницата.

Кенсинг сви рамене.

— Не искаше да излезе от интензивното, когато Маркъм беше там. Трябваше да го изритам. Не остана много доволен от това.

— Но защо изобщо е бил там, щом е само секретар?

— Мерете си приказките, Джеф. Брендън е помощник на директора, не бива да го забравяте.

— И каква е неговата история? Защо е толкова зле настроен към вас?

— Сигурно е плъзнал някакъв такъв вирус наоколо. Учудвам се, че вие не сте засегнат. Но истинският отговор е, че Брендън е един свръхстарателен секретар, това е всичко. За него работата е целият му живот. Работил е с Маркъм още преди той да дойде в „Парнас“. Както и да е, той се грижеше за графика на всичко в живота на Маркъм, включително и Ан, но нека да оставим това извън разговора.

— Вашата съпруга, Ан?

Той кимна.

— Тя… Вижте, тя всъщност никак не го обича. Но Брендън е от онези хора, които се отъждествяват до такава степен със своя шеф, че наистина започват да си вярват, че самите те са непогрешими. Бих се отнесъл към него и към всичко, което казва, с известни резерви.

— Е, аз също се отнесох така. Но той би могъл да ви навреди. Държи всички да знаят как Маркъм едва не ви е уволнил, как сте били истински врагове.

— Е, тук е наполовина прав — съгласи се Кенсинг. — Не се разбирахме. Но той нямаше намерение да ме уволни. Всъщност, дори може да се каже, че беше на моя страна. Сам знаеше какво би последвало. Ако ме уволнеше, как щеше да изглежда това? Щях да съдя него и компанията за един милиард долара и щях да спечеля. И той го знаеше.

— Тогава за какво са били всички тези мъмрения?

Другият сви рамене.

— Маркъм се застраховаше пред управителния съвет, това е всичко. Той, видите ли, се стреми да намалява разходите, да държи изкъсо такива нахакани доктори като мен, но те просто не го слушат. Особено аз, за съжаление. Нямам нужното отношение. Не играя по правилата на екипа. Но Тим не можеше да ме пипне.

— И сега това се е променило? Когато Рос командва?

Изражението на Кенсинг стана по-сериозно.

— Рос е голям проблем. Всъщност трябваше да кажа на адвоката ми колко логично би могло да се покаже, че убийството на Маркъм е най-лошото нещо, на което съм способен, ако искам да запазя работата си. Истината е, че Маркъм бе единственото препятствие, което стоеше между мен и Рос. Него вече го няма. Ако се заслушам наистина внимателно, мога още сега да чуя как ледът започва да се пука под краката ми.

Дочу се слаб шум от завъртане на ключ в ключалката и една врата се хлопна зад тях. Кенсинг се бе изправил наполовина, когато чуха един женски глас да отеква в коридора.

— Колко добре би ми дошъл сега един здравословен секс… О!

На входа на кухнята стоеше жена на около трийсет и пет години с фигура на модел на Модиляни и ситно къдрава коса. Като видя Елиът до масата, тя покри устата си с ръка в банален жест на изненада.

— Да ме вземат дяволите! — После се обърна към Кенсинг с изражение, което сякаш казваше „Какво да направя?“ и вдигна мелодраматично ръце.

— Мисля, че моментът е подходящ за запознаване. — Кенсинг вече се бе изправил и се приближи до жената. — Джудит, това е Джеф Елиът от „Кроникъл“. Джеф, да ви представя Джудит Коен.

— Извинете — обърна се тя към стаята. — Иде ми просто да потъна в земята.

— Ще го преживея — успокои я Елиът. — Понякога и аз имам такива желания.

* * *

Оказа се, че Коен също не е голям почитател на Рос.

— Ама че негодник! Не може просто така да те уволни! — каза тя, бясна. — Трябваше да си останеш там и да работиш.

Кенсинг, отново застанал до умивалника, поклати глава.

— Андреоти се бе обадил на охраната. Изглеждаха напълно готови да ме ескортират навън, в случай че не желая да си изляза сам.

Коен се изправи, отиде до вратата, плесна с ръка стената и се обърна с лице към мъжете.

— Гадни идиоти! Как могат…

Елиът внезапно щракна с пръсти и я прекъсна:

— Джудит Коен? Вие ли сте Джудит Коен?

Тя спря, блестящите ѝ очи излъчваха гняв и предупреждение.

— Ами сигурно съм. Да няма друга?

Но Елиът не трепна. Като репортер бе свикнал да задава въпроси, които караха хората да се чувстват неудобно.

— Вие сте Джудит Коен от случая „Лопес“?

— Да, аз съм — отвърна тя със студена ярост. — Позорно лоша диагностичка. Може би и детеубийца.

Кенсинг се отправи към нея.

— Джудит — каза той съчувствено, — недей.

Внезапно озлоблението като че ли я напусна. Тя се върна до кухненската маса, изтегли един стол и седна.

— Няма отърване от това нещо, нали? А и сигурно сте прав, навярно така и трябва да бъде.

— Не беше ти — каза Кенсинг. — Вината не бе твоя.

— Ей, стига — прекъсна ги Елиът, — чакайте малко! — Беше се облегнал назад в инвалидната си количка и гледаше ту единия, ту другия лекар. Накрая спря погледа си върху Коен. — Вижте, съжалявам. Името ви просто ми напомни. Нямах намерение да ви обвинявам.

Лицето на Коен оставаше изопнато и мрачно.

— Но името напомня, нали?

— Не беше толкова отдавна. — В гласа на Елиът звучеше извинение. — Аз съм вестникар. Помня имена. — Почеса се по брадата. — А хлапето се казваше Рамиро, нали?

— Хайде да не човъркаме раната отново, Джеф. Тази тема не е на дневен ред.

Но Коен вдигна ръка, за да го спре.

— Няма нищо, Ерик. Това е минало.

— Не е съвсем минало. Маркъм със сигурност не беше го забравил.

— Сега вече го е забравил. — Тази мисъл очевидно даваше някакво утешение на Коен. — Всъщност може би това е подходящ момент фактите да се разкажат на някого. — Тя се обърна към Елиът. — Знаете случая в основни линии, нали? Хлапето идва в спешния кабинет с майка си. Има температура, възпалено гърло, някакво странно порязване на устната.

Елиът кимна, припомняйки си.

— Някакъв друг лекар го е преглеждал два дни по-рано и му е казал, че има вирус.

Кенсинг заговори:

— Точно така. Значи тази вечер Джудит е в клиниката, затрупана с работа. Наистина претоварена. Преглежда Рамиро и го праща вкъщи с амоксицилин и тайленол.

— И два дни по-късно — довърши Елиът — той е в интензивното отделение с онова разяждащо плътта заболяване.

Кенсинг кимна.

— Некротизиращ фасциит.

Сега Елиът си спомни ясно всичко. Разяждащото плътта заболяване винаги бе новина. А когато имаше някаква местна връзка, всички се впрягаха много. Така че бе чул за това, бе чул дори и слуховете за предполагаема роля в трагедията на Джудит Коен, както и на мнозина други. Официалното изложение обаче не бе включило името ѝ, а собствените по-късни разследвания на Елиът в болницата бяха посрещнати с онова, което той вече се бе научил да очаква — типичния за „Парнас“ административен танц на изплъзването, при което всички лекари оставаха безгрешни и всички административни решения — безупречни. Така и не беше публикувал нищо, защото не бе убеден, че си е изяснил докрай нещата.

Но сега Коен му разказваше и гласът ѝ бе пълен с разкаяние.

— Те са прави. Трябваше да го разпозная.

Кенсинг сви рамене.

— Сигурно и първият лекар, който го е прегледал, е можел да го направи. Но не диагнозата на който и да е от вас двамата е причинила смъртта му.

— Какво искате да кажете, Ерик? — попита Елиът.

— Искам да кажа, че във всеки един етап от лечението „Парнас“ вземаше прекалено бавно решение какво могат да си позволят да направят, за да спасят Рамиро. Детето нямаше необходимата осигуровка. Имаше някаква нередност в един от формулярите в досието му. Покрива ли се това изследване? Покрива ли се кислородът? А кой ще заплати? — Той гневно поклати глава. — Накратко казано, през цялото време те си брояха парите и това провали лечението му. Фатално.

Очите на Коен бяха като стъклени, за нея споменът все още бе болезнен. Елиът я попита внимателно:

— Вие изобщо не сте го лекували повече след първото му посещение в клиниката, нали?

— Не. Повече не го видях. Освен на погребението му.

Кенсинг продължи разказа:

— Но това не попречи на Маркъм да посочи именно нея от цялата лекарска група като първоначален момент на недобре оказана медицинска помощ.

— С такова впечатление останах — призна Елиът. — Макар че никой не желаеше да го заяви официално.

— Всички останаха с това впечатление — потвърди Кенсинг. — Разбира се, истината бе, че Маркъм си търсеше изкупителна жертва. Неубедителните обяснения за това какво и защо не сме направили водеха към самия него. За него Джудит бе една възможност да отклони огъня от себе си. За щастие лекарската група я защити.

— Поне дотолкова, че да не загубя работата си — добави тя с дълбоко огорчение. — Единствената утеха е, че се срещнах с Лус — майката — на погребението. Тя като че ли разбираше. Не обвиняваше мен. Обвиняваше Маркъм.

— Маркъм? — попита Елиът. — Че откъде изобщо е знаела за неговото съществуване?

На Коен очевидно въпросът ѝ хареса.

— Помните ли онази надута статия, която бяха пуснали за него в „Сан Франциско Магазин“? Имало екземпляри навсякъде из сградата, където тази нещастна жена обикаляла с болното си момче. Доволното лице на Маркъм и колко много милее той за пациентите си. На погребението тя все още носеше тази корица у себе си. Показа ми я.

— А искате ли да знаете коя е най-голямата ирония тук? — попита Кенсинг. — Маркъм също не е виновен. Всъщност всички тези решения принадлежаха на Рос. Рос е главният медицински директор. Той наблюдава нещата. Истината е, че Рос е изключително отговорен за това хлапе, но като че ли никой не си дава сметка, че е така.

Настъпи мълчание. След малко Елиът заговори:

— Тук ли живеете, Джудит?

— Остава понякога — отговори бързо Кенсинг. После добави: — Защо?

— Питах се дали е била тук миналия вторник сутринта.

Дойде ред на Джудит да попита:

— Защо?

Елиът сметна за нужно да им каже, че след разговори със служители на болницата и проверки в документацията е установил, че в сутринта, когато Маркъм е бил блъснат, Ерик е закъснял с доста повече от час за работа.

Кенсинг затвори очи, притисна слепоочията си с една ръка и изгледа Елиът.

— Даже не си спомням това. Закъснял ли съм? И какво би означавало, ако съм закъснял?

— Би означавало, че нямате алиби за времето на автомобилната злополука. — Елиът се обърна към Джудит: — А вие бихте могли да потвърдите часа, когато е излязъл за работа.

— Това е най-нелепото нещо, което някога съм чувала! — възкликна тя. — Сега пък някой смята, че Ерик е карал и колата, която е блъснала Маркъм, така ли?

— Не знам дали някой непременно смята така — възрази Елиът. — Просто съм чул въпроса, това е всичко.

— Какви идиоти! — възкликна Джудит.

— Е, идиоти или не — възрази Елиът, — човек трябва да се вслушва какво говорят другите хора.

— Мисля, че започвам да развивам това качество — уморено отвърна Ерик.

— Вторник вечерта бях тук — каза Джудит. — Това помага ли?

— Така е — потвърди Кенсинг, — но това беше посред нощ. — Той се обърна към Джеф. — Отбих се у семейство Маркъм. Когато се прибрах у дома, Джудит вече спеше.

Коен обмисли проблема още малко, после разтърси глава.

— Голяма работа. Ти си в болницата, работиш си нормално, следователно не си някакъв престъпник. Ти си нормален човек с почтена кариера. Неочаквано идва жертва на катастрофа и има голяма вероятност пострадалият да умре. Оказва се обаче, че ти познаваш този човек. Нещо повече, това е някой, когото мразиш дотолкова, че да искаш да го убиеш. Да го убиеш! И ей така, след като той постъпва при теб, решаваш да поемеш този огромен и по всяка вероятност ненужен риск, за да си сигурен, че ще умре, при положение че е възможно да установят, че следите водят към теб. — Седящата на стола Джудит се поизправи, от нея се излъчваше подигравателност. — Ама моля ви се!

— Само дето от това, което чувам, горе-долу точно така се е случило — каза Елиът отрезвяващо.

* * *

Това утро на Харди беше ужасно. Беше спал на пристъпи и казаното от Ребека Симс пронизваше някъде дълбоко подсъзнанието му. Неизвестни мъртъвци фигурираха в някакви полузапомнени сънища и той се събуди и стана преди шест. След като децата заминаха на училище, твърдо се отказа да се обади на Глицки за компания. Беше се разходил сам енергично за около час до плажа и обратно, но понеже не беше загрял преди това, от упражнението само се почувства напрегнат и стар. Един от клиентите на Фрийман беше паркирал на неговото място в подземния гараж и докато отиде да си прибере колата от мястото, където я беше оставил на улицата, вече му бяха оставили бележка за глоба. Прекара целия предобед в преглеждане на сметки и друга кореспонденция, натрупала се от миналата седмица. Най-накрая, точно по обяд и преди да напусне кабинета и да се отправи към сградата на „Кроникъл“, той се обади в отдел „Убийства“, макар да беше съвсем сигурен, че лейтенантът ще е отишъл да обядва. Разбира се, оказа се прав — първият му късмет за деня: Глицки бе излязъл.

Сега Харди седеше на един нисък шкаф за папки в стаичката, където бе кабинетът на Елиът, на приземния етаж в редакцията на „Кроникъл“. Разочарованието му от Кенсинг прозираше в подчертано официалния тон.

— Признавам, че съм донякъде изненадан да науча към такава късна дата, че той има приятелка. Снощи говорихме по телефона няколко часа. Помолих го да ми каже всичко важно за своя живот, за което се сеща, и той дори не я спомена.

— Джудит — каза Елиът. — Наистина е хубава. Но може би не е някаква сериозна връзка. Може да е от тези днешни модерни отношения, когато двама души правят страхотен секс на всеки два часа, но иначе даже не се харесват. Това не е ли ужасно?

— Кошмар! — Харди остана някак разсеян. — Знаеш ли кога са се събрали?

— Не. Защо?

— Защото ще е добре да се знае дали е била в картинката, когато той и Ан са били още женени. Може пък напускането на жена му изобщо да не му е разбило сърцето.

— Трябва да питаш него.

— Ще го направя, но би било страхотно, ако той сам беше ми подал нещо по тия въпроси. Даже не знаех, че той е пуснал информацията за бебето Емилия.

— Той ли?

Лицето на Джеф беше самата невинност.

Но Харди не беше се отбил в „Кроникъл“, за да говори за своя клиент. Искаше да знае дали Елиът не е дочувал някакви слухове за поредица от необяснени и неочаквани смъртни случаи в „Портола“.

— Не. — Но мисълта за това, за историята в него озари очите на репортера. — Колко голяма поредица?

— Всъщност не знам. И източникът ми не беше сигурен за подробностите и дори за самите факти. Но изглеждаше доста уравновесена жена и положително беше уплашена.

— И какво каза?

Харди му предаде доста точно разговора си с Ребека Симс. Някъде по средата Елиът придърпа един бележник и започна да си води записки. Когато Харди свърши, Елиът каза, че би искал да говори с нея.

— Мога да я попитам — отвърна Харди, — но останах с усещането, че дори разговорът ѝ с мен я обезпокои. Очевидно администрацията в „Портола“ обича да държи своите вътрешни работи под похлупак. Онези, които приказват, много бързо остават безработни.

— Ясно. Тогава ми помогни. Къде да търся?

Двамата едновременно предложиха отговора: „Кенсинг“.

Джеф затвори вратата на стаята си и включи телефона на микрофон, за да чува и Харди. Кенсинг му каза, че Джудит е още там, но тъй като е работила нощна смяна в клиниката, си е легнала. Той просто си убивал времето, отворил прозорците, четял книга, първата книга, която зачитал може би от година насам. „Грант“ на Макс Бърд. Фантастична. Най-доброто първо изречение, което си спомня да е чел някъде.

— „Започни с ужасната му майка.“ Не е ли страхотно?

Елиът се съгласи, че изречението е добро, но обясни, че се обажда, защото Дизмъс Харди е тук с него, в кабинета му, и биха искали да питат за нещо. Когато Харди свърши с разказа на Ребека Симс за необяснените смъртни случаи в „Портола“, Кенсинг мълча толкова дълго, че Елиът го попита дали още е там.

— Да. Мисля. — След това продължи: — Не мога да кажа, че тази идея не ми е минавала през ума. Но в интензивното отделение непрекъснато умират хора. Искам да кажа, те поначало не биха стигнали дотам, ако не са в критично състояние. Така че доколкото разбирам, това, за което питате, е дали умират хора, които не би трябвало да умрат, така ли? Това сега не се записва, нали, Джеф? Точно сега не ми трябват повече негативни неща във вестниците.

— Не, разбира се.

На Джеф никак не му се искаше да се съгласи, но при тези обстоятелства нямаше какво друго да стори.

— И докато си говорим официално — а Харди нямаше повече никакво намерение да има други, освен официални отношения с този клиент, — този разговор не се ползва и с никаква привилегия. Просто да знаете.

— Ясно. И какво предполагате? Някаква ширеща се недобросъвестност? Или нещо по-сериозно?

— Аз не предполагам нищо — отговори Харди. — Питам дали вие сте забелязали нещо.

— Е, бих се учудил, ако сме попълнили много „осемстотин и пет“. Това мога да кажа.

— Какво представляват те? — попита Харди.

— Доклади до щатската медицинска инспекция. Когато някой лекар оплете нещата толкова сериозно, че администрацията да прекрати клиничната му практика за повече от трийсет дни, болницата трябва да попълни формуляр „805“ и да го предаде на щатската управа. Те от своя страна трябва да го придвижат към националната лекарска база данни, която е федерална. И от нея нищо не се изтрива. Впишат ли те в базата данни, кариерата ти виси на косъм.

— И защо тези неща не са били съобщавани? — попита Харди.

— Вие сте адвокат и ме питате това? Ако сте лекар и някоя болница донася срещу вас, какво ще направите? Ще съдите негодниците, разбира се. Ако сте пациент и разбирате, че вашата болница е наела некадърен лекар, съдите болницата. Всеки се съди с всеки.

Елиът не можа да се сдържи.

— Винаги съм си мислил, че вие, адвокатите, много обичате този момент — подхвърли той на Харди.

Но Харди бе на съвсем друга вълна.

— Да разбирам ли, Ерик, от това, което ми казвате, че в „Портола“ има такива лекари, ръководството ги знае и не подава тези доклади?

— Нека да отговоря на това така: имаме хора от персонала, които аз самият не бих избрал за личен лекар.

— И какво всъщност става, когато някой лекар сгреши? — попита Харди.

— Две неща. Първо, забелязахте, че споменах вълшебното число „трийсет дни прекъсване на клиничната практика“. Вместо това човекът получава двайсет и девет дни. Следователно нямаме „805“, нали? Правилата се спазват, избягваме националната база данни.

— А има ли лекари от „Портола“ в тази база данни? — Джеф както винаги си гонеше темата. — Как мога да разбера?

— Не можете. — Гласът на Кенсинг беше твърд. — Обществеността няма достъп до нея по обясними причини. Макар че евентуалните работодатели имат. Във всеки случай, има и още един начин да се избегне докладването. И той вероятно се прилага по-често.

— И какъв е той? — попита Харди.

— Ами докладите „805“ се основават на колегиални заключения.

— От други лекари — вмъкна Елиът.

— Именно. А сред лекарите има едно разбиране, особено сега в „Портола“, че сме забъркани в тази каша всички заедно, така че е по-добре да се браним взаимно. Ако някой от колегите не взема правилните медицински решения, добре, може да се направи неофициална дискусия, да се спомене стандартът на медицинско обслужване, към който се стремим всички. Но ние сме подложени на непрекъснат финансов натиск. Всички работим страшно много, през цялото време, така че в крайна сметка не се топим един друг.

— Никога? — попита Харди.

— Може би при някое крещящо нарушение — имам предвид неизвиним, тежък, фатален пропуск — и то навярно повече от един път. Но ако нещата не са чак такива, няма да получите колегиални отзиви в „Портола“, които препоръчват „805“. В повечето болници в страната бих казал, че историята е горе-долу същата.

Елиът и Харди се спогледаха.

— А какво ще кажете за други причини за смъртта? Може би предизвикана нарочно?

Тук Кенсинг направи пауза.

— Какво имате предвид под „предизвикана нарочно“?

— Например да се изключи системата по-рано или нещо такова. — Харди се замисли, после допълни: — Може би нещо като този калий.

— Говорите за убийство, нали? — Отговор не последва. — Дали смятам, че нещо такова става в „Портола“?

— Смятате ли? — попита Харди.

— Само в най-параноидните си моменти.

Елиът се намеси в разговора.

— Често ли имате такива моменти, Ерик?

Чу се как Кенсинг въздъхна.

— Имаше още един пациент в интензивното отделение по същото време с Маркъм. Знаехте ли това?

— Мислех, че са били няколко — каза Харди.

— Така е. Имах предвид още един пациент, който почина.

— Кой беше това? — Всичките инстинкти на Харди му подсказваха, че беше напипал нещо и че това беше важна част от него.

— Казва се Джеймс Лектър. 71-годишен, никога не е пушил. Беше развил някои усложнения след сърдечна операция и го държахме на системи две седмици. Но имаше подобрение и се повлияваше от лечението. Признаците му на живот се подобряваха. Смятах да го преместя след няколко дни.

— А той почина? — попита Харди.

— Ами да. Не виждах никаква причина. Просто… край.

— Никога няма да разкрия източник — обяви Елиът. — Ще отнеса името ви в гроба си.

Харди не му обърна внимание.

— И освен този човек, Лектър — попита той, — колко други бихте изброили? Смъртни случаи, които не бихте могъл да си обясните?

— Всъщност, започнах да си водя сметка миналия ноември. Имам един малък бележник.

Изчакаха.

Той продължи:

— Смятах да се върна към тези случаи и да видя дали следват някакъв модел. И може би някак да ги махна от главата си.

Елиът го попита защо е започнал да си води бележки.

— Не знам точно. Сега, като ме попитахте, си мисля, че съм си събирал собствени амуниции за момента, когато най-после ще ме уволнят. Не съм си мислил, че някой убива пациенти нарочно, но губехме пациенти, с които това не би трябвало да се случва. Както онова момче Лопес, Джеф. Така че ако финансовата им политика започнеше да вреди на медицинското обслужване, исках да имам с какво да им отвърна. Общо взето, смятах, че тази болница се разпада и исках да запазя някои конкретни данни.

Този път мълчанието продължи доста дълго. Най-накрая Харди попита:

— Колко, Ерик?

— Ако не се брои вторникът — отвърна Кенсинг, — единайсет.

17

Какъвто и да бе специалитетът на деня в заведението на Лу Гърка, Харди нямаше апетит да го опита. Надяваше се да може само да си мушне главата през вратата и да огледа помещението, за да види дали вътре се намира Уес Фарел.

Но нямаше късмет.

Точно в разгара на обедната почивка заведението бе пълно от край до край и масово се поръчваха напитки. Правото продължаваше да бъде занимание, от което хората ожадняваха, отбеляза Харди.

Шмугна се в тълпата, премина през вратичката до бара и набързо обиколи мястото, разменяйки от време на време любезности при вида на познато лице, но без да се спира. Ако Фарел го нямаше, той също нямаше желание да бъде тук. Не на последно място, защото не искаше да се сблъсква с Глицки.

Все още не му беше минало.

Харди се бе обадил на секретарката на Фарел, която работеше на половин ден, и за щастие я беше случил на бюрото. Тя му бе казала, че по разписание шефът ѝ би трябвало да е зает в съда през целия ден. Не беше сигурна дали става дума за градския, върховния или федералния съд, но мислеше, че е градският, което значеше Съдебната палата. Така че усетът на Харди му подсказа обяд при Гърка. Излезе прав. Уес се бе настанил в сепаре отзад, скрито от входната врата. Той го споделяше с една голяма, почти недокосната халба бира и двама мъже в джинси и работни ризи, които не можеха да впечатлят с облеклото си който и да е съдия, известен на Харди.

Като се промъкна и седна до Фарел, Харди го попита как я кара.

— Толкова добре, колкото близнаци.

Уес представи хората около масата. Оказа се, че двамата мъже с него — Джейсън и Джейк — бяха баща и син, което Харди беше отгатнал още щом седна. Момчето, Джейк, може би двайсетинагодишно, беше клиент на Фарел. Те празнуваха (оттам и бирата), защото полицаят, арестувал Джейк, не се бе появил на предварителното заседание тази сутрин. Тъй като той бил главният свидетел от страна на държавата, прокуратурата бе оттеглила всичките си обвинения. Харди бе достатъчно възпитан, за да не разпитва какви бяха те.

Затова и двамата бяха убедени, че Уес е герой.

— За мен той винаги е бил такъв — съгласи се Харди. — Всъщност, тъкмо затова съм тук сега. — Обърна се към Уес. — Изскочи нещо важно. Мога ли да те измъкна за няколко минути? Имате ли нещо против, момчета?

Щом им оставяше бирата, всичко бе наред.

Проправиха си път до страничната врата — така имаше по-малко тълпа, през която да минат — и излязоха на алеята, където сега, малко след пладне, на топлото слънце се излежаваха, припичаха и — ако се съди по миризмата — се разлагаха кутии с отпадъци. Фарел примигна от ярката светлина, пое си дълбоко дъх и сбърчи нос.

— Трябва някой да е умрял някъде тук. Какво има?

Харди бе готов и бръкна във вътрешния джоб на палтото си, докато вървяха към улица „Брайънт“ и чистия въздух.

— Имам тук един списък с имена и съм много любопитен дали някое от тях ти е познато.

Фарел взе листа хартия и хвърли поглед по него.

— За какво става дума?

— Любимата ти болница.

Той хвърли бърз поглед нагоре, после се върна на списъка. Харди видя как присви очи. Фарел спря и вдигна отново поглед.

— Добре, предавам се.

— Познаваш ли някое?

— Да, на Марджъри Лоринг.

— Тя е сред клиентите ти от онова дело, което водиш срещу „Парнас“, нали?

— Не точно тя. Децата ѝ. Тя самата е покойник.

— Знам. Това се отнася за всички в списъка. Правили ли са ѝ аутопсия?

Бяха спрели на някаква сянка пред офиса за отпускане на заеми за гаранции при входа на заведението на Лу. Фарел сви очи, загледан някъде не много далеч, като се опитваше да си спомни. После поклати глава.

— Винаги го правят. Но може би не са ѝ отделили особено внимание. Знаеха от какво е умряла.

— И какво беше то?

— Голямото Р, рак. Тя беше един от онези случаи, за които се казва: „Оп-па, трябваше да се заемем с това малко по-рано“.

— Но кога е умряла? Било ли е по-рано, отколкото децата ѝ са очаквали да си отиде?

— Те не знаеха колко дълго ще трае точно. — Той присви устни, едно мускулче заигра около челюстта му. Харди го остави да измъкне спомена. — Макар че, да, наистина, беше доста бързо, доколкото се сещам. А бе, нещо от сорта — остават ви може би три месеца, освен ако не се окажат три дни.

— Три дни?

— Не, не, само така се изразих. Това е една от малкото ми слабости. Преувеличавам. Всъщност, мисля, че беше седмица, две седмици или нещо такова.

— А се очакваше да бъдат три месеца?

Фарел поклати глава.

— Нали знаеш как е с тези неща, Диз. Ставаше дума за повече три месеца, може би за шест. В действителност се оказа по-малко. Случва се постоянно. Може дори да е било за добро.

Харди можеше да приеме това само по себе си, но не и ако някой ускоряваше нещата.

— Смяташ ли, че семейството на госпожа Лоринг ще се съгласи да поиска ексхумация?

Дори след въведението въпросът го шокира.

— За какво?

— Пълна аутопсия.

— Защо? Мислиш, че някой я е убил?

— Мисля, че е възможно.

Изведнъж погледът на Фарел стана по-твърд. Няколко години по-възрастен от Харди, с малко по-голямо коремче, Уес обикновено имаше вид на леко пийнал. Някой би могъл дори да изтълкува това като некомпетентност, но Харди знаеше, че той не се дава никому. Преди две години беше разбунил правната общност в града със защитата си на друг адвокат, негов личен приятел, обвинен в убийството на жена си. Случаят беше смятан за неспасяем даже от такова величие като Дейвид Фрийман, но Фарел беше измъкнал клиента си, изцяло оправдан. Сега беше насочил към Харди цялото си внимание.

— Ами другите десет души от списъка ти? Същата история?

Харди не искаше да пресилва.

— Да кажем, че има подобни въпроси. Искам да говоря с моя клиент, преди да пристъпим към каквото и да било, разбира се, но след като го направя…

Не довърши.

Фарел се отдръпна в последната ивица на сянката.

— Последния път, когато говорихме, нямаше клиент — отбеляза той.

— Сега имам. Познаваш ли Ерик Кенсинг?

— И искаш да му се обадиш, преди да съм говорил със семейство Лоринг, защото…

— Защото за някои от тези имена — Харди посочи списъка — е бил дежурен в болницата, когато са умрели. Преди да ексхумираме госпожа Лоринг и да узнаем, че не е умряла от рак, ще съм по-спокоен, ако знам, че доктор Кенсинг не е бил в отделението да ѝ мери пулса по това време.

Фарел се съгласи, че това би било лош късмет.

— Значи още не са го арестували, както разбирам?

— Поне не бяха допреди половин час. Но нещата може да се променят и докато говорим тук.

Фарел присви очи.

— Говориш за Ейб?

Харди кимна и вметна кратко:

— Май малко се е впрегнал.

— Ейб не е глупав.

— Не, не е, но снощи е разпитвал Кенсинг и след това си е тръгнал. Без арест. Всъщност това, което се опитвам да направя, е да спечеля на клиента си малко време. Ейб може да се увлече в своя ентусиазъм. Ако Кенсинг бъде арестуван или обвинен, никога няма да работи отново. А имам приятели, които го смятат за герой.

Уес се позасмя и посочи с палец към заведението на Лу.

— Ония двамата симпатяги там, в сепарето, смятат мен за герой. Това няма никакво значение. — После попита: — Твоят човек извършил ли го е?

— Още в началото отрече — задоволи се да отговори Харди.

Погледът на Фарел се местеше от една страна на друга. Този обрат в разговора — обективният факт за вината или невинността на един клиент — заплашваше да наруши едно широко прилагано, макар и негласно правило сред адвокатите. Но изведнъж Харди се сети защо Фарел го беше споменал. Онзи негов приятел, за когото беше спечелил такова впечатляващо оправдаване, в чиято невинност Уес бе вярвал с цялото си сърце, в края на краищата се бе оказал виновен.

— Ако искаш да си сигурен — каза той, — най-добре намери някой друг, който да го е извършил.

Харди пусна тънка усмивка.

— Да, така е. Това е човекът, когото търся. Но първата ми линия на защита е да разбера дали тези пациенти на „Портола“, които умират, преди да им е дошло времето, имат нещо общо със случая на Маркъм.

— И как смяташ да направиш това? — Физиономията на Фарел отразяваше дълбокия му скептицизъм. — Положително Марджъри Лоринг не би могла… — Спря, погледът му омекна. — Може би аз просто нещо не разбирам — предположи той. — Хайде да приемем, че най-напред децата ѝ не разрешат да я изкопаем, което само по себе си е доста спорно допускане. Да кажем, че Страут се съгласи да направи аутопсия, което също не е сигурно. Да допуснем тогава, че установят, че я е убил калият. По какъв начин изобщо обаче това помага на твоя клиент?

— Ами, най-напред, ако не е бил там…

Фарел махна с ръка.

— Добре де, той не е присъстваш и когато са застреляли Линкълн. Но това още нищо не значи по отношение на Маркъм. Ами ако се окаже, че не е калий?

Харди си беше задавал и сам тези въпроси и беше стигнал до слабо удовлетворителен отговор. Ако някой друг пациент в „Портола“, несвързан с Маркъм, се окаже също жертва на убийство — и особено ако Кенсинг не е бил наоколо, когато се е случило, това би могло да накара някой като Глицки да се замисли дали нещо не му липсва. Може би ще пожелае да запълни малко бели полета, преди да арестува Кенсинг.

— В този момент става дума повече за забавяне, честно казано, но не мога да родя никаква друга велика идея.

— Е, забавянето винаги е добра тактика, ако го постигнеш. — Фарел очевидно още не беше убеден. — Но ако твоят човек се е усъмнил в тези смъртни случаи, защо не е поискал пълна аутопсия още тогава?

— Зададох му същия въпрос.

— Това е, защото си умен. И какво ти отговори?

— Общо взето, че всички тези смъртни случаи са били така или иначе очаквани и по очакваните причини. Не било както ако хора в цветущо здраве изведнъж умрат. Просто едни умиращи хора, които си отиват. Само че малко по-рано. Болницата е направила аутопсии и наистина всички те са били мъртви. — Харди вдигна рамене. — Така или иначе го е отдал просто на общия упадък на обслужването в „Портола“. — Той се приближи и прошепна заговорнически: — Но чуй ме, Уес. Работата е там, че ако някой в „Портола“ е убил Марджъри Лоринг, печелиш, каквото и да стане.

— И това е, защото…?

Той спря, защото внезапно разбра. Можеше да започне дело за огромно обезщетение от името на децата на Марджъри Лоринг. Нямаше да има нужда да доказва обща небрежност или някакъв друг момент на непредпазливост. Можеше да започне незабавно със сметките. Ако Марджъри Лоринг не беше умряла от естествена смърт, а бе убита в болницата, Уес можеше да спечели маса пари за доста кратко време, извършвайки сравнително много малко.

— Ще говоря с децата ѝ — отсече той. — Да видим какво може да направим.

* * *

Трея вдигна поглед от бюрото си и погледна към часовника на стената. На лицето ѝ светна искрена усмивка и тя стана от стола.

— Дизмъс Харди, истински джентълмен, три часът, точно на минутата. Кларънс те чака, веднага ще те приеме, но човекът при него ще остане още миг. Отгоре ли идваш? — попита тя.

Имаше предвид отдела на Глицки.

— Не.

— Значи не си говорил с Ейб?

— Още не. Франи ми каза, че се е обаждал снощи, но се прибрах много късно.

— Наистина иска да говори с теб.

— И аз с него, разбира се. Може би ще ни уредиш една среща?

— Той няма ли да слиза за тази? Знам, че Кларънс го е поканил.

Това не прозвуча като добра новина за Харди, но той прикри реакцията си с усмивка.

— Добре. Може би ще можем да побъбрим после.

Седна и зачака, давайки си сметка, че е нервен и гневът му още не е преминал. Беше прекарал безброй часове тук, в кабинета на областния прокурор — като се почне още от времето, когато сам бе млад помощник в прокуратурата, до неотдавнашните му премеждия като адвокат. В над деветдесет процента от тези часове между него и човека от другата страна на вратата бе съществувал конфликт. Откакто Джакман бе назначен за областен прокурор, това се беше променило. Сега за няколко минути той разбра, че му предстои да се върне там, където му е мястото, на страната на защитата. Може би щеше да бъде внимателно отместване и, надяваше се, любезно, но съвсем реално, независимо от това.

Вратата на Джакман се отвори. Вътре бе Марлин Аш. Сега, като се замисли за това, Харди си каза, че би трябвало да очаква Джакман да е поканил и нея. В края на краищата тя щеше да бъде обвинител на „Парнас“ и най-вероятно — на неговия клиент.

— Диз, как си? — избумтя Джакман. — Хайде, влизай, влизай. Извинявай, че малко закъсняхме.

Харди пристъпи вътре, ръсейки усмивки.

— Ако ти и Марлин не сте свършили… — започна той, като се стараеше да бъде колкото може по-любезен, — … не бих искал да ви притеснявам. Сигурен съм, че Трея и аз ще намерим начин да изкараме още няколко приятни минути.

Джакман му отвърна с усмивка. Всички си бяха още приятели.

— Марлин реши, че може да поостане малко, ако нямаш нищо против. Имаше две неща, които искаше да свери с теб. Трея каза ли ти, че съм поканил и Ейб да се отбие? А, ето го и него.

Глицки и Харди седнаха от двата края на канапето. Нито думите им, нито очите осъществяваха контакт помежду им. Марлин си остана на стола, Джакман придърпа още един стол. Малък, мил приятелски кръг край масата за кафе.

Харди започна направо.

— Доколкото разбирам, след като господин Маркъм се е превърнал в потенциална жертва на убийство, решили сте да свикате Голям съдебен състав. Чух, че ще се разследва не само смъртта на Маркъм, но и цялата бизнесситуация около „Парнас“. Всъщност мисля, че най-напред това даже бе моя идея, още преди някой да беше умрял. Просто исках всички да знаете, че наистина не очаквам някаква огромна публична проява, която да почете моя принос към това. Макар че един бюст, изработен с вкус, долу във фоайето или може би малка паметна плоча на ъгъла, при заведението на Лу, не би било лошо.

Белегът на Глицки минаваше като права линия през устните му.

— От приказките на този човек може да ти окапят ушите.

Облегнат назад, Харди изпъна ръка по облегалката на канапето, заемайки поза, изразяваща отпуснатост, макар всъщност да не се чувстваше така.

— Както моят приятел Ейб посочи, аз вярвам в силата на общуването. — Той хвърли остър поглед към Глицки, после се приведе напред. — Знам какво някои от вас биха искали да стане оттук нататък. Говорих с доктор Кенсинг преди около час. Каза ми, че според твърдение на съпругата му сега той бил признал, че е убил Маркъм. — Харди най-после се обърна към Ейб. — Предполагам, че заради това си се обадил, да ми сигнализираш, че си на път да го прибереш.

Глицки не каза нищо.

Харди продължи:

— Но, разбира се, тъй като си разпитал клиента ми въпреки изричната ми молба да не правиш това, възможно е да си имал готовност и за едно любезно извинение.

Едно мускулче заигра на челюстта на Глицки. Белегът изпъкна, ясно очертан.

Харди продължи:

— Мисля, че единствената причина той все още да не е в затвора, е защото си решил да изчакаш, докато Кларънс е готов да подпише заповедта.

Израженията в стаята показаха на Харди, че е заковал нещата точно.

— Но аз не съм тук за това — продължи той. — Тук съм, за да предпазя моя клиент от затвора.

— Желая ти късмет — изръмжа Глицки.

— Няма да имам нужда от късмет. Ако единственото, с което разполагаш, е разказът на жената, твоята теза в никакъв случай няма да издържи пред съда. Сигурно разбираш това.

Марлин използва момента, за да се намеси.

— Според Ейб имаме предостатъчно, Дизмъс. Ако този човек е убил пет души, не трябва да бъде по улиците.

— Марлин, моля те! Нека не оскърбяваме взаимно интелигентността си. Доктор Кенсинг няма какъвто и да е мотив да причинява зло на семейството.

— Доколкото ти знаеш — допълни Глицки.

Харди отново се обърна с лице към него.

— Следвали от това да си направя извода, че си открил мотив?

Джакман се изкашля и отговори вместо Глицки.

— Ние приемаме, Диз, че убийствата на Маркъм и близките му са свързани. Мисля, че би се съгласил с това като работна хипотеза, нали? Но това всъщност не е толкова важно. Доктор Кенсинг има достатъчен мотив за Маркъм. Плюс средствата и възможността.

— Но никакви доказателства, Кларънс. Никакви истински доказателства. Предимно някакъв мотив.

— Не ни излизай с тези номера, Диз — възрази Марлин. — Първо, не е някакъв мотив, а огромен мотив и никой друг няма никакъв. Второ, знаем, че когато Маркъм е бил убит, доктор Кенсинг е бил точно там. Освен това — продължи тя спокойно — Маркъм е бил убит с медикамент, вкаран чрез система. А твоят клиент не е точно портиерът. Той има достъп. Значи имаме мотив, средства и възможност и ни най-малко съмнение по тези факти.

Харди повтори своята мантра.

— Но никакво физическо доказателство. Никакво пряко доказателство. Никой не го е видял да извършва това и никакви физически данни не сочат, че той го е извършил. Има вероятност да докажете, че той може и да го е извършил, но може и да не го е извършил, а това, едва ли трябва да ви напомням, е основателно съмнение.

— Жена му казва, че си е признал — изръмжа Глицки. — Това е доказателство. Един ден преди аутопсията, преди който и да е знаел, че Маркъм е убит, Кенсинг ѝ е казал, че го е натъпкал целия. О, ти може би още не знаеш тази подробност? — Глицки се изкашля. — Обадих ти се снощи. Мислех, че можем да поговорим затова. Може би не си разбрал какво искам да ти кажа.

— Казах ти да не разпитваш моя клиент — рязко отвърна Харди. — Може би ти не си разбрал какво искам да ти кажа. — Харди си наложи да сдържи гнева си. Така нямаше да постигне онова, което искаше. Обърна се към Аш: — Значи жена му, която го мрази, казва, че той е убил любовника ѝ. Така ли? Никога няма да получиш обвинение с това.

Но Аш остана спокойна.

— Вярвам, че с останалите доказателства може и да го получа, Дизмъс.

— „Може“ не е много силна дума, Марлин.

— Искаш да ни помогнеш да се справим по-добре, така ли? — Тонът на Глицки беше леден.

— Всъщност имам едно предложение, което може и да подейства в този смисъл — заяви Харди. — Няма да се преструвам, че доктор Кенсинг не ми е основната грижа. Знам, че се каниш да го арестуваш. По дяволите, може би вече имаш и заповедта. — Харди изчака, но никой не потвърди това. Което означаваше, че може би не е прекалено късно. Пое си дълбоко дъх. Сега щеше да стане весело. — Най-напред ще направя едно малко въведение — започна той.

— Каква изненада!

Харди не обърна внимание на Глицки, а насочи вниманието си директно към Джакман.

— Вижте… Да кажем, че задържите Кенсинг и го обвините в убийство. Ейб би могъл да го арестува още днес. Готов съм дори да се съглася, че с твърдението на съпругата почти сигурно ще постигнете обвинение, в случай че я изправите пред голям състав. Във всички случаи, разбира се, ще трябва да ми дадете достъп.

Достъпът включваше всичко, свързано с обвинението — физически данни, находки, свидетелства, полицейски доклади и така нататък. Защитата имаше абсолютното право над събраното от обвинението. Това беше азбучна истина на закона, но Харди реши, че не е излишно да напомни на всички, че така или иначе той ще види всички свидетелства, с които разполагат. Това ставаше автоматично.

— Но вие още не сте го арестували — продължи той, — нито сте го призовали пред големия състав. Така че той не е обвинен и следователно все още не сте задължени да споделяте всичко с мен.

— Свърши ли въведението? — попита Глицки.

Харди дори не показа, че е чул прекъсването. Погледът му беше вперен в Джакман.

— Предлагам ви размяна. — И продължи веднага: — Онова, което наистина гониш, е „Парнас“, Кларънс. Ти го знаеш, аз го зная, всички тук го знаем. Искаш да откриеш къде е гнилото и да го изрежеш, но трябва да внимаваш да не го изрежеш така лошо, че да последва смърт. Ако „Парнас“ хвърли топа, хората, които ще поемат най-големия удар, са преди всичко градските служители. Разбира се, това ще бъде истински лоша новина за множество добри хора, но това е и най-лошият възможен политически сценарий за теб, Кларънс, ако искаш да запазиш своя пост и да продължиш добрата работа, която си започнал.

Джакман сви леко устни в знак на неодобрение. Харди си помисли, че това не е само заради изчеткването. Беше засегнал някакъв нерв, както се надяваше, че ще стане.

— Добре. Какво общо има с това клиентът ти? — попита Джакман.

— Има общо, тъй като сега всички в „Парнас“ са омекнали, само защото търсите онзи, който е убил шефа им. Те очакват от вас да свършите точно това. Така че онези от корпорацията няма да забележат вашите хора и няма да се втурнат да си унищожават документите или да правят всякакви други спънки, каквито може да им хрумнат. Обаче арестувате ли Кенсинг, вече нямате никакъв претекст.

Спря, за да изчака да възприемат идеята му, но Марлин нямаше какво да мисли.

— При цялото ми уважение, Диз, това са глупости. Големият състав може да оглежда където си иска и когато си иска. Това няма нищо общо с твоя клиент.

— Не оспорвам това, Марлин. Можете да го арестувате и да продължите да разследвате в „Парнас“. Имате всичкото право за това. Обаче… — Той се обърна отново към Джакман. — … Имаме работа с организацията, която осигурява здравеопазването на града, вече доведена почти до ръба на банкрута, измъчвана от ужасни проблеми с оборотните средства, духът е паднал под нулата, а сега и загубила главния си шеф. Ако се разчуе, че се опитвате да я закриете…

— Нашето намерение не е такова — вметна Марлин.

Но Харди поклати глава.

— Няма значение. Ако арестувате Кенсинг и след това продължите да ровите, ще прилича именно на това. Което значи, че всичко ще се разхвърчи. Познавате нашия град, тук всичко се преувеличава. Всичко се превръща в проблем. Какво ще стане, когато множество градски служители решат, че остават без медицинско обслужване? Няма да е много приятно.

Всичко това беше добре казано, точно и може би вярно, но Глицки изобщо не искаше да го чуе.

— И начинът да избегнем тази потенциална катастрофа е да не арестуваме твоя клиент?

— Само докато големия състав си свърши работата. Да кажем, трийсет дни.

— Трийсет дни! — Глицки беше потресен. — Да не си се побъркал? Ако е убил Маркъм, а моите доказателства сочат това, вероятно е убил и цялото му семейство. Ако ще това да свали и цялото федерално правителство, не ме е грижа — мястото на този човек е в затвора.

Харди се обърна към Аш.

— Случаят куца, Марлин. Ако го арестувате, знаеш какво ще стане. „Парнас“ отива на кино, а след това, ако Кенсинг спечели делото на процеса, всички си отивате заедно с него.

Но независимо от споровете Джакман не беше изгубил нишката.

— Спомена нещо за размяна, Диз. Искаш да ти дадем трийсет дни…

— … и достъп — добави Харди.

Глицки вдигна ръце и се изправи.

— А може би и личен шофьор, а? Може би и масаж?

Харди продължаваше да не му обръща внимание.

По лицето на областния прокурор си личеше, че се е съсредоточил до крайност.

— Добре, да предположим, в рамките на тази дискусия, и достъп.

— В никакъв случай! Няма начин за това, Кларънс. По-скоро ще отида да го арестувам без заповед, преди това да се случи.

Джакман изпълни широкия си гръден кош с въздух. Той биеше Глицки в ширина и тегло с три-четири сантиметра и петнайсет килограма и всичко това никога не бе така забележимо, както сега, когато беше ясно, че е под строг контрол. Гласът му бе дълбок и авторитетен бас:

— Няма да направите това, лейтенант. — Пое отново бавно въздух, после продължи с разговорен тон: — Имаше достатъчно време досега да арестуваш доктор Кенсинг без заповед, Ейб. Но ти си този, който ме вкара в клопката на това решение, и сега аз ще го взема. Надявам се, че това е съвършено ясно.

Глицки просто бе загубил гласа си. Той оглеждаше стаята с открито недоверие, ако не и направо с враждебност. Джакман не му обърна внимание и заговори на Харди:

— Трийсет дни и достъп в замяна на какво?

— В замяна на свидетелстването му пред големия състав.

Чувството за разочарование беше осезаемо. Глицки клатеше глава в недоумение, че Харди бе изгубил цялото им време и усилия за толкова малко. Лицето на Марлин отразяваше подобна реакция. Дори Джакман сложи ръце на гърдите си и наклони глава на една страна. Но очите му поне още дълбаеха.

Харди почувства, че темата не е приключена.

— Виж, Кларънс, както са нещата сега, ако изправите Кенсинг пред големия състав, ще му кажа да се позове на Петата поправка. Ще имате късмет, ако научите даже името му. А иначе, ето, Марлин е тук — и той се обърна към нея, — получаваш основния си заподозрян в убийство да отговаря на всякакви въпроси, каквито искаш, без присъствието на адвоката му. Това е мечтата на всеки обвинител.

Но тя не беше убедена.

— Това не е моята мечта, Диз. Ти просто ще имаш повече време да му съчиниш история, към която да се придържа. — Тя се обърна към шефа си. — Няма да се получи, сър. Той всъщност не ни предлага нищо.

— Напротив, Марлин. Помисли за това. Предлагам един компетентен поглед отвътре за ситуацията в „Парнас“, точно това, което желаете.

— Винаги можем да получим това, Диз.

— Къде? От кого? Всички други, които работят там, ще прикриват себе си или шефовете. Дори другите лекари ще го направят.

— Не е вярно. Големият състав ще ги закриля, независимо какво са казали там. Създаден е именно с такава цел, Дизмъс. За да могат хората да говорят свободно.

— Тъкмо затова е създаден, съгласен съм, Марлин. Но невинаги се получава така. Няма да намерите прекалено много лекари, готови да ви окажат съдействие в усилията ви да отрежете източника на техните заплати. Но даже ако единственото, което искате, е да преследвате моя клиент заради Маркъм, ще го имате изцяло на ваше разположение за колкото време желаете. Няма да има оспорвания, неприемливи обстоятелства, възражения на защитата, ще правите каквото си искате.

По погледа на Марлин си личеше, че все още не отстъпва.

Глицки, придвижил се до рамката на вратата, се беше облегнал на нея като намусена статуя.

— Ами ако убие отново? — попита той. — Собствената си жена например. Никак няма да се чувствам добре, ако тя умре. А ти?

Джакман се намеси.

— Струва ми се, че е имал предостатъчна възможност да убие жена си, ако е искал, Ейб.

— Но сега, след нейното заявление, има по-голямо основание да го направи.

— Значи ще ѝ осигурим охрана — каза Джакман. — Или ще я преселим. Или и двете. Но ми се струва, че Дизмъс има право. Дори само от чувство за самосъхранение Кенсинг няма да направи нищо, докато знае, че е основният ни заподозрян за друго убийство.

Харди разбираше, че в известна степен неопитността на Джакман си проличаваше. Убийците рядко действаха рационално. Но, помисли си той скептично, това е политиката. Неопитните държат властта. И нямаше нищо против една мъничка самозаблуда, ако тя помагаше клиентът му да остане извън затвора.

Джакман отново се обърна към Глицки.

— Марлин и аз си говорихме точно за тези неща, преди да дойде Дизмъс, Ейб. Тогава се съгласихме, че разследването за „Парнас“ ще приеме съвсем различен обрат веднага щом предприемем някакъв арест по случая „Маркъм“. И се опитвахме да търсим някакви решения на този проблем. Сега ми се струва, че предложението на Диз има някакви достойнства.

Белегът на Глицки вече приличаше на опънато дебело въже през устните му.

— Този човек е убиец, Кларънс.

Джакман нямаше намерение да спори за това. Той беше разсъдлив, спокоен и кимна търпеливо.

— Може и да се окаже такъв, разбира се. Но както казахме тук, аз наистина не вярвам, че представлява заплаха за обществото. С това не искам да затварям вратата за преразглеждането на тази преценка. Всекидневно, ако се налага. Но междувременно — и той се обърна към Харди — съм склонен, Диз, да приема оценката ти за „Парнас“. Не искам да ги сплашваме. Не искам…

Словото му на отстъпление беше прекъснато от затръшването на вратата — силно, след Глицки, който бурно напусна стаята.

* * *

Наред със свободата на клиента си и достъпа до данните на обвинението, Харди първоначално смяташе да поиска още нещо от областния прокурор. Нормално се приемаше, че това е в пълномощията на Джакман, и, искайки разрешението му, Харди можеше да продължи успешно да представя себе си като олицетворение на сътрудничество. Но рязкото оттегляне на Глицки хвърли сянка върху тези, които останаха, и той реши, че да иска още би означавало да насилва нещата.

Но този друг момент от работата оставаше. И колкото повече си мислеше за него, толкова по-маловажно му се струваше искането на предварително разрешение от Джакман. Трябваше му отговор, и то още сега. Клиентът му все още бе в голяма опасност. И адвокатът всъщност нямаше да заобиколи никого, като се обърне към Джон Страут. Ако съдебният лекар откриеше нещо като резултат от молбата на Харди, така или иначе щеше да го докладва на Глицки и Джакман.

Харди не криеше нищо — нито мотивите си, нито действията си. Или поне така си казваше наум.

Той излезе от сградата през задната врата и тръгна по покрития външен коридор, който водеше към затвора отляво и моргата отдясно. Въздухът имаше лекия дъх на солена вода, но той долови също и аромата на цветята от големия пазар зад ъгъла. Чувстваше се така, сякаш бе свършил доста работа през деня. Като приключеше със Страут, не трябваше да забравя да купи букет за жена си, а защо не и за дъщеря си? Беше петък вечер. Уикендът се приближаваше, дълъг и обещаващ, и може би той и семейството му щяха да намерят начин да прекарат прекрасно заедно, ако се постараят.

Оказа се, че в момента Страут реже някого в студената зала, но на рецепцията казаха на Харди, че няма да се бави дълго. Дали би желал да почака? Каза, че смята да почака.

Същинският кабинет на съдебния лекар — за разлика от моргата — бе истински музей на древни и съвременни оръжия и уреди за мъчение. Безкрайно интересно място за посещения, стаята не полагаше никакви грижи за безопасността. Цялата странна колекция на Страут беше изложена открито и човек можеше да се възхищава на експонатите, да ги държи в ръце и дори, ако е достатъчно лекомислен, да ги опита. Ако някой негов сътрудник някога се разяреше, помисли си Харди, би могъл да си направи тук истинско пиршество — да наръга няколко души с ножове на пружина или с ловджийски ножове, да разкъса други с ръчни гранати, а останалите да застреля с изобилието от автоматични оръжия в арсенала.

Харди седна на пейката при гаротата — с червената копринена кърпа и всичко останало — припомняйки победата си горе и размишлявайки доколко е благоразумно и какви са шансовете му да успее в следващия ход. Важното бе, повтаряше си той отново и отново, да задържи клиента си извън затвора. Знаеше, че под постоянния натиск на Глицки, при умението на Марлин да ръководи големия състав и предвид трудното и непредсказуемо поведение на Кенсинг, трийсетте дни, които Джакман му беше обещал, можеха да се изпарят като утринна мъгла. Харди трябваше да представи нещо повече, въпреки риска, че онова, което възнамерява да предложи, можеше всъщност да засили подозренията срещу неговия клиент.

Разбираше, че нещата вземаха хазартен оттенък и това го притесняваше. Но чувстваше, че няма избор. Примката се затягаше около врата на клиента му. Интуицията му подсказваше, че си струва да поеме риска. Но ако грешеше…

— Ако искаш, мога да поставя този лекясал парцал около гърлото ти и да го стегна само малко. Казват, че е много полезно за либидото. — Страут говореше за гаротата и дори, още по-зловещо, за еротичната асфиксия, силния оргазъм, който се получава при обесването и при някои други форми на задушаване. — Изглежда много на мода пред последните няколко години, макар че ако питаш мен, просто не си струва неприятностите. Но може и да греша. Май мнозина са склонни да опитат. Както и да е, как си?

Двамата мъже побъбриха няколко минути, докато Страут си преглеждаше съобщенията си. След като той седна зад бюрото си, а Харди се премести на друг стол, двамата заговориха по работа.

Когато Харди свърши, Страут се почеса по тила.

— Нека си изясня нещата — каза той накрая. — Идваш тук като частно лице и искаш да направя аутопсия на друг пациент от „Портола“, който е починал в същия ден като господин Маркъм?

— Ако вече не е направена.

— Как е името на лицето?

— Джеймс Лектър.

Страут поклати глава.

— Не. Не съм правил. Но в болницата винаги извършват аутопсия. Нали знаеш това?

— И никога ли не изпускат нищо?

Забележката бе уместна и Страут я прие с леко махване с ръка.

— Колко близо е времето на смъртта до това на Маркъм?

— Всъщност става въпрос само за няколко минути разлика.

— Ако се заема да гледам, какво точно трябва да търся?

— Това не знам.

Страут свали очилата си с кокалени рамки, духна по стъклата и отново ги постави. Съдебният лекар имаше подвижно живо лице, което сякаш можеше да се разтяга в няколко посоки едновременно.

— Май не разбирам каква ти е целта. Ако, както казваш, Глицки смята, че клиентът ти е убил господин Маркъм, тогава по какъв начин ще му е от полза на твоя клиент, ако в същия ден се установи и друг труп с калий?

— Няма да помогне — съгласи се Харди. — Надявам се, че не е калий.

Онова, на което всъщност се надяваше, беше Джеймс Лектър да се окаже неочаквана смърт номер дванайсет. Това нямаше да снеме подозренията от Кенсинг, но можеше малко да намали бремето върху неговия клиент във връзка със смъртта на Маркъм.

— Както и да е — продължи той, — няма ли да е по-добре, ако знаем със сигурност от какво е умрял Лектър?

— Безспорно — съгласи се Страут и се замисли за момент. — И защо трябва да поръчам отново тази аутопсия?

Харди вдигна рамене.

— Решил си, че смъртта на Лектър е малко подозрителна, след като съвпада почти до минута с друго убийство в същата стая, в същата болница.

Съдебният лекар поклати глава нагоре-надолу няколко пъти. Той взе ръчната граната, която използваше да затиска хартиите по бюрото си, и я завъртя замислено няколко пъти върху попивателната. Харди наблюдаваше търкалянето на смъртоносното кълбо и се мъчеше да не мисли какво би могло да се случи, ако шплентът излезе по погрешка.

Накрая Страут захлупи с ръка гранатата, спирайки я насред търкалянето. Очите му се впериха в Харди през очилата.

— Изпускаш нещо — каза той.

— Нищо нарочно. Наистина.

— Ако направя това — а още не съм обещал да го направя, не забравяй — тогава ще искам да зная какво търсиш и защо.

Харди разпери ръце, показвайки, че не крие нищо.

— Смятам, че има някаква малка, макар и реална вероятност Джеймс Лектър да се окаже последният случай от поредица убийства в „Портола“.

Това накара Страут да се изправи и Харди продължи:

— Така че смъртта на Лектър може да е естествена или не, може да е свързана с Тим Маркъм, може и да не е — завърши той. — Онова, което е сигурно, е, че ако Лектър е бил убит и е умрял от различен медикамент в сравнение с Маркъм, тогава е ясно, че в „Портола“ стават много повече неща, отколкото се виждат с просто око на този етап.

— И все пак, това няма да помогне кой знае колко на твоя клиент.

— Може и да не помогне, Джон, но на мен ми трябват данни за някакви други нередности, при които мога да твърдя, че моят клиент не е намесен. Няма нужда да ми казваш, разбирам — това не доказва, че той не е убил Маркъм. Но поне е нещо, с което може да се започне, а на мен ми трябва нещо.

Страут обмисляше всичко много внимателно.

— Имаш ли съгласието на семейството на Лектър? — попита той. — Кога е погребението?

— Нямам и не знам. Ако поискаш аутопсия, няма да имаме нужда семейството да… — Това не минаваше и той прекъсна изречението си. — Какво?

— Мисля, че ти споменах, че вече е имало аутопсия. Ако са им съобщили причина за смъртта, която ги удовлетворява, и аз кажа, че искам още веднъж да погледна тялото, това няма да се хареса нито на болницата, нито на семейството му. Особено ако, да кажем, погребението е утре или пък е било тази сутрин и се налага да го изкопаем отново. — Но нещо в това предложение очевидно бе възбудило интереса на Страут. Ако някой успяваше да се измъкне безнаказан, извършвайки поредица убийства в болница в Сан Франциско, негов дълг бе да разбере това. — Искам да кажа, разбира се, че можем да го направим и без ничие разрешение, ако имам достатъчно добро основание, но не съм сигурен, че го имам. Но както и да постъпим, най-добре ще е, ако любезно ги помолим и получим съгласието на семейството.

— Ще говоря с тях — каза Харди.

— Тогава ще направя едно джентълменско споразумение с теб, Диз. Ако нещата стоят така, че никой не е недоволен, ще го направим. Но ако от семейството се опънат, ще трябва да отидеш в съда и да убедиш някой съдия да ти подпише заповед. Няма да го направя сам.

Харди реши, че повече от това няма да получи. Не се поколеба нито за миг.

— Дадено — каза той. — Ще се радваш, че си го направил, Джон. Десет към едно, че ще намериш нещо.

На лицето на Страут се появи лукаво изражение.

— Десет към едно, а? Колко ще заложиш?

Харди се позамисли.

— От мен стотачка — предложи той.

— Сто долара? А ако загубиш, ще ми дължиш хиляда?

— Точно така.

— Готово.

Страут протегна ръка, Харди се поколеба една последна секунда, после я пое.

18

Беше петък следобед, най-подходящото време да го направят.

С приятния си професионален глас Джоан обяви, че дошъл часът за неговата аудиенция. Тя, разбира се, знаеше всичко по въпроса, тъй като бе набирала на компютъра документите за прекратяването, но с нищо не би издала това. Присъстваше също Костанца Ю., наричана Кози, завеждащата отдел „Човешки отношения“ в „Парнас“, която седеше отстрани на бюрото, на малка заседателна маса. Всичко щеше да бъде — и трябваше да бъде — строго по правилата. Когато Дрискол влезе, Малачи Рос седеше зад бюрото си и не стана.

— Здравейте, Брендън! — Той дори не си направи труда да наподоби някаква дружелюбна усмивка за посрещане! — Седнете.

Дрискол беше на около четирийсет години. Извънредно спретнат, той имаше старателно подстригани мустаци на необичайно привлекателното си и някак асиметрично лице. С мощната си физика и късата си тъмна коса, боядисана дискретно русо по връхчетата, той изглеждаше като изпратен от актьорска агенция, за да изиграе млад и внушаващ известен страх шеф в някоя сапунена опера. От начина, по който се държеше, никой не би си направил извод, че е обикновен секретар или — както Маркъм винаги го наричаше — помощник на директора. Днес той носеше вратовръзка в убито синьо и черен делови костюм на тънко райе. Още не бе направил и крачка в кабинета на Рос, когато хвърли бърз поглед на Кози и разбра какво предстоеше.

Не се възползва от предложеното му място за сядане. Вместо това се приближи до стола и сложи ръцете си на задната му облегалка.

— Надявах се, че ще имам възможност да разчистя нещата на Тим, преди да стигнем до това — каза той. — Макар че, естествено, ви разбирам. Но ще направя каквото мога в следващите две седмици.

Рос положи усилия да изрази разочарованието си.

— Не смятам, че това ще бъде необходимо, Брендън. Аз реших и управителният съвет се съгласи, че няма да изискваме от вас да останете от днес нататък. — На бюрото пред него имаше дебел плик и той го вдигна. — Включили сме чек вместо двете седмици предизвестие, а освен това и едно обезщетение, което се надявам, че ще оцените като добро. Като се има предвид вашият дълъг стаж в компанията, както и високата оценка на господин Маркъм за вашата работа, управителният съвет одобри седем месеца пълно възнаграждение и пет допълнителни месеца с половин заплащане. Също така, разбира се, пълната ви осигуровка за пенсия и препоръчителни писма от мен и още няколко други членове на управителния съвет. Ще имате също така възможността, ако желаете, да останете включен в здравноосигурителната схема на служителите.

Дрискол стоеше неподвижен, обърканите емоции бяха изписани на лицето му. Накрая той кимна и преглътна, приемайки свършения факт.

— Благодаря ви, докторе. Това е много щедро. Предполагам, че ще искате да върна ключовете, пропуска за паркинга и така нататък.

Още докато го казваше, бе извадил портфейла си, после се порови в джобовете си. След като постави нужните неща на бюрото на Рос, той постоя изправен пред него още известно време. Накрая с леко прокашляне продължи:

— Календара му държах главно в компютъра на бюрото ми, макар че има и незавършена разпечатка в най-горното дясно чекмедже. Още не съм успял да уведомя всички, с които имаше уговорени срещи. Има също малко неизпратена кореспонденция и, струва ми се, няколко вътрешни докладни. Ако искате да изпратите някой с мен, аз с удоволствие ще ги разпечатам.

Но Рос хвърли поглед, подканящ Кози да се обади.

— Това няма да бъде необходимо, Брендън. Ще разгледаме целия този материал през следващите седмици. Стандартната процедура е, че бихме предпочели да излезете с придружител от сградата веднага след края на тази среща. — Тя се усмихна с топлината на кобра. — Разбираме, че това може да бъде малко смущаващо, но съм уверена, че разбирате, че в това няма нищо лично. Някои хора… — Тя остави фразата недовършена, поклати глава, после продължи. — Съдържанието на шкафчето до бюрото ви, включително пуловера ви и други лични вещи, са опаковани в кашони отвън. Охраната ще ви помогне да ги пренесете.

Поведението на Дрискол беше загубило малко от своята официалност. Той се обърна към Рос.

— А какво ще правите с личните документи на господин Маркъм? Той остави много конкретни указания да ги… какво да направя, в случай че…

— Ние ще се погрижим за тях — успокои го Рос. — Не се тревожете. Както знаете, господин Маркъм бе подготвил описания на своите проекти и подробни указания за управителния съвет именно в случай на подобни трагични събития като това. — Рос се надигна от стола си с дежурна усмивка. — Искам наистина да ви благодаря отново за вашата лоялност и дискретност. А също и за проявеното сега разбиране.

Това бе знак за край на срещата и Кози, по незабележим знак на Рос, скочи на крака, заобиколи масичката, бърборейки нещо неясно, и упъти очевидно стреснатия Дрискол назад към вратата.

— Трябва да кажа, че случихте на много хубав ден за начало на своя нов живот. Погледнете тази синева през прозорците. Не помня кога за последен път съм виждала небето толкова ясно. И като си помислите за бурята през последните няколко дни…

* * *

Уволнението на Брендън Дрискол, този досаден мухльо, беше първият, макар и мъничък слънчев лъч в живота му от смъртта на Маркъм насам. Веднага след като Кози излезе от кабинета му, Рос стана от бюрото си, отиде до барчето и си наля жестока доза охладена водка от бутилката „Скай“, която държеше във фризера си. Несъмнено сърцераздирателната сцена на прощаване с Дрискол в приемната приключи за десетината минути, докато той се наслаждаваше на питието си, защото Джоан звънна, за да му каже, че е свършило. Дрискол бе извън сградата.

Рос излезе от кабинета си, подхвърли някаква плоска шега на Джоан и зави надясно по застлания с килим коридор. Остъклената от пода до тавана стена от лявата му страна го караше да се чувства почти като че ли върви във въздуха — заливът блещукаше под него, а мостът „Бей“, вече изпълнен с движение, изглеждаше толкова близко, че можеше да го докосне. Сядайки на бившето бюро на Дрискол, вече в приемната на Маркъм, за миг той почувства странно усещане за загуба на ориентация. Даде си сметка, че след две седмици Джоан ще седи тук отпред, а той ще се е преместил в разкошните помещения зад вратата. Това бе самият връх на хлъзгавия стълб, по който се беше катерил като че ли през целия си съзнателен живот.

При всяка стъпка бе правил онова, което трябва, за да се стигне дотук. Нямаше спор — и управителният съвет го бе потвърдил — че той е най-добре подготвеният, за да се справи с работата. И сега, след като дребнавото суетене и ненужното двуличие на Маркъм бяха останали в миналото, вярваше, че в рамките на няколко месеца може да завърти отново бизнеса. Стига само дотогава да успееше да задържи компанията на повърхността.

Смяташе, че това е напълно осъществимо. Имаше идеи. Изпращането на онази сметка от тринайсет милиона долара на градската управа за вече извършени медицински услуги в доболничната помощ беше една от тях, макар да си даваше сметка, че това е само временна спасителна мярка. В краткосрочен план той държеше града в ръцете си, а дългосрочните му планове бяха да спре кръвотечението и да възстанови финансовото здраве на „Парнас“.

Докато очакваше екрана на компютъра да светне, той издърпа едно по едно чекмеджетата на бюрото на Дрискол и кимна доволно. Добре бяха свършили работата по изпразването им. Беше напълно уверен, че ще намери разпечатки от документите зад заключената врата на бившия кабинет на Маркъм. Рос смяташе да дойде тук през уикенда и да разгледа всяка страница от материалите. Но междувременно имаше един час до края на работното време и още един след това, до уговорената вечеря, и той искаше да се увери, че компютърът на Дрискол не съдържа нищо смущаващо. Много отдавна, преди още парите да станат такъв проблем, Рос бе закупил компютърна система, последна дума на техниката, която все още смяташе за едно от най-прозорливите си капиталовложения. Специално разработеният бизнессофтуер, който бе поръчал, даваше на някои служители като Кози и самия него, които притежаваха така наречената „операторска привилегия“, неограничен достъп до всички файлове. Това позволяваше на отдела на Рос да следи почти всичко, което се случва. Програмите за сигурност на системата можеха да броят ударите по клавиатурата на час, така че отделът се осведомяваше кои секретарки не са много натоварени или, както по-често биваше, са просто мързеливи. Ако някой служител прекарваше прекалено много време в Интернет или съчиняваше сценарий или любовно писмо през работно време, Кози също научаваше това в края на седмицата, когато идваха докладите. После тя разглеждаше тези доклади с Рос и заедно решаваха кое лице трябва да бъде наказано, защото всеки носеше вина за нещо. Това, по мнението на Рос, бе просто прекрасно — създаваш правилник за поведението на всички и след това го прилагаш селективно срещу хората, които не харесваш.

Само Брендън Дрискол, може би най-големият нарушител в компанията, бе успял да остане незасегнат от системата. Той пишеше на компютъра си любовни писма, разкази и стихове, посещаваше порносайтове в Интернет. Когато Маркъм бе в командировка, помощникът му понякога прекарваше половината ден в телефонни разговори с приятелите си. (Разбира се, телефоните също бяха интегрирани в компютърната система.) На Дрискол му се разминаваше за всичко това, защото Маркъм го закриляше.

Но сега Рос седеше пред неговото работно място. Дрискол бе сложил парола за личните си файлове, но Рос имаше собствена парола за операторска привилегия, която надцакваше тази на Дрискол. След като написа своето потребителско име и паролата си, се появи една вторична директория и Рос неволно и несъзнателно пусна тънка усмивчица.

* * *

Хотел „Мандарин Ориентал“, една от перлите в короната на Сан Франциско, имаше излъчването и усещането за сдържано великолепие, което Малачи Рос намираше за привлекателно. Освен това до него можеше да се стигне пеша от офиса, а спокойната разходка в тази прекрасна вечер бе даже по-приятна от обикновено. След мъчителните няколко дни, които бе прекарал, не само заради непосредствените последици от смъртта на Маркъм, но и справянето с пораженията от канонадата на „Градът говори“, Рос бе готов да приеме всяко успокоение, където и да го намери.

Всъщност известно успокоение беше намерил още в „Парнас“. Във файловете в компютъра на Дрискол имаше повече за Ерик Кенсинг, отколкото смяташе, че е възможно. Имаше кореспонденция за съпругата му Ан, отговорите на Маркъм на нещо като начални и най-малкото емоционални опити за шантаж, които Кенсинг бе приложил, за да запази работата си, докладни, справки за изплатени суми, лични мъмрения, ултиматуми. Удивително! Бе разпечатал всичко това и каза на Джоан да изпрати материалите на областния прокурор по куриер.

Бе разпечатал и няколко други файла. Тях бе прибрал в собствената си чанта, след което бе изтрил оригиналите от компютъра.

Нанси и момичетата бяха заминали на езерото Тахо за уикенда. Бе ѝ казал да предаде на пилота им Дарън да ги закара дотам без него. Бе затрупан от работа през цялата седмица и най-вероятно този график щеше да се запази през уикенда и в близко бъдеще. Бе ѝ казал в сряда вечерта. Намираха се в спалнята си и се готвеха да излязат за вечеря. Вратата беше отворена към коридора. Можеха да чуят как отвън момичетата си играят с Бети, тяхната гувернантка. Нанси малко се нацупи. Щял да ѝ липсва ужасно, особено за онова нещо. Поглеждайки към отворената врата, откъдето гласовете се чуваха само на няколко метра, тя разкопча ципа на полата си и се измъкна от нея, като я пусна на пода. Обръщайки се с гръб към него, тя се наведе и опря лакти на старинното италианско писалище до леглото им. Хвърли му през рамо една от своите типични усмивки, която сякаш казваше „Хайде да те видим, имаме може би две минути“, и прошепна настойчиво: „По-леко ще ми е да тръгна, ако ми дадеш нещо за спомен“.

— Добър вечер, господин Рос, добре дошли отново в „Силкс“. Изглеждате тъй, сякаш се радвате на някой особено приятен спомен.

Той се измъкна от унеса с механична усмивка.

— Здравей, Виктор. Радвам се, че съм отново тук.

— Насам! — покани го салонният управител. — Вашият гост е тук вече от няколко минути.

Гостът му бе Рон Медрас, много добре сложен, атлетичен господин на около четирийсет и пет, старши вицепрезидент на „Биосинт“. Допреди осем години това бе малка фармацевтична компания, създала си удобна за оцеляване ниша с производството на популярни лекарства, най-вече признати варианти на аспирина, тайленола, лекарство срещу простуда при бебета и противовъзпалителни препарати. Някъде по това време, обхванати от нарастващата треска за свръхпечалби и експлодиращи цени на борсата, която беше завладяла Силиконовата долина, Медрас и няколко други директори в „Биосинт“, които споделяха идеите му, решиха, че къщите им с по три спални в Маунтин Вю или Гилрой наистина са си много добре, много хубави, но именията с шест спални в Атъртън или Лос Алтос Хилс все пак бяха нещо по-добро.

„Биосинт“ знаеше, че лесно може да произвежда продукт, еквивалентен или почти еквивалентен на лекарствата, които носеха милиарди долари на компании като „Мерк“, „Бристъл-Майърс Скуиб“, „Пфайзер“. Онова, което ѝ липсваше, беше маркетингът, агресивният маркетинг сред големите клиенти — болниците и здравните организации. Дотогава тя просто работеше с веригите аптеки, откъдето идваше основната част от продажбите. Това трябваше да се промени.

Тази вечер Медрас осъществяваше типичното си посещение като продавач. Рос бе далеч не най-големият му клиент, но все пак бе доста важен. Това бе така, защото често пъти при появата на някое ново лекарство на пазара имаше съпротива, а Рос неведнъж бе проявявал готовност да включва новите продукти на „Биосинт“ в списъците на „Парнас“ почти веднага след пускането им. Това често водеше до ефекта на снежната топка. Сан Франциско не бе огромен пазар, но беше много добре забележим. Това го правеше достатъчно голям за целите на „Биосинт“. Когато Медрас отиваше при компании, десет или двайсет пъти по-големи от „Парнас“, той можеше да им каже: „Този продукт е толкова добър, че главният доставчик на здравни услуги в Сан Франциско го вписа в лекарствената си листа“. И другите медицински директори, впечатлени или успокоени, купуваха.

* * *

Две чашки аперитив придружиха първите десет-петнайсет минути, през които двамата мъже изразиха съжаление и съчувствие за загубата на Тим Маркъм, спомниха си хубави моменти с него, хвалиха неговия размах, ръководството и характера му. Но в тази неповторима обстановка с ордьовъра, който включваше може би най-доброто сашими в Западното полукълбо, тъжното настроение бе трудно да се задържи дълго. Когато сомелиерът предложи на Медрас да дегустира виното от бутилката „Латур“ от 1989 година, която бяха поръчали към азиатските агнешки пържоли, вече бяха преминали на по-приятни теми. Прекараха един час, обсъждайки с удоволствие игрите на голф, новите си играчки (Медрас току-що бе взел на изплащане един нов самолет „Саратога“), различни идеи и възможности за инвестиране.

Рос беше започнал да харесва лешниковия цвят на ликьора „Франджелико“ и се наслаждаваше на втората си чашка с кафето, когато Медрас най-после стигна до онова, за което двамата бяха дошли да си говорят.

През последната година „Биосинт“ беше разработила нов продукт. Държан в пълна тайна досега, той очакваше одобрението на Федералната агенция по лекарствата и Медрас знаеше от надежден източник, че добрите вести се очакваха през следващия месец. Компанията се бе домогнала до процес, който им позволяваше да правят инсулин на една пета от сегашните производствени разходи.

Рос остави чашата си на масата.

— Като казваш една пета, това означава двайсет процента, нали?

Медрас кимна, алчността възпламени погледа му.

— И ще предадем спестеното направо на вас.

Рос бързо направи изчисленията наум.

— Един долар дозата? Че това ще се покрие само от вноските. Това ще прехвърли цялата работа от червеното в черното.

— Да. Вярваме, че ще стане така. Макар че, разбира се, има някои проблеми.

— Проблеми има винаги.

Но Рос знаеше, че ако компания като „Парнас“ се заеме с това сериозно, много от проблемите може да бъдат смекчени. Например оплакванията за възможни редки странични ефекти можеха да не бъдат придвижени към федералните власти. И ако новият инсулин влезеше в списъците, неговото използване щеше да започне почти незабавно.

— Исках да ти кажа това — продължи Медрас, — защото през следващите две седмици търговците ще посещават вашите лекари. Искаме да имаме достатъчно образци с достатъчно случаи, за да може, когато започнат истинските продажби, хората да са спокойни относно този продукт — и лекари, и пациенти. Става дума за невероятен пробив, Малачи. Това наистина може много да промени нещата.

Рос му вярваше, макар че не бе длъжен да го прави. Федералната лекарствена служба щеше да провери. И ако все пак се окажеше, че има някакъв провал, Рос не смяташе, че е негова работа да бъде страж на държавната агенция.

Той имаше своя собствена мисия — да демонстрира, че добрата медицина и печалбата не са несъвместими. Връзките, които той и други подобни нему медицински директори осъществяваха с „Биосинт“ и други сродни компании, помагаха общодостъпното здравеопазване да се превърне в реалност. По-евтиният инсулин беше само един от стотиците примери. Някой трябваше да го натика в устата на хората, ако се налага. Просто нямаше друг начин, просто за всичко се заплаща.

Успокоен, че новият му продукт ще се появи в списъка на „Парнас“ веднага щом агенцията го одобри, Медрас плати сметката, допи кафето си и се сбогува. След като той си тръгна, Рос остана на масата да довърши своя „Франджелико“. Помещението се изпълваше все повече с добре облечени групи хора по двама и по четирима и той поседя, облегнат на стола, за да се полюбува още малко на екстрите, които му осигуряваше неговото положение. После протегна ръка надолу към десния си крак и вдигна тънката кожена папка, която Медрас му беше оставил. Отмести стола си назад достатъчно, за да може да отвори папката на скута си. Вътре имаше три хванати с бандерол пачки от стодоларови банкноти, ключ за стая с формата на кредитна карта и лист от бланка на „Биосинт“, на който Медрас беше написал номера на стаята.

Пет минути по-късно и четирийсет и два етажа над града Рос носеше папката със себе си, когато излезе от асансьора и прекоси остъкления коридор, свързващ двата корпуса на „Мандарин Ориентал“. Вече бе съвсем тъмно и градските светлини блещукаха далеч под него. Винаги спираше тук, за да се порадва на усещането за главозамайване, за реене над целия свят.

Когато стигна до своята стая, мушна картата, почука и бутна вратата.

— Господин Рос?

Гласът беше нежен като музика, култивиран и мелодичен. Тя се появи гола от спалнята зад ъгъла, млада и много симпатична японка. Очите на Рос се заковаха върху малката татуировка на кама над дясната ѝ гръд, която сочеше право надолу, а острието ѝ завършваше до зърното, пронизано от мъничка златна халка.

— Здравейте — каза тя с почтителен поклон. — Аз съм Кумико. Елате. Позволете ми да ви помогна за дрехите.

19

С времето отново се случваше нещо чудно — нощта се бе изпълнила с благоухание.

Брако и Фиск бяха паркирали на улицата пред дома на Глицки. Брако беше зад волана, смъкнал стъклото от своята страна и облегнал лакътя си на него. Дъвчеше клечка за зъби, която беше взел от щанда в магазина за сандвичи на „Клемънт“, където си бяха купили „Рубънс“ и „Доктор Пепър“. Фиск също бе отворил прозореца си и мърдаше неспокойно на седалката. Най-накрая погълна остатъка от своята напитка.

— Няма да дойде. Това е тъпо.

Брако обърна глава.

— Няма нужда да оставаш. Ще му кажа, че е трябвало да отидеш някъде. Можеш да вземеш колата. Аз ще се прибера някак. Ти имаш семейство, Харлен. Както и той. Ще разбере.

— Тази сутрин съвсем не изглеждаше толкова склонен да разбере.

Самата истина. Първата работа на Глицки беше да дойде до бюрото на Харлен и на висок глас да предложи да го премести незабавно в който и да е друг отдел, ако не желае да бъде повече в отдел „Убийства“. Инспекторите в отдел „Убийства“ не се чупят рано от работа. Разбираше ли това инспектор Фиск?

Макар че сега, помисли си Фиск, не беше рано. Беше девет часът, по дяволите.

— Той не ни очаква, Дарел, пет пари не давам какво ти е казал. Тръгнал си е от работа по-рано, ядосан, и сега е излязъл за вечерта, а може би и е заминал за уикенда.

— Добре, върви. — Дарел извади ключовете от стартера и ги пусна в скута на партньора си. — Но аз оставам.

Фиск плесна с ръка по външната страна на вратата.

— Не мога да си тръгна сам, там е въпросът. Ако си тръгнем заедно — окей, ще кажем, че сме изморени. Но ако съм само аз, а ти останеш тук…

Брако все още имаше много от своя „Доктор Пепър“, затова бутна сламката в устата си. Когато я извади, преглътна и каза:

— Той ми разпореди да докладвам всеки ден. Лично.

— Така ли? Да, ама не е тук, ако не си забелязал. Не беше в отдела, когато се явихме там. Не може да очаква от нас да го издирваме, за да му докладваме. Очевидно напълно ни е забравил.

Отговорено му бе със свиване на рамене.

— Може би.

Но Фиск продължи да опява:

— Ами ако е умрял, тогава какво? Ще отидеш да докладваш на гробищата ли? Всяко нещо си има изключения, разбери.

— Днес е първият ден, Харлен. Човек не прави изключения в първия ден, когато започне да се занимава с нещо. Това би ги превърнало в правила.

Погледна в огледалото за обратно виждане и видя, че на улицата иззад завоя изникват фарове.

— Идва някой.

Фиск се обърна докрай на мястото си.

— Не е той.

— Пет долара, че е той.

— Имаш ги.

* * *

Вбесен от това, че (както му се струваше) Джакман и Аш бяха узурпирали правото му на арест, а Харди бе въртял своите адвокатски игрички за негова сметка, Глицки изгуби всякакво настроение за повече работа през деня. Да вървят по дяволите.

Когато се прибра вкъщи, реши да прекара целия уикенд в почивка. Остави пейджъра и мобилния си телефон в шкафчето до леглото, след това видя бележката на Орел, която му напомняше, че той и Рейни бяха тръгнали заедно с клуба да карат сноуборд, един последен опит да се осакатят преди лятото. Значи през уикенда нямаше да има хлапета. Щеше да бъде истинска почивка.

Когато Трея се прибра, попита я дали е навита за една вечер в града. Нямаше нужда да пита за втори път. Двамата отидоха в марокански ресторант на „Балбоа“, където седнаха на пода и ядоха с пръсти, прокарвайки всичко със сладкия топъл чай, който сервитьорът им наливаше от височината на кръста си в чашите на пода, без да разлее нито капка. Добър спектакъл.

Вечерта беше толкова прекрасна, че решиха да повървят пеш до „Оушън Бийч“. На връщане някакъв допир на бедрата им ги накара да решат да се насочат обратно към дома.

Свободното място до тротоара само четири къщи преди жилището им ги накара да решат, че тази нощ наистина имат късмет и всички звезди са се подредили, за да им осигурят усамотеност и спокойствие. Ръката на Глицки беше на рамото на Трея, нейната — около кръста му.

— Не гледай сега — каза Трея.

Двама мъже бяха току-що слезли от колата си и вървяха към тях. Тя прошепна:

— Да се надяваме, че са някакви хулигани, които се канят да ни нападнат и оберат. Можем да ги убием бързо и да се приберем.

— Наистина са хулигани — отговори полугласно Глицки. После малко по-високо добави: — Господа, на вечерна разходка ли сте тръгнали?

— Казахте да докладваме всеки ден, сър — обясни Брако.

— Но ако моментът не е подходящ… — Фиск даде да се разбере, че и според него не е подходящ.

— Не, много е подходящ, Харлен.

— Моментът е страхотен — съгласи се Трея, кимайки към Фиск. — Просто невероятен.

Глицки докосна ръката ѝ.

— Струва ми се, че и двамата не познавате моята съпруга. Трея, това са инспекторите Фиск и Брако.

— Аншанте! — каза тя със сносен френски акцент. Усмивката ѝ може би изглеждаше искрена. — Слушала съм толкова много за вас.

* * *

От една страна, Глицки изпитваше някакво малко задоволство, че Дарел Брако беше изпълнил така старателно нареждането му. От друга, не му се искаше неговите хора да придобиват навика да се отбиват у дома му. Но сега станалото — станало. Романтичната вечер с жена му продължи, като тя се бе настанила до него на канапето, а Брако и Фиск седяха на столове, които бяха пренесли от кухничката.

— Става въпрос за „Парнас“, нали? — попита тя мило. — Има ли някой нещо против да остана?

Нямаше възражения.

Брако бе поставил малкия си бележник на масата за кафе пред себе си и редовно поглеждаше в записките.

— Най-напред започнахме с болницата. Знаете ли, че Кенсинг е закъснял за работа във вторник сутринта? Цял час по-късно е отишъл.

— Не — отговори Глицки. — Нищо не знам за това какво е правил Кенсинг през този ден. Но защо смятате, че е важно да се спомене, ако е закъснял?

— Заради колата — обясни Фиск. — Къде е бил по време на катастрофата?

— Първоначалната злополука? — попита Глицки. — С Маркъм?

— Още ли се занимаваш с тази част на случая? — попита Трея. — Мислех, че след като откриха калия, ти горе-долу зачеркна това.

Всъщност Глицки бе приключил набързо с това още в началото и продължаваше да смята въпроса за изчерпан. Но си даваше сметка, че момчетата са се заели с това, и не искаше да пресича бликналия ентусиазъм.

— На този етап оставаме открити за всякакви предположения — каза ѝ той на техния таен език. После се върна към инспекторите. — И попитахте ли Кенсинг къде е бил?

— Не, сър — отговори Брако. — Самите ние не сме разговаряли с него отново, но снощи той изобщо не го спомена, когато вие го разпитвахте. Изглежда обаче, че би трябвало да му е минало през ума. Казал е тази сутрин, че е имал неприятности с колата.

Отново коли. Глицки кимна неангажиращо, но вътре в себе си бе убеден, че можеха да си лаят под това дърво безкрайно дълго и нямаше да постигнат нищо.

— А какво знаете за времето, след като Маркъм е стигнал до спешното отделение? Как е било там? Напрегнато? Какво?

Брако бе готов с отговора.

— Всъщност, сутринта е започнала доста мудно. Имали са едно хлапе, на което трябвало да правят шевове на главата, и някаква дама, която паднала и си счупила крака, но когато дошла линейката, пострадалите вече били прибрани отзад.

— Отзад? — попита Глицки.

— Да. Когато се влезе, първо има една чакалня, след нея място, където ги преглеждат, и после ги откарват в голяма открита зала с много подвижни легла и в средата — медицински пункт, където се мотаят лекарите и сестрите. Именно там са внесли Маркъм веднага, щом е пристигнал, а после и в хирургията, която е малко по-надолу по коридора.

— На този етаж има пет-шест операционни. Във всяка има запас от калий и други спешни лекарства.

— Калий има също и в медицинския пункт до подвижните легла.

— Ясно. — Това беше добре, но Глицки вече се бе досетил, че някъде наоколо трябва да е имало калий. Както и преди, двамата инспектори без съмнение бяха събрали много информация. Проблемът им бе да различават кое от нея е полезно. Разбра, че ако иска да стигне до същественото, трябва да им задава правилните въпроси. — Когато са приели Маркъм, жена му била ли е с него?

Те се спогледаха, като че ли за да потвърдят.

— Да. Отвън и след това, когато са подготвяли залата за операцията. Може би за десет минути.

— А после какво? Когато е влязъл за операция?

Отново се кръстосаха погледи и Брако отговори:

— Когато е излязъл от операционната, тя е била в чакалнята, после се е преместила в чакалнята на интензивното отделение.

— Ясно — отсече Глицки. — Но оставала ли е в някой момент сама до централния пункт на сестрите при подвижните легла? Това ме интересува. — Разбра, че никой от тях не е погледнал на нещата от този ъгъл и затова реши да зададе друг въпрос. — Как се е държала? Някой разказа ли?

Фиск поведе обяснението.

— Разговарях с двете сестри, които са били там…

— Колко дежурят обикновено? — прекъсна ги Глицки.

— Две през нощта, тоест от десет до шест, после четири през деня.

— Значи е имало четири дежурни? Къде са били другите две?

Брако се впусна на помощ на партньора си.

— При другите двама пациенти, сър. Заради закъснението на един от докторите в спешното този ден в началото на смяната е имало недостиг на лекари. Приготвяли една от другите операционни за счупения крак и едната сестра е чакала хирурга там с дамата. Другата е стояла с хлапето и майка му, докато лекарят е зашивал главата му.

— Така. — Глицки реши, че най-после си е изяснил картината. — Двама лекари, четири сестри, трима пациенти, двама придружители. — Той се обърна към Фиск: — Значи говорихте със сестрите на Маркъм какво е било състоянието на съпругата? Мъже или жени са, между другото? Сестрите?

— И двете са жени — отвърна Фиск. — Да, сър, и двете ги питах как е била тя.

Глицки продължаваше да чака.

Трея усети нетърпението на съпруга си и попита леко:

— И как е била, инспекторе?

— Замаяна — отговори Фиск. — Много разстроена. Почти не можела да говори.

— И двете ли казват това?

— Да, сър. Казаното от двете напълно съвпада.

— Плачела ли е?

— Да, сър. Специално попитах за това. Плачела кротко, от време на време.

Глицки замълча. Брако беше изслушал внимателно диалога и след като се консултира с бележките си, реши да добави още нещо от себе си.

— Аз също разговарях с една от сестрите, сър. Някоя си Дебра Малър. Придружавала е госпожа Маркъм, когато са внасяли Маркъм в операционната и после обратно до чакалнята, където тя — Малър — в продължение на няколко минути я държала за ръката. Та Малър използваше израза „замаяна като от бомба“. Госпожа Маркъм непрекъснато повтаряла: „Не могат да го оставят да умре. Няма да го оставят да умре, нали?“.

Глицки си помисли две неща: първо, че госпожа Маркъм, би могла, разбира се, да бъде добра актриса, но все пак, това не звучеше много като казано от жена, която планира да убие съпруга си през следващите два часа. Второ, ако сестра Малър я е придружила от зоната на подвижните легла до операционната и обратно, тогава Карла не е оставала сама, за да може да грабне ампула с калий от медицинския пункт в средата на помещението. Все пак той искаше да бъде сигурен по този въпрос.

— Значи тя не е чакала в зоната с подвижните легла?

— Не, сър. Отвън, в чакалнята и после горе, до интензивното.

— Добре — приключи Глицки. — Да продължаваме нататък. Колко време е бил Маркъм в операционната?

Фиск хвърли благодарствен поглед към Брако, който не само си бе водил добре бележки, но и бе записал тъкмо каквото трябва.

— Малко по-малко от два часа — съобщи Дарел, после добави по своя инициатива: — Когато излиза и бива приет в интензивното, някои от шефовете на „Парнас“ вече са пристигнали там. Малачи Рос, медицинският директор. Също и секретарят на Маркъм на име Брендън Дрискол, който май е влязъл в малък спор с доктор Кенсинг.

— За какво?

— Достъпа до шефа му.

— Маркъм? Нали е бил в безсъзнание? Имало ли е момент, в който се е връщал в съзнание?

— Не, сър.

— Тогава защо е искал да го види Дрискол?

— Изглежда, че никой не знае. — Разочарованието на Брако, че не е успял да открие защо, бе очевидно. — Но все пак е влязъл.

Глицки се наведе напред.

— Дрискол? Бил е в интензивното? Колко време?

— И това — отговори Брако — никой не знае със сигурност. Но когато Кенсинг го открил там…

— Искаш да кажеш, че е бил сам?

— Да, сър. По всичко изглежда. И когато Кенсинг го открил там, ужасно се разсмърдял и го изритал.

Глицки отговори пресилено спокойно:

— Не смятам, че „разсмърдял“ е глагол, който би трябвало да употребявате, Дарел. Значи казвате, че Кенсинг и Дрискол са се скарали?

— Кратко, но много остро. Кенсинг буквално го е изхвърлил.

— От отделението? От болницата?

— Не. Само от отделението. От интензивното. Но когато Маркъм умрял, Дрискол все още е бил наоколо.

— Хората спомнят ли си го?

— Да. Напълно се бил скапал. Хленчел като бебе.

— Ясно. Какъв ви е източникът за тези последни неща? Появили ли са се сестрите от операционните?

— Не — отговори Фиск. — Има друг сестрински пункт пред интензивното отделение.

— Записал съм имената — обади се Брако. — В интензивното има поне дванайсет редовни сестри, три смени, по две на смяна, но карат по две седмици, после две седмици почиват. Явно е доста напрегнато.

— Затова се казва и „интензивно“ — каза сухо Трея.

Глицки стисна ръката ѝ и продължи:

— Значи излиза, че при целия този персонал понякога интензивното е празно, така ли? Като изключим пациентите?

— Точно така. — Брако изостави записките си и продължи по памет. — Всички са на монитори за сърцето, кръвното налягане, бъбречните функции и кой знае още какво. Лекарите и сестрите влизат редовно, но не е направено така, че в пункта да има сестра през целия ден. Имат си и други занимания — доставка на материали, попълване на документи, почивки.

Глицки помисли над това.

— Могат ли да виждат от своя пункт дали някой влиза или излиза от интензивното?

— Разбира се, ако са там. Мястото е точно там.

— И така, кой е влизал и излизал?

Брако прелисти една-две страници от бележника си и прочете:

— Освен Кенсинг, още двама лекари — Коен и Уолтрип. Освен това две сестри — имам им имената някъде отзад.

— Ясно. Давай нататък.

— След това Дрискол, Рос, трима родственици на друг пациент в отделението, дошли са в сутрешните часове за свиждане. Мога да намеря имената им.

— Може би по-късно, Дарел, ако потрябват. По кое време е умрял Маркъм, разбрахте ли това?

Брако отново бе готов.

— Дванайсет и четирийсет и пет, плюс-минус.

— Значи Маркъм е бил в интензивното около четири часа?

— Горе-долу, да. Може би малко по-малко.

Изплува му друга мисъл.

— Рос също е влизал, нали? Защо?

— Не зная — отговори Брако.

— Но той е лекар, нали знаете — допълни Фиск. — Командва цялото заведение. Бил е там с Кенсинг веднага след като са преместили Маркъм от операционната.

След момент мълчание Глицки накрая кимна.

— Добре. Това ли е?

Брако прелисти една-две страници, после погледът му се спря на Глицки и Трея. Вдигна глава и кимна.

— За днес, сър. — После добави: — Съжалявам, че ви прекъснахме вечерта.

— Не говорете глупости — каза бързо Трея, докато се изправяше. После шеговито размаха пръст към тях: — Само не го правете отново.

Глицки я последва и също се изправи.

— Да се стои до късно е част от нашата работа.

Бе съвсем искрен, като проста констатация на факта, но още докато казваше това, осъзна по изражението на Фиск, че той ги възприе като поредното напомняне на Глицки за слабостите му като полицай.

А това не беше справедливо. Тези двама неопитни инспектори най-после бяха свършили някаква значителна работа по разследването. Бяха стояли до късно, за да му докладват. Стараеха се. Бяха работили дълъг ден. Глицки знаеше, че една добра дума за тях няма да го убие. Опита се да вложи малко ентусиазъм в гласа си:

— Добра работа сте свършили днес, момчета. Наистина. Давайте така. Само едно нещо. Утре сутринта не забравяйте да дадете записите си за незабавно дешифриране. Искам всичко това да го имам записано.

Двамата мъже замръзнаха и си размениха угрижени погледи.

Глицки веднага разбра.

— Правили сте запис на всички тези разговори, нали?

* * *

Харди не забрави да купи цветята. При това бяха красиви букети, и двата. Бледи розови пъпки за дъщерята, „Пролетна фантазия“ за съпругата. Стояха до него на празната седалка на колата, докато обикаляше да търси място за паркиране в квартала си. Не се надяваше Франи и Бек да им се порадват точно сега, най-вероятно и двете бяха отдавна заспали.

Оставаха десет минути до полунощ.

Бе излязъл от кабинета на Страут в добро настроение. Вечерта бе топла, въздухът ухаеше. Чувстваше удовлетворение от постигнатото. Беше се разбрал с Джакман чудесно в полза на своя клиент, бе убедил съдебния лекар да аутопсира Джеймс Лектър веднага, след като уреди нещата със семейството. Беше се обадил на Франи от мобилния телефон, за да ѝ каже, че ще се бави не повече от час и ще се прибере. Беше предложил по пътя да вземе малко прясна сьомга, за да си направят първото барбекю за сезона.

Когато се завърна в кабинета си, късметът продължи да го спохожда. Съобщението за смъртта на Лектър беше във вчерашния „Кроникъл“ и там се изброяваха роднините, които фигурираха в телефонния указател. Харди се обади на най-големия син, Кларк, и го откри в дома му на „Аргело“, на средата по пътя към дома на самия Харди. Уговори си среща, когато мине оттам. Може би най-удивителното бе, че на телефонния секретар имаше само едно съобщение — тъжното известие от Пико, че акулата Франсис не е успяла да оцелее. Просто си помислил, че може би следва да го уведоми.

Но дори разочароващата новина на Пико не можа да развали настроението му. Всъщност дори почти се изкуши в последната минута да се обади в „Стайнхард“, за да покани Пико заедно със семейството му на барбекюто със сьомга, за да ги разведри малко. После си спомни, че беше направил почти същото с Моузес и Сузан предишната вечер и се отказа. Може би щеше да е най-добре тази вечер да си бъдат сами, семейно.

Но след първия половин час с Кларк и Пати Лектър и с Елън, вдовицата на Джеймс, той се обади отново на Франи и каза, че съжалява, но може би малко ще се забави. Семейство Лектър не били склонни да разрешат аутопсия. Убеждаването им щеше да бъде дълго и трудно. Щеше да се опита да се прибере вкъщи колкото може по-скоро, но сигурно най-добре би било тя да се погрижи за децата и да не го чакат за вечеря. Бе му отговорила, че няма проблем, и в гласа ѝ нямаше гняв, нито дори разочарование. Единственото, което му се стори, че долови, бе дълбока умора и в известен смисъл това го разтревожи повече, отколкото ако му беше направила скандал.

Най-после той намери място за паркиране далеч, на три пресечки от къщата си. Стиснал посмачканите букети в ръка, вдигна резето на градинската порта, пусна го зад себе си и с пет крачки прекоси пътечката, която разделяше по средата зелената морава пред къщата. Най-накрая бе успял да получи съгласието на семейство Лектър, но едва след утрешното опело, след което тялото на господин Лектър, вместо да бъда положено в земята в семейния парцел в Колма, щеше да стигне до металната маса на Джон Страут в моргата. Довлякъл се до входа, той се закле, че му е писнало да се прибира вкъщи по нощите. Трябваше да промени нещо — не просто заради себе си, а заради децата, жена си и брака си.

Разбира се, никъде не светеше. Той се вмъкна тихо, макар че дървесината се беше надула от топлото време и трябваше да блъсне вратата, за да я затвори. Утре, помисли си той, ще оправи това — ще я изравни както трябва. Дърводелството бе нещо, с което навремето се справяше добре, и дори му доставяше удоволствие. Би могъл да свърши и някоя друга къщна работа. Пролетно почистване. Можеха да отворят всички прозорци и да пуснат въздуха отвън да проветри последния застоял дъх от зимата, може би да си пуснат някои стари парчета на „Бийч Бойс“ или „Игълс“, да усилят звука, за да има това приятно спокойно настроение, докато всички заедно спретнат къщата в добра форма за лятото. Да изключат всички телефони.

Като светна лампата в коридора, той влезе във всекидневната и остави цветята на креслото си за четене. Бележката от Франи бе под един от слоновете на лавицата, точно на мястото, където бе сигурна, че той ще я види, когато влезе.

Дизмъс. Реших да заведа децата в Монтерей за уикенда. Връщаме се в неделя, късно следобед. Фран

Нямаше „мили“, нямаше „целувки“, нямаше дори „Франи“.

Харди смачка бележката в шепата си и се облегна с другата ръка на лавицата. Главата му клюмна, сякаш му бе нанесен удар.

20

В осем часа на следващата сутрин Харди беше на път. Той не знаеше в кой от десетките, ако не и стотици хотели и мотели са отседнали Франи и децата, но ако бяха в Монтерей, струваше му се абсолютно сигурно, че първото нещо, което ще направят, е да отидат в аквариума.

До отварянето имаше още петнайсет минути, но от входа нагоре по хълма вече се виеше дълга опашка от посетители. Той започна от началото ѝ, стигна до края, после си намери една ниска стена от отсрещната страна на улицата, където можеше да седне, като не изпуска от поглед опашката, която продължаваше да нараства.

Докато беше карал по първа магистрала, не беше видял крайморска мъгла, сега също нямаше. Обикновено Монтерей беше също така обвит в мъгла като Сан Франциско, но очевидно днес денят щеше да бъде като на пощенска картичка — скоро нямаше да му трябва даже лекото сако, което носеше.

Те се появиха иззад ъгъла, две пресечки нагоре. Хлапетата бяха насред някоя от типичните си закачки — даже от това разстояние до него достигна кикотенето на Винсънт, после пищенето на Ребека, когато тя се нахвърли в отговор срещу брат си. Франи вървеше няколко крачки зад тях, главата ѝ беше наведена, може би в израз на търпеливост и дори безразличие, а ръцете ѝ бяха мушнати в джобовете на станфордския ѝ блузон. Беше по къси панталони и маратонки и с дългата си червена коса, пусната свободно, лесно можеше да мине за по-голямата сестра на хлапетата, може би осемнайсет- или двайсетгодишна.

Харди се изправи до ниската стена и продължи да наблюдава приближаването им. Хлапетата си играеха като кученца, закачаха се едно друго, гъделичкаха се и се смееха. Тези глуповати игри често (ако не и винаги) подлудяваха Харди вкъщи, особено през последните няколко месеца. Внезапно от това разстояние той съумя да види нещата малко по-обективно. Децата му се държаха точно така, както можеше да се очаква да се държат. Бяха добри деца, озовали се внезапно на приятно изненадваща ваканция, и съответно си прекарваха чудесно заедно, здрави и безгрижни.

Тогава, помисли си Харди, какъв беше неговият проблем — да не може да им се радва по-силно?

Сега Ребека беше сложила ръката си на рамото на Винсънт — бяха почти еднакво високи. Изведнъж Франи прескочи няколко стъпала надолу и ги настигна с весел вик, гъделичкайки ги под мишниците:

— Хванах ви!

Още писъци, още смях, сега хлапетата се обърнаха срещу майка си, хвърляха се срещу нея, отбягваха я, докато тя се бранеше и отблъскваше атаките им. Харди просто не можеше да си представи онова чисто удоволствие, което очевидно изпитваха.

Той започна да пресича улицата, когато Винсънт се отскубна след поредното си нападение. Бяха стигнали вече на около една пресечка от Харди, когато синът му спря и се взря в него. След един миг разпознаването се превърна в увереност и той извика с вид на пълно щастие и самозабрава:

— Татко!

Пет секунди по-късно той връхлетя Харди с пълна скорост, увивайки ръце и крака около него. Последва една истинска прегръдка, преди баща му да го сложи на земята.

— Мислех, че няма да дойдеш. Мама каза, че си много зает.

— Реших да бъда свободен.

Ребека също се втурна надолу и го прегърна.

— Толкова се радвам, че дойде, татко. Какъв чудесен ден, нали? Просто не мога да повярвам колко е хубаво тук. Толкова съм щастлива.

— Аз също.

Харди я задържа за миг, после вдигна ръка и плахо поздрави жена си.

Тя остана със скръстени ръце.

— Здрасти!

Ребека, която никога не изпускаше нищо, попита:

— Вие двамата да не сте си сърдити? Нали няма да се развеждате?

— Никога — отговори Харди, все още прегърнал дъщеря си. — Даже да бяхме луди, пак нямаше да се разведем.

— Наистина ли?

— Стига, Бек. — Винсънт не можеше да търпи страховете на сестра си. — Колко пъти трябва да ти го повтарят? Не се развеждат. — После се обърна към родителите си: — Нали така?

— Така е — потвърди Харди.

Франи още не беше казала нищо по темата, но изведнъж престана да изглежда толкова стресната и озадачена и измина останалите няколко стъпала до Харди, който стоеше, прегърнал Бек.

— Много обичам баща ви — каза тя, като му лепна една целувка на бузата. — И никога няма да се разведем, никога. — После го изгледа продължително. — Макар че някой ден може да се наложи да го убия.

Дъщеричката ѝ отвори уста, очите ѝ се разшириха от ужас.

— Мамо!

— Шегува се, Бек, шегува се. — От името на родителите си Винсънт направи гримаса, за да изрази глупостта на сестричката си. — Как не, наистина, да убие татко!

После изведнъж, виждайки пролука, той я смуши отново с пръст. Бек незабавно изпищя от удоволствие, извъртя се, измъкна се от прегръдката на Харди и се втурна подир брат си надолу по хълма.

Харди и Франи останаха на място, заедно.

— Искаш ли ме тук? — попита той.

— Разбира се. Макар че ми се иска да не се налага да отвличам децата, за да ти привлека вниманието.

— И на мен ми се иска. Но май понякога това помага.

— Надявам се, че не ми се сърдиш много. Може би ще се постараеш в тази насока.

— Точно това и правя, ако щеш вярвай. Старая се. Даже и в тоя момент — добави той. После поклати глава. — Извинявай.

Тя го прегърна през кръста и двамата тръгнаха надолу по хълма.

— Ще го преживея.

* * *

Брако живееше в три превърнати в стаи помещения върху сградата на гаража зад къщата на баща му в „Сънсет Дистрикт“ на улица „Пачеко“.

През изтеклата седмица бе работил до късно, затова тази сутрин си отспа. След като отдели един час на гиричките, той направи малък крос, а после изяде пет банана с по-голямата част от кутия царевични пръчици. Сега, като си взе душ и се облече, Дарел седеше с баща си на дървена маса до отворения прозорец в кухнята. Задната част на къщата имаше южно изложение и слънчевата светлина заливаше половината маса. От време на време полъх на бриз раздвижваше дантелените пердета на прозореца.

Анджело Брако някога бе изглеждал много подобно на сина си, а и сега все още приликата в чертите се усещаше. Преди шест години обаче бе починала жена му, която му беше готвила здравословно и се бе старала той да се поддържа в добра форма. След като нея я нямаше, той започна отново да си хапва месо и картофи. Освен това започна работа като шофьор на кмета и по цял ден седеше. През последните няколко години беше понапълнял, така че при ръст 170 сантиметра тежеше около сто килограма. Тази сутрин бе облякъл тениска, която прилепваше по тялото му. След като отпиха първите глътки от кафето, Дарел реши да каже нещо.

— Знаеш ли, ако искаш, можеш да използваш моите гирички понякога. Те си стоят ей там.

Баща му предпочете да не отговаря пряко.

— Видях те, като излезе тази сутрин. Колко пробяга?

Синът сви рамене.

— Не знам. Може би седем-осем километра. Денят беше добър.

— Не те сдържа, а? Да чувстваш как смъкваш килограмите — нали така се казва? — Анджело отпи от кафето. — Аз ако пробягам осем километра, ще падна мъртъв.

— Много е вероятно, но човек не почва оттам. Постепенно стигаш до това.

Анджело усети, че синът му проявява загриженост и кимна с одобрение.

— Е, може и да го направя.

— Ще ти правя компания, ако искаш. Трябва да започнеш да спортуваш, татко. Малко да го намалиш това. — Той посочи корема. — Казват, че ходенето пеша е също толкова полезно, колкото бягането.

— Нима? Вярваш ли го?

Дарел не се сдържа и се усмихна.

— Не. Но като начало… Или пък гиричките… Изобщо сега има много начини. Може дори да се запишеш в клуб за фитнес.

Това предизвика изблик на смях.

— За ходенето — може и да се съглася, окей. Наистина. Ще си помисля. Но за клуб дума да не става, ясно? Ако ще хвърлям толкова труд, не искам никой друг да ме гледа. — Той се поизправи на стола, прибра малко корема си, после отново го отпусна. — Значи затова ми почука на вратата? Да ме агитираш за ползата от упражненията?

— Не — отвърна сериозно Дарел. — Просто случайно забелязах, че баща ми е сложил малко килограми в повече и че това може би няма да му е съвсем от полза. Това е всичко. Може би просто искам той да е край мен малко по-дълго, нали?

— Ясно.

— Всъщност дойдох заради Харлен.

— Какво става с него?

— Ами ето, сега е събота и двамата сме в почивка, което нямаше да е проблем, ако не се случваше нищо. Обаче сега сме затънали в разследването на това убийство и трябва да разпитваме свидетели, ако искаме да стигнем донякъде, което може и да стане, ако сме по-упорити. Но той има семейство и днес е събота… Току-що говорих с него.

— И какъв ти е проблемът?

— Проблемът ми е, че сме партньори и не искам да го прескачам. Но искам да говоря с някои хора.

— Ами обаждаш му се пак, казваш му какво смяташ да направиш, отиваш и го правиш.

— Толкова просто, значи?

— Нещата обикновено са прости — кимна баща му.

* * *

Днес е дата 14 април 2000 година, неделя. Часът е дванайсет и двайсет. Говори инспектор сержант Дарел Брако, значка номер 1689. Намирам се в жилище №2555 на булевард „Лейк“. С мен е госпожа Джейми Рат, дата на раждане 12 юни 1958 година. Разпитът се провежда във връзка със случай номер 002231977.

Въпрос: Госпожо Рат, колко добре познавахте Карла Маркъм?

Отговор: Тя беше най-добрата ми приятелка. Познавам я, откакто нашите момиченца ходеха на детска градина заедно.

Въпрос: Кога я видяхте за последен път?

Отговор: Във вторник миналата седмица. Отидох в къщата ѝ, когато разбрах какво се е случило с Тим.

Въпрос: Колко време останахте там?

Отговор: Тръгнах си около девет и половина — десет без четвърт вечерта.

Въпрос: Кои, освен членовете на семейство Маркъм бяха там, когато си тръгнахте?

Отговор: Доктор Кенсинг беше все още във всекидневната. Ние, останалите, си тръгнахме заедно, почти накуп.

Въпрос: Познавахте ли доктор Кенсинг?

Отговор: Бях чувала за него, но не се бяхме запознавали. Усетих, че Карла беше малко изненадана, когато той пристигна.

Въпрос: На какво го отдавате?

Отговор: Ами… Беше малко неловко. Двамата с господин Маркъм не са се разбирали много, а и освен това е бил дежурен през този ден. Разбира се, това беше преди да науча, че доктор Кенсинг е убил Тим.

Въпрос: Не мисля, че все още знаем дали той е убил господин Маркъм.

Отговор: Е, аз знам. И мисля, че той едва ли не очакваше Карла да му благодари, че я е отървал от него. Само че доктор Кенсинг не знаеше, че те се бяха сдобрили.

Въпрос: Искате да кажете, че преди смъртта на господин Маркъм той и госпожа Маркъм не са били в добри отношения, така ли?

Отговор: Така си беше. Но после, миналия уикенд, Карла ми каза, че са се сдобрили. Тим разголил бедната си душа — разказал ѝ всичко: за връзките си, за проблемите в работата, за невероятния стрес, за страховете си. Така че тя се надяваше. Отново. Това беше положението във вторник и затова тя просто не можеше да повярва, че си е отишъл така внезапно. Беше като удар с камшик.

Въпрос: Струваше ли ви се потисната? Изглеждаше ли като човек, който може да извърши самоубийство?

Отговор: В никакъв случай. Познавам Карла от дванайсет години, инспекторе. Последните три от тях тя свикваше с мисълта да живее без Тим. Защо ли? Защото знаеше, че рано или късно един ден ще го напусне. Усещаше го.

Въпрос: Но току-що казахте, че са се сдобрили.

Отговор: За момента. Но кой можеше да каже докога? Тим щеше отново да се провали — защото просто си беше такъв — и най-накрая тя щеше да го напусне. Сигурна съм, че дълбоко в себе си Карла разбираше това. Така че бе изпълнена с разочарование от смъртта му, може би дори сърцето ѝ бе разбито в някакъв смисъл, но също така имаше и някакво облекчение. И в никакъв случай, за нищо на света, не би се самоубила заради това.

* * *

Кенсинг се изкачи по шестте стъпала и натисна звънеца на старата си къща на улица „Анза“. Той все още мислеше за нея като за своята къща и му стана болно, когато видя колко я е запуснала Ан. Някога светлата и приятна жълта боя бе избеляла до мръснобледо и се лющеше навсякъде. Белите линии бяха станали сиви. Капакът на най-близкия прозорец висеше накриво. В продълговатите саксии по прозореца дори и пръстта сякаш беше разбъркана, да не говорим за цветята, които със старание беше посадил. Някога, когато той и Ан се разбираха, винаги поддържаха къщата, колкото и часове да прекарваха на работа. Намираха време.

Сега погледна надолу и видя, че ъглите на стълбището бяха събрали поне шестмесечни отпадъци — смачкани кутии от газирана вода, стари вестници и рекламни приложения, прогизнали от неотдавнашната буря, опаковки от бонбони и достатъчно пръст, помисли си той, за да се напълнят отново саксиите по прозорците.

Къде беше Ан? По дяволите, ако още спеше, щеше да се наложи да направи нещо, макар че не се сещаше какво би могло да е то. Би трябвало да се е събудила поне за да нахрани децата. Натисна отново звънеца, реши, че сигурно не работи, и почука. Силно. Още три пъти — с юмрук, разтърсвайки вратата. Вече се обръщаше да си тръгне, когато чу гласа ѝ.

— Кой е?

— Аз съм, Ан. Ерик. Отвори.

— Не прослуша ли обаждането ми? — попита тя. — Позвъних ти преди два часа.

— Здрасти, татко — обади се деветгодишният отвътре.

— Тери, мълчи там!

— Здрасти, Тер, здрасти, момичета. Там ли сте?

Чу ги и двете — Амбър и Кейтлин.

— Стига! — викна жена му на момичетата, после отново заговори през вратата. — Оставих ти съобщение да не идваш.

Това беше един от любимите номера на Ан. Макар да знаеше, че Ерик има мобилен телефон и пейджър, обаждаше се само в дома му и оставяше съобщения, които той не получаваше. След това можеше да му се ядосва, че е неоткриваем.

— Ами не съм го получил. Опита ли на мобилния?

— Не се сетих. Мислих, че ще си у дома.

— Е, беше хубава сутрин. Излязох да закуся навън.

— С приятелката си, предполагам.

Реши, че няма нужда да отговаря. Вместо това натисна дръжката на вратата.

— Хайде, Ан. Ще отвориш ли тази врата?

— Нямам такова намерение. Не.

— Ами така ще ми е малко трудно да изведа децата за мача, нали? — Натовареният график рядко му оставяше време за децата през седмицата, затова настояваше да ги взема през уикендите. Ан, достатъчно обременена от своя си живот, досега винаги с удоволствие му ги предаваше. Досега. — Ан? Какво има?

— Не може да се видиш с тях.

Той сдържа гласа си.

— Не искаш ли да отвориш вратата и да поговорим?

— Няма за какво да говорим. Върви си, Ерик, или, кълна се в Бога, ще извикам полиция.

— Ан, хайде да не правим това пред децата. Просто отвори.

— Не! Няма да влезеш. Няма да позволя на един убиец да ми вземе децата.

Плачът започна. Най-напред звучеше като Амбър, средната. Но незабавно и другите се включиха в хора. Гласът на Ан, висок и писклив, обаче се извиси над всички.

— Спрете! Млъквайте всички! Престанете веднага!

— Ан! — помоли Кенсинг през вратата.

— Мамо! — Синът му Тери беше в истерия. — Излизам с татко! Не можеш да ме спреш.

— Мога и още как!

Нещо се блъсна във вратата.

— Господи, Ан! Какви ги…

Още шум от ръкопашна разправа. След това:

— Тери, качвай се горе, чуваш ли ме? Момичета, вие също!

Кенсинг сграбчи дръжката на вратата и я разтърси с две ръце.

— Ан, пусни ме! Хайде! Отвори!

Тя ги поведе нагоре по стълбите към стаите им. Той постоя още един момент на площадката, после изтича надолу по стъпалата и заобиколи по обрасналата пътека отстрани на къщата. Задната врата също бе заключена. Но за разлика от предната тя имаше шест малки стъклени прозорчета в горната част.

Кенсинг съжали, че денят не бе студен, както обикновено, и не носеше яке, което би могъл да увие около ръката си. Единственото, което носеше, бе на гърба му — фланелката за голф с якичка. И все пак той сви юмрук. С гола ръка, щом трябваше. Но после си спомни мъжа, който миналата година беше умрял, след като си бе прерязал артериите, опитвайки се да направи точно това. Кръвоизливът го беше довършил за шест минути. Моментното колебание му даде време за още един проблясък на мисълта, който го накара да застине на мястото си.

Вече бе заподозрян в убийство. Дори да имаше всички основания на света, не трябваше сега да влиза с взлом в къщата на жена си. Но децата — Ан беше изгубила контрол и макар че никога не беше удряла никое от тях, сега можеше да бъде способна на всичко.

Извади мобилния си телефон и набра 911, после изтича обратно отпред. Диспечерът се обади и той даде адреса, като описа накратко ситуацията.

— Аз съм отвън. Нужна ми е помощ, незабавно.

Завърнал се на площадката, чу как Ан горе продължаваше да крещи на хлапетата. Горе се тресна някаква врата. Най-накрая чу стъпките ѝ по стълбата вътре, слизаха надолу. Тя дойде до вратата.

— Ерик! Ерик, там ли си още? — попита тя.

Той не каза нищо. Бе се притиснал до стената, свит под перилото на площадката. Знаеше, че тя няма да може да го види, дори ако се наведе от предните прозорци. Сърцето му бумтеше в ушите. В далечината се носеше вой на сирена.

Тогава чу ключалката да изщраква, видя как дръжката на вратата започва да се движи. Сграбчи я, завъртя я бързо, после блъсна вратата с рамо. Когато силният тласък я отпрати назад, Ан изпищя.

Но не се предаде.

Напротив, събра сили и се нахвърли върху него.

— Махай се оттук! Махай се от къщата ми!

Хвана я за ръцете, но тя продължаваше да го рита — по краката, в слабините. Улучи го и дъхът му излезе. Хватката му за секунда отслабна. Тя изтръгна едната си ръка и го удари през лицето. Той усети горещия тласък на удара и разбра, че го е издрала. Вдигна ръка, отдръпна я и видя кръв.

— Господи! — възкликна той.

— Татко! Мамо! — чуваше се отгоре.

— Недейте! — изпищя Ан. — Стойте горе!

Тя обаче така и не се обърна, а отново се нахвърли върху му. Продължи да го блъска, избута го към вратата, а после навън, на площадката. Ритна го отново в слабините, почти го улучи, но ударът го завъртя настрани. Сетне се устреми с пълна сила към него, насочила ноктите си към лицето му.

Предпазвайки се от ръцете ѝ, той отстъпи в самозащита. Устремена напред, тя се понесе край него. Оказа се, че стъпи върху един от влажните вестници и се подхлъзна. Извика от болка и падна. Главата ѝ се удари в бетона, а инерцията я отнесе напред. Претърколи се по стъпалата надолу, чак до тротоара, където остана да лежи неподвижна.

Децата се втурнаха покрай Кенсинг надолу по стълбите. Тъкмо бяха стигнали до нея, коленичиха и нареждаха, когато полицейската кола с виеща сирена се приближи и рязко спря. Двама патрулиращи полицаи изскочиха с извадени пистолети и ги насочиха към Кенсинг.

— Не мърдай! Горе ръцете!

* * *

Глицки и Трея бяха станали от леглото късно, усетиха какъв прекрасен ден е навън и решиха импулсивно да отидат с колата до Дилънс Бийч, на около шейсет километра северно от града. По пътя нагоре те се отбиха в „Хог Айланд“ за час, час и нещо, и ядоха миди по всички начини, за които се сетиха — сурови, на скара с три различни соса, панирани със сос тартар. Подкрепили се, дори заситени и щастливи, те поеха по дългия път на север покрай океана по пътища с едно платно, които се извиваха в зигзаг покрай кравеферми, гори от секвоя и евкалипти, отдавнашните и сякаш забравени селища в западния окръг Марин.

Това бе наистина съвсем различен свят от където и да е другаде в областта на Залива, още по-вълшебен поради близостта си с малко кичозната Мека за туристите Сосалито, модният мравуняк, където се тълпяха юпитата, наречен Мил Вали. От тази страна на Тамалпаис главни улици с дървени тротоари и десетина вековни сгради наричаха себе си „градове“. Единственият признак за живот бяха двайсетте харлита, паркирани пред единствената салун — винаги имаше кръчми. По пътя минаваха покрай надписи на ръка, заковани на старите букове и предлагащи живи пилета, прасета и овце. Пресни яйца и мляко се продаваха на всеки няколко километра.

По-голямата част от областта изглеждаше малко по-западнала, а Глицки беше идвал тук много пъти, когато с почти постоянната през годината мъгла и вятър местността беше изглеждала почти необитаема, същинска пустош. Днес, на топлото слънце — на плажа щеше да стигне до 27 градуса по Целзий, преди да се върнат у дома — запуснатият и изоставен пейзаж внезапно му се стори нарочно такъв. Много хипита от шейсетте години, изпаднали и опарили се хора от седемдесетте и осемдесетте се бяха заселили тук и не искаха мястото да променя облика си. Не искаха нови коли и псевдоимения, предпочитаха по-спокойното темпо, разбраните съседи, усамотението. През повечето време Глицки осъждаше този начин на живот — тези хора бяха без ориентир, те не живееха в истинския свят.

Днес на плажа обаче той наблюдава един човек, който беше въплъщението на застарелия хипи. Мъж горе-долу на неговата възраст, към петдесет и няколко, вплиташе пролетни цветя в косата на малкото си момиченце. Глицки се улови, че почти му завижда за простотата на този живот. Жената с него — може би майката на момичето? — също беше клише. Дългата ѝ коса беше пусната свободно надолу по гърба. Беше я оставила посивее. Тя дърпаше струните на акустична китара и припяваше мелодии на Джони Мичел, когато се сещаше за думите. Възможно бе — полицаят у Глицки заговори — и двамата да бяха дрогирани. Но можеше и да не са. Възможно беше просто да се радват на деня, точно като него и Трея.

— Заменям шоколадова бисквитка за това, което си мислиш.

Тя седеше до него, скривайки слънцето от лицето му.

Бе се изтегнал настрана върху одеялото им на топлия пясък.

— Първо бисквитката. — Лапна я наведнъж и я сдъвка. — Благодаря.

— Сега мислите — напомни тя. — Такава беше уговорката.

— Няма да ти харесат мислите ми. Страшни са.

— Мислиш си за страшни неща дори и тук?

— Харесва ми тук. Аз съм почти напълно щастлив. Това ме плаши.

— Удобството и щастието те плашат?

— Те не траят дълго. Човек не трябва да свиква с тях.

— Не, пази боже. — Тя протегна дланта си и я прокара по ръката му. — Ако забравим, разбира се, че ти и аз живяхме много хубаво тези последни няколко месеца.

Той сложи ръката си върху нейната.

— Не съм забравил това и за секунда. Нямах предвид нас.

— Добре. Защото планирам да продължа това нещо още известно време.

— Известно време става. Това го приемам.

— Най-малкото, да кажем, още деветнайсет години.

— Какви деветнайсет… — Глицки спря и я погледна косо, въпросително.

— Деветнайсет години. — Тя говореше с тон на сериозна загриженост. Като се имаше предвид разликата от деветнайсет години помежду им, въпросът за това дали трябва да имат свое дете някой ден едва не ги беше разделил, преди да се сгодят. Глицки вече бе минавал през „децата“ три пъти. Бе приключил с това, информира я той.

Това беше едно от най-тежките неща, които бе правила някога, но Трея му каза, че ако е така, трябва да престанат да се срещат. Тя не желаеше да използва този проблем в играта за надмощие, за да се добере до него или да го задържи. Ако не му се иска да минава отново през състоянието на родител, тя напълно го разбираше. Оставаше си хубав мъж и тя го обичаше, но също така знаеше коя е и какво иска.

Известно време Глицки бе живял с нейното решение и със своето собствено. Един ден се събуди и разбра, че е променил решението си. Присъствието ѝ в живота му беше по-важно от всичко друго. Не можеше да я загуби — нищо не можеше да бъде причина за това.

Но сега този, някога далечен, един ден беше дошъл и Трея хапеше устни от напрежението дали нейният съпруг ще приеме реалността.

— Според мен за децата е по-добре, ако израснат в дом, където родителите се чувстват удобно и са щастливи, затова си мисля, че ще трябва да запазим това поне докато бебето излезе от дома и си стъпи на краката. Не си ли съгласен? — Опитвайки се да се усмихне, тя сграбчи здраво ръката му с двете си ръце и го погледна в очите. — Исках да ти кажа снощи, когато се прибрахме, но твоите инспектори бяха там, а когато си тръгнаха, беше толкова късно…

Треперещият ѝ от вълнение глас затихна.

Той се взира в нея дълго и чертите му постепенно омекнаха в израз на почуда.

— Защо ли ни отне толкова дълго време? — Той приближи ръцете ѝ до устата си и ги целуна. — Не може да се каже, че не се стараехме.

21

Четири часа по-късно Глицки седеше пред бара в кухнята си и се опитваше да поддържа професионален тон, когато му идеше да крещи. Говореше по телефона на стената с един от заместник-шерифите на Окръжната болница на Сан Франциско. Заместникът се беше обадил в отдел „Убийства“ във връзка с една дама, арестувана и доведена в болницата по-рано през деня със счупен глезен и сътресение на мозъка. Не спирала да говори, че убиецът в семейството е съпругът ѝ и от къде на къде затваряли нея? Заместникът решил, че ако има нещо, свързано с тази жена и с някакво убийство, следва да го доведе до знанието на съответните органи. Но когато се обадил в отдел „Убийства“, никой нямал представа за какво говори и му дали телефонния номер на Глицки.

— Какво искате да кажете с това „Арестували са я“? Не са ли арестували него?

— Съпругът? Не, сър. Поне доколкото ми е известно. Не го доведоха тук, но може би не е бил пострадал.

Когато здрави хора биваха арестувани в града, те отиваха в затвора зад Съдебната палата. Ако се нуждаеха от някаква медицинска помощ, Окръжната болница на Сан Франциско имаше охранявано крило и тъкмо там бе отведена Ан Кенсинг от арестувалите я полицаи.

За десет минути Глицки беше успял да открие домашните телефони на две от тези момчета и едното от тях — полицаят Рик Пейдж, имаше лошият късмет да отговори на телефона. Даже само по жицата и без въздействието на ужасното си лице Глицки с тона на гласа си, ранга и положението си доведе младия полицай до състояние на паника. Полицаят отговаряше насечено, повтаряйки половината от това, което искаше да каже.

— Бе… Бе 911, ДН — домашно насилие. Когато стигнахме там… стигнахме там и жената беше на земята, заобиколена от хлапетата ѝ… Нейните деца.

— А мъжът?

— Ами той… той… лицето му кървеше, много лошо го беше нарязала… беше нарязан.

— Нарязала го? С какво, с нож ли?

— Не. С нокти. Одрала, исках да кажа… одрала го беше, не нарязала. По лицето. Когато стигнахме на мястото, той беше горе, на външните стълби. Аз и Джери — моят партньор — спряхме с колата и двамата го обградихме.

— Обградихте него?

— Да, сър.

— Но след това арестувахте нея? Макар че е била по-тежко пострадала, а? Как стана така?

Гневът и разочарованието на Глицки бяха още пресни, но се бе успокоил достатъчно, за да разбере, че полицаят Пейдж му казва това, което му е нужно. Понижи гласа си с една-две степени.

— Спокойно. Просто ми разкажете какво стана.

— Да, сър. Най-напред той — мъжът, Кенсинг — проверихме при диспечера, когато ни каза, и се оказа вярно, че тъкмо той се е обадил на 911. Бил е заключен навън, пред къщата си, и се е тревожел, че жена му ще нарани децата. Каза, че му е трябвало помощ.

— Сигурно е било така. — Глицки си помисли, че Ан Кенсинг е била благоразумна да го заключи навън. — Но после стигнахте там и какво се оказа?

— Ами, най-напред тя беше на земята, на тротоара, в основата на стъпалата. Има стълбище, нали, което води към къщата. Съпругът беше все още горе, просто си стоеше там. Трите хлапета бяха долу при нея и пищяха неудържимо. Не знаехме — тази ситуация можеше да се е получила по най-различен начин, сър. Затова двамата извадихме оръжията си и се приближихме до заподозрения, който по това време приехме, че е мъжът.

— И как се държа той?

— Оказа съдействие, но беше уплашен. Искаше да отиде да види как е жена му, но му казахме да не мърда. Беше вдигнал ръце и не мърдаше нито мускул, което беше добре. От това, което бяхме видели дотогава, смятахме в този момент да го закараме в града.

— Ясно — каза Глицки. — И какво промени решението ви?

След кратко колебание Пейдж започна отново:

— Главното беше, че разговарях с него. И първото нещо, което каза… значи той е вдигнал ръце към небето и цялото му лице кърви, и първото нещо, което прави, е да ми благодари, че сме дошли толкова бързо.

— Той ви благодари?

— Да, сър. И това е май първият път, когато чувам нещо такова при ДН. Разбирате за какво говоря.

Глицки разбираше. Обикновено по времето, когато полицията се намесваше в битова свада, по-възпитаните и учтиви средства, особено по отношение на полицаите, дошли да разтърват сбилите се, вече не фигурираха в уравнението.

— Продължавайте.

— Както и да е. Значи, Джери беше при жената, опитваше се да успокои хлапетата. Той, мъжът, Кенсинг, попита дали може да седне на стъпалото и аз му казах: „Не, обърни се“, нормалната процедура, и отидох да го закопчея. В този момент едно от децата, момчето, тръгна да се качва по стълбите и да вика: „Какво правите с моя татко? Оставете татко на мира. Не е той виновен. Мама беше“.

— Това го каза детето?

— Да. А Кенсинг беше спокоен. Той му каза: „Няма нищо, Тери. Той не знае какво се случи“. Имаше предвид мен, нали разбирате. Но аз не позволих на детето да се доближи до него. — Това, разбира се, беше стандартна процедура, тъй като разбеснели се родители — особено бащи — усетили, че в най-близко бъдеще ги чака затвор, нерядко вземаха собствените си деца заложници в опит да го избегнат. — Затова застанах пред него и викнах на Джери, който бе отишъл до колата, да се обади за линейка. По това време жената вече беше седнала и се държеше за двете момичета. Появиха се някакви граждани — съседи, които бяха излезли да гледат. Беше време да си прибера оръжието, което и направих.

— Добре.

— И така, нещата се поуспокоиха. Кенсинг вече беше с белезници и попита дали може да се обърне бавно и аз му позволих, и той каза на децата си да стоят спокойно, да не се тревожат — всичко ще се оправи. И ми казва, абсолютно спокоен, че е лекар. И може да помогне на жена си. И на мен вече започва да ми става странно.

— От какво?

— Ами обикновено, нали знаете, сър, мъжът е този, който извършва насилието.

— Зная.

— Но този човек… той бе почти спокоен. Нямаше и следа от обичайния гняв. Казва ми, че просто се е подхлъзнала и аз му отвръщам: „Как ли пък не!“, но той ми казва: „Погледнете“ — и ми посочва следите на площадката, където ясно се вижда, че все пак някой се е подхлъзнал. Мокър вестник. И детето казва: „Вярно е. Аз я видях. Просто се хлъзна. Той не я е докосвал“. И аз си мисля: „Мама му стара, сега какво да правим?“. Така де, имаме сигнал за ДН и някой трябва да бъде затворен, нали? Нали обикновено е мъжът, но така или иначе не можем да си тръгнем без някой от тях. Много е тъпо да се върнем след два часа, когато всичко уж е било изчистено между влюбените птички, само дето единият е застрелял другия. Нали разбирате какво имам предвид?

— Слушам ви — потвърди Глицки.

— Но аз какво да правя? Отвеждам Кенсинг надолу по стъпалата и го слагам отзад в колата, закопчан, и сега една съседка идва — имам ѝ данните, всичко, ако искате да говорите с нея — и ми казва същото нещо. Видяла всичко — Кенсинг само се е отбранявал, нито веднъж не я е ударил, тя го одрала, нахвърлила се върху него отново и се подхлъзнала. — Пейдж си пое дъх. — И значи Джери и аз правим кратко съвещание, разделяме двете дъщери и ги разпитваме — същата история, през цялото време си е виновна жената. И в този момент пристига линейката. Съпругата е замаяна и не може да стъпва на единия си крак, освен това ще се наложи да ѝ шият главата. И Джери и аз решаваме, че тя заминава, а мъжът остава вкъщи. — В течение на дългия разказ гласът на Пейдж беше поукрепнал. Сега вече говореше спокойно. — Не знам какво друго можехме да направим, лейтенант. Четирима свидетели посочиха съпругата. Мъжът не беше направил нищо лошо.

Глицки се изкушаваше да попита Пейдж дали си дава сметка, че мъжът, когото не е арестувал, е основният заподозрян в разследване за убийство. Но откъде можеше полицаят да знае това? Пък и какъв щеше да бъде смисълът? Сега поне за известно време Ан Кенсинг беше в безопасност. Нещастна и пострадала, но в безопасност. Това го устройваше.

— Значи той сега е в къщата ѝ с децата?

— Не зная, сър. Може да си е на домашния адрес, който имам. Искате ли да ви го дам?

— Имам го — отговори Глицки. — Може би ще отида да си поговоря с него.

* * *

— Извинете, че не ви пускам да влезете, лейтенант, но децата ми са вътре. За днес видяха достатъчно полицаи. Едно от тях вече спи, а с другите гледаме видео. Беше доста дълъг ден.

— Просто исках да ви задам няколко въпроса. Няма да отнеме и петнайсет минути.

— Петнайсет минути? Няма да отнеме никакво време, ако не ви пусна да влезете. Струва ми се, че обсъдихме вече всичко онази вечер, а според моя адвокат тогава не е трябвало да разговарям с вас.

— Това беше преди днес. Преди да се сбиете с жена си.

— Не сме се били. За това трябват двама души. Тя ме нападна.

— А вие какво търсехте там, като начало?

— Мой ден беше за децата. Имах билети за мача на „Джайънтс“. Много просто. Вижте, моментът наистина не е подходящ. Разбирате ли ме? Сега се проявявам като баща на моите деца, които са достатъчно травмирани и изтощени. — Кенсинг премести тежестта си на другия крак, въздъхна дълбоко. — Вижте, не искам да се държа гаднярски, лейтенант, но ако нямате заповед, за да влезете тук, нека ви пожелая приятна вечер.

* * *

Брендън Дрискол седеше пред компютъра си в малката стаичка зад кухнята, в дъното на двустайния си апартамент тип жп вагон на улица „Ноу“. Въпреки че денят бе прекрасен, бе останал в сенчестото плесенясало и задушно помещение, напълно потънал в работата си, която бе подхванал час след като се беше събудил в десет и трийсет сутринта с най-тежкия махмурлук в съзнателния си живот. Сега, почти дванайсет часа по-късно, той се протегна, потърка ръце по лицето си и избута стола си настрани от терминала. След минута бе в кухнята, където глътна още четири аспирина и си наля леден чай, когато на вратата се появи Роджър.

— Върви ли? — попита Роджър.

Брендън погледна към него.

— Едва-едва — отвърна той.

— Как е главата?

— Главата е ужасно. Главата ми сигурно никога няма да се възстанови. Останалото също не е в блестящо състояние. Какво всъщност има в този леден чай „Лонг Айланд“? И колко такива съм изпил?

Роджър сви рамене, после поклати глава.

— Каза ми да спра да ги броя, не си ли спомняш? Но съм сигурен, че след третия споменах, че може би е по-разумно да спреш.

— Трябваше да те послушам.

— Винаги е така. Е? — поинтересува се Роджър. — След всички тези часове, които прекара днес в пещерата, покайвайки се за греховете си, заслужи ли вече своето опрощение?

— Аз не търся опрощение — възрази Брендън, — а отмъщение. — Той прекоси стаята и си взе стол при кухненската маса. — Просто се чувствам толкова предаден.

Роджър седна до него.

— Разбирам. Не те обвинявам.

— Това ми е проблемът. Не знам кого да обвинявам. — Въздъхна дълбоко. — Така де, Кенсинг ли да обвинявам или тъпата му жена, задето караше Тим да смята, че трябва да тича всеки ден. Защото това създаде възможността най-напред.

— Е, бягането не го е убило, Брендън.

— Знам. Но ако не беше излязъл…

— Нямаше да бъде блъснат и нямаше да се окаже в болницата… Всичко това вече го минахме.

Бяха го повтаряли, и то до прилошаване, даде си сметка Брендън. Въздъхна отново, после стисна слепоочията си, скимтейки от болката на махмурлука.

— Прав си, прав си. Поразява ме обаче как Рос си помисли, че може да откупи мълчанието ми и да прочисти моите файлове. Наистина ли си е мислил, че няма да видя какво се задава и че няма да бъда подготвен?

22

Джакман удържа на думата си и в понеделник сутринта, когато пристигна в своя кабинет, Харди намери още две папки с доказателствен материал по случая „Маркъм“, които го чакаха. Направи си чаша кафе, настани се зад бюрото и отвори първата папка. Някой очевидно бе задействал скоростно дешифровчиците, защото вече няколко разпита бяха напечатани, включително тези на Глицки с Кенсинг и с Анита Тонг, икономката, както и на Брако с Ан Кенсинг. Прелисти бързо страниците. Нищо още не бе маркирано — това щеше да бъде една от неговите по-досадни задачи — но бе доволен, че вижда много от онова, на което се надяваше и беше очаквал: първоначалния доклад за катастрофата с колата; болничната аутопсия, извършена веднага след смъртта на Маркъм; находките от аутопсията на Страут и официалния смъртен акт; първия вариант от анализа на местопрестъплението в дома на Маркъм.

Прекара така повече от час, изгубил представа за хода на времето. Ръката му автоматично се протегна към голямата чаша с кафе, която поднесе към устните си. Кафето беше изстинало. Изведнъж се изправи рязко, с почти физически тласък. Вдигна очи от папката и едва ли не с изненада видя познатата обстановка на собствения си кабинет. Известно време, докато още усещаше горчивите следи от кафето по езика си, затънал в анализа на документите, той отново бе обвинител, който представяше този случай, вместо да го защитава. Усещането бе неочаквано и малко смущаващо.

Изправи се и разтърси глава. Застанал пред бюрото си, хвърли няколко стрелички, после отиде до прозореца и се загледа към улица „Сътър“. Навън Сан Франциско изглеждаше както във всеки един работен ден след бляскавия и шеметен уикенд — приятният бриз откъм залива подмяташе отпадъците по улиците, мъгливото слънце от време на време пробиваше покривалото на облаците.

Даде си сметка, че въпросът не е само в мнемоничната реакция на чашата кафе. Истината бе, че започваше да приема нагласата на обвинителя. За да докаже невинността на клиента си, неизбежно следваше необходимостта да покаже, че някой друг е убил Тим Маркъм и евентуално също така и цялото му семейство. Това му оставяше една-единствена задача — да открие този човек, както и достатъчно данни за осъждането му.

Харди съзнаваше иронията на това, че поначало бе станал адвокат на защитата. По природа не го теглеше да брани обвинените. В неразделната двойка „справедливост срещу милосърдие“ той винаги клонеше към справедливостта. След като се бе измъкнал от военноморските сили и от Виетнам, няколко години даваше дежурства като полицай. След това бе започнал да учи право с мисълта да се издигне в професията, като изправя злодеите пред съда и ги праща зад решетките — това бе винаги неговата ориентация, в работата и в живота. Ако един предишен областен прокурор не го бе уволнил поради някакви кабинетни игри, не се съмняваше, че щеше все още да бъде в Палатата и да работи заедно с Марлин за Джакман. И макар че досега бе прекарал достатъчно дълго време в лагера на защитата, за да свикне с това, нещо в него все още копнееше за чистотата на обвинението.

Законът, както Дейвид Фрийман обичаше да казва, е нещо сложно и красиво. И никъде другаде, помисли си Харди, това не се проявяваше така ясно, както тук — докато оправдателната присъда невинаги означаваше, че клиентът ти е фактически невинен и не е извършил престъплението, за което е бил обвинен, от друга страна присъдата „виновен“ означаваше наистина това. Когато Харди като адвокат измъкваше някой свой клиент с добра аргументация или някакви юридически хитринки, той, разбира се, изпитваше известно удовлетворение, че си е свършил добре работата и е заслужил възнаграждението си. Но много рядко това можеше да се сравни с изпълващото душата му чувство за правота, когато бе осъждал някой истински злодей и го бе отстранявал от обществото.

Върна се на стола и пак отпи от студеното кафе. Погледът му се спря на документите.

Ето разпитите на няколко сестри от „Портола“. Бърз преглед му показа, че Брако и Фиск са свършили някои основни неща на терена, което можеше да му спести известно време. Но също така отбеляза, че те като че ли не бяха установили кой е присъствал по времето или приблизително по това време, когато Маркъм е умрял. Прелисти още няколко страници, но не откри нищо по тази съществена и важна информация.

Вдигна поглед отново, взирайки се гневно в празното пространство пред себе си. Челюстта му беше стегната, погледът — твърд.

Джакман спазваше своята част от уговорката. Наистина му беше изпратил папки с материали, но те очевидно не бяха пълни. Харди не мислеше, че това е случайно, но не смяташе, че ръката на Джакман се е намесила, за да укрие част от данните. Виждаше ръката на Глицки.

* * *

Брако и Фиск бяха пристигнали в службата късно през деня, защото, въпреки възраженията на Брако, Фиск настоя да се опитат да открият някакви следи, свързани с колата. Най-напред обиколиха отново квартала, врата по врата, засичайки неколцина души, които миналата седмица не са си били у дома, обаче приключиха с горе-долу същия резултат. Никой не бе видял произшествието, нито пък бе забелязал бързо отдалечаващата се кола. След това Фиск — който днес седеше зад волана, бе вбесил Брако с обиколките на някогашните си контакти по автопроизшествията: няколко автоработилници на „Ломбард“, „Ван Нес“ и Мисията. Бе ги уведомил миналата седмица, сега ги посещаваше повторно.

Един от тях наистина беше приел зелен корвер от началото на седемдесетте години, докаран в късния следобед вчера с повреда на десния преден калник и капака. Собственикът твърдеше, че спирачките му отказали по един от знаменитите хълмове на града, а той не се бил сетил да подложи нещо под гумите. Колата се спуснала десетина метра и се блъснала в дърво, а един от клоните след това паднал върху капака. Собственикът на работилницата Джим Отис смятал по някое време днес да се обади в отдела за автопроизшествия, във всеки случай преди да започне каквато и да било работа по ремонта на колата. Но едно бързо напръскване с луминол до голяма степен елиминира колата от кръга на предположенията. Луминолът бе почти безпогрешно средство да се разкрие присъствието на кръв — дори незначителни следи, дори след измиване — а по корвера нямаше нищо. Все пак Фиск старателно записа името и адреса на собственика. Нямаше да свърши с това, без да провери дали човекът има алиби за шест и половина, зарече се той.

Сега, след обяда и по указание на Глицки, най-после се бяха отправили обратно към „Портола“ за нови разпити. Лейтенантът бе разгледал работата им от петък и сега искаше да научи за двамата други лекари, които са били в интензивното отделение миналия вторник. Също така искаше точната хронология на това кои хора са влизали и излизали, доколкото сестрите от интензивното отделение можеха да си спомнят.

Но не се оказа толкова просто, колкото се бяха надявали. С новата седмица на дежурство бяха застъпили други сестри от интензивното. От двамата, които са били дежурни, когато Маркъм и Лектър бяха починали, Раджан Бутан бе преместен в родилното отделение и точно в момента бе на средата на тежко раждане. Кони Роу, която бе препратена към общо дежурство, бе излязла да обядва.

След като попита Фиск дали ще има нещо против да удържа крепостта за малко, докато той свърши някаква работа, Брако остави партньора си да чака и се върна горе. Когато се озова отново в сестринския пункт на интензивното отделение, представи се за втори път на сестрата, която седеше пред шкафа с медикаменти. Когато я попита, тя обясни, че другата дежурна сестра е с един от лекарите, който извършва визитации. Двамата щели да се върнат скоро, ако би желал да разговаря с някой от тях.

Но след като се увери, че лекарят не е нито Коен, нито Уолтрип, с които наистина искаше да говори, Брако ѝ каза, че всъщност му трябват само няколко минути на тихо място и я попита дали би имала нещо против, ако се премести да седне в чакалнята малко по-нататък по коридора.

Мъж и жена на средна възраст седяха с нещастно изражение на една от кушетките и си държаха ръцете, като шепнеха. Брако зае тапицираното кресло близо до коридора, откъдето можеше да вижда както входа към интензивното отделение, така и сестринския кът. И наистина, след две минути другата сестра се появи заедно с лекаря. След кратък разговор насред коридора лекарят се раздели със сестрата и се обърна, за да тръгне в едната посока, докато сестрата се върна при колежката си в пункта.

Когато лекарят влезе в чакалнята, Брако стана и се върна обратно по коридора. Едната от сестрите — не можеше да разбере коя — все още седеше при шкафа с гръб към него и работеше на компютъра. Другата не се виждаше никъде.

Той прекоси залата и след десет крачки се озова на входа на интензивното отделение. През армираното стъкло ясно се виждаше в помещението. Нямаше нищо друго, освен легла. Хвърли един последен поглед към пишещата сестра, надзърна към чакалнята — не се виждаше никой. За секунда влезе.

Погледна часовника си и тръгна. Като се заставяше да върви почти небрежно, разхождайки се, той крачеше по периферията, маркирана от леглата, и спираше да преброи до пет — до повече не можеше да издържи — при всяко легло. Цялата обиколка му отне четирийсет и осем секунди.

През остъкленото крило на вратата отново провери обстановката, после бутна вратата, върна се в залата и затвори вратата зад себе си.

При сестринския пункт се позакашля и същата жена, с която първоначално бе говорил, отклони вниманието си от компютъра.

— Върна ли се вече колежката ви? Забелязах, че един лекар току-що влезе в чакалнята и си помислих дали не е излязла с него.

Сестрата се усмихна.

— Мисля, че може за малко да е прескочила до тоалетната. Всеки момент ще се върне. — Тя също погледна надолу по коридора, където беше заминал лекарят. — Когато се появи, може би ще е подходящият момент за онези въпроси, които казахте, че искате да ни зададете.

— Точно по това работех там. — Той махна към чакалнята. — Всъщност може би няма и да е необходимо, в крайна сметка. Но благодаря ви за вниманието. Извинете, че ви обезпокоих.

— Няма нищо — каза тя. — Пак заповядайте.

На долния етаж Брако научи, че Кони Роу се е върнала от обяд и че тя и инспектор Фиск са отишли до кафето, където можеха да говорят без много прекъсвания. Когато ги откри и седна до тях, Фиск беше вече започнал. Двамата седяха на ъгъла един до друг и мъничкият касетофон беше на масата зад тях. Молейки се Фиск да не е забравил да го включи, Брако притегли стол и седна.

Въпрос: Познавате ли инспектор Брако? От миналата седмица? Госпожа Роу тъкмо ми разправяше за нейния партньор, Раджан, нали?

Отговор: Раджан Бутан.

Въпрос: Какво можете да ми кажете за него?

Отговор: Ами, както казвах на инспектор Фиск, всъщност нищо особено. Както са разпределени смените, засичам се с него на работа в интензивното десетина пъти в годината. Но изглежда сякаш всеки път, когато е той, се случва нещо лошо.

Въпрос: Искате да кажете някой умира?

Отговор: Не, не просто това. Там хората винаги си умират, защото обикновено са в критично състояние още когато идват. Но не ми се е случвало да работя на смяна с Раджан, без да има някакъв инцидент, поне последната година. Не искам да кажа нещо лошо за него, но… Просто е наистина страшничко. Той самият е наистина страшен. Разхожда се така мрачен, никога с никого не говори.

Въпрос: Мислите ли, че има нещо общо със смъртта на господин Маркъм?

Отговор: Не бих могла да кажа това. Това е много тежко обвинение. Но когато всички вие дойдохте в петък и започнахте да ни разпитвате и да задавате въпроси, забелязахте ли, че Раджан не каза почти нищо? Не ви ли се стори така и на вас? А знае за работата на смените не по-лошо от всеки друг. И какво се е случило в онзи ден. Кой е бил там.

Въпрос: Госпожо Роу, извинете ме, че се намесвам, но когато инспектор Фиск ви попита дали имате предвид, че в интензивното отделение умират хора, когато Раджан е дежурен, отговорихте: „Не само това“. Какво имахте предвид? Не само какво?

Отговор: Не само че умират.

Въпрос: Но и това.

Отговор: Да, но както ви казах, седмица не минава без нещо такова. Обаче разни неща, исках да кажа санитарни материали, медикаменти, изчезват. А той дебне. Разбирате ли какво ви казвам? Спотайва се и дебне. Завиваш зад ъгъла и изведнъж се оказва там. Стои си там. Много е стряскащо. Никой не може да го понася.

Въпрос: Беше ли там миналия вторник? В интензивното отделение, когато господин Маркъм е умрял? Така ли да разбираме думите ви?

Отговор: И двамата бяхме там за двата сини кода. В това съм сигурна. Преди това бях до бюрото…

Въпрос: На компютъра ли бяхте?

Отговор: Май че да, сега ми е малко объркано. Мисля, че аз изпълнявах някакви поръчки, но не знам къде беше той.

Въпрос: Госпожо Рос, когато получихте сигнала — синия код? — и влязохте в интензивното отделение, той беше ли вече там?

Отговор: Да. До господин Лектър. Другият, който почина.

Въпрос: Имаше ли някой друг в стаята?

Отговор: Само доктор Кенсинг.

Въпрос: А той къде беше?

Отговор: С Раджан. До господин Лектър. Той беше първият син код.

Въпрос: С други думи, те не бяха до господин Маркъм.

Отговор: Не, не бяха. Неговият монитор изгасна няколко секунди по-късно.

* * *

В един часа Харди вдигна телефона на бюрото си и чу провлачения говор на съдебния лекар.

— Дължиш ми хиляда долара. Видях, че си докарал тялото направо от опелото, та реших, че нещо си се разбързал, и работих вчера, неделя, цял ден, като взех и най-добрия си човек от лабораторията. Плюс още два часа тази сутрин. Господин Лектър е умрял, защото сърцето му е спряло да бие, и нищо друго.

— Няма калий?

— Нищо, Диз. Извърших всички сканирания чак до равнище C. В него нямаше нищо нередно, най-много някой и друг аспирин.

— Надявах се да не е точно така.

— Знам, ти се изрази достатъчно ясно. Но гледай на нещата откъм хубавата страна. Друго ако не, твоят клиент поне не е убил господин Лектър.

Това предизвика горчив смях.

— Благодаря ти, Джон. Това значително ме успокоява.

— Няма за какво. И знаеш ли, Диз…

— Кажи.

— Макар да си обичам работата, тя винаги ми е достатъчна. Така че повече зелен хайвер от теб не ми трябва тая година.

* * *

Раджан Бутан говореше с намръщена физиономия, а насечената и напевна официалност подчертаваше индийския му акцент.

— Тази жена е идиотка — заяви той сдържано. Беше сам в стаята на сестрите с Брако и Фиск. — Откакто е започнала работа тук, ми създава само неприятности. Защото е мързелива и е предубедена спрямо мен. А сега разбирам от вас, че ме обвинява, че съм убил тези господа? Това е наистина нетърпимо. Ще трябва да говоря с нея. И може би с администрацията.

Неопитният Фиск беше споменал, че са разговаряли с госпожа Роу и че името му е било подхвърлено. Сега, разбира се, Бутан беше ядосан на Роу и бе склонен да говори повече за нейните слабости като сестра и като човек, отколкото за това какво е правил миналия вторник вечерта. И, естествено, Бутан си представяше, че същите тези полицаи ще повторят всичко, което им кажеше, на неговите колеги. Това не бе най-добрият начин да се започне един разпит. Не бе даже и вторият препоръчителен начин.

Брако пое задаването на въпроси, опитвайки се да върне разговора на темата.

— Искате да кажете, че не сте били в стаята, когато мониторите на Маркъм са угаснали?

— Да. За неговите не бях. Дотичах в стаята за господин Лектър, който беше първи.

— А къде бяхте непосредствено преди това?

На лицето му се изписа израз на възмущение.

— Може да ми вярвате за това или не, но дори доктор Рос трябва да ме е видял, щом излезе от чакалнята, когато се обади първият монитор. Аз бях с едно от подвижните легла в залата, точно ей там. Мисля, че имаше две или три прибрани там. Това е непоносимо — повтори той.

— Нека да изясня въпроса докрай — продължи Брако. — Казвате, че когато синият код се е задействал за господин Лектър, в интензивното отделение не е имало никого.

— Само че още нямаше син код. Доктор Кенсинг тъкмо бе влязъл отново преди това и после, когато отидох до леглото на господин Лектър, ми каза да го погледна.

— Значи вие работихте за господин Лектър, когато мониторите на господин Маркъм започнаха да сигнализират по съответния начин?

— Те пищят непрекъснато. Да, така беше.

— Никой дори не е минавал покрай него?

— Поне аз не видях. Не.

* * *

Харди и Фрийман вървяха нагоре по улица „Сътър“. Слънцето така и не бе успяло да пробие пелената на облаците и сега игривият бриз от сутринта се беше усилил до постоянен вятър. Общо взето не беше прекрасен ден за разходка, но Фрийман бе казал на Харди, че може да му отдели време за разговор само ако го съчетаят с разходка до неговия снабдител с пури. Той почти ги бил свършил, което, както Харди предполагаше, значеше, че са му останали най-малко десетина.

Но какво друго можеше да направи?

— Проблемът е, че всъщност нямам никой друг — говореше Харди. — Карла, ревнивата съпруга, можеше да бъде добър вариант, но взе, че умря.

Фрийман изцъка.

— Това наистина създава неудобство.

— След това реших, че съм напипал нещо с другия човек, който е умрял по същото време, както Маркъм — с Лектър. Но Страут казва, че няма нищо и сега се чудя дали изобщо да карам Уес Фарел да си прави труда да получава разрешение за аутопсията на Лоринг.

— Кой е бил там?

Фрийман стигна до вратата на „Ноб Хил Сигар“ и я задържа отворена, правейки път на Харди. Незабавно двамата потънаха в гъстата, влажна, ароматна прегръдка на едно от най-анахроничните места в града. Фрийман, спазвайки ритуала, който изпълняваше всеки път, когато си купуваше запаси от пури, изобщо не погледна към витрината на приземния етаж, а се отправи нагоре по стълбите. Харди го последва по петите. Това беше един до голяма степен викториански мъжки клуб, и макар, разбира се, в него официално да се допускаха жени, за повече от десет посещения тук Харди не беше видял нито една жена.

След няколко минути приказки на тема пури с Мартин, техния домакин, те се отправиха към две кожени кресла, почерпени с по чаша коняк — той не се продаваше, а и консумацията му не беше официално разрешена в заведението, но независимо от това се предлагаше. Мартин се появи отново след момент, поднесе им по една „Кохиба“ и им ги запали, след това се оттегли долу да изпълни поръчката на Фрийман.

Друг важен елемент от личния индивидуалистичен ритуал на Дейвид беше да се наслаждава мълчаливо на пурата си и да не проговаря, докато не падне първата пепел. Понякога това можеше да отнеме десет минути. Но Харди усети, че днес, макар да бе дошъл специално, за да почовърка мозъка на стария човек, му бе приятно да седи и да размишлява.

Останалата част от уикенда в Монтерей бе преминала превъзходно. Харди винаги откликваше на магията на морските неща и аквариумът като че ли възстанови нещо в душата му, по отношение на децата и съпругата му. Внезапно той се превърна в нещо повече от онова, което вършеше, за да изкара прехраната си. Всички онези дребни нещица, от които бе съставен, се разбъркаха, разтърсиха. Това го пробуди.

Следобедът си купи плувки и отидоха на плажа, пробваха басейните, пищяха от радост и лудост в мразовитата вода. Хапнаха превъзходно в „Старата къща“, разходиха се по осветения от луната кей, храниха тюлените. Като се завърнаха в хотела, успяха да преобразуват единичната стая, в която Франи и децата бяха останали предишната нощ, и когато децата заспаха дълбоко зад преходната врата и възрастните бяха получили малка усамотеност, любиха се два пъти — през нощта и на сутринта, като младоженци.

Сега тук горе, в салона за пушене, Фрийман изтупа пепелта от пурата си.

— Та кой е бил там? — попита той. — Мисля, че дотук бяхме стигнали.

Разбира се, бе прав. Харди вече рядко се удивляваше на това напоследък.

И все пак имаше същия отговор, както миналия път, който бе въпрос от негова страна.

— Къде, Дейвид?

— В болницата. Каза ми, че ти трябват хора с мотив да са убили Маркъм, но не познаваш никой друг, освен твоя клиент. Добре, нека приемем за момент, че не е той, макар че това продължава страшно да ме притеснява, обаче това, което ти трябва, освен мотив, е присъствие, с което искам да кажа, че който и да е бил, трябва да е бил там и това ни води обратно по кръга към самото начало.

— Давам ти един долар, ако можеш да ми разясниш последното си изречение.

Фрийман се опита за малко да се ядоса, но закачката не го хвана. Отпи малко коняк и всмукна от пурата си.

— Понякога — рече той — дарът на мъдростта пристига небрежно опакован.

* * *

Когато Харди се прибра в кабинета си, минаваше четири часът. Алкохолът бе забавил малко реакциите му, докато никотинът го бе напрегнал. Той отиде до прозореца, разтвори широко крилата, наля си голяма чаша вода и седна зад бюрото. Докато го нямаше, го бяха търсили три пъти по телефона.

Първото обаждане беше от Джеф Елиът, който искаше да знае докъде е стигнал Харди и има ли някакъв напредък по въпроса с Кенсинг. Работел върху нова колонка по темата „Парнас“ и може би двамата имат информация, която биха могли да си обменят с взаимна полза.

Във второто обаждане Уес Фарел го уведомяваше, че най-после е убедил семейство Лоринг да разрешат на властите да ексхумират майката. Сега обаче пък срещал доста силна съпротива от страна на Страут, с когото смятал, че Харди вече е уредил нещата. Какво ставало?

Третото обаждане, най-после, беше от неговия клиент, с когото се бе опитвал да се свърже цял ден. Той го набра и Кенсинг започна да обяснява на Харди, че все още децата са при него, след като се скарал с жена си…

— Момент, Ерик. Задръж. Каква е тази караница с жена ти?

Той обясни случилото се доста подробно, след това премина към неочакваното посещение на Глицки у дома му късно вечерта.

— Останах с впечатлението, че мисли, че съм отишъл там с намерение да я нараня. Ако не и нещо по-лошо.

Харди си спомни предсказанието на Глицки, че Кенсинг ще направи точно това.

— Но не сте разговаряли с него отново, нали? Моля ви се, кажете ми, че не сте разговаряли.

— Не съм. Не го пуснах да влезе. Но си помислих, че е добре днес да се покрия.

— Може би идеята не е лоша. Какво правихте?

След като оставил децата на училище, Кенсинг решил да си вземе почивен ден, да пообмисли малко нещата, да си направи някакъв план. Беше се разходил по моста „Голдън Гейт“ и към отсрещната страна обратно, беше слязъл с кола до центъра и хапнал „дим сум“ в Китайския квартал. Отбил се да гледа един филм, после се върнал да вземе децата от училище. Също така току-що бе говорил с Ан. Вече била пусната от ареста и искала децата да се върнат у дома, но на него това не му звучало много добре. Какво мислел Харди за това?

— Смятате ли, че сега тя представлява опасност за тях?

— Допреди съботата бих казал „не“. Но никога не съм я виждал такава, а сме се сдърпвали неведнъж, повярвайте ми.

— Но не е имало никакво физическо насилие? Нали така? — Това бе изключително важен въпрос за уточняване. Щеше да бъде много лошо, ако големият съдебен състав установеше, че Кенсинг някога е упражнявал насилие спрямо жена си. По-добре бе да знае отсега. — Никога не сте я удряли, нали, Ерик? Нито веднъж?

— Щях да си спомням. Никога не съм я удрял, макар че тя ме е удряла няколко пъти.

На Харди и това не му хареса много, но за случая с Кенсинг бе по-добре така, отколкото ако той я бе удрял.

— Добре тогава. Какво точно се случи в събота?

— Мисля, че трябва вече напълно да се е убедила, че аз съм убил Тим.

— Това бях заключил и аз. Искате ли да поговоря с нея? Смятате ли, че ще разговаря с мен?

Долови облекчението в гласа на Кенсинг.

— Би било чудесно. Както и да се получи.

Това не бе всъщност отговор на въпроса му, но все пак очевидно беше разрешение. Харди се почувства свободен да продължи.

— Ерик, можете ли да ми кажете кой беше в болницата с вас миналия вторник?

— Къде? Имате предвид в интензивното?

— Някъде наоколо, всъщност.

— Разбира се. Мисля, че мога. Естествено, аз бях там. Сестрите…

Той продължи със своето изброяване, което беше по-съществено, отколкото Харди бе осъзнал. Това на свой ред му даде някаква надежда, макар че също така означаваше и много работа. Засега още не бе научил всички участници и това му се стори доста безотговорно.

Заля го нова вълна от гняв към Глицки. Какво, по дяволите, вършеше той? Може би бе решил, че уговорката на Джакман с Харди не се отнася до него, но всъщност бе точно така. Уговорката с Джакман не означаваше нищо без сътрудничеството на Глицки.

Мисълта премина, макар че гневът остана. Но Харди си водеше бележки през цялото време. Освен Карла, съобщи му Кенсинг, там са били Малачи Рос, асистентът на Маркъм Брендън Дрискол (когото Кенсинг изглежда не харесваше), две сестри и още двама лекари, включително Джудит Коен. Харди се улови, че се пита отново от колко време върви тази връзка на Ерик с Коен. Щеше да се наложи да се опита да разговаря с нея.

Но най-напред, след като приключи разговора с Кенсинг, идваше ред на Ан. Тя вдигна телефона. Да, разбира се, ще разговаря с него, каза му тя. Когато господинът пожелае. Искаше децата ѝ да се върнат.

Оказа се, че къщата ѝ е по пътя му към дома. Можеше да бъде там след двайсет минути.

23

На патерици и с гипсирано стъпало Ан Кенсинг въведе Харди в разхвърляната всекидневна. Като смъкна на пода някакви изцапани детски дрехи, тя му даде знак да седне на освободеното място на канапето, а сама се настани в срещуположния му край. Бе чула встъпителните му думи и той виждаше, че се чуди какво да прави по-нататък.

— Вие сте адвокатът му, господин Харди. Какво друго имате да ми кажете?

— Бих могъл да кажа много неща, госпожо Кенсинг. Бих могъл да кажа: „Да, той го е извършил, но никой няма да успее да го докаже“. Бих могъл да кажа: „Той го е извършил, но това е било медицинска грешка, която не е била преднамерена“. Бих могъл дори да кажа, че го е направил, но е имал своето основание — гледката с господин Маркъм, лежащ там в негова власт, го е довела до временна загуба на разсъдъка, до невменяемост в правен смисъл. Не се смейте. Съдебните заседатели са приемали и по-нелепи истории. Но това, което съм дошъл да ви кажа, е, че той твърди, че изобщо не го е направил. Аз съм адвокат от доста време. Повярвайте ми, имал съм клиенти, които са лъгали пред мен неведнъж. Свикнал съм с това. Но просто няма данни, че вашият съпруг е сторил нещо такова.

— Той ми каза, че го е извършил. Даже ми каза как, преди който и било да разбере. Какво ще кажете за това?

Харди кимна замислено.

— Той ми разказа и това. Бил ви е много ядосан. Оскърбен, че сте могли дори да помислите, че е в състояние да убие някого, затова се е изразил саркастично.

— Каза, че го е наблъскал целия.

— Да, казал го е. Но вижте, той е лекар. Ако се хваща за първото нещо, което му хрумне, просто за да ви жегне, някакъв медикамент в системата е очевидният избор, нали?

Но той не изчака нейния отговор. Не искаше да допусне въвличането ѝ в спор. Кенсинг го беше предупредил, че когато я завладеят емоциите, тя ги оставя да я понесат накъдето дойде — а в мъката си по Маркъм и при общото си раздразнение от ситуацията едва ли щеше да бъде напълно разумна. Затова се наведе към нея.

— Това, за което исках да поговорим, е как бързо да върнем децата ви при вас.

Както се надяваше той, думите му донякъде я успокоиха — дори тя разбираше, че не е в нейна полза да отбягва разговора. Тя притисна с ръка устните си и видимо се съвзе.

— Помолих Ерик, ако може, да ги доведе днес. Той не пожела да направи това.

Харди кимна в израз на пълно разбиране.

— Каза ми. Помолих го да се постави на ваше място. Да допусне, че може би наистина смятате, че е убил човек. Ако беше така, нима той не би се борил с вас, за да предотврати това вие да ги вземете? — Той се облегна на дивана, придавайки си безгрижие, каквото не изпитваше. — Ако искате моето мнение, проблемът е, че и двамата сте прекрасни родители. И двамата имате един и същ инстинкт, а именно — да защитите децата си. Това е хубаво нещо, не сте ли съгласна?

— Да. Мисля, че да. — В очите ѝ, хлътнали от изтощение, сега проблясваха сълзи. Една капка се изтърколи на блузата ѝ и тя я изтри с уморено механично движение. Харди имаше усещането, че е правила това толкова често напоследък, че вече дори не го забелязваше. — Той никога не ги е наранявал. Наистина не допускам, че би им направил нещо, но от друга страна след миналата седмица, когато си помислих…

Тя поклати глава.

— Когато си помислихте, че е убил Тим Маркъм?

Кимна.

— Госпожо Кенсинг… Наистина ли смятате така? Дълбоко в себе си?

Тя прехапа долната си устна.

— Би могъл. Да. Той наистина мразеше Тим.

— „Той мразеше Тим.“ Постоянно чувам това. Мразеше ли го повече, отколкото преди две години?

— Не, не бих казала.

— Значи по-малко?

— Може би. Мислех, че е свикнал с това.

— Добре. Когато го е мразел най-много, споменавал ли е, че ще го убие? Бивал ли е толкова ядосан?

— Не. Не. Ерик не беше такъв. Никога не би… — Тя спря и го изгледа втренчено, неочаквано преминавайки в защита. — Той ми каза, че го е направил.

— Да, наистина. Казал е тези думи. Това е вярно.

— Какво трябваше да си помисля?

— Кога ви каза всичко това, госпожо Кенсинг? Не беше ли миналия вторник, точно след като сте научили, че господин Маркъм е починал? Точно след като вие сте обвинили Ерик, че го е убил?

Тя не отговори.

Харди продължи натиска.

— Той ми каза, че сте били дълбоко разстроена. Току-що сте научили, че човекът, когото сте обичали, е умрял. Бунтували сте се срещу света заради тази несправедливост. Нахвърлили сте се срещу Ерик, може би защото сте усещали, че той е в безопасност. Не е ли било така?

Харди никога нямаше да получи друга възможност. В съда, пред заседателите, тя щеше да разкаже добре заучената си история. Щеше да бъде инструктирана многократно от обвинението. Никога не би изложила себе си с признанието, че може да е разбрала погрешно или да е преувеличила. Всъщност, дотогава всяко съмнение би било отдавна изчезнало. Дори сега тя вече бе вложила доста в признанието на Ерик. Харди се надяваше да успее да я поведе по пътека, по която би могла да го оттегли, ако не с ненакърнено достойнство, поне с известно приличие.

Но тя не можеше да се откаже лесно. Притискаше пръстите си към устата така силно, че кокалчетата ѝ бяха побелели. Очите ѝ бяха затворени в усилието да се съсредоточи, да си спомни.

— Бях просто така… отчаяна и наранена. Исках и него да го заболи.

— Имате предвид Ерик. Значи сте го обвинили, че е убил Тим, понеже сте знаели, че от това ще го заболи и него, нали?

— Да. — Тя внезапно отвори очи и изпусна сдържания си дъх. — Да. А той каза: „Абсолютно“. Абсолютно.

— И вие приехте тези думи, в смисъл че признава истината във вашето обвинение — че е убил Тим?

— Да. Може да се каже, да.

— Но като се връщате към случая сега, така ли ви звучи това? Наистина ли е искал да каже това, как мислите? Че действително го е извършил? Или просто двамата сте си нанасяли удари един на друг в момент на напрежение? — Харди понижи глас, като заговори почти интимно. — Госпожо Кенсинг, може ли да ви помоля да се замислите за нещо друго? След като напуснахте болницата онзи ден и се върнахте тук към вашия живот, преди полицията да ви потърси за разговор, сте имали около ден, за да свикнете с тази трагедия, нали така?

— Какво друго можех да направя? Беше средата на седмицата. Децата бяха на училище. Бяхме само аз и те.

— Разбира се, съгласен съм. Но тогава, преди да научите за калия, е имало доста време, през което сте вярвали, че Ерик е убил Тим. И все пак не сте направили опит да се обърнете към полицията.

Въпросът я изненада и тя се поколеба за момент, може би търсейки основанието за своя отговор.

— Не. Не знаех.

— А защо, според вас, не сте знаели, ако не възразявате?

— Защото си мислех… Искам да кажа, трябва да съм вярвала… Бях чула, че Тим е умрял като следствие от произшествието.

— И вярвахте на това? В продължение на два дни? Даже след като Ерик ви е казал, че го е убил? Госпожо Кенсинг, спахте ли изобщо през тези два дни?

Поклащайки отрицателно глава, тя започна тихо да хълца, но Харди трябваше да продължи.

— Значи когато сте научили, че Тим е бил умишлено убит, че не е било нещастен случай, какво ви е минало през ума?

— Не зная. Когато чух за това… Беше толкова невероятно. Почти сякаш умря отново, втори път.

— И тогава си спомнихте какво ви е казал Ерик първия път?

— Да.

— Но въпреки думите на Ерик, които са изглеждали като признание, не сте приели сериозно това, че Тим е умрял от нещо друго, освен от автомобилната злополука?

— Но той каза…

— Само че тогава не му повярвахте, нали? — прекъсна я Харди. — Не му повярвахте, защото знаехте, че не се изразява буквално, не констатира факт. Казал го е, за да ви нарани, нали? Било е начин саркастично и жлъчно да ви покаже, че сте глупава, нали? Защото сте задали такъв въпрос.

Тя го погледна почти в паника, което го накара леко да даде заден ход.

— Не се опитвам да ви припиша какво сте казали, госпожо Кенсинг. Просто се опитвам да разбера какво наистина се е случило. Това, което си спомняте сега, днес.

Харди изчака продължителното мълчание.

— Но според мен — започна тя, — ако Тим е бил убит, това променя всичко, нали?

— Съгласен съм, променя го, в смисъл че вече не става дума за нещастен случай. — Изчака я да помисли върху това още една дълга пауза. — Госпожо Кенсинг, Ан, не искам да ви заблуждавам. Вашите показания тук са ключови, а, както казахте още когато влязох тук, аз съм адвокатът на Ерик. Имам естествен интерес да не допусна той да попадне в затвора. — Харди изчака отново, докато срещна погледа ѝ. — Ако дълбоко в сърцето си вярвате, че Ерик е убил Тим и че тъкмо това е искал да каже с онези думи, няма дори да се опитвам да ви уговоря да се откажете от това. Знаете, каквото знаете. Но Ерик е сред хората, които познавате най-добре, за добро или лошо, нали така? А той е бил добър баща, както признавате; добър лекар. Може би дори, по вашата собствена преценка, добър човек?

Тя кимна, потискайки нов изблик на сълзи.

— Винаги съм вярвала, че е такъв. И е такъв.

Най-после, решаващият момент.

— Вярвате ли наистина, че би могъл да убие Тим? Че наистина го е убил? Защото ако не го е направил той, госпожо Кенсинг, направил го е някой друг и тъкмо това е човекът, когото искам да открия, който и да е той. А за да го направя, ще ми е нужна вашата помощ.

* * *

Истинският проблем със срещата между Ерик и Ан Кенсинг беше неизвестното на Харди обстоятелство, че Глицки бе разпоредил на един полицай да пази госпожа Кенсинг от съпруга ѝ, в случай че той се върне и отново се опита да я убие. Когато Харди беше позвънил в къщата на госпожа Кенсинг и тя го беше приела вътре, служителят не му бе попречил по никакъв начин, но се бе обадил на Глицки, информирайки го за обстоятелствата. Така че в пет и трийсет и пет на вратата почука самият Глицки. Ан Кенсинг се изправи и смятайки, че е съпругът ѝ с децата, отвори. Харди, който бе останал седнал във всекидневната, скочи, когато чу гласа, но беше прекалено късно. Глицки вече бе прекрачил прага. Показвайки значката си, той бе попитал дали може да влезе и Ан не бе намерила никакво основание да не го пусне.

Харди, бесен в защитния си порив, ядосано спря, когато стигна до коридора.

— Какво, по дяволите, правиш тук? Преследваш ли ме? — После се обърна към Ан: — Можете да го поканите да напусне. Той няма заповед.

Но Глицки вече беше спечелил този рунд.

— Съжалявам, но не можете, госпожо. Вече ме пуснахте да вляза. Не ми е необходима заповед.

— И каква ти е играта сега? — попита Харди, като направи още една крачка към него. — Просто малко тормоз този път? Просто край на всички правила?

Глицки не му обърна внимание и заговори на Ан.

— Помислих, че може да се нуждаете от малко морална подкрепа, преди съпругът ви и този тук господин, Харди, да се нахвърлят върху вас. Заплаши ли ви по някакъв начин?

— Не. — Тя местеше погледа си между двамата разгневени мъже. — Ами, само…

Харди я прекъсна с протегната ръка.

— Моля ви, Ан.

— Само какво, госпожо Кенсинг? Искате да кажете, че ви е заплашил?

— Не. Но ми каза за някои права, които може би…

Сега Глицки я прекъсна.

— Той и ваш адвокат ли е? Пази боже, ако сте се оставили да ви уговори за това.

— Не, той…

Гласовете вече бяха повишени. Харди не можа да се сдържи и довърши мисълта ѝ, което щеше — той бе сигурен — да му осигури победа в следващия рунд.

— Тя заявява, че признанието ѝ не отговаря на истината. Оттегля твърдението си.

Глицки остана неподвижен, зашеметен от удара. Макар че беше очаквал нещо много подобно на това, потвърждението на новината беше нокаут. Белегът му се зачерви, очите му пламнаха. Само след миг си възвърна самообладанието.

— Добре — каза спокойно накрая. — Но сега вие, и двамата, ще трябва да ме изслушате.

И с най-разумния тон, на който бе способен, той им изнесе една гневна полицейска лекция.

От рода на: „Госпожо Кенсинг, вие казахте, че съпругът ви е признал убийство. Това е част от документацията по случая. Ако започнете да променяте показанията си под клетва, може самата вие да имате много големи неприятности. Давате ли си сметка за това?“.

И още: „Не е ли очевидно за вас, че господин Харди използва собствените ви деца като залог, за да му помогнете да отърве клиента си? Не е ли това повече от ясно?“.

И още: „Разбира се, че вашият съпруг не е подал жалба срещу вас за това, което се е случило в събота. Той има късмет, че срещу самия него не е подадена жалба. Но, много ви моля, имайте предвид следното: не той решава какво обвинение ще се повдигне, решава го областният прокурор. Опитайте се да разберете, че това, което действително се опитва да постигне той, е да размени евентуалното обвинение срещу вас за провинение със собственото му обвинение в убийство“.

И още: „Не сте длъжна да се съгласявате на подобна сделка. Можем, почти без съмнение, да получим съдийска заповед за временно задържане и да върнем децата ви при вас“.

Най-после на Харди му дойде до гуша.

— Глицки, прекаляваш! — Освен това в негов собствен интерес бе да ѝ се притече на помощ. — Всъщност, лейтенантът малко греши. Няма съдия на света, който би издал такава заповед въз основа на случващото се тук. — Той се обърна към госпожа Кенсинг. — Освен, трябва да кажа, ако не я издаде срещу вас. Вие сте лицето, срещу което може да бъде повдигнато обвинение тук, не вашият съпруг.

После се обърна към Глицки с по-твърд глас.

— И вие знаете, лейтенант, че тази жена има пълното право да разговаря с мен. Ние държим да знаем точно какво е казал доктор Кенсинг и дали например вашите инспектори не са избързали малко. Госпожа Кенсинг не е разбрала добре първия път и давайки си сметка за това, би искала да възстанови донякъде добрите си отношения с бившия си съпруг, за да могат съвместно, както винаги досега, да продължат да отглеждат децата си. Не виждам какъв проблем може да имате с това.

Белегът на Глицки сякаш грееше червен в гаснещата светлина.

— Не виждате? Не смятате ли, че това, което вършите, е обработване на свидетеля?

— Абсолютно не.

— Отричате, че се опитвате да окажете непозволен натиск?

Харди премълча първоначалния си отговор, в който фигурираше онази вулгарност, която Глицки презираше. Вместо това се обърна отново към госпожа Кенсинг.

— Принуждавам ли ви да направите нещо?

— Съвсем не, лейтенант.

Глицки повярва на казаното толкова, колкото вярваше във великденския заек. Искаше му се да издърпа Харди в друга стая, където биха могли ръкопашно да разрешат някои от продължителните си разминавания извън присъствието на тази жена, но ако предложеше това, знаеше, че щеше да изглежда като че ли се опитва да скрие нещо от нея. А не искаше да допусне това. По липса на друг добър вариант продължи направо с онова, което искаше да каже.

— Добре, чуй ме, господин адвокат. Аз наричам това „обработване“. Наричам го непозволен натиск, ако не и направо принуда. Джакман ти е дал сладка сделка, добре. Но това не е картбланш да саботираш който и да е наш случай. Мисля, че той ще е на мнение, че доста си прекрачил чертата с това. Да не говорим за тази загадъчна аутопсия, за която научавам от Страут. И сега той ми казва, че си взел и Уес Фарел в екипа си, като се опитваш да въртиш същите номера.

— Уес не е в никакъв мой екип, лейтенанте. Той си има свой клиент и свои проблеми.

— Да, и това включва някой друг, който е умрял в болницата „Портола“? Точно в тоя момент изплувал? И очакваш да повярвам в това? Просто съвпадение, нали?

— Не очаквам да повярваш, каквото и да кажа. Но аз не се опитвам да спъвам този случай. Опитвам се да разбера какво представлява той и да го разреша.

Глицки само дето не изплю следващата си реплика.

— Така ли било? Е, това е моя работа.

Харди му го върна веднага.

— Тогава си я свърши.

— Тъкмо се опитвах и Джакман ме спря.

— Направи ти услуга.

Глицки изръмжа неодобрително.

— Искаш да кажеш, че не съм набелязал когото трябва? Тогава защо всеки път, като се обърна, разиграваш някаква юридическа игра, за да му опазиш задните части — въртиш си сделка с Джакман, мътиш водите със Страут, разговаряш със свидетелката ми тук. Знаеш ли на какво ме навежда всичко това? Ти криеш нещо. И всичко, което те интересува, е да измъкнеш клиента си и майната му на закона, и майната ѝ на истината.

— Аз не съм такъв човек и ти го знаеш.

— Така ли? Е, ако се разпознаваш…

Глицки се обърна към Ан Кенсинг.

— Правите грешка — уведоми я той. — Ако пожелаете отново да промените мнението си, след като се успокоите, имате номера ми.

Харди вече беше наистина бесен и се обърна към двамата с глас, изпълнен с презрение:

— Ако го направите, накарайте го да ви обещае, че няма да ви обвини в лъжесвидетелство.

Глицки го изгледа гневно.

— Мислиш, че това е смешно?

— Не — рязко отвърна Харди. — Изобщо не го намирам за смешно.

* * *

Докато децата на Кенсинг свикваха отново с майка си, с гипса на стъпалото ѝ и превръзката на тила, баща им стоеше далеч от нея. Обади се да поръча пица по телефона и прекара следващия половин час предимно в подреждане на къщата — събра и пусна в пералнята две купчини пране, натика в миялната машина всички съдове и прибори, които можа да намери, мина с гъбената бърсалка пода на кухнята.

Харди се обади на Франи да ѝ каже, че може да закъснее малко. Да, съжаляваше, разбираше. Но все още се надяваше да бъде навреме за вечеря, която бяха преместили през миналия уикенд за осем часа вместо за шест и половина или седем, за да остава повече време за работния ден на Харди. Отдели една минута и за да ѝ опише малко от ужасната си караница с Глицки. Искаше да говори с нея, имаше нужда от нея. И твърдо щеше да си бъде вкъщи до осем. Можела да си навие часовника за тогава.

Харди отиде в банята и наплиска малко лицето си с надеждата това да противодейства на гаденето, което изпитваше, остатък от спора му с Глицки. Чувстваше се тъй, сякаш беше погълнал камък. Когато се върна, децата нагъваха пица в кухнята, на видеото се въртеше някакъв екшън и звукът бе нарочно увеличен.

Във всекидневната Ан и Ерик бяха заели своите неутрални ъгли и сега седяха мълчаливо, очаквайки Харди, като дори не се гледаха.

Понечи да седне на старото си място на дивана, до Ан, но реши, че това може да създаде впечатлението, че взема нейната страна, затова остана прав до пълната с пепел и боклуци камина.

— И двамата постъпвате правилно — започна той. — Знам, че е трудно. — Погледна единия, после другия. И двамата очевидно още бяха напушени. После продължи: — Занимавам се с този случай вече от седмица, но все още има прекалено много неща, които не знам. Трябва да поговорим заедно за това. Кой би могъл да убие господин Маркъм?

Ан прие това като встъпление и без да губи време, хвана бика за рогата.

— Добре. Чух адвоката ти да ми казва, че не си го извършил, Ерик. Ето, имаш още една възможност. Защо сам не ми го кажеш?

Той обърна глава към нея, после я поклати с отвращение и умора, изгледа я безизразно и унило и отговори съвършено безстрастно.

— Майната ти.

— Виждате ли?! — избухна тя към Харди. — Ето го. Това е той. Такъв е в действителност.

Кенсинг стана от стола си и се доближи до нея, а гласът му беше сведен до пронизващ шепот, за да не чуят децата.

— Изобщо вече нямаш представа кой съм аз. Писна ми от твоите глупости. Дали аз съм убил Тим, за бога? Вървете на майната си и ти, и всичко това.

— Ерик! — започна Харди.

Но сега клиентът му се обърна към него.

— Не съм длъжен да слушам всичко това отново, нали? С нея не може да се получи. Сам виждате — тя се държи ирационално и заплашително. Махам се оттук и вземам децата с мен.

— Да не си ги докоснал повече!

Ан използваше патерици заради навехнатия си глезен, но когато се налагаше, можеше да се движи много бързо и без тях. Тя застана на входа към коридора, препречвайки пътя на Кенсинг, преди той да стори и три крачки.

Харди също се придвижи по най-бързия начин, заставайки помежду им. За миг му се стори, че той и клиентът му ще стигнат до стълкновение.

— Разкарай се от пътя ми, Диз.

— Няма да стане — възрази Харди. — Предизвикваш ли ме?

— Ти не ме предизвиквай.

— Виждате ли? — намеси се Ан. — Така беше в събота. Така направи тогава!

— Нищо не съм направил в събота! — Той посочи към нея през рамото на Харди. — Ти искаш да говорим за проблема тук? Искаш да говорим за опасността за децата, да говорим за разрив? — После заговори направо на нея. — Наистина ли мислиш, че съм в състояние да убия някого? Хайде стига, Ан. Цял живот съм спасявал човешки живот. А ти ме заключваш навън, пищиш, че може би съм дошъл да убия собствените си деца? Това си е истинска лудост. Това е направо безумие, което ме плаши.

Харди трябваше да намери начин да се намеси, иначе разговорът щеше да свърши, преди да е започнал.

— Понеже спомена за уплаха, била е уплашена, Ерик.

— Няма за какво да се плаши от мен. Никога с нищо не съм я наранил. Ако не знае това… — Той премести погледа си от Харди към нея, сега собствената му болка изплува в гласа му: — Какво ти се върти в главата, Ан? Какво ти става? — Накрая тонът му премина в молба. — Бих ли могъл да нараня дете? Някое от моите деца? Как бих могъл да направя това?

Ан дишаше тежко, поемаше си дъх на пресекулки, бързо, дълбоко.

— Когато от полицията ми казаха, аз просто… Хвана ме страх… Не съм… — Харди си помисли, че отново ще се разхълца, но този път тя се овладя. — Не знаех какво да мисля, Ерик. Не можеш ли да разбереш това? Обичах Тим, а той бе мъртъв. Не бях спала два дни. Толкова се страхувах.

— От мен? Как е възможно да се страхуваш от мен?

Сега тя го молеше за разбиране.

— Просто се страхувах, това е. От всичко. — Гласът ѝ притихна. — Не исках да правя отново грешка и, разбира се, точно това направих.

Това беше най-близкото до извинение признание, което Кенсинг щеше да получи. Харди разбра това и се възползва от момента.

— Защо да не поседнем?

* * *

— Рос влезе ли? — попита Харди. — Трябва да е било минути преди да изгаснат мониторите.

— Може и да е влязъл. Можел е да го направи. Просто не знам.

— А ти къде си бил тогава? — Гневът на Ан не беше преминал напълно. — Мислех, че си бил на етажа. Не е толкова голям. Как може да не знаеш?

Кенсинг се постара отговорът му да не прозвучи като оправдание, насочвайки го поравно към Харди и Ан.

— В залата имахме трима пациенти. Един от тях имаше проблеми с излизането от упойка, така че Раджан — той е една от сестрите — двамата с него проверявахме внимателно жизнените функции. През тези минути всеки би могъл да мине зад мен — сигурен съм, че някой го е направил — и аз да не съм усетил. Един час по-рано Брендън Дрискол беше влязъл чак вътре.

— Как се случи това? — попита Харди.

Кенсинг сви рамене.

— Никой не го е спрял. Трябва да го познавате, за да разберете. Прави се на много важен. Ако някоя от сестрите беше казала нещо, просто би отвърнал: „Спокойно, аз съм вътрешен“. И вероятно биха го приели.

— Мразя го този малък негодник — добави Ан. — Наистина си вярваше, че може да командва Тим насам-натам.

— А успяваше ли? — попита Харди. — Да го командва.

— Опитваше се, особено по отношение на времето му, на графика му.

— И как се отнасяше Тим към това?

— Не можеше да живее без него — вметна Ерик, без да успее да сдържи малко свежа злоба в гласа си. — Брендън му вършеше кажи-речи половината работа.

— Не е вярно! — Ан Кенсинг нямаше да позволи на Ерик да очерня Тим. — Тим мислеше за големите неща. Брендън беше добър в детайлите. Но Брендън не вършеше работата на Тим. Изпълняваше заповеди… — Ерик изръмжа в несъгласие. — … и нямаше спор по това кой е шефът.

— Значи е имало търкане между тях?

— Сериозно — потвърди Ерик. — Трябва да познавате Брендън, за да го оцените. „Малката мощна машинка“, като в онази детска книжка.

Харди се обърна отново към Ан.

— За какво друго се караха? Освен за вас?

Тя се поколеба.

— Мисля, че за някои от финансовите решения на Тим. Тим беше по-склонен да поема рискове.

— С парите на „Парнас“?

Основният интерес на Харди беше убийството, но ако можеше да открие някакви делови нередности, които биха помогнали на Джакман, с радост щеше да го направи.

— Ами, не зная точно. Последните две години трябваше да работят доста притеснено… А освен това имаше и проблеми с персонала.

— Например с мен.

Ан сви рамене. Това си бе истината.

— Ами да. Един от многото.

Кенсинг подчерта:

— Брендън настояваше Тим да ме изрита още отпреди три-четири години. За назидание.

— Защо? Какво бяхте направили?

— Най-вече заради цялостното ми отношение, мисля. Липса на уважение. Аз някак си поех да защитавам пациентите, вместо парите.

Ан вмъкна уточнение:

— Тим би казал „вместо интересите на компанията“.

Харди прекъсна потенциалния спор.

— Но как секретарят се е намесвал във всичко това? Той не е имал истинска власт, нали?

— Ами Распутин как се е намесвал? — попита Ерик. — И той не е имал истинска власт.

Динамиката на нещата все още се изплъзваше на Харди.

— Но тоя човек е само секретар, нали?

За първи път Ан и Ерик реагираха еднакво — с обща шега.

— Господин Дрискол — обясни Ерик — беше помощник на директора. И никога не е бил никакъв секретар.

— И се надявам това да е ясно — добави Ан с подобие на усмивка.

— Колкото до въпроса как се е добрал до своето положение — продължи темата Ерик, — както Ан спомена, той беше цар на детайлите. Е, ако човек се грижи за достатъчно много дребни неща, много скоро започва да изглежда като че ли той командва парада. — Ан понечи да каже нещо, може би отново да защити Маркъм, но Ерик я възпря, протягайки ръка. — Вижте, ето как става. Извикват ви в кабинета на началника, вече поначало сте напрегнат. Чакате пред кабинета на Маркъм, до бюрото на Брендън, и неговото отношение ви подсказва, че независимо в каква неприятност сте си мислели, че се намирате, всъщност тя е по-лоша. След това, докато чакате, чакате до безкрайност, помощникът на директора — Брендън, много добре облечен и крайно изискан, в общи линии ви обяснява основните положения. Господин Маркъм не обича личната конфронтация. Той предпочита срещите да са кратки. До една седмица, информира ви Брендън, ще получите писмено съобщение за основните точки, които са били засегнати, и действията, които трябва да бъдат предприети. След като подпишете, че сте се запознали със съдържанието на това писмо, връщате го в кабинета. На човек му ставаше ясно. Този тип бе разработил просто невероятна система от правила и протокол и всичко това с цел да обгради и защити своя шеф. Наистина, често дори добавяше неподписани забележки на края на писмата и човек приемаше, че са от Тим.

Изведнъж, като чу подробностите, Харди напълно разбра. Филис, секретарката на Дейвид Фрийман, беше умалено копие на Брендън Дрискол. Харди на шега натискаше Фрийман да я уволни от близо пет години, но старият човек не искаше и да чуе, заявявайки, че никога не би могъл да си върши работата без нея. И може би го вярваше. Но Харди няколко пъти беше виждал Филис да ограничава достъпа до Фрийман така плътно — и с такава искрена страст и съчувствие — че някои сътрудници, които тя не обичаше, най-накрая бяха напуснали фирмата заради това, смятайки през цялото време, че именно Фрийман ги ограничава.

— И Тим приемаше това? — попита Харди.

— Всъщност, не — отговори Ан. — Когато най-после започна да си дава сметка до какви размери е стигнало. Това беше едно от тези неща, които започват с малко, а после постепенно се изплъзват от контрол.

— До степен да уволни Дрискол? — попита Харди.

Ан се поколеба и отметна назад кичур коса, паднал на челото ѝ.

— Истината е, че Тим усещаше, че се намира в някаква криза на средната възраст. Бизнесът около него не вървеше. Семейството му се разпадаше, децата, всичко. Тъкмо затова се върна при Карла, за да види дали не би могъл да спаси нещо, което с труд е градил години, но по същата причина и не можеше да уволни Брендън, макар да знаеше, че трябваше да го стори. Но не можеше, докато всичко друго в живота му беше толкова нестабилно. Прекалено много разчиташе на него.

Харди не знаеше каква част от това е истина и каква част е следствие от обясненията на Маркъм пред любовницата му, така че да изглежда чувствителен и грижовен. Едно нещо беше сигурно обаче — Ан го вярваше.

— Говори ли Тим с него? — попита Харди. — Отправи ли му някакво предупреждение?

— Без съмнение. Брендън знаеше, мисля, че Тим е решил да го освободи. Беше само въпрос на време. Тим не можеше да скрие това от него, даже да искаше, според мен. Ако за това ме питате.

И изведнъж Харди си помисли, че Дрискол би могъл да бъде най-малкото донякъде заподозрян.

— Как се отнасяше той към Карла?

— Имате предвид дали би я убил? И децата? Че защо?

— Точно това питам.

Тя все още размишляваше какво да отговори, когато Кенсинг се намеси.

— Ако е усещал, че Тим лично смята да го изхвърли, мога да си представя да пожелае да го изличи от земята. Заедно с цялото му семейство.

Но тъй като се намираха в Сан Франциско, Харди трябваше да зададе още един въпрос.

— А сигурна ли сте, Ан, че Тим не е имал отклонение? В сексуално отношение? Да не е имало нещо повече между него и Брендън?

— Тим не беше обратен — отвърна Ан, отхвърляйки и мисълта за това без колебание. — Честно.

Което, както Харди знаеше, ни най-малко не правеше нещата сигурни.

Ерик заговори отново:

— Но ако Брендън убие Тим, остава без работа.

— Но не е уволнен, нали? Остава си лоялният и трудолюбив помощник на директора до последния момент. Получава ново назначение след петнайсет минути. — Друга мисъл мина през съзнанието на Харди в друга посока. — Когато го изгонихте от интензивното, къде е отишъл той?

— Не зная. Във всеки случай излезе. — Едва ли в самата история бе имало нещо приятно, но Кенсинг като че ли намираше удоволствие в частица от спомена за нея. — Като че ли не можеше да повярва, че мога да постъпя така с него. Да му наредя да напусне. Е, разбра го.

— И сте сигурен, че не се е върнал преди синия код?

— Мисля, че не. Не мога да кажа със сигурност. Нали ви обясних, бях зает в залата.

— Но все пак положително е бил в болницата, най-малкото.

— О, да. След смъртта на Тим… — Той въздъхна отново. — Не можа да я понесе. Беше трогателно, всъщност. Малко неловко.

Харди погледна часовника си. Оставаха му четирийсет и пет минути до времето, когато трябваше да си бъде у дома, и не искаше да започва нещо, което не би могъл да довърши. Но събирането на тези двамата вървеше така добре, а Ан — като любовница на Маркъм — имаше досег до страни от душевността му, които никой друг не би могъл да познава.

— Може ли да ви попитам, Ан — започна той, — какво имаше в тези първоначални докладни до Рос, което толкова е ядосало Тим?

— Нека да отгатна — обади се Кенсинг. — „Синустоп“?

Ан кимна.

— Това е. — Тя погледна Харди. — Чували ли сте за него?

— Това не беше ли някакво ново хапче за сенна хрема? — смътно си спомни Харди. — Но имаше някакъв проблем с него.

— Не за повечето хора — поясни Кенсинг. — При някои хора обаче се развива много неприятен страничен ефект, наречен смърт. Това стана ясно, след като представителите ни засипаха с хиляди мостри и ни се спусна директива от ръководството.

— От доктор Рос — прекъсна го Ан. — Той взимаше тези решения, не Тим.

— Щом казваш! — Погледът на Кенсинг даде на Харди да разбере, че той самият не вярваше на това. — Както и да е — продължи, — това лекарство е толкова евтино и така чудодейно, че настойчиво ни бе препоръчано да го предписваме на всичките си пациенти с всякакви алергични симптоми. Нали знаете за мострите?

— Не достатъчно — отговори Харди. — Разкажете ми.

— Ами когато излезе ново лекарство, техните представители тръгват и се опитват да накарат лекарите да го дават на пациентите безплатно. Идеята, разбира се, е марката да получи популярност. Препаратът действа, влиза в листата, ние го предписваме. Право в целта — ражда се ново чудодейно лекарство. Но мострената кампания за „Синустоп“ беше просто невероятна. В цялата страна трябва да са раздали милиони хапчета. И това беше необичайно. — Кенсинг кимна сериозно. — Бройките бяха необичайни, да.

— И какъв беше проблемът между Маркъм и Рос? — попита Харди.

Ан погледна Ерик, после отново Харди.

— Тим чу за първия смъртен случай и имаше много лошо предчувствие. Поиска от Рос да върне всички мостри и да го снеме от списъка, докато не бъде проверено по-нататък.

— Но Рос не го направи?

Ан поклати глава.

— Даже по-лошо. Той и Тим се бяха спречквали и преди, но в този случай Рос наистина се впрегна много. Каза на Тим, че той е медицинският директор, че познава този препарат. Тим отговаря само за бизнеса. Защо тогава да не си гледа работата и да не си пъха носа в медицината, от която нищо не разбира?

— Значи продължиха с това?

Кенсинг сякаш беше изваден от мълчанието.

— Чакай. Чакай малко. Не искаш да кажеш, надявам се, че Тим е бил доброто момче?

Тя го погледна гневно и безжалостно.

— Какво можеше да направи, Ерик? Кажи ми.

Харди не искаше да позволява търкането да се задълбочава. Кенсинг имаше достатъчно свои основания да мрази Маркъм — надали щеше да си промени мнението само защото Тим можеше да се окаже по-добър шеф, отколкото си е мислел.

— От колко време са заедно Тим и Рос?

— Те са двама от основателите — сви рамене тя. — Може да проверите.

— И напоследък са имали не едно спречкване, подобно на това за „Синустоп“?

Тя се намръщи.

— Няколко. Тим смяташе, че решенията на Рос не са медицински издържани. Вярваше, че трябва постоянно да предоставяме качествен продукт.

— Продукт — изръмжа Ерик. — Това ми харесва.

Харди не обърна внимание на прекъсването.

— Обаче със „Синустоп“ нещата се влошиха? Накрая какво стана?

— Ами, Рос се наложи. Не изтеглиха мострите…

Кенсинг добави завършека:

— И в страната още шестнайсет души умряха. Двама от тях — в „Парнас“.

В хода на разказа Харди вече си беше спомнил ясно скандала. Но макар да се бе шумяло много в новините, не се сещаше „Парнас“ да е била свързана по някакъв начин с това и им го каза.

Ан скочи в защита на Маркъм.

— Тим покри Рос, затова.

Кенсинг клатеше глава.

— Не. — После се обърна към Харди. — Тим даде изявление, че двамата пациенти, които са починали, са вземали мостри, които са получили оттук, преди да бъде съобщено за първия смъртен случай — и изглежда това беше вярно — че ние сме отказали всички мостри и сме свалили „Синустоп“ от списъците при първото съобщение за някакъв проблем. Което не беше вярно. И ако наричаш това „прикриване на Рос“…

— Точно това направи — сряза го Ан.

Харди се намеси, преди тлеещият в стаята гняв да избухне отново.

— Ясно, добре — каза той. — Ето за това нещо бих искал и двамата да продължите да мислите.

Обърна се и към единия, и към другия. Но напрежението оставаше високо.

Страхуваше се да не прекали с късмета си. Вече станал, продължи още малко да бъбри, за да ги предпазва един от друг.

— Боя се, че имам друга среща. Госпожо Кенсинг, благодаря за времето, което ми отделихте. Разбрахме се по въпроса за децата, нали? Всичко е наред, нали? Ерик, бих искал да разменим няколко думи с вас на излизане. Ще почакам, докато кажете „лека нощ“ на децата.

* * *

— Мила, прибрах се!

Той наистина не беше Рики Рикардо, но години наред в началото на брака им Харди бе влизал през входната врата с негова страхотна имитация. По неговия часовник се бе прибрал четири минути по-рано и като имаше предвид непрекъснато нарастващите изисквания на случая, който запълваше времето му, смяташе, че се е справил добре.

Размахала тъничките си крака и ръце, Ребека тичаше по коридора към него.

— Татко! Толкова се радвам, че се прибра!

После скочи върху му и той залитна, но се задържа и я завъртя.

В трапезарията масата бе наредена, Франи дойде до вратата на кухнята със скръстени на гърдите ръце, но се усмихваше.

— В последния момент, момчето ми. Съвсем, съвсем в последния.

— Ще се поправя, обещавам.

Двамата си размениха целомъдрена брачна целувка. Винсънт, който се мотаеше до семейната стая, извика:

— Горчиво!

Така че двамата възрастни се погледнаха в очите и внезапно се прегърнаха, притискайки се като тийнейджъри. Той вдигна Франи от земята и тя взе да рита.

— Още, още! — извика Винсънт.

— Хайде вече! Моля! Спрете де!

Това беше Ребека, арбитърът на социалното възпитание за цялото семейство.

— Не мога да се овладея — обясни Харди, когато най-после спря. — Майка ви ме подлудява.

— Целуни ме, целуни ме, целуни ме! — молеше Франи.

Харди се подчини. Романтичната атака доведе двете хлапета до предната част на къщата, като глезотиите им стигнаха до краен предел. Последната целувка беше нещо почти фантастично и когато тя свърши, Франи пое дъх за миг и каза:

— А, това ми напомня, че Трея се обади тази сутрин. Говорихме си почти час.

Харди си помисли, че това е страхотно. Жените щяха да съдийстват и накрая всички щяха да се намразят един друг.

— За какво? — попита той.

— Бременна е.

24

Малачи Рос седеше под ъгъл спрямо Марлин Аш на голяма маса в заседателната зала на полицейското управление, лице в лице с членовете на големия съдебен състав. Когато влезе в началото, Рос положи клетва и седна, като отклони предложението да свали сакото си. Това се бе оказало грешка. След като мина първоначалната възможност, друг подходящ момент не се появи. Не искаше да изглежда нервен. А бе точно такъв. И вече обилно се потеше.

В залите на Съдебната палата по правило бе или прекалено горещо, или твърде студено. Поради енергийната криза в щата екипите за поддръжка програмираха всеки един от различните термостати в сградата поотделно. Сега всички помещения, които преди бяха прекалено студени, бяха станали твърде горещи и обратното. В задушната стая температурата бе може би 27 градуса по Целзий.

Първоначалният план на Рос беше да сътрудничи изцяло за разследването за смъртта на Тим Маркъм. И в това отношение престоят му на свидетелския стол започна съвсем дружелюбно. Близо половин час тази привлекателна и компетентна жена го разхожда през многото години на неговите отношения с Тим, основаването на „Парнас“, социалните контакти, които двамата мъже бяха споделяли. Госпожа Аш търсеше човека, който бе убил Тим. Бе очаквал подобна биографична обработка, дори мислено се бе подготвил за нея.

Току-що бе отделил на големия съдебен състав две минути за естеството на професионалната му връзка с господин Маркъм. Беше казал на заседателите, че в продължение на дванайсет години помежду им са били налице много малко търкания, макар, разбира се, двамата да са имали взаимни несъгласия. Но като цяло между тях цареше уважение и доверие.

Марлин Аш използва този момент, за да стане и да направи няколко крачки към средата на залата. Именно тогава фокусът на нейното разследване започна да се измества.

— Доктор Рос — каза тя, обръщайки се с гръб към мястото, където седеше той, — какво е понастоящем финансовото състояние на „Парнас“?

Той предприе неудачен опит за известна лековатост.

— Справяме се горе-долу, колкото повечето здравни организации в страната, което не е кой знае колко. Но все още сме над водата, ако това питате.

Хладна усмивка.

— Не съвсем. Надявах се да ни разкажете с повече подробности. Човек може да е над водата и същевременно все пак да потъва, нали така? Не беше ли това цялата втора половина на „Титаник“? Нали сега вие сте действащият главен изпълнителен директор на корпорацията?

— Да. — Той се стегна и сведе поглед към сплетените си пръсти. Когато вдигна очи към съдебните заседатели, въздействието на трагедията, която бе преживял, бе очевидно. — След миналия вторник, след като Тим — господин Маркъм — почина, бордът ме назначи за временно изпълняващ длъжността.

— Значи сте отблизо запознат с финансовото състояние на компанията, нали?

— Е, минало е по-малко от седмица. Не бих казал, че съм овладял нещата така, както господин Маркъм, но съм прилично запознат с показателите, да. И, честно казано, това е от известно време насам.

— В такъв случай ще ви е известно дали „Парнас“ всъщност не е в някаква финансова криза.

— Да.

— Разглеждала ли е компанията възможността да обяви банкрут?

Рос разбираше, че финансовите затруднения на „Парнас“ очевидно ще изглеждат на областния прокурор като възможен мотив за убийството на Маркъм и бе очаквал по някое време инквизиторката му да стигне и до тази линия в разпита, но сега, когато това се случи, се почувства малко неподготвен. Той прекара два пръста по влажното си чело, размишлявайки дали да поиска разрешение да си свали сакото или просто да го направи. Накрая се въздържа и от двете.

— Със сигурност беше обсъждано. Това е една възможност, която сме разглеждали.

— Знаете ли дали господин Маркъм също я е разглеждал?

— Да. Въпросът стои пред нас от известно време.

През следващите четирийсет и пет минути Аш го поведе на мъчително пътешествие през счетоводните книжа на „Парнас“, през тънкостите на приходи, вноски, разходи, заплати, премии и възнаграждения на ръководството. Тази проклета жена изглежда знаеше достатъчно, за да проникне през неговото замъгляване и да се добере до истинския механизъм, по който функционираше организацията. Рос знаеше, че много други служители също са получили призовки, и правейки си сметка, че най-вероятно те ще говорят истината, нямаше друг избор, освен самият той също да се придържа към фактите.

— И така, господин Рос, доколкото на вас ви е известно, ще обяви ли „Парнас“ банкрут през следващите шест месеца? Ако не, моля, обяснете как смятате да задържите компанията в състоятелност.

Самата наглост на въпроса пораждаше у него желание да ѝ отговори, че това изобщо не ѝ е работа, но разбираше, че е в капан.

Сега започна една игра на котка и мишка, като той изложи колкото може в по-общи линии и неясно плановете си за „Парнас“, от които Аш, спокойна, съсредоточена и сякаш разполагаща с цялото време на света, измъкваше детайлите един по един, малко по малко. Чувстваше се така, сякаш бавно го смилаха на кайма.

Когато свършиха, каната с вода пред него бе празна, а той бе толкова плувнал в пот, че все едно бе излял водата върху главата си, вместо да я изпие. Единствената добра новина бе, че въпросите за лекарствения списък се бяха фокусирали върху доларите и центовете, върху подробности за цената на отделните единици и размера на предписанията. Аш всъщност не засегна въпроса как поначало се включват новите лекарства в списъка. Рос мъчително очакваше тази заплаха да се реализира — ами ако знаеха? Или дори само подозираха? Нямаше ли да са задължени да му кажат, че по отношение на него се води следствие? Трябваше ли да спре и да настоява за среща с адвокат?

Но всички тези страхове останаха напразни. Аш продължи към своите собствени приоритети.

— И така, доктор Рос, нека да обобщим. Дали сте под клетва показания, че не очаквате „Парнас“ да банкрутира през следващите шест месеца, независимо дали градската управа изплати сметката от тринайсет милиона долара, която компанията ѝ е представила.

Рос се опита да изглежда уверено пред двайсетте граждани, седнали срещу него. Учуди го тяхното внимание, очевидният им интерес. Очакваха отговора му, макар да усещаше някакво насъбрало се нетърпение. Но може би, даде си сметка той, това идваше от самия него.

— Е, никога не казвай „никога“. Банкрутът защитава корпорацията от нейните кредитори, това е вярно. И ние наистина бихме могли да потърсим някакво облекчение в такова решение, ако градът не изпълни своите задължения. Но при групировка като нашата, когато най-големият ни клиент е градът и областта на Сан Франциско, това също така би се отразило негативно на доверието в нас, което и сега не е кой знае колко голямо. Както може би някои от вас знаят, към нас напоследък се отправят доста критики в пресата.

— Радвам се, че засегнахте този въпрос, доктор Рос. — Аш сякаш говореше сериозно. — Надявах се, че може да ни дадете малко вътрешна информация за разногласията, които сигурно са се появили в „Парнас“ в светлината на, да речем, случая с бебето Емилия. Мога да ви кажа, че съдебните заседатели вече са запознати в общи линии с тези събития. Може би бихте запълнили някои от белите петна? По-специално ролята на господин Маркъм и реакцията на различните хора от екипа. Моля, започнете с господин Маркъм.

— Искате да кажете, че според вас неговата смърт може да е свързана с бебето Емилия или нещо подобно?

— Това е темата на настоящото разследване, докторе. Смъртта на господин Маркъм. — Аш се бе приближила няколко крачки и сега, изправена, докато той седеше, се издигаше някак застрашително над него. — Някой е вкарал смъртоносна доза калий в неговата система. Като лекар не бихте ли се съгласили, че е много малко вероятно това да е било случайно?

Рос знаеше какъв отговор очаква Аш. Искаше му се да бяха разрешили да доведе адвоката си в залата. Сега трябваше да разчита на истината, а това го правеше неспокоен.

— Винаги е възможно да се даде неподходяща доза от някакво лекарство. Ако сърдечният ритъм на господин Маркъм е бил нарушен, бих могъл да си представя необходимостта да се приложи терапевтична доза калий. Също е възможно, макар и много рядко, концентрацията на едно лекарство в разтвора да се различава от обозначеното на етикета.

С известна изненада той откри, че Аш беше подготвена за това.

— Разбира се. Моля ви да приемете, че разполагаме с торбичката, която е съдържала калия в този случай, и че концентрацията му е правилна. Приемете също, че няма индикации да е имало смущения във функционирането на сърцето на господин Маркъм до поражението, нанесено от свръхдозата. Като имате предвид това, разполагате ли с някакво друго обяснение за този случай, освен че преднамерено е приложена свръхдоза?

Рос избърса потта от горната си устна.

— Струва ми се, че не виждам друга възможност. Имате ли нещо против да си сваля сакото?

— Ни най-малко.

След половин минута той отново седна. Аш не беше загубила нишката.

— И така, докторе, ако на господин Маркъм преднамерено е била дадена свръхдоза…

— Не съм казал такова нещо. — После се поправи: — Не разбрах, че сме стигнали дотук.

В този момент Аш потърси драматичен ефект. Направи пауза, като че ли потънала в мисли, и после изстреля надолу към него.

— Именно дотук сме стигнали, докторе. Имахте ли вие и господин Маркъм сериозни разногласия например по отношение на политиката на компанията?

Рос повдигна брадичката си в контролиран изблик на гняв.

— Шегувате ли се? — попита я той.

— За какво?

— Както разбирам, питате ме дали някакъв делови спор не е породил в мен желание да убия отдавнашния си приятел и партньор в бизнеса? Този въпрос ме изпълва с възмущение.

— Не съм задавала такъв въпрос — заяви Аш. — Сам направихте тази връзка. Но след като го зададохте, моля, отговорете.

Тя го изгледа с твърд поглед.

Той я изгледа също толкова втренчено.

— Отговорът тогава е „не“, нищо такова няма. Няма какво дори и в най-малка степен да ми е дало повод да си помисля нещо такова. — Говореше директно на заседателите. — Тим беше мой приятел, близък приятел.

Рос си наложи да се поуспокои. Беше се появила нова кана с вода — може би стоеше там от известно време. Наля си малко в чашата и отпи.

— Държа да подчертая, госпожо Аш, че медицинското решение за бебето Емилия, макар и да бе посрещнато крайно отрицателно, не беше толкова погрешно. Бебето Емилия все пак преживя прехвърлянето в Окръжната болница и в отделението за недоносени деца, където беше настанена до транспортирането ѝ обратно в „Портола“. Аз в никакъв случай не съм я убил, дори не съм изложил на ненужна опасност състоянието ѝ.

— Но как реагира господин Маркъм на всичко това?

— Отнесе се спокойно към случая, докато не се превърна в голяма новина.

— И вие двамата не сте се спречквали по този повод?

— Разбира се, че се спречкахме, след като всичко това ни се стовари на главите. Той смяташе, че е трябвало да се посъветвам с него, че не е трябвало да действам само с оглед на бизнеса. — Отново насочи думите си към заседателите. — Разменихме си някои остри реплики, това е вярно. Ръководим заедно голяма и сложна фирма. Нашите роли понякога се застъпват. Вършехме това в продължение на дванайсет години. — Потърси очите на хората отсреща и реши, че за нищо на света няма да удостои внушенията на Аш с повече подробности.

* * *

Докато сядаха на масата за традиционния обяд във вторник при Лу Гърка, Трея се извини за отсъствието на Глицки. Бил повикан в последния момент на местопрестъплението в Хънтърс Пойнт. Харди бе убеден, че това извинение е чиста измислица.

Престъпление в Хънтърс Пойнт, как ли не, мислеше си той. Като че ли такива неща не се случваха всяка седмица. Харди знаеше, че администраторът Глицки нямаше нужда да бъде викан на „местопрестъплението в Хънтърс Пойнт“, освен ако банда гангстери не бяха изпозастреляли себе си и двайсет-трийсет случайни минувачи посред бял ден, включително деца, като се добавят още наркотици, рекламният цепелин „Гуд Иър“ и появата на серийния убиец Зодиак.

В съзнанието на Харди характерът на извинението даже придоби още по-дълбоко значение. Това банално обяснение, макар да изглеждаше съвършено правдоподобно на повърхността, бе в действителност толкова нелепо, че Харди го възприе като тайно, насочено лично към него послание „Майната ти!“. Оглед на убийство, как не, помисли си той. Това можеше достойно да се сравни с: „Баба ми умря“ или „Кучето ми изяде домашното“.

Бесен на повечето от тях, но особено на него, днес Ейб избягваше групата. Вероятно се беше настроил допълнително, когато беше научил тази сутрин, че Джакман е разпоредил на Страут да изпълни искането на Уес Фарел да ексхумира покойната майка на неговия клиент.

Преди да седнат, Страут каза на Харди, че се е обадил на Ейб от любезност, за да го уведоми за това решение. Бе изтърпял гневното излияние на Глицки по въпроса, после му бе благодарил и бе добавил, че все пак ще изпълни одобреното от Джакман искане.

Но никой друг като че ли не се притесняваше от неговото отсъствие. Едва бяха седнали и разговорът се завъртя на пълни обороти. Дейвид Фрийман започна с няколко коментара за ситуацията с „Парнас“ и каква прозорливост бяха проявили всички те миналата седмица. Не след дълго половината маса беше се включила с мнение по въпроса. В един момент стигнаха до първата колонка на Джеф Елиът за Малачи Рос, което накара Джеф да пита Марлин Аш дали вече е разговаряла с Рос и ако е разговаряла, как се е държал той в съда.

Тя се усмихна, погледна Джакман и отпи от ледения си чай.

— Съжалявам, без коментар, макар че тук сме извън протокола.

— Рос и Маркъм са били близки приятели, доколкото разбирам — обади се Харди. — Никога не са се спречквали. — Той хвърли поглед към Трея през масата насреща му. — Нещо като мен и Ейб.

Но Елиът смяташе, че знае къде е разковничето на историята.

— Чакай да те питам нещо, Марлин — започна той. — Диз смята, че са близки приятели, обаче аз съм чувал, че са имали разногласия едва ли не по всяко решение, което някой от тях е вземал през последните две години — бебето Емилия, „Синустоп“, лекарствените списъци — какво ли не.

Марлин Аш отпи от ледения си чай.

— Не мога да говоря за това, Джеф. Това е големият съдебен състав, разбери. Даже няма да кажа с кого съм разговаряла. Ако предпочиташ да смяташ, че е било с Рос — моля.

— Било е обаче днес, нали? Големият съдебен състав все така се събира във вторник и четвъртък, нали?

Джина Роук се включи.

— Още някой тук да иска да отменим Първата поправка? — Но думите ѝ бяха невинна закачка, поднесена с лек тон. — Тя не може да говори за това, Джеф. Наистина. Даже пред топрепортер като теб.

— И аз съм много далеч от това да се опитвам да я убеждавам — поклати глава Елиът, искрено развеселен от игрите на тези юристи, които очевидно възприемаха хората сериозно. Той пусна една усмивка към присъстващите на масата. — Обаче за нашето собствено назидание трябва да кажа, че доктор Рос има секретарка, Джоан, която ми съобщи, щом се обадих, че той се намира именно там. Надявам се, че не е била осведомена за най-секретната част.

— Тя е говорила с теб? — попита недоверчиво Роук. — След това, което направи с нейния шеф миналата седмица?

Елиът кимна сериозно.

— Може да е останала с впечатлението, че се обаждам, за да се извиня или нещо такова.

Докато Фрийман и Джакман се впуснаха в по-сериозна дискусия за проблема от миналата седмица — възможните фалшификации на сметки за доболнична помощ, Харди се наведе и попита тихо Елиът:

— Откъде знаеш за синустопа?

— По същия начин, по който разбрах, че Рос е пред големия състав. Аз съм репортер. Питам. И представи си — хората ми казват.

— Не съм толкова изненадан, колкото си мислиш. И аз самият съм разговарял с тоз-онзи. Откри ли нещо за списъка на Кенсинг?

Елиът въздъхна високо и спря, тъй като се появи Лу и започна да описва днешния специалитет, който включваше патладжан, соев кашкавал, калмар и някакъв вид сладко-кисел сос със сусамово масло.

Наистина хубаво, обеща той, може би даже кулинарен пробив, макар това да не бяха точните думи, които употреби.

Когато всички бяха поръчали специалитета, тъй като нямаше друг избор, Лу се прехвърли на съседна маса и жуженето при Джакман се поднови. Елиът се наведе към Харди.

— А нещо за тези необяснени смъртни случаи? Едно нещо, знам, е вярно. Това безспорно е слух.

Лицето на Харди помръкна. Нима Джеф го бе изпреварил в проверката на имената от списъка на Кенсинг? Може би беше открил, че осем от другите пациенти са умрели, както Джеймс Лектър, от естествена смърт.

— Какво имаш предвид? — попита Харди.

— Май не се изразих добре. Успокой се. — Елиът сложи ръка на ръкава на Харди. — Не исках да кажа, че е само слух, един вид, няма никаква истина в него. Исках да кажа, че има такъв слух, че много хора говорят за това. Ако можех да намеря няколко други такива моменти, с удоволствие бих ги свързал, за да направя още една колонка, но засега нямам история. Говорих с няколко души в „Портола“, но никой не разполага дори и с едно-единствено фактче. Скапана работа.

— А нашият приятел Рос?

Той вдигна рамене.

— Вече писах за него, може би си спомняш. След това вече би било самба на една нота. Рос и Майка Тереза не споделят обща гледна точка за света, но освен факта, че е алчен, безсърдечен и богат, май не мога да измъкна и сантиметър повече.

— Може да имам нещо за теб. Внимавай.

Харди насочи вниманието си през масата.

— Джон — повиши глас, така че Страут да може да го чуе. — За малко да забравя. — Той извади един плик от джоба си и му го подаде. — Направи ми една услуга. Следващия път, когато заложа на нещо десет към едно, напомни ми за този случай.

Както Харди беше възнамерявал, това малко шоу привлече интереса на всички. Първоначално беше замислил този ход като начин косвено да повлияе на Глицки. Ако можеше да привлече групата в дискусия за аутопсията на Лектър, без специално да полага усилия за това, Ейб може би щеше да види, че позицията на Харди не обслужва единствено неговия интерес, че това не е и евтин адвокатски трик, че идеята има своя собствена стойност и си заслужава да се разгледа. Сега обаче той разбра, че би могъл да направи подобно впечатление на Трея и да се надява това да достигне до Ейб чрез нея. Защото истината си оставаше — ако не успееше да привлече Глицки да работи на негова страна, бе почти сигурно, че никога няма да успее да изчисти докрай името на клиента си.

Освен това, макар че гневът все още го измъчваше, не му се искаше да изгуби своя най-добър приятел заради работата си. Достатъчно жертви вече бе принесъл в името на кариерата.

На канонадата от въпроси Харди отговори, че това е просто изплащане на един дълг на честта.

— Бях убеден, че Джеймс Лектър е бил убит в „Портола“, както Тим Маркъм, макар и може би не точно по същия начин. И си плащам за думите.

Джакман и Фрийман не бяха на едно мнение дали това е благородно или идиотско, но разговорът наистина даде на Харди възможност да засегне ситуацията на Уес Фарел с госпожа Лоринг, което бе и другото му намерение през цялото време.

Елиът, забеляза той, започна да си води бележки.

* * *

Но Джакман нямаше намерение да пусне Харди без и известно предупреждение. Те стояха на ъгъла на „Седмо“ и „Брайънт“, току-що приключили обяда, и чакаха да светне зелено. Джакман беше задържал Харди под претекст, че ще му разкаже някакъв плосък виц за вазектомии в Арканзас. Те били доста често явление, както се оказа, и включвали кутийка бира, пиратка и неспособността да броиш до десет, без да си служиш с пръстите. Когато Харди спря да се смее, установи, че са се задържали достатъчно, за да останат сами на тротоара. Джакман бе много добър разказвач на вицове, защото никога не се смееше на ключовите реплики. И сега по лицето му нямаше и помен от смях.

— Исках да ти кажа нещо сериозно, Диз, ако можеш да отделиш още една минута.

Превключването в тона беше достатъчно рязко, за да бъде изненадващо, и това пролича в изражението на Харди.

— Дадено — отвърна той. — Разбира се.

— Като се има предвид характерът на нашата уговорка, аз действах под впечатлението, което приемах, че е вярно, но — Марлин ми спомена това снощи, тъкмо преди да взема решение за съгласие с молбата ти Джон да извърши втора аутопсия…

— Молбата не беше моя, сър — вметна Харди. — Беше на Уес Фарел. Във връзка с негов клиент.

— Диз. — Гласът беше дълбок, почти гальовен. Джакман най-доброжелателно положи на рамото на Харди ръката си, която според Харди тежеше десет-петнайсет килограма. — Хайде, остави това.

Тези няколко срички се сториха на Харди една от най-въздействащите и внушителни фрази, които някога бе чувал.

— Извинете — каза той напълно сериозно.

— Та, както казвах — Джакман отново бе бръкнал с ръка в джоба си и сега двамата се разхождаха по пешеходната пътека, — бях останал с впечатлението, че споделяме своята информация. Ние ти даваме нашия доказателствен материал, ти на свой ред ни осигуряваш сътрудничеството на твоя клиент пред големия съдебен състав, когато той стигне дотам. Но освен това, бих се радвал, ако ни даваш — ако даваш на Ейб, по-специално — всякаква информация, на която попадаш, стига тя да не утежнява положението на твоя клиент.

Двамата повървяха мълчаливо няколко крачки. Накрая Харди заговори.

— Той напоследък не е много склонен да слуша.

— Разбирам това, но ще съм ти благодарен, ако бъдеш все така настоятелен.

— Старая се. Но договорката беше, че клиентът ми ще говори пред големия съдебен състав, не пред двама полицаи в малка стая без видеозапис.

— Приемам забележката ти. Но Ейб изглежда се плъзга към погрешното заключение, че някак си всички ние сме се наговорили да спъваме надлежния процес. — Бяха стигнали до стъпалата на Съдебната палата и спряха на място. Джакман бе подчертано намръщен. — Аз съм крайно чувствителен по този въпрос. Дори само ако се създава подобно впечатление.

— Казал ли е Ейб наистина нещо такова?

— Не. Но не му харесва да му се нарежда да не арестува някого.

— С цялото ми уважение, Кларънс, ти не си направил нищо такова. Ти се съгласи, когато се договорихме, че най-вероятно не разполагаш с достатъчно основания за обвинение дори и при наличието на така нареченото „признание“. А сега му липсва даже и това.

— Което е най-новото му оплакване.

Харди кимна.

— Той е настроен да се оплаква, Кларънс. Смята, че съм видял възможност за емоционално изнудване и съм се възползвал от нея. Което, едва ли пък аз е нужно да изтъквам, направо ме обижда. Не съм направил такова нищо, не бих го направил и особено Ейб би трябвало да го знае.

— Е, вие сте големи момчета и някой от вас ще трябва да намери начин да уреди разногласията ви. Междувременно Марлин, мисля, ще е много доволна да бъде държана в течение на всичко установено, независимо дали идва от Ейб, или не. Очевидно си подхванал някои неща. Тези аутопсии например. Казано в скоби, от чиста учтивост и в духа на нашето взаимно сътрудничество, нямаше да е зле да ги беше поставил на нашето внимание малко по-рано. — Той отмахна с ръка извинението на Харди преди още да е започнало. — Все едно. Това е минала работа. Но не забравяй, че съм поел някакъв ангажимент тук, особено спрямо началника на отдел „Убийства“, с разрешението, дадено на Страут да продължи. Надявам се, че тези… необичайни занимания имат смисъл и че твоят клиент няма да направи нещо глупаво, да свърне встрани и да откаже да говори пред големия съдебен състав. Това би ме поставило в глупаво положение.

— Такова нещо няма да се случи, Кларънс. Наистина не мога да ти кажа, че имам друг заподозрян, който е по-подходящ от Кенсинг. Добрата новина е, че имам няколко, които не са по-лоши кандидати.

Джакман прие новината спокойно.

— Тогава трябва да убедиш Ейб да ги разследва.

— Това е най-голямата ми мечта, Кларънс. Честно. Освен желанието аутопсията по молбата на Уес Фарел да даде резултат.

— Какъв например?

Притеснението на Харди се изписа по лицето му.

— Към този момент, Кларънс — какъвто и да е.

Двамата си казаха довиждане и Харди проследи как гърбът на Джакман потъна в сградата.

Човешката навалица изпълваше стълбището: някои излезли да палнат по цигара, други — да изтръгнат в последната минута някакъв юридически съвет, трети просто влизаха или излизаха от самата сграда. Две огромни ловджийски хрътки бяха завързани за един от металните парапети. Всички минаващи заобикаляха животните, заспали на топлия камък — поради неотдавнашната смърт на млада жена, нападната от куче, популярността на най-добрия приятел на човека в града беше спаднала рекордно ниско. В далечния край на стълбището млада двойка китайци обядваха от двете страни на високоговорител, от който бумтеше азиатски рап.

Ароматът на бао — тези вкусни кифли от лепкаво тесто и сочно печено свинско, го накараха внезапно да осъзнае колко е гладен. Днешният специалитет на Лу може и да беше някакво кулинарно откритие, но повечето от гостите на масата не бяха стигнали до момент, в който биха били в състояние да го оценят. Самият Харди не беше сложил в уста повече от три хапки.

След като остави на Джакман достатъчно време да се отдалечи, Харди влезе в сградата и се изкачи с асансьора на четвъртия етаж. Глицки не бе в кабинета си. Харди излезе в коридора и набра един номер на мобилния си телефон.

Две позвънявания, после мелодични звуци.

— Глицки.

— Как е Хънтърс Пойнт?

— Кой е?

— Ха познай.

Пауза.

— Какво искаш?

— Пет минути. Къде си всъщност?

— Двайсет и втори отдел.

Това бе съдебна зала на третия етаж. Ако там въобще се случваше нещо, Глицки щеше да е изключил телефона си — да не направи това би предизвикало гнева на съдията Лео Чоморо. Така че съдебната зала бе тъмна или в почивка и Глицки просто се криеше там.

Ако Харди искаше да обвини Ейб, че е укрил доказателствен материал от него — а той го искаше — смяташе да направи това открито, лице в лице. Лейтенантът седеше на задната редица на най-отдалеченото от централната пътека място. Хвърли бегъл поглед, когато Харди влезе, но не си направи труда да го пресрещне. Другият също.

— Току-що говорих с Кларънс. Той смята, че трябва да си сътрудничим. — Гласът на Харди отекваше в празното и кухо пространство. — Можех да му кажа, че за танго са нужни двама, но не го направих.

— Много благородно от твоя страна.

— Чудех се обаче защо твоите инспектори така и не са проверили кой е бил близо до интензивното, когато Маркъм е умрял. Дали не си им казал, че Кенсинг вече го е направил и няма нужда те да се занимават с това?

Глицки извърна лице към него.

— За какво говориш?

— Говоря за Брако и за другия, неговия партньор. За това какво са правили през тази седмица.

Глицки скръсти ръце на гърдите си и поклати глава. Харди прие липсата на отклик като вид отговор.

— Защото ми е трудно да разбера причината, поради която не са разпитвали в болницата, където Маркъм е умрял. Не ти ли се струва странно това? Това изглежда логичното място, където да се разпитват свидетели, не мислиш ли?

— Какво искаш да кажеш?

— Убеден съм, че си им казал да отидат там. Това е първото място, където би ги пратил да разследват.

— Точно така. Наистина това е едно от първите места, където отидохме. И пак те питам, какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че в пълните доказателствени материали, които ти уж ми предостави, нямаше и следа от това. Уговорката беше да получа всичко, което имаш и ти, спомняш ли си?

— Получи го — отговори Глицки.

— Не получих нищо за никого в болницата. А сега ми казваш, че твоите хора са били там. Това според теб на какво се дължи?

Глицки като че ли се позамисли върху това за секунда-две. После хвърли поглед към Харди.

— Може би дешифровките не са били разпечатани.

— Може и така да е. Тогава къде са недешифрираните ленти, понеже имам и няколко такива? — Но Харди беше практикувал наказателно право достатъчно дълго, за да знае някои от триковете, използвани от полицията, за да се подобрят шансовете за успех на обвинението. — А може би — натърти той, — може би си им дал указания да забравят да пуснат касетофона.

Това бе популярна и често използвана техника, чието прилагане бе почти невъзможно да се докаже.

— Помислих си — продължи Харди, — че след като си сметнал, че не играя честно, може да си решил и ти да сториш същото.

Глицки сви устни. Белегът му изпъкна. Харди знаеше, че го засяга много дълбоко, но трябваше да намери начин да стигне до него.

— Като резултат от това ми трябваха четири дни, за да открия сам онова, което ти вече знаеше — продължи Харди.

— И какво е то?

— Че има още няколко души с възможност, а може би дори и мотив да убият Маркъм.

Но Глицки не отстъпваше.

— Ако не си могъл да го установиш, това е твой проблем. Моите инспектори отидоха и разпитваха. Имат пълна хронология за целия ден, от приемането на Маркъм до… — Изведнъж Глицки спря, хвърли бърз поглед към Харди, после се взря в някаква неопределена точка. Ноздрите му се разшириха и устните му се стегнаха.

— Какво? — попита Харди.

Изражението на Глицки неочаквано се промени. Нещо, което си спомни, го накара да си поеме бързо дъх и после изражението му стана още по-строго.

Харди изчака за миг.

— Слушам те — добави той и продължи да чака.

Най-накрая, излъчвайки възмущение и смут, лейтенантът започна да поклаща бавно глава от едната на другата страна.

— Забравиха да направят запис. Това са Брако и Фиск, нали знаеш. Първият им случай. Просто не са спазили правилата и…

Той спря отново, осъзнавайки, че е безнадеждно да се опитва да обяснява повече. Никой, най-малкото Харди, би му повярвал, а при тия обстоятелства разбираше, че и никой не би имал основание да го стори.

Първата реакция на Харди беше такава, каквато Ейб очакваше.

— Бих нарекъл това „обслужване на собствени интереси“ или поне така изглежда — отговори остро той. — Колко удобно, че точно сега, в момента, когато те притискам за това, обяснението ти изплува. И същевременно толкова удобно.

Сарказмът му бе доста очевиден.

— Обаче има едно нещо. — Харди направи крачка към вратата на съдебната зала, погледна приятеля си в очите и заговори най-искрено. — Работата е там, че те познавам, Ейб. Познавам те и ти имам пълно доверие. Щом ми казваш, че така се е случило, значи така се е случило. Край на темата.

— Точно така се случи.

Глицки нямаше сили да го погледне.

— Добре. В такъв случай може би някой ще напише един доклад за това, което са установили, за да мога и аз да бъда в течение. — Харди бутна вратата, но после се спря и се обърна, преди да е прекрачил навън. — А, моите поздравления. Трея се обади и каза на Франи.

След което излезе от залата, оставяйки Глицки на неговите демони.

Трета част

25

Брако не можеше да разбере партньора си. Понякога бе безполезен и безразличен; друг път му хрумваше някаква изненадваща идея и това ги отвеждаше до резултат.

Вчера двамата прекараха целия ден в обикаляне. Ходиха, разпитваха. В болницата, при жените, които се събираха на кафе у Карла Маркъм, в клиниката „Джуда“. Десет часа — и когато накрая се върнаха в отдел „Убийства“, Глицки го нямаше никакъв, за да му докладват. Бе се изнесъл нанякъде по някаква задача, очевидно доста разярен. А те си бяха запомнили урока от миналия път — по-добре да му докладват на другата сутрин тук, в залата, вместо в дома му. Обаче не бяха успели да направят и това днес. Когато трябваше да тръгнат за своята уговорена среща с Кати Уест, лейтенантът още не бе дошъл, а това бе някъде малко след десет часа.

Сега бяха прекарали вече над два часа навън, във вътрешния двор — потънал в слънце, без вятър — на едно италианско заведение на „Юниън“. Както Брако си представяше нещата, наслаждаваха се на обяд, какъвто онези от висшето общество сигурно си позволяват всеки ден, но защо ли тогава не всички те са дебели, чудеше се той. После, разбира се, си даде сметка, че Харлен е доста пълен. И все пак, два часа за обяд? И още не бе свършил. Може би така се чувстваше баща му, придружавайки кмета.

Брако трябваше да признае, че партньорът му се справя чудесно със задачата да опознае Нанси Рос. Разбира се, той имаше началния тласък и помощта на леля си Кати, която беше част от карето им за този обяд. Но дори и така, Брако смяташе, че Фиск се справя с този разпит много добре. Въпреки касетофона, който сега беше разположен насред масата, между полупразните чаши за кафе и чинийки с тирамису, Нанси — защото сега тя вече беше „Нанси“ — изглежда се чувстваше напълно спокойна.

Макар че, Брако бе убеден, тя би се чувствала също така овладяна в каквато и да е ситуация. Бе дама от класа, като че ли бе родена да бъде обслужвана, да изисква, да наставлява. Макар да нямаше физическата магнетичност на Ан Кенсинг с нейните очи и извивки, Нанси Рос излъчваше една неизменна елегантност. Но не бе в никакъв случай и Ледената царица. Често избухваше в смях, пускаше закачливи изречения. Кой знае защо с Кати Уест бяха подхванали една продължителна шега върху думата „дълъг“: „Господи, какви дълги… франзели сервират тук“ или „Забеляза ли нашия келнер какъв дълъг… нос има“ — и на няколко пъти двете почти се заливаха от смях.

С нея Фиск се чувстваше до голяма степен като у дома си. В някакъв костюм с чуждестранна кройка и ярка сребриста вратовръзка, с меки кожени мокасини с пискюлчета и кремава копринена риза, Фиск, разбира се, се бе постарал доста за външността си на тази среща. Но Брако трябваше да признае, че партньорът му просто изглежда добре. Тези дрехи му стояха естествено и бяха скроени така умело, че смъкваха поне десет килограма от фигурата му. Фиск го беше помолил да се облече добре за обяда, така че той си беше сложил спортното си сако от рипсено кадифе, спортна риза с яка и изгладен панталон с ръбове. Но все пак се чувстваше недостатъчно представителен и като следствие от това установи у себе си доста сериозна неохота да говори — не само защото се чувстваше буквално не в своята среда, но и защото допреди десет минути заниманието им нямаше дори и най-малко подобие на полицейска работа. Знаеше, че инспекторите от отдел „Убийства“ не приключват работа в пет часа следобед, но обратната страна на това — обстоятелството, че понякога може да си вземе два часа почивка по средата на работния ден — го притесняваше.

Сега вече бе ясно, че Фиск все пак следваше някакъв план. Анекдотите и бъбренето бяха увертюра. Сега вече Нанси Рос искаше да помогне с всичко, с което можеше, на този симпатяга, племенника на надзорничката Кати Уест, който по стечение на обстоятелствата беше полицай.

— Знам — разказваше тя, — Малачи беше толкова нервен тази сутрин. Можете ли да повярвате, за първи път дава показания пред Големия съдебен състав! През целия си живот не е бил дори глобяван за паркиране, нито е разговарял по същество с истински полицаи, работещи по нещо толкова сериозно. Жалко, че не се срещна по-рано с вас, Харлен, и с вас, Дарел. Той ни най-малко не би се притеснил от това.

Фиск изцъка съчувствено.

— Сигурен съм, че няма за какво да се тревожи. Основната причина да желаят да разговорят с него е да получат по-точна представа за напреженията в „Парнас“. Струва ми се, че вашият съпруг би бил най-добрият източник за такава информация, след като господин Маркъм го няма.

— О, така е наистина. Понякога имах чувството, че той и Тим едва ли не са на една и съща работа. А сега, разбира се, Малачи взе и мястото на Тим, макар че никога не би желал да го получи при такива обстоятелства. Всичко това беше просто ужасно.

— Знаете ли дали вече е назначил някого да заеме собствената му предишна длъжност?

Тя поклати царствено глава.

— Не. Търси, но… Честно казано, основният проблем, както той ми казва, е, че лекарите, които могат да вземат трудни решения, не са твърде много. През последните няколко години Малачи трябваше да свикне да живее с тях. И това наистина му се отрази, знаете ли, съвсем не както го представи онзи ужасен журналист.

Фиск отново изцъка с разбиране. Брако знаеше, че колегата му цели да я насърчи да продължи, и тя го възприе точно така.

— Като че ли Джеф Елиът, който и да е той, си има някаква представа колко трудно е да се управлява компания като „Парнас“! И колко според него трябва да получават за труда си служителите и директорите, минималната заплата? Така де, наистина. Просто не е в час.

— Според мен много хора не са наясно.

Фиск също намираше това състояние на нещата достойно за съжаление.

— Знаете ли — продължи Нанси, — няма да повярвате какви обаждания имаше в кабинета му в деня, когато писаха за него в тази рубрика. Просто не знам как Малачи издържа, как това не го съсипа напълно, дотогава вече бе толкова изтощен. Защото вечерта, когато Тим беше убит… Както и да е.

— Няма нищо, Нанси. Какво казваше?

Тя въздъхна.

— Исках само да кажа, че вложи толкова старание да направи всичко добре, както винаги, остана до късно, за да разговаря с този господин Елиът. А всъщност изобщо не беше длъжен да прави това. Той искаше да се опита да му помогне да разбере — нещо, което господин Елиът очевидно въобще не е имал намерение да прави. И говориха, говориха до след полунощ, когато той и без това беше невероятно изтощен, и накрая какво излезе? Всичко се обърна против него.

Фиск ѝ пригласяше.

— Не можех да повярвам, че Елиът е споменал доходите на съпруга ви в своята колонка. Макар и да се предполага, че те са обществено достъпни. — Тук включи и партньора си. — И Дарел, и аз си казахме, че това е твърде нечестно. Като че ли това са кой знае колко много пари в крайна сметка, като се има предвид работата, която съпругът ви върши.

Кати Уест се обади.

— И това е единственото, което Малачи работи. Не е ли така, Нанси? Не е като някой да стои в двайсет борда и да източва системата.

— Абсолютно вярно. Това е всичко, от което живеем. Нямаме тръстове, наследства или външни доходи. Ако не се броят няколкото приема, а без тях някои важни благотворителни дейности биха пострадали, живеем много пестеливо.

Фиск продължи да я подкокоросва.

— А половината и без това отива за данъци. После половината от останалото е за къщите и поддръжката им. Разбирам ви. Напълно ви разбирам.

Брако се опитваше да направи някои изчисления наум. За разлика от партньора си той изобщо не можеше да разбере къде биха могли да отиват милион и двеста хиляди долара всяка година. Дори ако половината — шестстотин хиляди долара — отиваха за данъци и след това половината от останалото — още триста хиляди долара — отиваха за къщи (в множествено число) и поддръжката им. Оставаха още триста хилядарки. Чисто. С които човек трябваше някак си да изкара. Това беше три пъти колкото цялата заплата на Брако плюс добавките за извънреден труд. Много извънреден труд.

Но Фиск го беше информирал предварително, че целта на тази среща е да разберат дали Рос и семейството му се чувстват заможни или чукат на вратата на бедността. За удивление на Брако започваше да изглежда повече второто.

— Вие наистина разбирате, Харлен. Не можете да си представите колко ободряващо е да разговаряш с някой, който разбира от числа. Защото, например, като се каже „Един милион долара!“ — звучи сякаш е страшно много, нали? — После, по-сериозна, допълни: — Някога е било много, предполагам, но сега вече не е.

Фиск си даде вид, че се забавлява много, смеейки се на тази сума.

— А някога вярвах, че ако имам един милион долара, мога да се пенсионирам. Представяте ли си?

Нанси също се засмя на абсурдното предположение.

— Ако сте планирали да живеете само една-две години след пенсионирането си, може и да успеете. Даже и не толкова дълго, ако използвате помощ в домакинството — не говоря даже за наети на щат помощници. А постоянен персонал в дома ви? Забравете. Най-много една прислужница няколко пъти седмично, човек за двора и помощница в кухнята.

— А да не забравяме и политическите дарения — добави Кати Уест полушеговито.

— И благотворителните организации, Операта, даренията за училището на момичетата, които са извън двайсетте хиляди долара такса за обучението. Наистина е малко ужасяващо, като се замисля за това.

Брако вече почти не издържаше да слуша още оплаквания. През целия си досегашен живот не бе имал нито един от последните пет-шест вида разходи, които бяха споменати. Но той не знаеше как да подхване фамилиарния тон, който Фиск беше наложил, особено когато ставаше дума за пари, и оставаше да се надява, че партньорът му ще постигне това, което търсеше.

Но Фиск, очевидно все още съчувстващ на участта на Нанси, продължи.

— И което ми се струва най-невероятно — заяви той, — е, че Елиът представи нещата така, сякаш вашият съпруг е върхът на алчността. Трябваше да направи друга статия за разходите в реалния живот.

— Струва ми се, че доктор Рос би имал пълното основание просто да зареже „Парнас“ — сигурен съм, че такива като него се търсят — и да отиде някъде другаде, където ще му плащат онова, което заслужава.

— Всъщност той почти го направи. Миналата година се яви на интервю. Абсолютно тайно, разбира се. Даже Тим не знаеше. — Брако отбеляза, че Нанси направи пауза — може би не бе възнамерявала да разкрие станалото. След това обаче въздъхна миловидно: — Просто не мога да ви опиша колко невероятно тежко беше. Просто да се справяме, година след година, неспирно. Без спестявания, без нищо настрани за колежа на момичетата. И Малачи продължаваше да стои в „Парнас“ само от някакво чувство за дълг. А после изведнъж всички решават, че сме просто баснословно богати. Това е просто една голяма ирония.

Фиск подхвърли, че вероятно би могъл да отиде и да разговаря с господин Елиът.

— Най-малкото да се опитам да го накарам да види нещата и от ваша страна.

— Не. Благодаря ви, Харлен, много сте мил, но не мисля, че би било разумно. Той просто ще го обърне някак си срещу нас. Макар че просто не виждам как би могло да стане това.

— Просто не би могло, това е истината — отсече Кати Уест, потупа я по ръката и се присегна за сметката. — Всичко ще мине и ще замине, аз не бих се тревожила, Нанси. Най-доброто, което може да направи човек за такива статии, е да ги забрави.

Фиск ловко прибра касетофона и го мушна в джоба си.

— Извинете, че се впуснахме в тази неприятна тема — каза той. — Това е онази част от работата ми, която не обичам много. Но вие ни бяхте много полезна, а обядът беше фантастичен.

Нанси Рос също се присегна за сметката. Харлен и леля му се противопоставиха, но тя се наложи. Брако, дълбоко облекчен, измърмори своите благодарности. Бе зърнал сумата — сто четирийсет и седем долара и осемдесет и осем цента, без да се брои бакшишът. Това бе половината от парите, които Брако плащаше на баща си всеки месец като наем.

След това всички се изправиха и се разцелуваха за довиждане. Нанси Рос като че ли се бе напълно съвзела от потискащия разговор за финансите. Колкото до Брако, той се ръкува с Нанси, после и с Кати, каза им колко приятно е било и колко добре се е чувствал. И в известен смисъл, осъзна той, бе вярно. Това бе надничане в един друг, напълно отделен свят, който съществуваше успоредно с неговия.

И в този свят Малачи Рос имаше проблеми с парите.

* * *

Уес Фарел научи от офиса на Страут новината за госпожа Лоринг някъде пет минути след като пристигна в кабинета си. Щом поразмисли за това около минута, той реши, че това не е точно онази ободряваща информация, която човек би пожелал незабавно да сподели с клиента си. „Здрасти, Чък, обажда се Уес Фарел. Страхотна новина. Изравят тялото на майка ти и го режат в полза на науката.“ Не. Това не вървеше.

От друга страна обаче, за него това беше добра новина. Повод за празнуване. А през последните месеци такива поводи бе имало твърде малко. Направи мъжествен опит да работи по други въпроси до обяд. Но след като веднъж заключи вратата и тръгна към дома си, изведнъж осъзна, че цялата воля, която имаше, нямаше да стигне, за да го върне обратно в кабинета му преди зората на новия ден.

Хапна артишок и консервирана риба тон, след това си подремна половин час във всекидневната, за да си възвърне енергията. Сега вече бе навън и придружаваше трийсеткилограмовия си боксер Барт на разходка из парка „Буена Виста“. Бе навлякъл износено долнище от анцуг, скъпи маратонки и памучна фланела, на която отдалеч се четеше с едри букви „Буш“, а отблизо се забелязваха мънички редовни букви „л“ и „ит“, допълващи главните, при което се получаваше обидна дума. Според Фарел в гардероба му висеше може би най-добрата колекция в света от фланелки с онези мъдрости, дето се лепят по колите.

Слънцето бе пробило пелената на облаците и денят заплашваше да стане почти топъл. Само два дена по-рано се бе случил топъл ден и никой коренен жител на Сан Франциско не би очаквал толкова скорошно повторение. И все пак изглежда щеше да се случи. Чудесата наистина нямаха край.

И между тях бе появата на неговата любима — Саманта Дънкан. Симпатична, спортен тип, енергична и сега почти на четирийсет години, Сам се беше преместила при Уес преди повече от пет години и двамата разглеждаха това положение като постоянно, макар един официален брак да не влизаше в плановете им — Уес бе вече минал през това, изпитал го бе и имаше проблеми с него, а Сам смяташе, че и така е добре.

Веднага след като се беше върнал у дома, той се беше обадил в работата ѝ — в Центъра по консултации на кризи след изнасилване, който се намираше на улица „Хейт“ — и я попита дали не би искала да си даде малко почивка и може би да се отдаде на малко съвместна дейност между възрастни по взаимно съгласие — това бе от онзи вид шеги, които тя мразеше при всеки друг на света, но понасяше от Уест. Но тя се оказа заета и нямаше вероятност да успее да се измъкне.

Изведнъж обаче ето я тук, влезе в крачка с него, хвана го за ръка. Той спря, целуна я, притисна я за миг към себе си.

— Как се измъкна?

— Късмет. Една от доброволките просто реши да дойде и да поработи.

Барт дърпаше каишката си и двамата закрачиха. Тя се обърна и го погледна.

— И какво се е случило, че си даде тази внезапна почивка?

Той ѝ разказа, опитвайки се да ѝ предаде малко от привлекателността на идеята на Харди, първоначалната съпротива на Страут, тазсутрешния обрат, незабавния и благотворен ефект, което това би могло да има върху неговите финанси. Можеше, за пръв път от близо пет години, да се окаже ангажиран в нашумял случай, да види името си във вестника, да разшири своята клиентела.

— Но тъкмо това аз неведнъж съм те чувала да казваш, че не искаш да става.

— Щом съм го казал, значи е вярно — призна той. — Но това е проблемът. Струпват се много хора, готови да ти плащат, обаче в следващия момент искат всъщност да им свършиш и някаква работа. Това кошмарно изтощава ресурсите.

— И все пак си готов на това?

— Налага се. Виждаш какво се получава, когато човек се опитва да се ограничи в практиката си до не повече от пет-шест солидни клиента едновременно. Както аз така майсторски направих. Оказва се, че започваш да се превръщаш в някакъв вид тесен специалист в правото. Подаваш една и съща молба по пет пъти, като само сменяш имената и един-два детайла. Намаляваш си работата на една пета, а си увеличаваш пет пъти доходите. Това е почти равностойно на едно чудесно разрешително за печатане на пари. За щастие съм достатъчно твърд, за да преглътна принципите си и да одрусам яко всички тези хора, като при това, разбира се, им осигурявам отлично обслужване.

— Разбира се. — Тя пусна ръката му. — Чудя се защо те харесвам.

— Защото съм по-забавен от всеки друг, затова. Обаче съм още по-забавен, когато имам пари за харчене. Оттук дойде моят план. После обаче нещо взема, че се случва, както неотдавна видяхме — едно решение на Върховния съд и работата се скапва, парите се стопяват, ти ме изоставяш и аз, най-вероятно, се самоубивам. Това е ужасно. И само заради тези от Върховния и техните дребнави заядливи решенийца.

— Проклети да са тези мъже — каза Саманта.

— Има и две жени, не забравяй, всъщност съм сигурен, че не си забравила. Така или иначе на мен ми се струва, че оттук може да излезе добър шум в пресата и прекрасна възможност. Мога да си разширя отново бизнеса и да започна да си подбирам клиенти, които могат да си позволят да плащат цяло състояние за много малко работа от моя страна, след което ти и аз ще си продължим нашия живот на безгрижен хедонизъм.

— Говориш сякаш си един абсолютно ужасен човек. Ясно ли ти е това?

— Колко пъти ще ти казвам: това е истинската ми същност.

— Истинската ти същност, която те държа толкова вечери в кабинета ти миналото лято, за да включиш делото на Маки към другите, а после забрави да им вземеш някакви пари за цялата тази работа?

— Зная. — На лицето на Фарел се изписа страдалческо изражение. — Аз за малко не се уволних заради това. Освен това според истинския ми план те трябваше да спечелят от лотарията и да бъдат толкова благодарни, че да разделят печалбата с мен. Не ме гледай така — още не е късно да стане.

Бяха стигнали до тревата в самия край на парка. Сам седна, а Уес се просна на земята и сложи глава на скута ѝ. Барт, понапреднал на години, почиваше с муцуна върху стомаха на Фарел. След няколко минути Сам спря да реши косата на Фарел с пръстите си.

— Едно нещо не разбирам — каза тя.

— Не — възрази той. — Ти разбираш всичко.

— Това, което се опитваш да постигнеш, е да извадиш късмет, нали?

— Аз съм шокиран и възмутен, че можеш да си помислиш такова нещо. — Той опря пръст на челото си като актьор и заговори, като че ли на себе си: — О, не, чакай. Не мога да бъда и двете. — После отново заговори към нея: — Аз съм шокиран, Сам, че можа да измислиш такова нещо. Никога не бих прибягнал до ласкателство, с надежда да изтръгна от теб плътско благоволение. Нашата любов е прекалено ценна и прекалено истинска.

— Трябваше да си сложа ботуши — промълви тя. — Тук е малко кално.

Уес сви рамене.

— Добре, ставам сериозен. Какво е това, което не разбираш?

— Всички тези приказки за освобождаване на легла. Дори с госпожа Лоринг. Дизмъс Харди казва, че един възможен мотив някой да иска да я убие, е да освободи леглото. Но за кого е от полза, ако леглото е свободно?

— Тогава могат да сложат някой друг в него — отвърна Уес.

— Точно така. И това е, което не разбирам. Имаш в леглото болен човек, после този човек умира, на следващия ден имаш друг болен човек в леглото. Плащат едно и също за едно и също легло, нали? Тогава защо някой ще има интерес да се отърве от лицето А в полза на лицето Б? Просто не ми е ясно.

Фарел повдигна главата си на сантиметър.

— Барт, искаш ли да ѝ обясниш? О! Тази коса ми е скъпоценна! — Уес облегна отново главата си в скута ѝ, като потърка с ръка мястото, където Сам бе дръпнала кичур. — Ако ще се заяждаш за това, казано просто, ето за какво става дума. Градската управа сключва договор с „Парнас“ да осигурява на всички нейни служители основни здравни грижи, както те се изразяват, на глава от контингента.

— Което означава?

— Радвам се, че попита. Което означава, че „Парнас“ получава всеки месец фиксирана сума, за да осигуряват лекарски и болнични услуги на градските служители, които са включени в системата на здравното осигуряване и които получават това без никакво заплащане от тяхна страна. То им идва като подарък от общината.

— Ясно. Все още си остава онова легло.

— Ще стигна до него, моля те. Значи, това, което става в реалния живот, е, че „Парнас“ получава всеки месец чек от градската управа. Това се превръща в част от общите им оборотни средства. И като всяко друго гарантирано плащане, „Парнас“ започва да го използва и да покрива общи разходи, заплати и така нататък. Така че ако на „Парнас“ им се наложи да осигурят скъпо обслужване за някой здравноосигурен — например химиотерапия или сърдечна хирургия — изглежда така, сякаш на тях не им се плаща за това.

— Но всички са се съгласили отначало…

Той я прекъсна, размахвайки пръст.

— Не е там въпросът. Въпросът е, че има други пациенти, независимо дали са градски служители, или не, които са избрали по-скъп вариант за осигуряване. За тези хора „Парнас“ получава истински, живи пари за обслужването, които им осигурява.

— Но те получават истински пари всеки месец и от града, нали? Все още не виждам разликата.

— Добре, нека да кажем, че един градски служител, който е здравно осигурен, прекарва пет дни в интензивното. Управата не плаща нищо допълнително. „Парнас“ си получава своите сто и петдесет на месец и това е всичко. Обаче ако например човек, включен в преференциална осигурителна програма, прекара същите тези пет дни в интензивното, „Парнас“ получава около пет хиляди на ден. Значи би могло да се каже, че един осигурен градски служител, който заема легло в интензивното, струва на „Парнас“ може би някъде към пет хилядарки на ден.

— На ден?

— Всеки ден, мила моя. И ако не внимава човек много, сумата бързо се покачва. Нека сега да вземем нашата собствена Марджъри Лоринг, която се оказва много добър пример за това, което говорим. Тя е била градски служител, осигурена чрез „Парнас“. Така че, ако по една случайност, напук на вероятностите, тя издържи шест месеца, какво ще струва това на „Портола“? Най-малко сто хиляди, ако не и повече. Е, сега ако ти управляваш „Портола“, би ли предпочела това легло да се заема от Марджъри Лоринг или от някой друг, който е осигурен с преференциална програма и си плаща до цент всеки един долар от сметката, при равни други условия?

На Сам не ѝ беше нужно да мисли много дълго.

— При равни други условия — отговори тя — струва ми се, че Дизмъс Харди може да е напипал нещо.

26

Наближаваше средата на следобеда и Глицки чувстваше, че не може да хапне нито парченце повече от оризовата питка.

Малко използвано и полузатворено стълбище покрай Съдебната палата излизаше на Седма улица. Той застана на ъгъла в очакване на светофара. Смяташе да прекоси и да отиде да си вземе малко фъстъци от заведението на Лу, дори ако щяха да му предизвикат мигновен сърдечен пристъп, който да го повали на бара. Изведнъж видя насреща си своите двама нови инспектори по убийствата, които идваха към него по тротоара. Фиск беше облечен като топмодел и даже Брако изглеждаше доста елегантно.

— Къде е купонът? — попита той. — Какво ще кажете за по една шепа фъстъци?

Отправена от техния шеф, поканата не можеше да се сметне за израз на любезност. Светлината се смени и тримата мъже прекосиха.

На бара в заведението на Лу нямаше празни столове, затова Глицки остана прав и поръча три пакетчета коктейлни фъстъци и половин литър студен чай. Следвайки безалкохолния му анонс, Брако и Фиск си взеха по чаша горчиво кафе, след което тримата се отправиха към едно сепаре и се настаниха. Лейтенантът седна от едната страна на масата, а двамата инспектори от другата. Глицки им хвърли по едно пакетче фъстъци и начена своето.

— И тъй, момчета, какво има, та така сте се издокарали?

Тъй като обядът с Нанси Рос и Кати Уест беше идея на Харлен, Брако реши да го остави да обясни. Изненада се, че лейтенантът слушаше с видимо одобрение. Когато разказът свърши, Глицки кимна.

— Значи сега знаем онова, което винаги сме подозирали. Колкото и пари да изкараш, никога не са ти излишни и на никого парите не стигат. Нещо друго?

Брако реши, че трябва да се обади.

— Две неща — каза той. — Първо, може би е интересно да се сравнят платените от семейство Рос данъци през последните няколко години с техните разходи. Госпожа Рос може и да не си даде сметка за това, но всъщност тя каза, че те харчат повече, отколкото изкарват.

— Аз също — каза Глицки. — Че кой не го прави? — Той подъвка бучката лед за малко. — Значи използват до дупка кредитните си карти. И какво от това? А и какво доказва това изобщо? Каква връзка има с Маркъм?

— Ако Рос е вземал пари от „Парнас“ по някакъв начин и Маркъм е разкрил…

— Искаш да кажеш злоупотреба? Нещо такова?

— Не зная — призна си Брако.

Глицки не одобри идеята.

— Ако имаше нещо очевидно или доказано, щеше да го уволни на място, не смяташ ли? — После отпи от чая и се намръщи. — Моят проблем с цялата тази линия на мислене — каза най-сетне той — е, че се налага да приема допускането, че онзи, който е убил Маркъм в болницата, вероятно не е планирал да го убие, докато той не се е оказал там след злополуката. Ето защо Кенсинг ми харесва толкова много. Той не просто е имал мотив. Имал е няколко дълготрайни мотива и когато е видял възможността, би могъл просто да си каже: „Най-после!“. От друга страна — просто ме изслушайте — ако Рос е бил някак заплашен от Маркъм до степен, че наистина е замислял да го убие, не е ли по-разумно да се сметне, че би предприел нещо активно? Например наистина да се опита да го блъсне с кола, вместо просто да чака съдбата да му го достави на пътя. Ами ако това не се случи? А то няма да се случи в десет от десетте случая.

— Може ли, сър? — попита Харлен.

Изражението на Глицки се отпусна малко.

— Може.

— Работили са заедно дълго време, Рос и Маркъм, така че би могло да са се натрупали също такива мотиви, за които знаем при Кенсинг, нали? Това, което установихме днес следобед, е, че Рос се е нуждаел от тази работа. Но нещо го е карало да се стреми да напусне „Парнас“.

За Глицки това не бе много убедително.

— Видял е какво се задава. Организацията пропада. Не е искал да потъне с нея.

— Така да е. — Разочарованието на Фиск от възраженията на Глицки започваше да се чувства. — Но той не е могъл да си намери друга работа. Жена му ни каза, че се е опитвал и не е могъл да се уреди някъде другаде. Защо не? И накрая, кой печели най-много непосредствено от смъртта на Маркъм? Доктор Рос, който поема главния пост и получава още двеста хиляди годишна заплата, като начало.

Глицки обърна пакетчето с фъстъци, изсипа последните няколко в устата си и замислено ги сдъвка.

— Но ние не знаем дали всъщност е имало някакви сериозни — наистина страшно сериозни — проблеми между него и Маркъм. Не е ли така?

Потиснати, двамата инспектори се спогледаха, после отново преместиха поглед оттатък масата.

— Не, сър — призна Брако. — Но може би си струва да продължим да търсим.

— Може да търсите каквото искате — увери ги Глицки. — Но доколкото ми е известно, единственият човек, който е бил в стаята, когато Маркъм е умрял, е Кенсинг. И сестрите, които изобщо нямат лично отношение към господин Маркъм. А това доста силно стеснява областта за разследване, не мислите ли? Има ли по това някаква промяна?

— Всъщност може и да има — каза Брако. — Вчера се върнах в интензивното, докато Харлен чакаше долу за разговор.

После описа успешното си влизане в интензивното отделение, без някой да го възпрепятства и дори да го забележи. Когато завърши, Глицки се намръщи.

— По кое време беше това?

— Горе-долу по същото време, когато Маркъм е умрял. Рано следобед.

— А какво беше положението в сестринския пункт?

— Имаше една сестра, седеше на компютъра.

— Колко дълго стоя вътре?

Брако сви рамене.

— Една минута, горе-долу. Минах покрай всяко легло.

— И никой друг…

— Никой. Просто минах зад сестрата на компютъра, отворих вратата, вмъкнах се. Това означава, че всеки друг би могъл да направи същото.

Лицето на Глицки стана твърдо като гранит. Мобилният му телефон иззвъня, той го взе от колана си, изръмжа името си, после се заслуша съсредоточено. Белегът между устните му се очерта в контрастен релеф.

— Сигурно ли е?

След по-малко от минута затвори телефона и се загледа над главите на инспекторите.

* * *

В град Колма, малко над границата на Сан Франциско с окръг Сан Матео, мъртвите обитатели са много повече, отколкото живи.

Харди стоеше до един от хилядите гробове. Намираше се близо до края на редица надгробни камъни под една секвоя. С разрешение на гробищната управа той сам бе засадил дървото преди двайсет и осем години.

Бе шестнайсети април, денят, когато се бе родил синът на Харди, Майкъл. Бе умрял няколко месеца по-късно, когато падна от кошарката си. Вероятно беше първият път, когато се бе изправил. Във всеки случай нито Харди, нито Джейн, неговата съпруга тогава — бракът им беше също станал жертва на трагедията — не го бяха виждали да се изправя на крачета. Бе почнал да пълзи само от няколко седмици, колкото за две ленти на фотоапарата. Така че бяха оставили страничните прегради на кошарката смъкнати. Не до долу. Наполовина смъкнати. Бяха обезопасили къщата, но на никого от двамата не му бе минало през ум за страничните преградки. Майкъл още не бе толкова пораснал за това. Но явно вече е бил в състояние да се изправи напълно. Иначе не би успял да се наведе и да се приземи от погрешната страна.

Сега Харди не мислеше за това. За онзи единствен отдавнашен момент, който завинаги бе модулирал хода на живота му — това, което бе, това, което бе станал — в една минорна гама. Не си даваше сметка за каквато и да е мисъл. Никога не бе заставал по-рано на това място, макар че винаги бе отбелязвал датата и бе ходил в Колма много пъти. Но никога по-рано не бе успявал да събере нужната смелост.

Днес обаче нещо го бе привлякло тук. Нещо, което или не можеше да определи, или не желаеше да разглежда твърде отблизо. Чувстваше, че му се изплъзват твърде много важни неща в живота му. Вероятно се надяваше, че бавното плъзгане — за разлика от рязкото падане — може да бъде спряно и можеше да бъде спасен човешки живот.

Когато се чу с Франи, бе ѝ казал къде отива. Веднага усети, че обаждането я обезпокои. Попита дали не иска и тя да дойде там. Дали всичко е наред?

Не знаеше действителния отговор на този въпрос, но ѝ каза, че е добре. Че я обича. Че ще я види тази вечер след тренировките на Винсънт в Детската лига, когато нормалният му живот се възобнови. В центъра, близо до офиса му, денят бе заплашвал отново да бъде хубав. Излизайки с колата, беше държал прозорците си спуснати чак до Шамрок. Но тук, като се изключи самотната му секвоя, евкалиптите, пронизвани от вятъра, огънатите кипариси и буйната безкрайна ливада, всичко бе сиво — от небето надолу, до самия въздух. Сиво и студено.

Бе облечен в деловия си костюм, който даже със закопчано сако не помагаше да го спаси от хладното време. В горичките, наблизо и надалеч, вятърът свиреше с вибрация, която той повече усещаше, отколкото чуваше. На отделни места облачното покривало вече бе стигнало до земята и валма от парцалива мъгла се носеха и разтваряха в безкрайната сивота.

Не бе се молил от трийсет години. Може би не се молеше и сега. Но подви крак, после застана на колене и постоя в това положение няколко минути. После се изправи и хвърли последен поглед на името, все още отчетливо издълбано на мраморната плоча — Майкъл Харди.

Сега то изглеждаше тъй непознато, тъй невъзможно. Харди си пое дъх, съвзе се. Когато се обърна, за да тръгне към колата си, Глицки стоеше на асфалтовата алея на десетина метра.

Бе облечен с коженото си яке. Ръцете му бяха в джобовете. Направи крачка напред в същия миг, когато това стори и Харди. След като бяха преодолели разстоянието помежду си, двамата спряха.

— Търсих те в офиса — каза Глицки, — после по мобифона, после при Франи. — Той се поколеба. — Добре ли си?

Харди махна неясно с ръка зад себе си.

— Щеше да стане на двайсет и девет днес. Помислих си, че му дължа едно посещение.

Порив на вятъра прошумя край тях. Глицки го изчака.

— Това ми е най-големият страх — призна той.

— Това е добър страх.

— Имам три големи момчета, Диз. Дотук бях късметлия. Защо да предизвиквам съдбата?

Харди помълча, преди да отговори.

— В повечето случаи нещата не свършват така, затова. И повечето случаи те ни погребват.

Глицки гледаше някъде през рамото на Харди.

— Не мога да определя точно какво ме прави толкова… — Не можа да завърши мисълта си. — Въпросът е какво правим, ако не те ни погребат. Какво прави човек, ако наистина се случи това?

— Тогава правиш каквото трябва — отвърна Харди. — Казваш си, че времето минава, но вече не си част от времето. А после един ден нещо, което хапнеш, се оказва отново вкусно. Или пък усещаш топлината на слънцето по гърба си. Нещо. Започваш отново. — Той сви рамене. — Ти го направи с Фло, така че знаеш.

— Да, зная. Но смешното е, че сега още повече ме е страх. А не мога да се оправям със страха.

— Забелязах това. — Тънка усмивка пробяга по устните на Харди. — Всъщност бих нарекъл това добър признак. Особено в сравнение с начина, по който се чувстваше, преди да срещнеш Трея, онзи дълъг сомнамбулизъм след смъртта на Фло. Сега обаче всичко отново има значение, нали? Не е ли това страхотно?

— Така е, хубаво е, но…

— Няма „но“, Ейб. Само „хубаво“. — Махна отново към гроба. — Това малко същество искаше да ми каже нещо. И мисля, че беше точно това.

Обръщайки се към Глицки, Харди осъзна, че двамата бяха оголили душите си един пред друг и се бяха разкрили наистина такива, каквито са. Без да има нужда това да се признава, и двамата разбираха, че борбата помежду им някак си бе приключила. Помежду им можеха да остават сериозни професионални проблеми, но дълбоката връзка беше сигурна.

Двамата закрачиха заедно към мястото, където бяха паркирали колите си.

— Има и още нещо — каза Глицки. — Заради което поначало се опитвах да те открия.

— Какво е то?

— Обади се Страут. Аутопсията на Марджъри Лоринг.

— Вече е извършена?

Наистина бе станало много бързо, но Харди не беше кой знае колко учуден. Джакман ясно бе дал да се разбере, че е много важно.

Глицки кимна.

— Ти се оказа прав. Не е умряла от рак.

Вълна на облекчение заля Харди — бе заложил на тези резултати повече, отколкото си даваше сметка.

— И какво се оказва? — попита той. — Калий?

— Не. Някакви релаксатори на мускулите. Павулон и някакъв хлорид. И двата препарата спират естественото дишане. И двата трябва да са ѝ били поставени в болницата.

— Кенсинг не е бил изобщо край нея, Ейб. Бил е в отпуска с децата си, в „Дисниленд“. И преди да ми кажеш, знам, че това не означава, че той не е убил Маркъм. Но все пак означава нещо, нали?

Глицки нямаше нужда да обмисля.

— Двамата трябва да си поговорим. Каза, че имаш още такива хора?

Харди кимна.

— Още десет. И това е само списъкът на Кенсинг. Знам поне една сестра, която има своите собствени подозрения. Може да разполага и с някои имена освен тези, макар че бих се съгласил с теб, че едно убийство не означава, че убийствата са десет.

— Не съм казал такова нещо.

— Да, знам. Чета ти мислите. Но все пак едно е налице. И за него не е виновен Кенсинг. Обаче не е също с калий, както все пак ми се искаше.

Глицки го изгледа озадачено.

— И защо?

— Защото ако и Лоринг, и Маркъм бяха убити по един и същ начин, това би означавало, че го е извършил един и същ човек, нали?

— Би могло да означава — съгласи се Глицки, — но що се отнася до мен, това върши работа и на двама ни.

Бяха стигнали до колата на Глицки и той спря до предната врата.

— Мисля, че ти дължа едно извинение.

— Съгласен съм с теб. Това ли беше то?

Глицки леко се изкиска.

— Колкото — толкова. — Но изненадващо продължи: — Мога само да добавя, че не работиш с толкова много адвокати, колкото аз. С времето човек започва да става скептичен дори към приятелите си.

Това бе тъжната истина и Харди му повярва. Можеше да възрази, че той, Дизмъс Харди, най-добрият приятел на Ейб, не е просто някакъв адвокат, склонен да върти неетични номера, само за да защити клиентите си. Но разбираше, че в света на наказателното право една такава гаранция сама по себе си би била нещо рядко и подозрително. Харди бе спечелил поне две по-незначителни дела, опирайки се на формалности, които Глицки, разсъждавайки като полицай, навярно би сметнал за някаква форма на измама.

Уес Фарел бе измъкнал своя човек онзи ден, когато задържалият го полицейски служител не се беше явил в съда. Доколкото Харди знаеше, Уес бе извел полицая предната вечер и го бе почерпил доста здраво, така че махмурлукът да не му позволи да се събуди навреме. Освен това дори такава изтъкната личност в адвокатските среди като Дейвид Фрийман, без дори да се изчерви, би направил същото, в каквото Глицки бе обвинил Харди. Да притиснеш свидетелката, като вкараш в играта децата ѝ? Да накараш съдебния лекар да изкопае половината от гробището в Колма? Да се престориш, че ти се налага спешно вадене на зъб в първия ден на подбора на заседателите? Ако помагаше на клиента ти, дори само ако забавяше процедурата с някакъв съществен период от време, всичко бе оправдано. Дори би могло да се каже — достойно за похвала. Наложително от гледна точка на етиката.

— И сега какво правим нататък? — попита Харди.

Глицки не се поколеба.

— Списъкът на Кенсинг. Ако има ангел на смъртта в „Парнас“, искам да разбера кой е. Междувременно Марлин ще придвижи големия състав. Имам още една неприятна изненада от пет минути, преди да се обади Страут.

Той разказа на Харди за установеното от Брако отсъствие на охрана в интензивното отделение в „Портола“.

— Значи всеки би могъл да влезе? Това ли имаш предвид?

— Брако изглежда смяташе така. — Глицки замълча. — Не искам да имам двама потенциални убийци — призна той. — Наистина ми е омразно. Самата мисъл ми е оскърбителна.

— Аз също, но трима е още по-лошо — напомни му Харди.

— Трима?

— С онзи, който е карал колата.

* * *

Брендън Дрискол говори почти цял следобед пред големия състав. Очевидно смяташе, че някой, който го ненавижда, е дал показания преди него. Обвинителката госпожа Аш изглеждаше настроена срещу него от самото начало. Той смяташе да говори за Рос, Кенсинг и проклетата му съпруга, както и за останалите, които правеха живота му в „Парнас“ толкова тежък.

Вместо това тя искаше да научи всичко за личните му отношения с Тим и това много го изнерви. Положи всички усилия да успокои нещата — разбира се, имали са своите разногласия. Когато работиш толкова близо с един човек за такъв дълъг период от време, неизбежно възникват някои търкания. Като цяло обаче са били извънредно добър екип.

Но Аш вече бе научила за предупредителното писмо, което бе получил от Тим, персоналното мъмрене, на което бе подложен — Рос трябва да е бил източникът за това, реши той — и за да разбере какво е вършил той в болницата миналия вторник, отдели време, което му се стори твърде много. Най-накрая, преди да успее да я насочи към други, които са имали стълкновения с Тим, тя започна да му задава въпроси за кореспонденцията на господин Маркъм и доколко Дрискол е запознат с нея, по-специално с решението да се представи на градската управа сметка за доболничното обслужване.

Тази си няма никакво понятие, реши той. Би предпочел тя да се занимава с други хора, отколкото с това делово решение, което, доколкото Дрискол можеше да прецени, нямаше значение за нищо друго, освен за финансите на компанията. Но ако това я отклоняваше от собствените му лични проблеми с Тим, особено по време на този труден последен месец, той смяташе, че би трябвало да е доволен. Би предпочел обаче да насочи вниманието ѝ към един от любимите си врагове и на няколко пъти се опита да го стори: „… Решението за доболничната сметка наистина трябваше да се вземе от господин Маркъм, а той упорито му се противопоставяше. Но доктор Рос…“; „Макар че по времето, за което питате, господин Маркъм не беше в състояние да се съсредоточи върху работата си така, както би желал, защото съпругата на доктор Ерик Кенсинг — Ан, изискваше толкова много от…“.

Когато не успя да накара Аш да захапе, накрая реши да изостави това.

Но Джеф Елиът бе нещо друго.

Дрискол вече бе телефонирал на репортера вчера и си бе уговорил среща, за да разговаря с него, след като свърши със съдебните заседатели. Когато излезе — доста по-разстроен, отколкото очакваше да бъде — се отправи пешком към редакцията на „Кроникъл“, където го очакваше Джеф Елиът.

Сега имаше чаша кафе и най-после се бе настанил удобно на стол в малката стаичка. Знаеше кого иска да натопи и бе разпечатал писма на Маркъм както до Кенсинг, така и до Рос, наред с още стотина докладни. Всичко това очертаваше постоянното недоволство у Тим към Рос и Кенсинг по редица въпроси. Дрискол искаше да внуши, че тези документи даваха достатъчно приемливи мотиви някой да е пожелал да убие Тим.

Елиът прелисти страниците без особен ентусиазъм.

— Това е добър материал, Брендън, обаче по всичко личи, че вече се сблъскваме със съвсем друга игра там.

Дрискол се изправи на стола и се прокашля, като докосна възела на вратовръзката си.

— Какво искате да кажете с това? Къде „там“?

— В „Портола“. Оказва се, че една дама, която е починала там преди няколко месеца, също е била отровена. Доколкото съм осведомен, може да има още няколко такива случая. — После осветли Дрискол за повечето от нещата, които бе научил до този момент. — Затова едва ли е необходимо да се подчертава, че това хвърля съмнение върху предположението, че господин Маркъм е бил убит по лични причини. Може да се окаже просто последният от поредица такива медикаментозни смъртни случаи в „Портола“ и при това положение мотивите, които някой би могъл да има, за да го убие, остават до голяма степен без значение. Не сте ли съгласен?

— Изглежда разумно наистина. — Дрискол се облегна назад, леко шокиран. Три дни беше подготвял отмъщението си срещу Кенсинг за всичките неприятности, които му бе създавал лекарят, и срещу Рос за това, че го бе уволнил. Смяташе, че е планирал нещата перфектно. Безспорно бе събрал значителни доказателства срещу двамата. Ако Елиът ги публикуваше, това би могло да накара борда и дори полицията да се намесят.

Но не бе успял да прокара обвиненията си нито пред съдебните заседатели, нито в момента тук. Не беше справедливо.

— И какво ще стане сега? — попита той. — Няма ли това да ви свърши работа?

— Разбира се. Материалът е страхотен. — Въодушевлението на Елиът положително не беше фалшиво. — Само искам честно да ви кажа, че мога да не стигна до него много скоро. Е, нищо, горе главата. „Парнас“ ще бъде в новините до края на годината. — Журналистът потупа купчината хартия. — От това ще излезе чудесно четиво преди сън.

Брендън имаше един последен въпрос:

— И сега тези други смъртни случаи в „Портола“? Значи ли това, че полицията вече не подозира Ерик Кенсинг, че може да е убил Тим?

— Мисля, че ако не друго, това ще облекчи положението му. Защо?

Дрискол поклати глава.

— Не знам. Май бях започнал да вярвам, че наистина го е направил. Във всеки случай имаше много повече основание от всеки друг. Очевидно ще трябва да свикна с тази мисъл.

* * *

Отборът от Детската лига на Винсънт — „Тигрите“, тренираше само на няколкостотин метра от къщата на Харди. Бяха получили разрешение да си оградят игрище в един иначе изоставен участък от терена за голф в парка „Линкълн“, горе до улица „Клемънт“. Харди не можеше да отдели време да бъде мениджър на отбора, но се опитваше да идва и да помага колкото може по-често в тренировките. Беше спортувал в университета и любовта на сина му към играта бе източник на удовлетворение през целия му живот.

Върна се от Колма навреме за тренирането на удари. Тук, двайсетина пресечки навътре, нямаше никаква мъгла. Когато отборът се разпръсна, за да тренира по полето, Харди излезе от игрището и застана до Ейб, който го беше наблюдавал иззад оградата. Мич, мениджърът, отправи удар към третата линия, където Винсънт го улови с бекхенд и препрати топката към първия пост. Ейб кимна одобрително.

— Момчето ти изглежда много добро.

Глицки се бе обадил вкъщи и бе казал на семейството си да дойдат за барбекю в дома на Харди. Така че след тренировката се отбиха в „Сейфуей“ и купиха хубави пържоли, апетитни сосове, някакъв вид по-специални наденички, бланширани картофи, салата „Цезар“, газирана вода и стек с шест бири. Винсънт измъкна двулитрова кутия сладоледен сладкиш от фризера. Глицки държеше четири разновидности бутилиран леден чай в два стека по четири кутии.

Харди стоеше зад Глицки и сина си и наблюдаваше как поставят покупките на лентата. Изведнъж си помисли, че Луи Четиринайсети — самият Крал Слънце — вероятно не е имал такава подбрана храна, такова хубаво време и че всъщност той живееше в някакъв златен век и бе много глупаво да го забравя. И ако понякога това заплашваше да разбие сърцето му, то бе в реда на нещата.

После сложи ръце на раменете им — едната си ръка на рамото на Глицки, а с другата прегърна сина си.

* * *

— Ребека Симс? Отново е Дизмъс Харди.

Стори му се, че чува как тя си поема дъх. Сестра Симс бе заявила достатъчно директно миналия път, че не желае да ѝ се обажда отново и не иска да се замесва повече. Затова побърза да заговори, преди тя да успее да го прекъсне и да затвори.

— Знам, че е малко късно, но си помислих, че ви дължа едно телефонно обаждане. Видяхте ли новините по телевизията?

— Не — отвърна тя. — Опитвам се да не гледам много телевизия. Предпочитам да чета. Какви новини?

27

Джакман разпрати до всички съобщение, че ги иска в кабинета си преди осем часа на другата сутрин. А когато областният прокурор искаше нещо, той го получаваше. До отворената врата в мъртво мълчание стояха Брако и Фиск. Уес Фарел и Харди седяха от двете страни на дивана и пиеха кафе, докато Глицки бе в приемната със съпругата си. Джакман пристигна две минути след уречения час, придружен от Марлин Аш и Джон Страут. След като поздрави сърдечно всички, областният прокурор мина зад бюрото си, седна и даде знак на Трея. Тя въведе Глицки в кабинета и затвори вратата след него.

Джакман не си губи времето с предисловия.

— Диз — започна той, — разбирам, че имаш още десет имена в онзи твой вълшебен списък. Ще го дадеш на Ейб, предполагам.

— Да, сър. Вече е направено. С копие и за доктор Страут. Говорих и с още един потенциален свидетел снощи — една сестра от „Портола“, тя ще разпита хората, с които работи. Доктор Кенсинг е започнал своя списък само преди шест месеца. Моята свидетелка, сестрата, може да има и повече имена.

— И това, без да се брои очакваното нашествие — вметна Марлин Аш. — Имам усещането, че всеки смъртен случай в „Портола“ ще започне да изглежда подозрителен на някого.

Джакман кимна в съгласие, но той беше помислил и за това.

— Ето защо ще помоля доктор Страут да възложи на някой от помощниците си преглед на очаквания поток от молби за ексхумация и аутопсия. Така поне ще бъдем сигурни, че ще има лекарско мнение за нещо нередно при някоя преждевременна смърт, преди да се захванем с нея.

— Желая ви късмет — обади се Фарел. — Искате да кажете, че някои от тези специалисти ще преразгледат заключенията, които тяхната собствена болница е приела. Няма да получите кой знае какво сътрудничество от лекарите, които работят там. А от страна на администрацията ще бъде още по-зле.

— Ще им се наложи, ако им наредим.

— Така е — съгласи се Фарел, — но не можем да накараме докторите и сестрите да изкажат подозрения, ако не желаят. Или ако ги нямат.

Джакман не изглеждаше притеснен от това.

— Не ме разбирайте погрешно. Аз не желая да се появят куп такива искания.

— Но вероятно ще се получат, поне от семействата, ако не от някой друг.

Аш се огледа из стаята.

— По-хубаво да сме готови.

— Добре. — Джакман изглеждаше готов да продължи. — Джон, би ли ни запознал накратко с твоите резултати от вчера, макар да мисля, че в основни линии всички сме наясно?

Съдебният лекар им поднесе своето изложение.

— Госпожа Лоринг е била убита от прекомерна доза павулон и суксинилхолинов хлорид. Това са два мускулни релаксанта, които — особено при човек, който е вече коматозен — могат да наподобят естествена смърт.

— Никакво „могат“ — прекъсна Фарел. — Никой не се беше усъмнил и за миг, докато Диз не ми даде името и не ми каза, че си заслужава да проверя. Аз дори смятах да съдя болницата за недобросъвестност и нямах никакво подозрение, че е била убита.

Страут продължи обяснението си:

— Тези лекарства са много силни и винаги се прилагат чрез система. Освен това, тъй като госпожа Лоринг е била прикована на леглото в интензивното, няма никаква реална възможност да е глътнала хапчета сама, в опит да сложи край на живота си. Тя не би могла да има достъп до тях.

В заключение Страут определяше това отнемане на живот като „смърт, причинена от друг човек“. С една дума — в някаква степен убийство.

— Но калий нямаше? — Глицки искаше да бъде сигурен.

— Никакъв. Не.

В стаята се възцари мълчание, което Джакман наруши.

— Струва ми се, че важната точка тук е не толкова типът медикаменти, които може да са били използвани при тези два смъртни случая. И не бих искал да правя някакви предположения за възможни бъдещи находки, на които можем да се натъкнем. Но независимо от различието в лекарствата, общата черта на тези две убийства е в това, че някой изглежда е знаел или е вярвал, че в „Портола“ се подхожда формално към аутопсиите, когато изобщо се правят, особено в по-очевидните случаи.

— Направих известни проучвания — обади се Страут. — Изглежда, че ограниченията, които са им били налагани, са ги притиснали доста в тази област. Болничните аутопсии по правило така или иначе не са много задълбочени. Тези хора там са си вършили работата отгоре-отгоре. Вече дори нямат и щатен съдебен медицински експерт. Вместо това просто пускат основните сканирания в лабораторията си…

— Ако стигнат дори и дотам — вметна Фарел.

Страут кимна с глава.

— Съгласен съм, че понякога може и така да става.

— И какви са стандартните изследвания, Джон? — попита Харди.

— Различни — отвърна Страут. — В общи линии става въпрос за пари и за ниво на сложност. Първо, имаш изследване А, което е предназначено за алкохол и за някои от най-разпространените вещества — аспирин, кокаин и така нататък. Общо взето, ако се намери причина за смъртта или възможна причина на едно равнище — например намираш токсично ниво на кокаетилен, което е кокаин и алкохол, при изследване тип А — тогава преставаш да търсиш повече. Но ако искаш да продължиш работата, изследването Б е предназначено за набор от други вещества. Обаче всяко следващо ниво на изследване става все по-скъпо. Така че ако има причина за смъртта на първо равнище, повечето хора спират дотам.

— И смяташ, че точно така се е случило при госпожа Лоринг? — попита Джакман.

Страут кимна бодро.

— Това ми се струва най-вероятно. Никой не си е направил труда да погледне по-старателно. Ако бяха го направили, някой щеше да ги забележи.

— След като намери причина за смъртта, ти също ли спря, Джон? — попита Марлин. — Или продължи още?

— Да, госпожо. Можете да сте сигурна. Имаше някакъв хемоагент и малко морфин, заради болката. Получих документацията ѝ, когато поисках тялото — тя е вземала сама морфин в болницата, но в никакъв случай не може да се говори за фатална доза от каквото и да е друго.

— Но щом си е прилагала сама лекарството — попита Фарел, — това означава, че се е контролирала доста добре. Нали така?

— Възможно е — съгласи се Страут. — Тя е чувствала, когато е започвало да я боли, и щом е ставало прекалено мъчително, е натискала копчето на дозатора, за да ѝ се включи морфин.

— А той е предварително дозиран, нали не греша, Джон? — заинтересува се Аш. — Контролира се и времето на подаване?

— Точно така. Няма начин тя сама да си превиши дозата, ако това имате предвид.

— Значи не е била в нещо като кома? — Кой знае защо Харди си въобразяваше, че е било така. Фактът, че е била в съзнание някак си правеше смъртта ѝ още по-тежка. — Искате да кажете, че е била будна? И някой просто е влязъл и я е убил?

— Това не мога да кажа, Диз. Може точно в този момент да е спяла. Но иначе за това дали по принцип е била в съзнание, бих казал определено „да“.

Всички изглежда бяха потънали в мислите си. Областният прокурор просто поклащаше глава непрекъснато. Накрая спря.

— Господин Фарел, искам да ви благодаря, че се отзовахте и дойдохте толкова рано. Надявам се скоро да имаме вести от вас. Благодаря ви за съдействието.

В първия момент Фарел не разбра, че Джакман му казва да си тръгне. Когато му прищрака, прие това много достойно, благодари на прокурора, че се е сетил да го покани, на Страут — за усилията му, както и на Харди.

Страут също заговори.

— Ако нямаш нужда от мен, Кларънс, имам усещането, че ме очаква напрегнат ден и най-добре да се захващам отсега.

След като двамата си тръгнаха, Джакман се изправи, заобиколи и застана пред бюрото си, после с подскок се намести върху него.

— Диз, ние споделяме информацията за Маркъм с теб и ти си човекът, чиято заслуга е да се привлече вниманието на всички нас към случая с госпожа Лоринг. Благодарни сме ти. Но продължаваме да очакваме твоят клиент да свидетелства обстойно пред големия съдебен състав. Особено в светлината на този списък, който той ни е предоставил и който е сам по себе си пълен с редица нови подозрения. — Той погледна към Аш и Глицки, към двамата инспектори на отсрещната стена. — Ако някой би желал господин Харди да излезе навън, сигурен съм, че той ще прояви разбиране.

Но никой не каза нито дума.

Джакман изчака още няколко секунди, после се обърна към Глицки.

— И така, Ейб, всички разбираме, че това поставя случая „Маркъм“ в съвсем различна светлина. Как смяташ да продължим?

* * *

Когато Харди влезе, Дейвид Фрийман вдигна поглед от несъмнено блестящото изложение, което пишеше на ръка в юридическия си бележник с жълта хартия.

— А, господин Харди! — каза зарадван той. — Влезте, влезте.

Половинка незапалена пура висеше в устата му. Най-горното копче на ризата му беше разкопчано, вратовръзката му бе така разхлабена, че едва се крепеше. Харди си помисли, че това може би е същата връзка, с която Фрийман бе вчера, същата риза. Щорите стояха все още наполовина спуснати, макар че работният ден вече отдавна беше започнал. Дали Фрийман не беше спал в кабинета си? Нямаше да е за първи път, но реши да не пита. В края на краищата по-добре да не знае.

— Искал си да ме видиш. Ако е за наема, не плащам повече и това е последната ми дума. Всъщност и без това плащам прекалено много.

Фрийман се покашля.

— Това с жената от „Портола“ е твое дело, нали?

— Може би.

— Това значи, че си или най-лишеният от късмет кучи син на планетата, или най-тъпият. Много съм любопитен да науча какво си смятал, когато си поискал от Страут да изкопае костите на тази нещастна женица.

— Откъде знаеш, че съм бил аз? А и, строго погледнато, не съм. Беше Уес Фарел, макар че, признавам, и аз изиграх някаква роля.

— Онези намеци вчера на обяд, които може би поради голямото си вълнение си забравил… Джон Страут спомена поименно както господин Фарел, така и госпожа Лоринг. А по една случайност ги забелязах отново във вестника тази сутрин. На първа страница, ако не греша.

— А пък сега се сещам и за автора на материала — Джеф Елиът. Трябва да му се обадя и да го накарам да ме черпи един обяд или нещо такова.

Фрийман се облегна назад, огледа го изпитателно.

— Не говориш сериозно.

Харди взе един тапициран стол и го придвижи така, че да се вижда с Фрийман, след това седна.

— Вземам го напълно сериозно. И при цялото ми полагащо се уважение към побелелите ти коси, това не е нито лош късмет, нито глупост. Проверих и съм сигурен, че моят клиент е отсъствал и е бил далеч, когато госпожа Лоринг е починала. Не е могъл да я убие.

— Да, може би не нея, но може би тя няма нищо общо с Маркъм.

— Формално погледнато, така е, но това не е приложимо в случая. Тя е напълно свързана с него.

— И как, моля? Доколкото разбирам, а даже и статията на господин Елиът го подчертава съвсем ясно, твоята госпожа Лоринг е умряла от различна свръхдоза, от напълно различно лекарство от лекарството на господин Маркъм. Това само по себе си посочва към различен извършител. Res ipsa loquitur, n’est-ce pas?[2] Възможно ли е да не осъзнаваш това?

Харди започваше да се дразни от насоката, която пое Фрийман, но не можеше да не се възхити от човек, който се изразява на английски, латински и френски, и то свързано, с такава лекота и без предварително обмисляне. Такова нещо не чува всеки ден. Така че Харди отвърна полуусмихнат:

— Разбира се, Дейвид, осъзнавам го. Просто не виждам какъв е проблемът.

Фрийман се наведе напред, опря лакти на бюрото и извади пурата от устата си.

— Проблемът е, че този случай нито доказва, нито опровергава каквото и да е, свързано с твоя клиент по отношение на господин Маркъм. А ти си даваш вид, че е така. Всъщност единственият резултат е, че по този начин само се засилва натискът върху господин Джакман да задържи поне някого в „Портола“, а най-подходящият човек подръка може всъщност да се окаже доктор Кенсинг.

Харди поклати глава.

— По една случайност току-що бях при Кларънс. Той изобщо не разсъждава по този начин.

— Ще го направи. Дай му малко време.

— Не вярвам. Той ще търси човека, който е убил госпожа Лоринг и може би още няколко други пациенти в „Портола“. След това ще приеме, че същият този човек е убил и Маркъм.

— И защо мислиш, че ще направи това?

— Господи, Дейвид! Защото такава е логиката. Не си ли малко прекалено доверчив да допускаш, че двама отделни убийци обикалят залите в „Портола“?

Фрийман отпусна глава и въздъхна.

— А бавното преследване с кола на О. Дж. Симпсън не изискваше ли прекалена доверчивост? А онази синя рокля на Моника, дето се оказа неизпрана, не изискваше ли прекалена доверчивост? Или повторното преброяване във Флорида — двеста и няколко гласа от шейсет милиона? Повярвай ми, Диз, хората днес са свикнали на безкрайно разтеглива доверчивост. Това, което виждам, е, че за жалост си изкушен да мислиш, че вече си спечелил, че си отървал Кенсинг. Казвам ти, че не е така. Единственото, което си постигнал, е да поставиш всички в „Портола“ под увеличително стъкло, включително и него. Не би трябвало да пренебрегваш това, но от думите ти разбирам, че точно такива намерения имаш.

Харди погледна гневно възрастния човек.

— И какво предлагаш?

Фрийман доволно се впусна в обяснение.

— Нещата вече доста се нажежиха, Диз. Ще им се наложи да закопчеят някого заради нещо много скоро, иначе ще има селски бунтове. Много е възможно да се хванат за твоя клиент заради Маркъм, после леко да намекнат, че става и за повечето, ако не и всички други, само дето не могат да го докажат. — Очите му искряха под гъстите стоманени вежди. — Може да си постигнал възможна защита на Кенсинг при процеса, но сега е много по-вероятно, че дело срещу него ще има.

Всъщност Харди беше заключил, че неприятностите на Кенсинг са практически свършили. В еуфорията, последвала правилната догадка по отношение на госпожа Лоринг, а след това и промяната в позицията на Глицки, той — както сега беше склонен да приеме — може би се бе поувлякъл в предположенията си за последиците от резултатите от аутопсията. Фрийман му напомняше, че клиентът му все още е изложен на опасност и е уязвим, може би сега дори повече от преди. За Харди бе по-добре да остане нащрек, докато цялата драма не приключи.

— Нека да ти задам един въпрос — каза възрастният мъж. — Ами ако някоя от следващите аутопсии покаже отново калий? Смяташ ли, че това ще помогне на клиента ти?

— Дейвид, нямало го е при госпожа Лоринг. Ясно ли е? Щом не е убил нея, значи не е убил никого от тях.

— Не е вярно. Просто така ти се иска. А сега започваш и да се ядосваш, което е съвсем разбираемо, защото виждаш, че логиката ти не издържа. Но не си го изкарвай на мен. — Той взе пурата си и замислено я подъвка. — Чуй ме, не искам да ти развалям настроението, наистина не искам. Съгласен съм, че си отворил една врата и тя може да те отведе там, където искаш. Надявам се да стане така. Надявам се, че имаме един сериен убиец, който ще си признае всичко преди залез-слънце. Но помисли за това — кой даде имената на умрелите хора? Кенсинг. Щом като е изпитвал съмнения толкова пъти, защо не се е обадил по-рано? Защо е чакал, докато бъде заподозрян за смъртта на господин Маркъм? Не е ли това малко удобно? И не е ли възможно да е действал в съучастие с някой друг от „Портола“, например някоя от сестрите, така че да не се е налагало да бъде там физически при всеки смъртен случай? Ти се смееш, но тези въпроси не са безсмислени. Разгледал ли си възможността Кенсинг с една или повече сестри да са получавали премии под масата от „Парнас“ за това, че са разчиствали леглата от залежали се безнадеждно болни пациенти без подходяща осигуровка? Подобни неща са се случвали, особено в организации, където парите не достигат. — Той замълча малко, облегна се на стола си и побарабани с пръсти по бюрото. — Не казвам, че всичко това е дори малко вероятно, Диз. Но съм обезпокоен. И ти би трябвало също да се безпокоиш.

Харди се размърда неспокойно на стола си. Фрийман бе негов неофициален ментор от много години и макар че понякога можеше да бъде непоносим, никога не се държеше глупаво. Струваше си да го изслуша човек.

А старият адвокат имаше и още един аргумент. От настойчивостта му си личеше, че може би е най-важният.

— Доколкото разбирам, Диз, десетината имена в списъка на твоя клиент са все хора с прогноза за продължително и безнадеждно заболяване. Не е ли така?

Кимване.

— Тъкмо затова Кенсинг започнал да ги забелязва. Умирали прекалено рано.

— Значи, ако това е вярно, не се ли появява тук едно друго заключение, особено по отношение на Маркъм?

Харди видя веднага проблема.

— Той не влиза в профила. Не се е очаквало да живее дълго.

— Точно така. — Най-после Фрийман изглеждаше удовлетворен. — Сега ако се окаже, че всеки от другите десет е починал от този мускулен релаксант, а не от калий, тогава Маркъм ще има не само различна прогноза, но и различно лекарство спрямо всички други. Това за мен може и да не води до категорично заключение, но все пак поражда своите въпроси, не би ли се съгласил?

— Например кой е убил Маркъм и защо. Точно където сме в момента. — Харди се изправи. — А като си помисля, че само преди петнайсет минути се чувствах така добре, сякаш съм постигнал някакъв напредък!

— Ще се чувстваш много по-добре, когато наистина напреднеш, Диз. Ще видиш.

— Сигурен съм, че така ще бъде, Дейвид. Сигурен съм.

После се обърна да си тръгне, но Фрийман отново го спря.

— Сега, като се замисля, има един начин да използваш тази ситуация, за да помогнеш на доктор Кенсинг.

— Слушам.

— Щом, както разбирам, си успял да заинтригуваш Кларънс и Ейб с различните възможности, които разкритието ти за госпожа Лоринг предлага, навярно ще е възможно да се поровиш малко по-дълбоко в нещата, без да събудиш някакво подозрение. Езиците може да се развържат, може да падне някой и друг бисер.

Точно това Харди бе усетил донякъде тази сутрин в кабинета на Джакман, където сякаш се бе появила една първа вълна от интуитивна вяра, че може би Кенсинг не е убил никого. Но Фрийман навярно беше прав да смята, че това няма да трае дълго. Ако Харди искаше да се възползва от тази вяра, трябваше да действа бързо.

* * *

Глицки не смяташе този път да праща момчетата си сами. Той знаеше, че най-старшият му инспектор, ветеранът Марсел Лание, бе издържал лейтенантски изпит през януари, бе се изкачил в йерархията на държавната служба и сега жадуваше за възможност да покаже какво може да постигне като началник. Скоро щеше да бъде преместен от отдел „Убийства“, за да командва свое собствено отделение и искаше то да бъде добро. Това щеше да бъде неговата възможност за изява.

Така че докато Брако и Фиск се упражняваха да попълват заповеди за проверка на болнични архиви, Глицки остави Лание да командва и отиде с колата до „Портола“. Там заобиколи фалангата от коли на телевизионни репортери, скупчени на паркинга, и премина без никакъв коментар покрай навалицата репортери във фоайето на болницата.

Пред кабинета на административния директор секретарката започна да обяснява на Глицки, че господин Андреоти няма да се среща поотделно с репортери. След около половин час щеше да дава пресконференция. При тази новина лейтенантът извади значката си и попита дали директорът не би могъл да му отдели няколко минути още сега.

Андреоти излезе иззад бюрото си с усмивка като маска на мъртвец и грабна протегнатите ръце на Ейб почти отчаяно. Слаб, посивял, с хлътнали очи, облечен в сив костюм с вратовръзка в електрик, днес той изглеждаше съставен от равни части ужас и изтощение. Глицки си каза, че не би могъл да го обвини за това. През седмицата след убийството на Тим Маркъм проблемите на болницата се бяха увеличавали логаритмично, а тазсутрешната бомба бе кулминацията. Не само че аутопсиите, провеждани в „Портола“, се оказваха в най-добрия случай немарливи (а в най-лошия — престъпни), ами е било извършено убийството на най-малко един, а може би дори на десет души, докато са лежали в леглата си в интензивното отделение.

Още нямаше десет часа сутринта. Притеснен и объркан, Андреоти вече бе разговарял по телефона с „Тайм“ и „Нюзуик“, „Ю Ес Ей Тудей“ и „Ню Йорк Таймс“. Бе се срещнал с представители на профсъюза на медсестрите, лекарската група в „Парнас“ и самата компания „Парнас здраве“. Кметът искаше да го види в два часа.

Андреоти разположи Глицки да седне, после заобиколи бюрото си и също седна.

— Какво можем да направим, за да облекчим вашето разследване, лейтенант? — започна той. — Само кажете. Ние ще ви сътрудничим по всички възможни начини. Разпоредил съм същото на всички тук. Нямаме какво да крием.

— Радвам се да чуя това, сър. Моите хора ще дойдат тук много скоро и списъкът им за пазаруване ще бъде доста дълъг. Включително заповеди за проверка на документацията за интензивното отделение, при това и по времето, когато госпожа Лоринг е била хоспитализирана.

— Да, разбира се.

— Също така, както може би знаете, говори се, че и други пациенти може да са били убити тук. Имаме списък, по който работим…

— Да. На Кенсинг, нали?

— Да, сър, точно така.

— Добре. Вие си знаете работата, сигурен съм, но тук се говореше… Бях чул, тоест че той е сред заподозрените от вашия отдел за убийството на господин Маркъм, нали?

Той формулира това като въпрос, на който Глицки не се почувства задължен за отговори. Вместо това го изчака да продължи.

— Така или иначе — завърши накрая Андреоти, — ако бях аз, щях малко да се почудя при такъв списък, предоставен от заподозрян в убийство.

Глицки кимна умислено и кръстоса крак върху крак.

— По принцип в една нормална ситуация бих се съгласил с вас. Но в този случай първото име излезе положителен. Госпожа Лоринг е била убита тук.

Андреоти промълви само на себе си:

— Боже мой, знам това.

— Но да се върна за миг назад. Казахте, че сте чули, че доктор Кенсинг е основният ни заподозрян за убийството на господин Маркъм. Това ли е общото настроение спрямо него тук?

— О, не. Искам да кажа… — Погледът на Андреоти се стрелна към вратата, после се върна към Глицки. — Нямам намерение да обвинявам когото и да било в убийство. Доктор Кенсинг беше доста популярен тук сред медицинския персонал.

— Медицинският персонал?

— Ами, другите лекари и сестрите. Той е много добър лекар, но малко… своенравен човек. Мисля, че много от колегите му се възхищават на неговите принципи, но с него може да е трудно да се работи. Той не играе в екип.

— Значи не се е разбирал много с администрацията?

— Не, наистина. Нито пък с господин Маркъм. Това не беше тайна.

— Така е. Чухме за това. Значи той е убил господин Маркъм? Така ли мислите?

— Ами, той имаше големи проблеми с този човек и е бил в стаята… — Андреоти разпери ръце умолително. — Признавам, че ми е минавало през ума, макар че не ми се иска да е така.

— Имате право да предполагате — успокои го Глицки. — Но днес не съм дошъл за господин Маркъм. Искам да разговарям директно с някои хора от персонала и се питам дали бихте могли да ми дадете имената на хората, които са били дежурни, по-специално в интензивното, по времето, когато госпожа Лоринг е умряла.

— Разбира се, че мога да проверя. Бихте ли ми дали две минутки?

Оказаха се по-скоро десет, но когато Глицки видя името Раджан Бутан, си го спомни от прочетените дешифрирани записи на разпитите, проведени от Брако и Фиск тук. После попита Андреоти дали Бутан още работи в болницата и ако е така, къде може да го намери.

* * *

Раджан беше учуден, че отново го викат да говори с полицията. Бяха идвали толкова често миналата седмица, говориха с всички. Когато се бяха обърнали към него, какво можеше да им каже? Беше с доктор Кенсинг, грижеше се за господин Лектър, когато започна писукането на мониторите за господин Маркъм. След това беше както винаги при син код, само че два пъти по-напрегнато. Не можеше да каже кой е влизал в стаята, кой е излизал. Изпълнявал е нарежданията на господин Кенсинг, опитвал се да ги предусети, но всичко е минало толкова бързо, че всъщност вече нищо не си спомня. Макар че, разбира се, е бил там.

Като влезе във фоайето, видя от пръв поглед, че този нов човек е по-възрастен от другите и по-суров. Кожата му беше тъмна, също като на Раджан, но очите му бяха сини и много уморени. Един белег започваше точно над брадичката, преминаваше през устните и стигаше до дясната ноздра. Нещо във външността на този човек го изплаши и Раджан усети как започва да трепери вътрешно. Внезапно усети дланите си влажни и ги избърса в престилката си. Мъжът го наблюдаваше през цялото време, докато болногледачът измина пътя от вратата до масата, където новодошлият седеше. Не мигна нито веднъж.

Раджан застана пред него и се опита да се усмихне. Той изтри отново дланите си и протегна дясната си ръка.

— Здравейте. Искали сте да ме видите?

— Седнете. Искам да ви задам няколко въпроса за Марджъри Лоринг. Спомняте ли си я?

Марджъри Лоринг, замисли се той. Да, разбира се, спомняше си я. Стремеше се да запомня по нещо за всеки от пациентите си, макар че през годините мнозина бяха потънали в мъглата на спомените му. Но Марджъри Лоринг не беше толкова отдавна в края на краищата. Все още беше с него. Можеше да си представи лицето ѝ. Тя щеше да бъде още един такъв дълго страдащ умиращ болник, както Чатърджи.

Но съдбата я бе освободила рано.

28

След лекцията на Фрийман Харди не губи време. Той се завърна в кабинета на съдебния лекар, където за негово пълно удивление Страут си беше качил краката на бюрото и гледаше последните минути от някакво сутрешно токшоу на малък телевизор. Харди беше виждал телевизора по-рано, но смяташе, че не работи, тъй като вероятно е бил използван при убийство. Страут му махна да си вземе стол и да седне да погледа. Двамата водещи, мъж и жена, разговаряха с някой, когото Харди не познаваше, за филм, за който дори не беше чувал. Актьорът очевидно се впускаше в ново амплоа и току-що беше издал компактдиск. И съответно изпя с нищо незапомнящата се претенциозна песен, която беше хит от филма. Когато този разговор приключи, Страут взе дистанционното и изключи телевизора.

— Обичам го тоя човек — заяви той.

— Кого? Този певец?

— Не. Реджис.

— Реджис?

— Диз, моля те. — Страут не можеше да повярва, че Харди не разпознава най-вездесъщото лице на Америка. — Никога ли не си гледал шоуто „Милионер“? Това е той. Забелязвал ли си вратовръзките, които нося последната година? Тоя човек разработи цяла модна колекция от тях. Жена ми казва, че изглеждам десет години по-млад.

— Знаех си, че има нещо — съгласи се Харди.

— И знаеш ли защо още го обичам?

— Не, наистина не се сещам. Трябва да кажа, че аз самият много не гледам Реджис.

Страут се изкикоти.

— Много изпускаш. — После въздъхна, взе един тънък автоматичен нож от бюрото си, натисна копчето на дръжката и тясното стоманено острие изскочи с щракане. — И какво те води отново тук толкова скоро? Надявам се, че не е поредната молба като последните два случая.

— Последните два случая ти донесоха едно заглавие във вестниците и бързо спечелени хиляда долара.

Страут почистваше ноктите си с ножа.

— Истината е, че се боря с мисълта да ти върна парите, защото се оказа, че си бил почти прав. В крайна сметка, струваше си да се направи това. След Лоринг никой няма да ми придиря, че съм извършил първата аутопсия — имам предвид господин Лектър.

— Е, както искаш, Джон. Ако решиш да ми върнеш парите, ще ги приема. Но ти си ги спечели честно и почтено. А докато решаваш, може би ще отделиш една минутка да поговорим за Карла Маркъм.

Страут не отговори веднага. Вместо това затвори ножа, после го щракна отново. Затвори го, отвори го.

— Чудех се кога ще поискаш да поговорим за нея.

— Искаш да кажеш, че има причина да поискам?

— Не. Не казвам нищо твърдо. Заключението ми бе достатъчно ясно, като се оставя еднаква възможност за убийство и самоубийство.

— Но има нещо, което те смущава?

Страут кимна.

— Доста неща ме смущават. Имаш копие от заключението ми, нали?

Харди кимна. Бе го прочел за първи път в неделя вечерта, след това отново в офиса си вчера. Бе му станало навик да чете и препрочита показанията на свидетелите и докладите, където истината често лежеше погребана под камари от безполезни подробности.

— Забелязах, че с оръжието е стреляно отдолу и иззад дясното ухо, като куршумът е отишъл напред.

— Точно така. — Страут затвори отново камата, после се изправи и отиде до етажерката, която покриваше от пода до тавана стената вляво от Харди.

Облегна бедрото си на тясната издадена част, измъкна от първия рафт стар револвер за шест патрона и завъртя цилиндъра.

— Виждал съм това и преди.

— Колко пъти?

Страут отново завъртя барабана.

— Може би два пъти.

— За трийсет години работа?

Той кимна.

— Горе-долу. Може и три пъти.

Харди се замисли.

— Значи, както разбирам, госпожа Маркъм си е служела с дясната ръка.

— Не. И това не е вярно. — Като се изключи едно неосъзнато полюляване на крака, съдебният лекар застана неподвижно. — Освен това знаеш, че си е прехапала вътрешната страна на долната устна.

— Видях това. Дали някой не е притискал с ръка устата ѝ?

— Искаш да кажеш, идвайки иззад нея? Възможно е, но в никакъв случай не мога да бъда категоричен. Също така е възможно да си е прехапала устната.

Харди поседя за миг. Взираше се нефокусирано по посока на венецианските щори зад бюрото на Страут. В ивиците слънчева светлина се носеха прашинки. Барабанът се завъртя още няколко пъти. Най-после Харди вдигна глава.

— Тогава защо изобщо се споменава самоубийство?

— Има следи от барут по дясната ѝ ръка. Знам, знам какво ще кажеш — вдигна ръка Страут. — Това не доказва, че е стреляла. Изстрелът, който я е убил, би могъл просто да е бил твърде близо до нея. И си сто процента прав. Но пистолетът до ръката ѝ… — Гласът на Страут замря, той срещна погледа на Харди. — Нямах никакви медицински доказателства, за да го изключа, Диз.

— Значи някой може доста сполучливо да го е направил така, че да изглежда самоубийство.

— Напълно е възможно, Диз. Безспорно е така. Но искам да те питам защо предпочиташ да е убита.

— Може би защото това е последното, което ми остава.

— Освен твоя списък, искаш да кажеш.

Харди поклати глава.

— Както господин Фрийман посочва, няма пряка зависимост между някой от този списък и човека, който е убил Тим Маркъм. Но ако Карла е била убита, обзалагам се, че трябва да е бил същият човек, който е убил и съпруга ѝ.

— Но не беше ли твоят клиент последният в дома ѝ преди…

Страут остави фразата незавършена.

Харди въздъхна.

— Хипотезата ми още не е съвършена, Джон. Работя по нея.

* * *

Въоръжени със заповедта си за обиск, Брако и Фиск се насочиха към Дона, завеждащата архива в „Портола“. Тя беше около трийсетгодишна, възпълничка и доста резервирана в началото, когато разбра, че са полицаи. Носеше малка халкичка на моравите си устни и още една на дясната вежда. За Фиск беше очевидно, че Брако няма да се чувства в свои води, разговаряйки с нея, така че той се зае със задачата. И някак си, само за броени минути, двамата се сприятелиха. Дона си разбираше от работата и в рамките само на половин час изнамери и разпечата всички необходими документи за персонала и пациентите в „Портола“ през съответните дни.

След още половин час в една от заседателните зали бяха събрали горе-долу всичко, което смятаха, че иска Глицки. Оказа се, че сестрите в интензивното отделение наистина се сменят по доста редовен график, макар че из цялата болница имаше повече такива сестри, отколкото двамата инспектори отначало си бяха помислили. Общо взето в десетте смени, през които според списъка на Кенсинг би могло да има преждевременно починали пациенти, в интензивното бяха прекарвали известно време девет сестри. Само две обаче бяха дежурни във всяка една от „смените на смъртта“ — Патриша Дейли и Раджан Бутан.

— Само дето още не знаем със сигурност, че някои от тези десет са били убийства — подхвърли Брако. — Знаем само за Лоринг и за Маркъм.

— Но затова пък знаем, че Дейли не е била наоколо край Маркъм, нали? — отвърна Фиск. — Докато Бутан е бил. Другият човек в тази смяна е бил… как се казваше?

Бе една от другите постоянни седем сестри в интензивното и Брако я уточни бързо.

— Кони Роу.

— Не знам как помниш такива подробности. Разпознавам едно име, когато го чуя, но не мога да се сетя за него, ако ще и животът ми да зависи от това.

— Няма нищо, Харлен. Затова са ни събрали заедно. Има неща, в които ти си добър, а аз не бих посмял и да опитам. Например като с Дона току-що. Или издирването на смяната на Лоринг, което напълно бях забравил.

Стоплен от похвалата, Фиск се изправи и се протегна.

— Какво значи половин час повече, когато си прекарваме така добре!

Двамата отидоха при архива — сега вече бяха стари приятели с Дона, и ѝ казаха, че има още една смяна, която искат да проверят. Брако, царят на детайлите, си спомни датата — 12 ноември. Марджъри Лоринг бе издъхнала по време на последната смяна, между четири следобед и полунощ.

Пръстите на Дона полетяха по клавиатурата, после тя вдигна поглед към тях.

— Странно — каза. — Мисля, че във всички смени, които гледахте, го имаше това име — Р. Бутан, има го и тук. Вие, момчета, търсите ли специално някого?

— Не, но той се появява постоянно, нали?

Младата жена почука с лакираните си в черно нокти по бюрото.

— Всъщност какво има в тези дати? Можете ли да ми кажете?

Фиск се наведе напред и драматично погледна в двете посоки нагоре-надолу из стаята.

— Можем — каза. После добави стария лаф: — Но после ще трябва да ви убием.

Очите на Дона за момент станаха като палачинки, после тя се изхили и натисна клавиша за разпечатване на документа, Фиск взе листа и му хвърли един поглед. Отново Кони Роу, отбеляза си наум. Патриша Дейли я няма. С многозначителен поглед показа листа на партньора си, после се обърна към чиновничката.

— Може ли да ви попитам нещо, Дона, ако позволите? Има ли някакъв регистър за лекарите, идвали по време на тези същите смени, които гледахме?

Тя се замисли за момент.

— Ами, отделните пациенти имат свои лекари, които ги наглеждат. Това ли имате предвид?

— Не точно това. Имам предвид всички лекари, които са влизали в интензивното тези дни. По каквато и да е причина.

— Всички?

Фиск сви рамене и ѝ се усмихна.

— Не зная. Само питам.

Езикът ѝ се въртеше около халкичката на устната.

— Има вероятност да пазят списък в сестринския пункт, може да попитате, макар че не си представям защо биха го правили. Лекарите постоянно влизат и излизат. Мисля си, че това зависи от най-различни неща.

* * *

За Джак Лангтри, шефа на отдела за оглед на местопрестъпленията, ситуацията беше странна.

Малко преди обяд Марлин Аш го покани в кабинета си, за да поговорят за Карла Маркъм. Когато Лангтри пристигна, до нея, наведен над бюрото ѝ, стоеше някакъв мъж и разглеждаше снимките от местопроизшествието. Лангтри надушваше адвокатите от километър и този със сигурност беше такъв. А след това Аш обясни:

— Господин Харди представлява доктор Кенсинг. Лейтенант Глицки и господин Джакман се съгласиха да му сътрудничат в замяна на показанията на неговия клиент. Би искал да ви зададе няколко въпроса.

Лангтри не знаеше как да разбира това, но щом Марлин Аш нямаше нищо против, той също не възразяваше.

— Дадено, приятел — каза той. — Няма проблеми.

Погледът на Харди беше прикован върху цветната снимка с тялото на госпожа Маркъм — така, както Лангтри го бе видял на кухненския под. Пистолетът бе в горната част на кадъра. Харди го посочи с пръст.

— Откъде е дошло оръжието?

— Долното ляво чекмедже на бюрото на Маркъм, което се намира в кабинета до кухнята. Поне там бяха регистрацията, мунициите и приспособленията за почистване. Имаме снимка на това някъде в купчината.

— Мисля, че я видях. Двайсет и втори, нали? — Лангтри вдигна поглед от снимката, погледна Харди в очите и не каза нищо. — Имате го като доказателство, нали? Колко куршума е побирал?

— Шест, но имаше само пет празни гилзи.

Харди се намръщи.

— Значи са изстреляни пет куршума.

Лангтри сви рамене — откъде по дяволите можеше да знае?

— Четирима убити, едно куче — по един на всеки.

— Каква ти е идеята, Диз?

Харди се обърна към Марлин.

— Мисля, че някой друг е стрелял първите пет пъти, после е сложил оръжието в ръката ѝ, стрелял е отново и е взел последната гилза със себе си…

— И къде е отишъл куршумът? — попита Лангтри.

— Не знам. Излетял през прозореца?

— Беше затворен.

— Може предишната вечер да е бил отворен. А децата? — попита Харди.

Той прехвърли няколко снимки, докато стигне до тях, после за миг отмести поглед настрани и си пое дълбоко дъх. Лангтри се почувства по същия начин, като ги видя — отново му стана зле.

— Какво искаш да знаеш?

— Просто какво се е случило.

Докато през следващите няколко минути Лангтри описваше подробностите по престъплението, Харди прелистваше купчината фотографии. Когато Лангтри свърши, адвокатът продължи с въпросите в друга посока.

— Много шум ли вдига двайсет и две калибров револвер?

— Не много. Не може и да се сравнява с трийсет и пет цяло и седем. Просто изпукване.

— Ако се стреля в къща посред нощ, ще се събудят ли всички?

— Не знам. Може би не.

— Добре. Още един въпрос. Защо му е бил на Маркъм револвер?

— Нямам понятие, приятел. Няма голяма полза за отбрана. С него не можеш да спреш някой изпечен злодей, нали? Освен ако не стреляш съвсем отблизо. Или от упор, както е било тук.

— Добре. — Харди прехвърли още няколко снимки. — Ако не възразявате, сержанте, и вие, Марлин, бих искал да огледам къщата.

* * *

Двамата отидоха дотам поотделно с колите си. Лангтри го срещна отново при входната врата на дома на семейство Маркъм и докато ровеше за ключа, един друг мъж внезапно се отправи към тях през зелената площ от съседната къща, като им махаше приятелски.

— Извинете — каза той, — видях ви, че чакате, че стоите на входа. Трябва да знаете, че никой… вече никой не живее тук.

— Да, господине, благодаря. — Лангтри извади портфейла си и значката и я показа на мъжа. — Полиция. Запознати сме със случая. А вие сте…?

— Съседът, ей оттатък, Франк Хусик. — Посочи към своята къща. — Просто хвърлям по едно око.

— И добре правите. Благодаря ви — каза Лангтри. — Ще огледаме още веднъж.

— Заповядайте тогава. Извинете, че ви обезпокоих.

— Няма нищо.

Сега вече бяха вътре, в кухнята. Харди стоеше над тебеширеното очертание върху покрития с мексикански плочки под. Топлата дневна светлина обгръщаше стаята. През един прозорец на тавана обедното слънце хвърляше широк и ярък правоъгълник пред готварската печка. Над умивалника имаше двукрил прозорец, а отзад — перално помещение, в което проникваше достатъчно естествена светлина. Малък коридор покрай хладилника — където бе убито кучето — водеше до полуостъклена задна врата.

Лангтри седеше зад Харди на стол, който бе донесъл от трапезарията. Харди коленичи. Като се изправи, пресече стаята, стигна до умивалника, вдигна резето и открехна десния прозорец. После отстъпи настрани, направи същото с левия прозорец и се върна до тебеширената линия.

— Ако съм тук долу, близо до пода, и изстрелям куршум през някои от тези прозорци — говореше сякаш на себе си той, — няма да улуча отсрещната къща. Ще улуча небето. Искате ли да ми направите още една услуга? Постойте тук в кухнята за минутка.

Лангтри изпълни молбата му и Харди излезе през вратата на трапезарията. Стъпките му отекнаха ясно по централното стълбище, после гласът му долетя отгоре.

— Пребройте до десет и после ме извикайте колкото може по-високо.

След още една минута Харди се върна в кухнята.

— Чух ви, но едва-едва. Бях в стаята на Йън.

— И какво означава това?

— Това означава, че никой не е можело да се събуди, когато Карла и кучето са били застреляни. Това означава, че кучето е застреляно, за да мълчи, което е единственото смислено обяснение.

— Тогава защо са застреляни децата?

— Страхувал се е да не би да е събудил някого горе. Или това, или хлапетата са знаели, че е бил тук, когато са отишли да спят. Само че децата са спели. Изстрелите не са стигнали до горе. И все пак е било твърде рисковано. Така че най-напред е застрелял Йън и затова е заглушил пистолета с възглавницата. После момичетата. Как ви звучи?

* * *

Харди нямаше намерение да разговаря със свидетел в присъствието на полицай. Последва Лангтри няколко пресечки, после избибипка за довиждане и се върна на улицата на Маркъмови, където спря, паркира, излезе отново от колата и почука на вратата на Франк Хусик. След като го бе видял с Лангтри и неговата значка, господинът вероятно бе приел, че той също е полицай. Харди го остави да си мисли така.

Хусик го покани и му предложи изстуден чай, който той прие. После излязоха през задната врата в една добре построена беседка от секвоя. Харди не си спомняше кога за последен път е седял сред такова изобилие от добре гледани цветя. Хусик ги бе посадил около беседката, в земята и в саксии на перваза на самата беседка, и сега, в края на април, те цъфтяха буйно. Но в средата на беседката бе оставил празно пространство, където имаше маса от ковано желязо, засенчена от голям платнен чадър. Тук седнаха на удобни тапицирани столове.

От протоколите, които бе чел, Харди знаеше, че Хусик е пенсиониран зъболекар, шейсет и две годишен. Бе червендалест, с късо подстригана прошарена коса. Този ден бе с избелели морскосини панталони, мокасини на бос крак и риза със закопчаваща се яка, като двете най-горни копчета бяха разкопчани. Изглеждаше разговорлив, дружелюбен, интелигентен. Харди си отбеляза наум, че ако се стигне дотам, Хусик би бил прекрасен свидетел.

— Да, чух изстрела — каза той. — Къщата е само на хвърлей камък, ей там. Вече казах на полицията.

Харди знаеше това, но едно от разочарованията му по отношение на доказателствения материал в този случай бе неумението, с което бяха проведени някои от разпитите на Фиск и Брако. Питаше се дали те изобщо са чували за относително простата идея, че свидетелите се питат къде са били, какво са видели или помислили и какво са правили по време на едно убийство. Това, струваше му се, не бе високо концептуална полицейска работа. А разпитът на Хусик — просто нахвърлян разговор за цветя и инвестиции и почти нищо за деня на смъртта на Маркъм — беше според него един от най-слабите разпити.

Така че тук му се налагаше да запълва доста празноти.

— Разбирам това — отговори той. — Всъщност, чел съм протокола от този разпит, но моят подход е малко по-различен. Вие току-що казахте „изстрела“. Само един изстрел ли чухте? Мисля, че забелязах някъде да казвате „три“.

Хусик отпи замислено от чашата си, после я постави внимателно на масата.

— И това ме питаха и се боя, че нямам добър отговор. Доколкото си спомням, казах на другите полицаи, че по това време си бях легнал, бях доста изморен след прекарания ден у Карла. Там бе адски изтощително и емоционално, повярвайте ми. Но щом тя имаше нужда от мен, исках да бъда на разположение. — Леко плесвайки се по челото, той направи гримаса. — Но с това не отговорих на нашия въпрос, нали? Извинете. Когато човек е зъболекар, прекарва целия си живот, като си приказва с хора, които не могат да му отговорят. Това засяга начина на изразяване, но ще опитам отново. И така. Колко изстрела съм чул? Ясно — само един. — Харди погледна през зелената площ към помещението, което знаеше, че е кухнята на Маркъмови. Осъзна, че когато са си тръгнали, са оставили кухненските прозорци отворени. — Помислих си, че може да е пукот от автомобил, защото в този квартал изстрел на пистолет не е първото нещо, за което човек се сеща.

— Но може да сте чули три изстрела?

— Знаете ли, това е много странно. Никой от тези звуци не бе много силен. В паметта ми са три. Но като се върна и се опитам да ги чуя, като че ли чувам един, а си спомням два. Не се изразявам много ясно, нали? Искам да кажа, последният определено бе нещо — вече бях седнал в леглото. Но първите два бяха като че ли съм ги сънувал, разбирате ли как става?

— Разбирам — кимна Харди. Сирена, която се оказва, че е будилникът ти. Но това, помисли си той, биха могли да бъдат двата изстрела, които са убили момичетата — ей там отсреща, на двайсет и пет метра — и после последният изстрел през отворения прозорец на кухнята, който трябва да е прозвучал по-силно. — Но вие сте били в леглото, когато сте ги чули? Спомняте ли си колко бе часът?

— Да, точно. Бе десет и четирийсет и две на часовника до леглото ми. Спомням си, че много се подразних. Не заспивам лесно, откакто Мег почина — преди четири години вече — и ако се събудя, това обикновено означава край на нощта. Оставам буден до сутринта. А миналия вторник, след цялото това напрежение, се върнах у дома от Карла и пийнах чаша вино, но едва бях задрямал. И после този изстрел…

— И останахте буден до края на нощта?

— Поне до три във всеки случай. Това е много дълго време, от единайсет до три.

Харди изрази съчувствие.

— Много добре ми е познато и на мен. И кога твърдо разбрахте, че са били изстрели?

— О, едва на следващата сутрин. — Споменът го обля за момент. — Господи, това е просто ужасно.

— Значи бяхте близък с тях, със семейство Маркъм?

Той се поколеба.

— Ами, с Карла бих казал, да. Тим беше малко странен тип, поне за мен. — Той се върна в мислите си към по-щастливи спомени, лицето му се озари. — Но Карла прескачаше понякога, помагаше ми за градината, пиехме кафе… приказвахме си хубаво. Не мога да повярвам…

Наведе глава и я поклати. После вдигна отново поглед и се усмихна, но очите му бяха някак стъклени.

Харди остави тишината да продължи още миг. Накрая попита тихо:

— Значи не сте отишли да установите източника на този шум, който сте чули?

— Не. След минута станах, погледнах през прозореца, разбира се, но всичко беше спокойно. Така спокойно…

— Не бихте ли ми описали какво точно видяхте?

— Ами, нищо необикновено, наистина. Къщата на Карла отсреща. — Хусик изглеждаше озадачен от въпроса. — Просто нейната къща. — Не „тяхната къща“, отбеляза си Харди. Само „нейната“. — Но аз знаех, че там бяха идвали хора, и ако всички си бяха тръгнали, нямах желание да я безпокоя, не тази вечер. Нека да си поспи, помислих си.

— Значи беше тъмно.

Отново недоумение.

— Ами… не. Светеха лампите в кухнята и, спомням си, над входа. И лампата горе в хола светеше. — Той се обърна и посочи. — Онази средната, отгоре.

— И какво направихте тогава?

Хусик въздъхна тежко.

— Извинете, господин Харди, но не ви ли казах вече всичко това при първото си изявление?

— Може би не всичко, господине. Не бихте ли отделили още пет минутки? Много ще съм ви благодарен.

Хусик въздъхна още веднъж и се предаде.

— Преминах на Летърман. Помислих си, че ако се посмея, може би ще мога да заспя. Но онази нощ нищо не можеше да ме развесели. Дори и Дейв. Още се безпокоях за Карла. Всъщност непрекъснато мислех за нея. Какво щеше да прави тя сега? — Разсеяно се протегна към чашата си и разбърка с пръст леда в нея. — Но онази вечер не можех да направя нищо повече. Трябваше да чакам и да оставя времето… Както и да е. Бях още буден, затова излязох тук — виждате ли малката оранжерия там отзад? — и поработих с моите бонзаи час, може би два. После — трябва да е било вече два часът или някъде там — видях, че светлините са загасени. Значи Карла си беше легнала… или поне така си помислих тогава. И изведнъж усетих, че и аз мога да заспя.

29

Първото писмо датираше отпреди близо седем години.

Медицинска група „Парнас“

Ембаркадеро Сентър,

Сан Франциско,

Калифорния

Уважаеми доктор Кенсинг,

Настоящото писмо служи да документира решенията, одобрени общо от вас, лекарската група при „Парнас“ и медицинската група „Парнас“ (наричана по-долу „Групата“) след проведеното заседание на дисциплинарната комисия миналата седмица. Вие признахте, че в различни моменти и на различни места, откакто е започнал вашият договор с групата, сте вземали неуточнени количества морфин и викодин за лична употреба. Освен това признавате, че сте алкохолик, който в състояние на нарушени умствени способности вследствие на консумиран алкохол е извършвал професионалните си задължения под равнището на приемливото медицинско обслужване.

Групата обаче признава значителните ви способности като лекар и общественик и преди неотдавнашните разкрития, упоменати в настоящето писмо, ви смяташе за ценен член на своята общност. Поради това съображение, след сериозна дискусия и въпреки несъгласието на медицинския директор, дисциплинарната комисия на групата реши този път да се обърне към вас само с настоящото официално мъмрене, вместо да прекрати трудовия ви договор и да повдигне евентуални наказателни обвинения срещу вас, при следните условия:

1) Незабавно и завинаги ще преустановите употребата на всякакъв алкохол и всякакви наркотици, освен онези лекарства, които може понякога да ви бъдат предписвани от друг лекар по действителни здравословни причини;

2) Периодично доброволно ще се подлагате на изследвания на урината с цел установяване наличието на наркотични и упойващи вещества или алкохол в организма ви;

3) Незабавно ще приемете препоръките на съветника по злоупотребата с наркотични и упойващи вещества и ще посещавате активно програмите, препоръчвани от групата;

4) През следващата календарна година, в допълнение към редовно уговорените срещи с назначения ви съветник, ще посещавате всекидневно така наречената „Програма от дванайсет стъпки“, която е одобрена от групата и цели да реши вашите проблеми с пристрастяването и зависимостта от лекарствени средства;

5) След първата година от тази програма и за останалото време от службата ви в групата ще посещавате такива програми от дванайсет стъпки, каквито групата прецени за необходимо, но при никакви обстоятелства тези програми няма да бъдат с график, по-рядко от веднъж седмично.

Вие доброволно признавате вашата виновност по споменатите горе въпроси и също така признавате, че всяко нарушаване на посочените по-горе съгласувани точки ще доведе до незабавното ви освобождаване от групата без обжалване и може да предизвика по-нататъшни граждански и наказателни обвинения, каквито бъде намерено за уместно.

С уважение:

Тимъти Дж. Маркъм

* * *

Медицинска група „Парнас“

Ембаркадеро Сентър,

Сан Франциско,

Калифорния

Уважаеми доктор Кенсинг,

С оглед на колегиалния, а не агресивен подход, който по мое предложение групата възприе, за да ви помогне да се справите с вашите проблеми през изминалите две години — и преодолявайки известна съпротива на високо равнище, бих добавил — искам лично да ви помоля да се постараете да овладеете критичните си забележки (както пред вашите колеги, така и пред пресата) по повод на нашите различни вътрешни решения, свързани с лекарствения списък. Не се опитвам да ви принуждавам или по някакъв начин да ограничавам правото ви на свободно слово, но вярвам, че си давате сметка за финансовите затруднения, които срещаме в редица области. Бихме искали групата да продължи да бъде платежоспособна, за да можем и занапред да предоставяме най-доброто обслужване, което сме в състояние да осигурим, на най-голям брой наши клиенти. Разбира се, не сме съвършени, но полагаме усилия. Ако имате конкретни предложения или несъгласия с политиката на групата, с удоволствие бих ги обсъдил с вас по всяко време.

Искрено ваш:

Тимъти Дж. Маркъм

* * *

Медицинска група „Парнас“

Ембаркадеро Сентър,

Сан Франциско,

Калифорния

Уважаеми доктор Кенсинг,

Научих, че възнамерявате да участвате в телевизионното предаване по обществени въпроси „Ритъмът на Залива“. Позволете да ви напомня, че няколкото медицински комисии, в които участвате с групата на лекарите, имат договореност за конфиденциалност по отношение на Здравния план. Всяко нарушаване на тази конфиденциалност бих изтълкувал като основание за уволнение. В личен план сте запознат, уверен съм, с решаващите преговори, които в настоящия момент водим с градската управа. Намирам вашите публични изяви и негативни коментари спрямо някои решения на групата за израз на крайна неблагодарност и морално осъдителни, особено в светлината на разбирането и загрижеността, проявени към вас от групата по други въпроси в миналото.

С уважение:

Малачи Рос,

Главен медицински директор,

Началник финансов отдел

* * *

Медицинска група „Парнас“

Ембаркадеро Сентър,

Сан Франциско,

Калифорния

Уважаеми доктор Кенсинг,

Ако не желаете да предписвате синустоп на вашите пациенти с алергия, това разбира се е ваше право и ваше медицинско решение. Но синустопът е едно полезно лекарство и аз одобрих включването му в списъка. Вашите непрестанни усилия да подкопаете рентабилността на групата, като подлагате на съмнение моите решения, са неприемливи. Бях търпелив към вас по тези въпроси достатъчно дълго. Следващият случай ще има дисциплинарни последици.

Малачи Рос

* * *

— Къде ги намери тези? — обърна се Харди към Джеф Елиът. После прелисти страниците, които държеше, може би още двайсетина. Двамата бяха на бара в „Карс“, едно невзрачно и (поради новото заведение от веригата „Старбъкс“ зад ъгъла) вероятно обречено на скорошно загиване кафене на „Мишън“ до редакцията на „Кроникъл“. — Особено това първото. Боже Господи!

В очите на Елиът проблесна пламъче.

— Както знаеш, Диз, аз никога не разкривам източниците си.

Но на Харди не му трябваше да се замисля много, за да изкопае отговора.

— Дрискол. Секретарят на Маркъм.

Веждите на Елиът се вдигнаха на милиметър. Харди си помисли, че би могъл да обере до шушка Джеф на покер.

— Защо мислиш така?

— Появи се на няколко пъти. Уволнен е, нали така? И вероятно е видял какво го чака предварително. Така че си е пратил по имейла файловете вкъщи, в случай че му потрябват за натиск по-късно. Или просто за да прецака някого заради удоволствието от това.

Елиът се почеса по брадата.

— Без да отричам, нито да потвърждавам предположението ти по отношение на моя източник, той е мечтата на всеки репортер. Отмъстителен, клюкар, жаден за внимание. Даде ми може би петстотин страници.

— Всичките за Кенсинг?

— Не, не. — Елиът се разсмя, доловил паниката в гласа на Харди. — Не, доколкото мога да кажа, за всичко живо в „Парнас“.

— Марлин Аш знае ли за тях?

— Щеше да опита да се добере до тях, ако знаеше, макар че разбира се не бих могъл да ѝ предоставя нищо от това. Обаче му казах — на моя източник, имам предвид — че ако иска да има, доколкото е възможно, изключителен контрол върху тях, може би е най-добре да ги запише на дискети и да ги скрие на някакво специално място, където Марлин и Глицки няма да се сетят да ги търсят.

— И все пак, ти ги имаш тук.

— Така е — ухили се Елиът. — Понякога си обичам работата.

Харди взе лъжичката и разбърка кафето си.

— Някой би могъл току-що да ги е напечатал обаче. Може да не са автентични.

— Прав си. Може да не са. Но някой трябва да е набирал страшно бързо, за да успее да приготви всичко това от миналата седмица досега.

Харди се съгласи. Всъщност нямаше никакво съмнение, че писмата са истински. Те, разбира се, никога не биха били приети като доказателство за каквото и да било в съда — не без хартиените копия и подписите — но тук нямаше думата законът. Тук имаше думата журналистиката и Джеф можеше да реши да ги приеме, ако източникът му бе достатъчно надежден.

— И какво ще правиш с тях?

Това бе разковничето и двамата го разбираха. Джеф се бе обадил на Харди като услуга, защото Харди бе адвокатът на Кенсинг. С оглед на огромния интерес след смъртта на Маркъм към почти всичко, свързано с „Парнас“, Елиът му каза, че проблемите на Кенсинг с употребата на забранени вещества представляваха истинска новина.

— От друга страна — каза той, — след историята с Лоринг нещата доста се нажежиха. Ако има сериен убиец в „Портола“, това всеки път удря по Кенсинг. Наистина не искам да пускам това, Диз — харесвам добрия доктор, а това ще му разкаже играта — но ако се окаже важно, няма да имам избор.

— Как би могло това да се окаже важно, Джеф?

— Ами например ако е бил надрусан, докато е работил върху Маркъм в интензивното.

Харди трябваше да признае, че това наистина би имало значение.

— Някой вдигнал ли е врява досега за това?

— Не. Но ще ти кажа нещо. Ако моят източник наистина прочете повечето от тези страници и достатъчно поразмисли, бих предсказал, че те ще станат публично достояние.

Харди поклати глава, удивлявайки се на способността на някои хора да вършат чисти гадости. Ерик Кенсинг бе само един от двестате или може би триста лекари в „Парнас“, но за нещастие бе пресякъл пътя на Дрискол. И което е може би по-важно, бе извършил тежкия грях да се опълчи на шефа, с когото Дрискол здраво се отъждествяваше.

Изведнъж обаче изплува една нова мисъл. Дрискол би могъл да има много по-основателна причина да подлага на съмнение характера на Кенсинг или на който и да е друг от желанието да ги наказва за действителни или въображаеми прегрешения в миналото. Можеше просто да се стреми да отклони погледа на хората от себе си.

— Какво си мислиш? — Елиът го наблюдаваше изпитателно.

Харди не се разкри.

— Нищо особено. Само дали ще ми кажеш нещо за другите четиристотин деветдесет и пет страници.

— Не съм стигнал до тях. Не мога да чета толкова бързо. Писмата до Кенсинг се появиха доста изневиделица и аз реших, че ти дължа едно обаждане.

— Много хубаво направи. Значи, ако сега ми направиш друга услуга, аз ще съм ти задължен, нали?

Елиът се замисли и кимна.

— Може би. Какво?

— Ако чуеш още слухове от неназования ти източник за трезвостта на Кенсинг вторник миналата седмица, не ги пускай, докато не се потвърдят отнякъде другаде.

— Не мисля, че писмата са слухове, Диз.

— Не съм казал, че са. Но аз също имам нещо, което не е слух. Можем да направим замяна.

* * *

Когато Харди най-после се прибра в кабинета си към три и половина, бе едновременно възнаграден и потиснат от доставката на още доказателствен материал по случая „Маркъм“ от Съдебната палата. Хубаво бе, че Глицки се е настроил да бъде по-отзивчив, но не му се отделяха още шест часа за четене на скучни материали. Все пак отвори кашона, измъкна съдържанието му и го разположи по средата на бюрото си. Хвърляйки поглед към телефона, видя, че има две съобщения на секретаря.

„Диз. Тук е Ерик Кенсинг. Просто се обаждам. Вкъщи съм, ако ти трябвам.“ Гласът на Кенсинг напомни на Харди колко огорчен бе от своя клиент. Може Кенсинг и отдавна да се бе справил с проблемите си с наркотиците и алкохола, но как изобщо е могъл да убеди себе си, че адвокатът му няма нужда да знае за тях?

Следващият глас беше на Глицки. И, разбира се, типично за Ейб, нямаше каквото и да е въведение.

„Ако си наистина там, вдигни. (Мълчалива пауза, колкото преброяване до три.) Добре, обади ми се.“

„Какъв характер!“ — помисли си Харди. Вдигна слушалката, но не се обади на Ейб. Обади се на клиента си. Когато свърши, Кенсинг не каза нищо няколко секунди.

— Ерик?

— Тук съм. Какво трябваше да направя?

— Трябваше да ми кажеш. Нали така?

— Защо? — попита той. — Всичко това е далеч зад мен. Бе в началото на кариерата ми, ранните проблеми на семейния живот, една огромна грешка. Не съм докосвал… — Рязко се прекъсна и добави просто: — Аз вече не съм онзи човек.

Харди чу думите и реши, че те биха могли да бъдат фактически верни. Но проблемът не бе в тяхната истинност.

— Казваш, че не си алкохолик? Какви са първите ти думи на срещите на „Анонимни алкохолици“? — Харди знаеше отговора. — Казвам се Ерик и съм алкохолик — сегашно време, постоянно състояние на участниците в програмата. Виж, това е отдавна минало, Ерик. Но Джеф Елиът разполага с тази информация, а това е валутата, с която той си служи.

В гласа на Кенсинг прозвуча нотка на паника.

— Няма да публикува това, нали? И как въобще е разбрал? Всичко по този въпрос бе конфиденциално.

Но Харди нямаше време да формулира отговор, защото Кенсинг го изпревари.

— Този лайнар Дрискол!

— Разстроен е и си го изкарва на целия свят. Въпросът е, че засега болницата е под обсада. И ако сега се окаже, че правят тайни сделки, за да укриват проблемите с лекарите си… Няма спор, че това е новина, Ерик.

— Дрискол се опитва да погребе цялата къща със себе си, нали? — Въздишка. — Блажени са дребните душици, защото те ще наследят земята.

— Да се надяваме, че няма да стане така. Във всеки случай се уговорих с Джеф да те държи извън светлината на прожекторите още няколко дни, а може би и завинаги. Но му казах, че не може да използва каквото съм му дал — а това означава, че ти още се печеш на огъня — едва ако аз му кажа, че може. А това ще зависи от теб.

— Добре, каквото и да е, приемам го.

— Чудесно. — Харди си даде сметка, че е стискал силно телефонната слушалка. Отпусна хватката си и си наложи равен тон. — Спомнях си, че вечерта след смъртта на Маркъм си отишъл в неговата къща.

— Естествено. Никога не съм го отричал.

— Искам да си помислиш какво си правил, когато си тръгна. Впрочем по кое време беше това?

— Малко преди десет, ако не се лъжа. Онзи инспектор, Брако, ме видя, като си тръгвах. Може да го е записал някъде.

— Може — съгласи се Харди. — Но не е останал там и може да се предположи, че си се върнал.

— Е, не съм се връщал. Защо да се връщам? — Той се поколеба. — За какво става дума?

— Става дума за убийството на Карла. Искам да зная какво си правил, след като си тръгнал оттам.

— Каквото и досега казвах, че съм направил. Прибрах се вкъщи и си легнах да спя.

— Знам, че така си казал, но това не ми помага. Искам да се напънеш да си спомниш дали не си срещнал някого във вашата сграда, дали не си говорил с някого на улицата, дали не си използвал някой от твоите телефони или компютъра. Каквото и да е, което може да докаже, че си бил далеч от къщата на Маркъм между десет и единайсет. А още по-добре между десет и дванайсет.

Отново пауза.

— Обадих се по мобифона в клиниката, за да видя дали имам съобщения.

Това беше добре, помисли си Харди. Ще има останали някакви следи от това обаждане. Може би дори щяха да могат да посочат местоположението му в рамките на няколко улици.

— Чудесно. Кога беше това?

— Веднага, след като си тръгнах. Мисля, че не бях минал и две пресечки.

Лош отговор. Кенсинг можеше да се е обадил, да е заобиколил по пресечката и да се е върнал и да има достатъчно време.

— Помисли за нещо друго — помоли го Харди.

— Защо? Какво има?

Искаше му се да изкрещи: „Просто ми отговори на въпроса — можеш ли да си осигуриш алиби!“. Вместо това отвърна:

— Има това, че разговарях със свидетел, който е чул изстрелите, Ерик. И който определя времето им в около единайсет без петнайсет.

— Това определя времето на смъртта.

— Да. В единайсет без петнайсет тя е мъртва и лампите светят. В два часа всички лампи изгасват. Мисля си, че онзи, който я е убил, е изчакал наоколо, после е угасил светлините и се е измъкнал.

— Защо му е на този някой да чака обаче?

— Откъде да знам? Може да е прекарал времето, търсейки нещо. Може да е заличавал следите. Може да е смятал, че ще го видят да си тръгва след изстрелите. Колкото ти можеш да отгатнеш, толкова и аз. Но сега имаме убийство и време, което означава, че си чист, ако можеш да се сетиш за нещо, което…

— Не! Просто не, ясно ли е? Господи, не съм убивал никого, Диз. Аз съм лекар. Аз спасявам хората, за бога. Просто не съм го направил. Може ли да не говорим за това?

Отчаянието на Харди изригна.

— Разбира се, че можем, Ерик. Но никой друг на планетата няма да го направи. Така че отдели малко от скъпоценното си лично време и ако си спомняш какво точно си правил онази нощ, какво ще кажеш да ми позвъниш? Ако не представлява чак толкова голям проблем!

И Харди тръшна телефонната слушалка.

30

Брендън Дрискол просто не можеше да повярва, че няма какво да прави.

Стана, както обикновено, малко след седем и бе приготвил закуска за себе си и Роджър. След като Роджър замина за банката, той прекара още два часа с файловете от „Парнас“. Но даже те вече започваха да губят привлекателността си за бившия секретар. В края на краищата Джеф Елиът нямаше да използва всичко, или поне не сега. Нещо по-лошо, тази нова ситуация в „Портола“ с дамата, която са установили, че е убита, щеше да изглежда по-важна за Джеф от всякаква вътрешна информация за бизнеса.

И Дрискол изключи компютъра.

После, борейки се с прокрадващото се чувство на досада, реши да тренира два часа в залата за фитнес. Когато се върна вкъщи оттам, си взе душ и си направи за обяд наистина една прекрасна, добре аранжирана зелена салата — „месклун“ — с цвекло и сирене, която изяде сам в слънчевия заден двор. Но и това не го ободри. Потиснат, позвъни на Роджър в службата, но той се оказа зает с клиенти и му съобщи, че вероятно дори ще закъснее довечера, което изнерви Брендън. Човек никога не знае, разбира се, и сега, когато беше без работа, партньорът му… Е, просто се чувстваше несигурен и кой би го упрекнал за това? Никога не би си помислил, че Тим някога ще реши да го освободи. Хората се променят. Човек трябва да е нащрек, гъвкав, готов за всичко.

Следобедът се протягаше пред него, безкраен. Пусна си музика, отиде в задната част на къщата, хвърли някакви дрехи в пералнята, изми съдовете от обяд. Накрая, като реши, че причината е в къщата, която почти го подлудяваше, се облече, отиде в гаража, спусна капака на своята миата и я подкара навън.

Шофираше вече от два часа. Бе пресякъл моста „Голдън Гейт“ и отиде нагоре чак до „Новато“, после бе завил и се бе върнал обратно, спирайки за двайсет минути в „Корте Мадера“ за едно капучино. Не разговаря с никого и като че ли никой не го и забелязваше, дори и в неговата червена спортна кола. Бе сам, сам, сам, пресичаше отново моста, а океанът блещукаше отдолу в синьо и бяло.

Озова се на „Сийклиф Драйв“, зави и спря пред къщата на Тим. Компания за недвижими имоти вече бе сложила табела на поляната отпред. Слънцето зад него топлеше раменете му. Когато повече не издържа да стои в колата, излезе и се приближи до къщата, която като че ли трептеше в розово в следобедната тишина.

На входа се спря и без всъщност да се замисля, позвъни, вслушвайки се в кънтящия звук. Накрая се обърна и седна на горното стъпало. Не знаеше колко пъти вече бе поглеждал часовника си днес, но сега отново му хвърли един поглед.

Слънцето се спусна още един-два градуса надолу. Седеше неподвижен. Покрай него на улицата мина мерцедес. След още малко време мина друга кола — от нея хвърляха вестници към някои от входовете, но не и към входа на Маркъм. Една голяма врана кацна на пътеката до тротоара, направи няколко подскока към него и изграка шумно.

Това вече бе най-дългият ден в живота му, а все още имаше часове, докато залезе слънцето.

И той заплака.

* * *

Глицки, Брако и Фиск се срещнаха в кафето на болницата и седнаха на една по-отдалечена маса, за да сравнят записките си.

— Разговарях малко с господин Бутан — започна Глицки. Пред него имаше обикновен сух геврек и чаша гореща вода, която той се опитваше да превърне в чай. — Доста затворен тип е и изглежда няма много приятели нито в болницата, нито някъде другаде. Но ми се видя по-скоро покрусен, отколкото агресивен. Страданието на пациентите като че ли го измъчва твърде много за човек, който постоянно работи това.

— Искаш да кажеш, че може би е приложил към някои от тях евтаназия? — обади се Фиск, който наскоро сам бе стигнал до това заключение.

— Може би. Малко е рано, но може да се окаже, че си заслужава да бъде попритиснат леко с течение на времето.

Но Фиск бе привързан към своето обяснение.

— Бил е единственият от персонала, който е работил при всички от списъка на Кенсинг, разбираш ли?

— Да. Това, което не знам обаче, е колко от тези хора наистина са били убити. И дали не е имало други убийства, които не са в списъка на Кенсинг, при които Бутан не е бил дежурен?

Двамата инспектори си размениха някакъв знак, после Брако призна, че вече е изтъкнал същото възражение преди малко. Той пиеше диетична кола от кутия и се заинтригува от мисълта да се намерят още истински убийства.

— Успяхте ли в тази посока, лейтенанте? — попита Брако. — Казахте, че имате още някои подозрения.

Глицки кимна.

— Една сестра на име Ребека Симс. Още не ми е дала имена на жертви, но подпитва. Трябва да ви кажа, че тя също конкретно спомена господин Бутан.

— На мен той ми хареса — каза Фиск.

— Така си и помислих, Харлен. На мен също за известно време, но после разговарях с него за вторник вечерта.

— Вторник вечерта?

— Когато умря Карла Маркъм. — Глицки изчака думите му да направят впечатление, после продължи: — Аз съм не по-малко заинтригуван от всички други по случая „Лоринг“ и за онова, което може да открием при останалите от списъка на Кенсинг. Но ще ви кажа и на двамата честно, малко ми е трудно да извърша този скок на мисълта и да повярвам, че става дума за свързани убийства.

Брако няколко пъти изщрака с капачката на кутията с газирана вода.

— Имаш предвид дали единайсетте убийства на Кенсинг изобщо са свързани с Маркъм?

— Точно така — отвърна Глицки. — Една нишка отвежда назад, към тези смъртни случаи, причинени от павулона, а друга води към калия. Но дали тези две линии се срещат? — Чаят му бе достатъчно потъмнял и той го опита, после отхапа от геврека, подъвка замислено и след това поклати глава. — Знам, че е възможно. Би могло даже да имаме тук точно това. Много ми се иска някак си да са свързани, но просто не мога да направя този скок.

— Не може да не са свързани — протестира Фиск.

— Защо да не може, Харлен?

— Ами, искам да кажа… Нали от Маркъм тръгнахме, за да стигнем дотук?

— Аз също си помислих така, когато най-напред чухме за Лоринг, но сега започвам да се съмнявам. Затова може би ти ще успееш да ме убедиш. Защо трябва да са свързани? Имаме ли някакви доказателства, които ги обвързват? Имаме ли сходен медикамент? Същия начин на действие? Нещо? Кажи ми, ще се радвам да чуя.

Глицки знаеше, че звучи малко грубо. Ядосваше се на себе си най-вече заради това, че първата му хипотеза бе обърната надолу с главата след добавянето на Лоринг към случая с Маркъм. Но щеше да използва Фиск като спаринг-партньор. Може би пък момчето щеше да предложи нещо, за което самият Глицки не се бе сетил.

След като поразмисли малко, Фиск заговори.

— Все пак имаме едно и също място на убийствата, лейтенант. Медикаментите са приложени по един и същ начин — през системата, нали така? Това вече е нещо.

— Да, наистина — призна Глицки и отпи малко чай. — Но достатъчно ли е това всъщност, за да свържем наистина Лоринг и Маркъм? Същият начин на действие, но различни отрови? Не знам. Проблемът са Карла и децата. Не мога да повярвам, че това не е свързано с Маркъм. Просто не мога да стигна чак дотам.

Брако имаше въпрос.

— Добре. А какво може да се каже за Бутан тогава? Казахте, че сте го питали за вторник вечер.

— Така е. Оказа се, че имал майсторска степен по бридж и същата вечер е бил на турнир в Сан Хосе, където е прекарал цялата нощ. Ако е вярно — а аз се обзалагам, че е така — това го елиминира от случая с Карла, а следователно и от Маркъм.

— Но не и от Лоринг или от някой от другите. — Фиск най-после схвана проблема на Глицки.

— Именно. То изобщо няма задължителна връзка с тях. Всъщност, ако Бутан е умъртвил Лоринг, те почти сигурно не могат да бъдат свързани.

Чули тази истина, те млъкнаха. Глицки хапна още малко геврек, Брако отпи от содата си. Фиск реши, че иска някаква закуска, избута стола си назад и се отправи към щанда. Другите двама мъже го наблюдаваха как отива.

— И така, какво искаш да правим сега, лейтенант?

Глицки разбираше какво пита Брако. В административен смисъл убийствата от списъка на Кенсинг нямаше повече да бъдат част от разследването за убийството на Маркъм — току-що в някаква степен бяха установили това. Двамата нови инспектори нямаха претенции да им бъде възложено нещо, което можеше да се окаже много тежък случай със серийни убийства.

— А какво искаш да правиш, Дарел?

Брако не се колеба.

— Все още бих искал да получа някаква насока за Маркъм.

— И как предлагаш да стане това? Занимаваш се с този случай повече от седмица. Имаш ли заподозрян, за когото не зная?

— Имам въпроси, които не съм задал, ако това имате предвид. Имам и две идеи.

— Хубаво. Дай да чуем едната.

— Нека да преместим фокуса от Маркъм. Там никой нищо не е видял. Но освен това ни остава Карла, а както сам казахте, който е убил нея, е убил и съпруга ѝ, нали така?

— Малко ще се затрудниш да докажеш обратното.

— Обаче ако позволите, сър, ние даже не сме погледнали. Не сте го поискали от нас.

Глицки знаеше, че Брако е прав, че от самото начало им бе сложил юзди по тяхното разследване, като не ги допускаше до истинските главни участници, включително и до Кенсинг. Това бе създало вакуум там, където трябваше да има основна информация — алибита, кой къде е бил по часове, възможности. Брако продължаваше:

— Мотаем се вече седмица само с мотиви и женски клюки. Но ако някой е убил Карла, тук работим вече с много ограничена група заподозрени.

— Как стигна до това?

В очите на Брако пламтеше духът на преследвача.

— Най-напред забравяме сестрите. Както ми се струва, че току-що доказахме, връзка между някоя от тях и Маркъм е изключена. Никоя от сестрите тук не е убила Карла и децата ѝ, за това залагам един милион долара.

— И аз също.

— Добре, тогава кой остава? Кой е бил там миналия вторник?

Той взе да сгъва пръстите на ръката си:

— Кенсинг, Дрискол, Рос, Уолтрип, Коен. Един от тях е.

— Един от кои?

Фиск се бе завърнал със сладоледен сандвич.

Глицки кимаше доволно. От Дарел един ден щеше да излезе полицай.

— Какво? — попита Фиск отново.

Глицки махна към Брако.

— Дарел ще ти каже след минутка, Харлен. Междувременно, момчета, спомняте ли си Харди? Адвокатът на Кенсинг? В кабинета на Джакман тази сутрин?

— Човекът със списъка на Кенсинг — каза Брако.

— Точно така. Както може да сте забелязали, той има уговорка с Джакман. Изпращаме му записи от разпитите и всякакъв доказателствен материал. — Недоверчивите им изражения го накараха да кимне. — Не ме питайте. Но на теория ние си разменяме информация, така че може да поискате да разберете какво е научил той, преди да започнете. С кого е говорил. Какво са му казали. Той наистина някога беше полицай и…

— Кой? — попита Фиск. — Харди?

— Много отдавна, Харлен. Той бе моят партньор, всъщност. Обикаляхме заедно в униформа. — Изчака ги да осмислят това, наслаждавайки се на физиономиите им. — Не е глупав и може да е разговарял вече с някои хора, което би ви спестило време. И ако само си помислите, че укрива нещо от вас, арестувайте го и го доведете при мен. Или още по-добре — застреляйте го и скрийте трупа.

Обаче нещо не устройваше Брако.

— Значи ако Харди е някак си с нас, Кенсинг го зачертаваме?

Глицки си позволи тънка усмивка.

— Не. Но няма да е най-лошото нещо на света, ако Харди остане с това впечатление.

* * *

За Харди хвърлянето на стрелички бе някаква форма на медитация, както свиренето на цигулка за Шерлок Холмс — така бе казал някога на Фрийман. Но Брако и Фиск не знаеха това. Бе се ровил в новите папки с материали от близо два часа, почти веднага след като се върна от срещата си с Джеф Елиът. Когато инспекторите дойдоха, току-що се бе изправил, протегнал и решил да помята малко стрелички, за да даде време на новите факти да се уталожат в съзнанието му. Двамата инспектори без съмнение си мислеха, че се забавлява в края на работния ден, а и той не сметна за нужно да ги освободи от това впечатление. Харди хвърли още една стреличка.

— Какво искате най-напред?

— Лейтенантът каза, че ще ни дадете онова, с което разполагате — отговори Брако.

— Само че повечето неща, които имам, са всъщност ваши. Може да стане малко досадно. — Последният изстрел от този рунд улучи двойното 11 и Харди се ухили доволно, отиде до дъската и прибра стреличките. — Е, добре, ето нещо, което може би не знаете. Спомняте ли си Франк Хусик?

— Съседът?

— Именно. Чул е изстрелите в единайсет без петнайсет. Погледнал е към съседната къща и лампите са светели. Един час по-късно все още са били запалени. Обаче два часа по-късно някой ги е изключил. Ето ви един жокер — не е била Карла.

— Аз бях там малко преди десет. — Брако седеше на канапето наведен напред, със стегнат гръбнак, с лакти на коленете, сплел дланите си отпред. — А лейтенант Глицки знае ли това?

— Смятах да му се обадя по-късно, така че вероятно не знае. — Харди хвърли поглед към Брако. — По кое време си тръгнахте оттам?

Дарел отговори спокойно:

— Няколко минути след вашия клиент, да кажем точно в десет.

— И той бе последният посетител?

— Колата му бе последна на улицата отпред, да. А и ми каза, че е бил последният, и че семейството се приготвяло за сън.

— След като си тръгна — Харди метна една стреличка, — отидохте ли до къщата?

При този въпрос Фиск, който небрежно разгръщаше страниците на едно от списанията на Харди, изведнъж спря и вдигна поглед.

— Не — отвърна Брако. — Вашият човек някак си ме убеди, че им се е струпало много през деня. Какво е правил той, след като си е тръгнал?

— Отишъл си е вкъщи и е легнал да спи. И, инспекторе — Харди хвърли отново, — не се е връщал.

— Може ли да го докаже?

— Можете ли вие да докажете, че се е върнал?

Фиск се изкашля, затвори списанието и го пусна на края на масата.

— Господин Харди, Дарел! Какво ще кажете да оставим Кенсинг извън играта, докато той сам не се намеси в нея? Как ви звучи това?

Харди бе отишъл отново на дъската и си събираше стреличките. После се върна до бюрото, сложи ги на него и си издърпа един стол отстрани.

— Добра идея, инспекторе. Доктор Кенсинг няма да се намеси отново. — После посрещна погледите им. — Извинявам се, ако съм малко докачлив по отношение на своя клиент.

Брако не бе помръднал и сантиметър, но раменете му се отпуснаха едва незабележимо. Когато заговори, тонът му също бе помирителен.

— Стеснихме кръга до пет души, които са били в интензивното онази сутрин, без двете сестри. Това устройва ли ви?

Харди бе малко смутен, но не и изненадан да види как предсказанията на Фрийман от тази сутрин се сбъдват толкова бързо. Ако сестрите се изключваха от разглеждане във връзка с Маркъм, тогава смъртта на Марджъри Лоринг не се свързваше по никакъв начин с Кенсинг. Но като си изкриви малко душата, той само кимна.

— Ако сестрите имат алиби за вторник вечер…

— И двамата имат — увери го Брако. — Раджан Бутан е играл бридж в Сан Хосе. Макар че лейтенант Глицки казва, че някои от персонала го смятали подходящ за Лоринг. Ако трябва да си признаем, Харлен и аз също не го намираме за много неподходящ…

— И той е бил един от дежурните при Маркъм? — прекъсна го Харди.

— Да. Но си има това алиби за Карла. А другата, Кони Роу, си е била вкъщи със семейството — мъж, две деца. Не е излизала.

— Ясно.

— Така че сценарият за къщата на Маркъм изглежда следния: някой идва между десет и десет и четирийсет и пет и Карла отваря вратата на този човек, който и да е той. После децата отиват да си легнат, докато Карла и Хикс разговарят. В някакъв момент Хикс се извинява и влиза в кабинета, където Маркъм си е държал пистолета.

— Кой би могъл да знае това? — попита рязко Харди. — Не просто, че е имал пистолет, но и къде го държи?

— Уместен въпрос — призна Фиск, — но ако този Хикс е бил близък на Карла, а изглежда, че е така, може и да е знаел.

Харди реши, че това е достатъчно смислено обяснение.

— Добре. Нека се върнем на останалите — продължи той. — Без моя клиент, разбира се.

Брако ги изстреля веднага.

— Дрискол, Рос, Уолтрип, Коен.

Харди беше срещнал името на Коен само преди час, по време на четенето — в доклада, написан от Брако и Фиск за онова, което бяха установили миналия петък вечерта, но бяха забравили да запишат на касетофон. Тогава то сякаш бе отскочило от страниците срещу него и бе пратило сърцето му в гърлото. Чувайки отново името ѝ, той не показа никакво вълнение, даже си позволи да се засмее.

— Давам си сметка, че не съм говорил с нито един от тези хора. Кои са Уолтрип и Коен?

Доколкото Харди знаеше от докладите и разпитите, които бе прочел, инспекторите също не бяха разговаряли с никой от тези хора, но сега не декларираха това. Брако само отговори сдържано:

— Просто лекари, които също са били в интензивното през този ден — Кент Уолтрип и Джудит Коен.

— Но няма данни да са били и у Карла?

— Не — отговори Фиск. — Приемаме, че и двамата са познавали Маркъм, но извън това не разполагаме с кой знае какво за тях.

— Само имената, това е всичко — добави Брако. — Не смятам, че някой от тях е изиграл някаква роля тук, но ги включихме просто за да бъдем изчерпателни.

Харди кимна.

— Значи остават Дрискол или Рос.

Беше ред на Брако леко да се усмихне.

— В рамките на приетите тук правила.

Което означаваше, че той не изключва Кенсинг.

Харди си позволи дружелюбно кимване.

— А как е тяхното алиби? На Дрискол и Рос?

Очевидно смутени, инспекторите размениха поглед.

— Още не сме имали възможност да разговаряме и с тях.

— Може би имате желание да го направите — каза той дружелюбно. — Междувременно, просто за изчерпателност, аз ще се опитам да се свържа с Уолтрип и Коен.

* * *

Покойниците с номера две и три от списъка на Кенсинг бяха кремирани, което изключително силно ограничаваше възможностите за някакви допълнителни съдебномедицински анализи. Четвъртото име беше Шърли Уотръс.

Тя беше умряла в деня след миналата Коледа. Приета в болницата седмица по-рано с остър флебит, тя получава удар в леглото, който я парализира и я прави неспособна да комуникира. Преместена в интензивното за наблюдение и по-нататъшни изследвания, на петия ден тя умира, без да се върне в съзнание. Болничната аутопсия установява като причина за смъртта мозъчен кръвоизлив.

Този път Страут знаеше точно какво търси — коктейла павулон — и го намери. Госпожа Уотръс също е била убита.

* * *

Глицки, Аш и Джакман се бяха скупчили в кабинета на Марлин и провеждаха кратко съвещание. Нейният колега си бе излязъл в края на работното време и Джакман седеше на неговото бюро. Глицки си бе придърпал един стол и го бе яхнал с облегалката напред, гледайки към тях.

— Разбира се — казваше Глицки, — той няма представа какво е правил на дванайсети ноември — имаше предвид Раджан Бутан, — но за деня след Коледа може и да си спомни.

— Той християнин ли е? — попита Марлин. — Може би не празнува Коледа.

— Християнин или не, това е празник. — Джакман се обърна към Глицки. — Ейб, той чист ли е за Карла Маркъм?

— Разполага със сигурно двайсет души, които ще се закълнат къде е бил по времето, когато Карла е била застреляна. За мен това значи, че е чист както за нея, така и за Маркъм.

Джакман побутна някакви кламери по бележника пред себе си. Когато заговори, едва ли не сякаш си говореше сам.

— Изглежда повече от вероятно, че Кенсинг би могъл да бъде източникът на този проблем в „Портола“, ако това няма връзка с Маркъм.

Марлин добави своите разсъждения.

— Мисля, че е крайно време да го изправим пред големия съдебен състав и да разберем какво знае веднъж завинаги. Изключваш ли го за Карла, Ейб?

Глицки едва не се изсмя.

— Далеч съм от това. От моя гледна точка той си остава основна фигура. Всъщност ще се отбия у тях на връщане към къщи. — Глицки извади ужасяващата си усмивка, а после и лист хартия от джоба на сакото си. — Този път със заповед за обиск.

Марлин стана от стола си.

— Ако ми дадеш пет минути, мога да приготвя и призовката, която също да му връчиш. Става ли?

— Ехей! — възкликна Джакман. — И двамата забравяте нещо. Обещах на Харди, че ще дадем на Кенсинг трийсет дни отсрочка.

Това помрачи ентусиазма в стаята само за наносекунда, не по-дълго. Марлин беше приготвила отговора си едва ли не още преди да чуе възражението.

— Това се отнасяше за убийството на Маркъм, Кларънс, когато Кенсинг бе нашият заподозрян. Съвсем конкретно. Харди в никакъв случай не би могъл да възразява, ако съдебните заседатели желаят да изслушат Кенсинг за списъка, който сам е предоставил.

— И то колкото е възможно по-скоро. — Глицки се обърна към окръжния прокурор и добави с официален тон: — За да може нашите съвместни разследвания да продължат в дух на сътрудничество.

Джакман помисли известно време и накрая кимна.

— Добре, направете го.

31

Доктор Кент Уолтрип разказа на Харди, че направил сутрешната си визитация в интензивното — имал пациент, който се борел с лумбално възпаление — и приключил някъде около десет и четвърт, след което отишъл в клиниката да види редовните си пациенти. Там работил цял ден. Служебният телефон на Джудит Коен също бе в указателя и Харди се изненада и зарадва, когато малко след пет часа за втори пореден път днес попадна не на секретар, а на истински глас по телефона. На рецепцията се представи, обясни връзката си с Ерик Кенсинг и помоли учтиво, ако е възможно, доктор Коен да му се обади, когато получи съобщението.

— Мога да я уведомя по пейджъра веднага — отговориха услужливо отсреща. — Ако ми дадете вашия номер, просто ще го съобщя.

Две минути по-късно Харди стоеше до отворения си прозорец и гледаше надолу по улица „Сътър“, когато директния му телефон иззвъня. Добра се с три крачки до бюрото, грабна слушалката и каза името си. От другата страна на линията чу как някой рязко си пое дъх.

— Адвокатът на Ерик, нали? С него всичко наред ли е?

— Той е добре. Благодаря ви, че ми се обадихте веднага. Чудя се дали бих могъл да ви задам няколко въпроса.

— Разбира се. Ако това ще помогне на Ерик, винаги съм насреща.

— Чудесно.

Харди бе обмислил подхода си — не искаше да я подплаши — и си бе нахвърлил някои бележки. Сега, седнал, придърпа тефтера си.

— Опитвам се да установя почти минута по минута какво е правил Ерик в деня, когато Тим Маркъм беше убит.

— Полицията вече не смята, че той има нещо общо с това, нали?

— Мисля, че е по-разумно да се приеме, че все още го допуска.

Чу как тя въздъхна дълбоко.

— Не са ли разбрали що за човек е? Поне не са ли говорили с него?

— Два пъти, най-малко.

— Господи, тогава са идиоти.

— Може и да са — съгласи се Харди. — Но това са нашите идиоти. И трябва да играем с тях. Доколкото разбирам, вие също сте имали пациент или пациенти в интензивното през онзи ден. Вторник миналата седмица.

— О, спомням си деня много добре. Започна зле и продължи още по-лошо. Нали знаете как е графикът на интензивното и спешното отделение… По-рано Кенсинг бе обяснил идеята на „Парнас“ за максимална ефективност. Лекарите от клиниката „Джуда“, която е част от лекарската група „Парнас“, обикновено бяха вписани в екипа на „Портола“ и имаха грижата да се организират така, че по всяко време и в спешното, и в интензивното да има дежурен поне по един лекар. Това дежурство се определяше по график и основната му цел според Ерик бе да елиминира поне една щатна лекарска заплата от ведомостта. Другият резултат бе, че в клиниката винаги бяха с един лекар по-малко. Това не бе популярен подход.

— В общи линии — отговори Харди — има един щатен лекар, който покрива всяко отделение.

— Точно така. В много малко легла в интензивното — ако изобщо има такива — са настанени лични пациенти на тези лекари. Освен ако не са поели някого веднага от спешното или от операционната, или не става въпрос за бебе в критично състояние и нещо подобно. Както и да е, значи онази сутрин аз бях долу, в спешното, бях малко закъсняла за работа, когато тази лудост с Маркъм избухна…

— Почакайте за момент. Били сте с Маркъм в операционната? Вие сте го оперирали?

Значи, осъзна Харди, тя не просто е прелетяла през интензивното, за да отметне един пациент — била е там, в „Портола“, цялата сутрин.

— Да. Докараха го в ужасно състояние. Бях удивена, че е доживял да влезе тук, камо ли да излезе. Както и да е, пристигнах преди всичко скапана, че съм закъсняла най-напред — аз никога не закъснявам…

— Какво се беше случило? — попита бързо Харди. — Какво ви забави?

— Много глупава история, просто се успах. Точно аз, с моето безсъние. Мисля, че когато будилникът е звънял, трябва да съм го изключила, без изобщо да съм се събудила. Е, единственото хубаво на това беше, че се чувствах добре отпочинала за пристигането на Маркъм. А това ми се оказа необходимо, повярвайте ми. Макар че Фил — доктор Белтрамо — бе работил предишната смяна от десет до шест и не бе много доволен.

— Значи кога накрая стигнахте до интензивното?

— Влязох с леглото на Маркъм — вкарахме го и го настанихме там двамата с Ерик. После прескачах до горе, не съм сигурна колко, може би четири или пет пъти, преди да умре. Може би на всеки четирийсет и пет минути, всеки път, щом имах възможност да се измъкна. Все пак аз го бях спасила. Бе мой пациент. — Тя замълча за момент. — Не очаквах, че ще умре. Наистина не очаквах.

— Той не просто е умрял, докторе. Някой го е убил. — Харди се опитваше да асимилира тази неочаквана информация, която — трябваше да признае — Коен му беше предоставила съвсем доброволно. Не долавяше у нея никакво фалшиво съчувствие към Маркъм, никакво нежелание да опише своите собствени действия. — И полицията все още смята, че може да го е направил Ерик. Бяхте ли в интензивното, когато Маркъм е стигнал до син код?

— Не. Бях долу, в спешното. Макар че чух, разбира се, и веднага се върнах горе.

— Но не сте забелязвали Ерик, да кажем, десет-петнайсет минути преди това?

— Не. Последния път, когато го видях, бе в коридора с Раджан Бутан. Работи там като сестра. Бяха с един пациент на подвижно легло.

Това съвпадаше идеално с всичко, което бе чул досега за минутите непосредствено преди мониторите на господин Лектър да започнат да пищят. И това, както и по-рано, не помагаше на клиента му, освен доколкото би могло да замеси и самата Коен.

— Позволете ми да ви попитам, докторе. Ерик разказвал ли ви е нещо за посещението си при госпожа Маркъм по-късно онази вечер?

— Всъщност не. Бях заспала, когато най-после се прибра, а след това няколко дни не се засякохме. Пък и какво би могъл да каже? Сигурно е било ужасно потискащо.

Но Харди бе доловил нещо друго.

— Какво имахте предвид, като казахте „когато най-после се прибра“?

— От къщата на госпожа Маркъм, нали това питахте?

— Именно. Значи сте били у Ерик онази нощ?

Тя се изсмя.

— Вие не знаехте ли това? Оп-па, май издадох тайната. — После стана по-сериозна: — Помислих, че може да се нуждае от малко компания след такъв ден. За себе си знаех, че имам нужда.

Разтърсен от това последно разкритие, Харди с мъка контролираше гласа си.

— Значи какво се случи? Прибрахте се вкъщи след работа заедно?

Отново смях.

— Не, не. Отказали сме се да планираме нещата. И двамата сме дежурни през половината време. Смените ни са прекалено объркани. Просто отидох там и влязох. Имам ключ.

— Аха — насърчи я Харди.

— Но Ерик остана до късно в „Портола“, после отиде у госпожа Маркъм. По времето, когато се прибра вкъщи, вече бях най-после заспала.

— Отмъщението на безсънието?

— Господи, и още как! Може би защото се бях успала сутринта. Милион пъти съм си пожелавала, ако можех да променя едно нещо в живота си, освен къдравата си коса, това да е безсънието.

— Хемингуей казва, че не би се доверил на никого, който не е страдал от това.

— Да, ама вижте какво стана с него. Безсънието е просто гадно. Няма добра страна и съм наясно с това. Представяте ли си колко би било хубаво да искаш да заспиш, да си затвориш очите и мигом да те няма. За мен би било рай. Бих продала каквото е останало от душата ми за половината от това.

— Но не и вторник вечерта.

— Боже мой! — Изведнъж гласът ѝ прозвуча така, сякаш я уморяваше самият спомен за това. — Трябва да е било един часът. А започнах да се мъча — искам да кажа в леглото — при загасена светлина, някъде около десет.

— И Ерик не се бе прибрал дотогава?

— Не. Още бе у госпожа Маркъм. Очевидно е стоял до доста късно.

* * *

Глицки протегна ръка със заповедта.

— Сега ще говорим — обяви той.

Марсел Лание беше с него и се мушна покрай тях, демонстрирайки сила, за да влезе в апартамента.

— Откъде да започна, сър? — попита той.

— От дъното към изхода, но може би най-напред спалнята. Аз ще дойда след минута-две.

— Какво търсите?

Кенсинг тъкмо се бе върнал от своя крос, още бе по маратонки, шорти и фланелка без ръкави. Когато чу звънеца, намираше се до кухненската маса и пиеше портокалов сок с лед. Сега се обърна от шума, предизвикан от Лание, който отваряше нещо отзад в стаята му.

— Не може просто така да влизате и да разбърквате всичко.

Глицки обърна заповедта към себе си, престори се, че я чете, и я завъртя отново към Кенсинг.

— Съдия Солтър казва, че мога. А и докато не съм забравил…

И му връчи и призовката от Аш.

— Какво е това?

— Покана за разговор пред големия съдебен състав. Утре в девет и половина.

— Не бива да правите това — повтори Кенсинг. — Не е редно. Господин Харди се бе споразумял с областния прокурор. Ще му се обадя.

— Моля! — Глицки прекрачи прага. — Не му е разрешено да влиза тук без наше позволение, когато провеждаме обиск. Може да вземе нещо. Но можете да му се обадите, ако искате. После двамата ще изчакате, докато свършим. Спокойно, докторе! Казах ви миналия път, че трябваше да ме пуснете, когато можеше да поговорим в по-спокойна атмосфера. Наистина не ми оставихте никакъв избор.

— Какво търсите?

Глицки зачете заповедта:

— Медицински пособия, по-специално спринцовки и лекарства по рецепта…

— Аз съм лекар, лейтенанте. Ако искате, ще отида да ви донеса всичко това. — Той се обърна и изтри потта от челото си отново. — Просто не мога да повярвам. Живеем в Америка, нали? Стават ли тук такива неща?

— По-добре се благодарете на бога, че тук е Америка, докторе, и че именно така правим нещата. Навсякъде другаде нямаше да са толкова любезни. — Глицки продължи да чете от заповедта: — Дрехи с петънца или пръски, причинени от кръв…

— Ще намерите и това. Работя с кръв всеки ден. Тя се намира в телата на хората.

Глицки вдигна поглед със зловещо изражение.

— Искам да се обадя на Харди.

— Дадено. Не бих се и опитал да ви попреча. Но той няма да влезе тук.

Още някакво тупване се дочу откъм спалнята.

Глицки повиши глас.

— Марсел! Спокойно! Моля те, по правилата. Точно и внимателно.

Лекарят наведе глава за малко, после вдигна отново очи.

— Това е безобразие — заяви той.

* * *

Брако се впусна в усилия да се добере до Малачи Рос или до Брендън Дрискол. Тъкмо оставяше съобщение на телефонния секретар на последния, когато някой отвън се обади и партньорът му вдигна слушалката.

— Фиск. Убийства.

— Сержант Фиск, Джейми Рат е, отново. Дето се събирахме на кафе у Карла Маркъм. Обаждам се, защото се тревожа цял ден. Дъщеря ми каза снощи нещо и то ме накара да си помисля, че може би ще искате да разговаряте с нея.

— И какво беше то?

— Ами, нали знаете, тя играе футбол. Тъкмо сега е на тренировка всъщност. Но освен това прави и кросове, затова става рано всяка сутрин и тича надолу по зеления пояс до парка „Пресидио“ и после през парка и обратно.

— Ясно.

— Ами, разговаряхме за произшествието с Тим и аз, като лошите майки, все ѝ напомням колко опасно е на улицата, даже когато човек внимава. Тя каза, че няма нужда да ѝ напомням. Същия ден, когато Тим са го блъснали, почти същото се случило и с нея само на две пресечки оттам.

Фиск щракаше с пръсти към партньора си, подканяйки го да вдигне слушалката на другия апарат.

Госпожа Рат продължаваше:

— Направо си изкарала акъла. Тъкмо била завила край „Лейк“ на Двайсет и пета, връщала се към къщи и пресичала улицата. Видяла колата да идва, но там има знак „Стоп“ и тя била на зебрата. После изведнъж чула изсвистяването на гумите, обърнала се, отскочила назад и спирачката заковала точно навреме. Лекси стояла с ръце на капака, напълно слисана. Казва, че изкрещяла нещо на шофьорката — да гледа къде кара, после блъснала капака и продължила да тича. Така че нямало нужда да ѝ казвам колко е опасно, знаела.

— Каза ли ви нещо друго за колата? Какъв цвят е била например?

— О, да, била зелена. Мисля, че това ме подсети за Тим. Май четох някъде, че колата, която го е блъснала, е била зелена.

Тук се включи и Брако.

— Кога ще се прибере дъщеря ви от футболната тренировка, госпожо Рат?

* * *

Лекси седеше между майка си и баща си Дъг на канапето във всекидневната. Бе се прибрала вкъщи достатъчно отдавна, за да има време да си вземе душ и да се преоблече. Беше с джинси, обувки за тенис и лек пуловер. Височко и слабо четиринайсетгодишно момиче с шини на зъбите и сравнително овладяно акне. Дългата ѝ кафява коса беше още влажна. Държеше двамата си родители за ръцете, притеснена, че е център на вниманието и разговаря с тези полицаи, които седяха на тапицираните столове срещу нея.

— Не беше всъщност кой знае какво. Искам да кажа — очите ѝ умолително потърсиха разбиране от майка ѝ, — случвало ми се е и преди нещо такова, когато тичам. Е, не чак толкова отблизо, но почти. Хората просто се увличат, когато карат, но аз това го знам. Така че внимавам, когато съм на улицата.

— Сигурен съм, че е така — откликна Фиск, — и понеже обръщате внимание, както обикновено, забелязахте ли нещо особено в колата, която едва не ви блъсна?

Лекси вдигна очи към тавана, за да се съсредоточи, погледна от Джейми към Дъг, после отново към инспекторите.

— Всъщност видях я само с крайчеца на окото си. Там има знак „Стоп“, знаете. Видях я да идва от улицата и помислих, че ще спре, затова не си промених темпото. Сигурно не ме е видяла, докато не съм се озовала точно пред нея.

— Значи беше жена? Водачът?

— О, да. Точно така, сър. Със сигурност.

— Имаше ли някой друг в колата?

— Не, само тя беше.

— Успяхте ли да я видите добре?

Тя кимна утвърдително.

— Но само за секунда.

Брако оставяше Фиск да води разговора. През целия път дотук беше гракал за колата, колата, колата. Джейми Рат се бе обадила в отдела на него, или поне той бе вдигнал слушалката. През цялото време бе убеден, че колата ще се окаже важна за случая. Така че Брако нямаше нищо против — Фиск се справяше добре, когато се изискваше мек подход. Но Брако смяташе, че колегата му понякога не удря всички необходими клавиши.

— Но макар и за секунда, все пак я видя добре, нали така? Смяташ ли, че би могла да я разпознаеш отново?

— Не съм сигурна. Може би. Не зная.

Дъг я потупа окуражително по коляното.

— Всичко е наред, миличко. Справяш се чудесно.

— Наистина се справяте чудесно, Лекси — включи се отново Фиск. — Питаме, защото бихме могли да изпратим тук художник, който да се опита да нарисува лицето ѝ така, както си го спомняте. Какво ще кажете?

Тя сви рамене.

— Мога да се опитам.

Брако я попита за времето на инцидента в желанието си да го уточни.

— Знам времето точно, защото като спрях, когато тя почти ме блъсна и после почнах да тичам отново, погледнах часовника си, за да видя колко време съм загубила. Беше шест и двайсет и пет.

Това идеално пасваше с часа на злополуката с Маркъм.

— Сега искам да те помоля нещо, Лекси. Може ли да си затвориш очите за минутка и да се опиташ да си представиш всичко, за което се сещаш за колата или за шофьора? Знам, че е било само секунда, просто ни опиши какво виждаш.

Тя послушно се облегна на дивана, свита между майка си и татко си. Затвори очи, пое си дълбоко дъх.

— Така. Бях на „Лейк“, просто си тичах. После както обикновено, завих по Двайсет и пета, пресичам. Стигнах до ъгъла и там беше колата, не съм сигурна, доста надолу по улицата, но приближаваше знака „Стоп“ и аз си помислих, че ще спре.

— Бързо ли караше колата, как мислиш? — попита Брако.

— Не зная. Може би не, защото иначе щях да ѝ обърна повече внимание.

— Ясно.

— Но после, тъкмо бях слязла една крачка от тротоара, и чух как колата спря рязко, знаете този звук, спирачките или там както се казва. И аз се обърнах, щеше да ме блъсне, отскочих назад и бях с лице към нея. За щастие спря точно когато си протегнах ръцете. Нали разбирате, за да се предпазя, в случай че ме блъсне.

— Разбирам — каза внимателно Фиск. — Значи сте се навели над капака на колата. Тя увредена ли бе? Чукната някъде?

— Фарът, да. Мисля, че бе предният, от лявата ми страна. Спомням си, защото си казах да внимавам да не се порежа на счупеното стъкло.

— Значи преден десен фар, за колата.

— Ами да, сигурно. — Тя отвори очи и като че ли мълчаливо попита родителите си дали се е справила добре. Две кимвания ѝ вдъхнаха увереност и тя отново затвори очи, но поклати глава в израз на несигурност. — Тогава малко оставаше да се разтреперя. Бе доста страшничко. Обаче после наистина се ядосах и блъснах с ръце по капака отново, силно. Креснах ѝ.

— Спомняте ли си какво казахте?

— „Щеше да ме убиеш, щеше да ме убиеш, идиотка такава!“ Мисля, че го казах два пъти. Бях много ядосана и ѝ креснах.

— И после какво?

— После тя вдигна ръце — един вид, не е нейна вината и се извинява.

— Лекси — обади се Брако нетърпеливо, — как изглеждаше тя?

Начинът, по който физиономията на Лекси се изкриви, бе почти комичен, но в стаята нямаше място за хумор.

— Може би малко по-млада от мама, струва ми се. Не мога да разпознавам много добре възрастта на големите. Но косата беше тъмна, чуплива.

— Някаква особена прическа?

— Не, просто около лицето ѝ, къдрава.

— Каква раса беше?

— Не беше чернокожа, нито азиатка. Но повече от това не мога да кажа.

— А нещо за това как бе облечена? Нещо да е изпъквало?

— Не. Бе само секунда. — Момичето започваше да проявява първите признаци на съпротива. — Просто се изгледахме една друга.

— Ясно, това беше чудесно, Лекси — каза Фиск. — Благодаря ви много.

Но Брако не бе приключил напълно.

— Още само две въпросчета за колата, може ли? Би ли казала, че беше стара или нова? Как би я описала, ако можеш да си спомниш?

Лекси отново затвори очи.

— Не спортна кола, но и не някоя много голяма. Обикновена кола, може би, но не нова, като си помисля сега. Боята не беше нова. Просто май изглеждаше по-стара. Не лъщеше. — Тя изведнъж се намръщи. — Задните фарове бяха едни особени…

— Задните фарове? — попита Брако. — В какъв смисъл особени? Как ги видя?

— Обърнах се веднага след като тръгнах отново да тичам. Някак си започваха от средата навън, почти сякаш са направени така, че да напомнят за крила, разбирате ли?

— Като перки на риба?

— Като на тибърда на чичо Дон? — подсказа госпожа Рат. — Нали знаеш как се издигат отзад. Казват им „перки“.

Но тя клатеше глава.

— Не, не точно такива. По-долу, някак си повече край задната част, откъдето се вдига багажникът. А, и имаше лепенка на калника.

— Прекрасно се справяте, Лекси — възхити се Фиск. — Направо чудесно. И какъв беше този стикер на калника?

Тя затвори отново очи, стисна ги силно. Но след малко ги отвори и поклати глава.

— Не знам какво пишеше. Не си спомням. Може би не беше на английски.

* * *

Когато двамата инспектори направиха една последна отбивка до „Стоп“ знака на ъгъла на „Лейк“ и Двайсет и пета, вече се свечеряваше. Бяха решили да изпратят художник, специалист по портрети, в дома на семейство Рат, за да поработи с Лекси. Фиск имаше вкъщи книга с предни и задни изгледи на всички марки коли, правени в Америка през последните петдесет години. Смяташе да вземе и нея, за да може да види дали Лекси не би разпознала по-определено марката и модела.

Излязоха и повървяха от знака „Стоп“ обратно до първия светофар. Нямаше никаква следа от спирачен път, от който Фиск се надяваше да разбере нещо, може би размера на гумите. Изведнъж Брако си спомни.

— Бурята. Забрави!

* * *

Кенсинг се обади на Харди от мобилния си телефон. Адвокатът звучеше така, сякаш се намира в ресторант. Джакман вече бил говорил с него. Призовката бил формулирал като молба. Искали да продължат с разследванията по списъка на Кенсинг, а без неговите показания съдебните заседатели щели да бъдат на тъмно. Харди преценил, че сътрудничеството няма да им навреди и се съгласил с новото положение. Но адвокатът далеч не прие така спокойно новината за обиска, която Кенсинг му съобщи.

— Глицки е бил у вас тази вечер? Какво търсеше?

— Не мисля, че беше нещо конкретно. Мисля, че искаше просто да ме сплаши, макар че взеха някои от дрехите ми.

— Защо са го направили?

— Казаха, че търсят кръв. Може и да са намерили нещо.

— Исусе Христе!

* * *

Харди възнамеряваше да изключи мобифона си, когато двамата с Франи излязат от къщи за седмичната си среща. Това бе едно от правилата им, но той бе забравил и разбира се телефонът иззвъня и той отговори, казвайки, че ще му отнеме само секунда. Оттогава бяха минали почти пет минути. След като обаче на телефона бе Кенсинг, Харди искаше да го разпита надълго и широко за несъответствието между разказа на Джудит Коен за вторник вечерта, според която се е прибрал у дома си не по-рано от един часа, и неговия собствен разказ, според който излизаше, че е бил там към десет и половина.

Вместо това обаче двамата мъже заговориха за претърсването и за утрешното му явяване в съда. После дойде сервитьорът, който му даде знак, и Харди разбра, че наистина трябва да свършва. Тук не обичаха мобилните телефони. Харди също не ги обичаше. Особено в този момент.

Все пак успя да вмъкне още едно изречение.

— Непременно обаче трябва да говорим, преди да се изправиш пред съдебните заседатели.

Ако Глицки или неговите инспектори говореха с Коен, както Харди бе направил, щяха да предадат информацията на Марлин Аш и явяването на Кенсинг в съда утре нямаше да бъде никак приятно. Като се добавеха различните му мотиви и настървението на Глицки, неубедителното алиби можеше да се окаже достатъчно, за да го обвинят. Най-малкото трябваше да знае за разказа на приятелката си, иначе щеше да бъде посечен.

Така че се уговориха да се срещнат на сутринта в осем и петнайсет у Кенсинг.

Франи вдигна чашата с шардоне и я чукна в неговата.

— Това изглеждаше като много мил разговор — каза тя.

Харди демонстративно изключи мобифона и го прибра в джоба на сакото.

— Неволна грешка, кълна се — отвърна той. — Но по-лека, отколкото тази, която е направил Кенсинг, когато е разговарял с Ейб или когато излъга за часа, в който се е прибрал вкъщи миналия вторник.

Франи спря насред глътката.

— Не обичам да слушам за клиенти, които те лъжат.

— И на мен не са ми любими. Всъщност по принцип слагам лъженето сред първите десет неща, които не бих искал да правят моите клиенти.

— И Ейб сега му е претърсил къщата?

Харди топна малко хляб, заквасен с тесто, в чинийката със зехтин и го поръси със сол.

— С такова впечатление останах.

— Снощи Ейб бе склонен да мисли, че може би Кенсинг в края на краищата не е намесен.

— Така е. Само че снощи всички бяхме развълнувани около госпожа Лоринг и знаехме със сигурност, че Ерик не е бил в болницата, когато тя е била убита, затова изглеждаше, че той е напълно изчистен от подозрения. Но днес за съжаление се оказва, че другите случаи в „Портола“ може би нямат нищо общо с Маркъм или жена му. В общи линии изглежда, че никой от онези, които биха могли да убият госпожа Лоринг, дори не е познавал Карла Маркъм, камо ли да е ходил в къщата ѝ. Което означава, че не са свързани.

— Което означава, че твоят клиент се връща в списъка на Ейб.

— Ако изобщо някога е излизал оттам. Но ти познаваш Ейб. Той обича да започва с голям списък и после да го намалява.

— Искаш да кажеш, че има много други заподозрени?

— Разбира се. Още е рано.

— Още колко?

— Още двама, може би трима.

Франи подсвирна тихичко.

— Дълъг списък. Има ли там някой друг като Кенсинг, когото Ейб така да си е харесал?

Харди взе менюто си и го погледна, после обърна ухиленото си лице към нея.

— Стига сме говорили за право. Тази вечер смятам да опитам пясъчната писия. Няма по-сочна риба от прясната тихоокеанска писия, а тук ги приготвят страхотно. Лимон, масло, пъпки от капарис. Просто божествено. Наистина трябва да ги опиташ.

32

Кенсинг, в делови костюм, седеше на масата в кухнята. Бе налял кафе за двамата, но то изстина, а чашите останаха недокоснати. Харди седеше между масата и умивалника. Бе се дръпнал малко назад, за да може да си кръстоса краката и сега глезенът на единия му крак си почиваше върху коляното на другия крак.

— Значи снощи каза на Глицки и това?

— Да, разбира се. Защо да не му го кажа? Това е истината. Господи, Диз, защо продължаваме да се въртим в този кръг? Няма какво да се говори по въпроса.

Харди си пое дъх, съсредоточи се и въздъхна. Бе възможно, мислеше си той, макар и доста съмнително, Джудит да е объркала в спомена си вечерите.

— Всъщност, има, Ерик. Причината да не приключвам с този въпрос е, че ти така и не ми каза, че доктор Коен е била тук онази вечер и е останала да пренощува. Много ми е трудно да осъзная това, тъй като тя можеше да потвърди твоето алиби. — Гласът му стана суров. — Но, разбира се, можем просто да го оставим настрани. Или пък е вече време да си намериш друг адвокат?

Кенсинг хвърли бърз поглед към него, после изглежда се успокои.

— Тя спеше, когато се прибрах — започна той, но спря и драсна с нокът по масата. — Всъщност, не я събудих. Така че нямаше как да знае, че съм се прибрал. Исках да я държа настрани от това.

Харди изчака да види дали Кенсинг ще зададе очевидния въпрос, но когато това не стана, предложи сам.

— Не ти ли е интересно откъде съм научил, че е била тук?

Нямаше отговор.

— Говорих с нея и я попитах. Какво ще кажеш? Снощи. Наистина е спяла, когато си се прибрал, прав си. Само че не е било десет и половина, нали? Било е след един часа през нощта. Или ще ми кажеш, че тя лъже?

Кенсинг успя да запази спокойствие за около пет секунди, после като че ли изведнъж целият въздух в тялото му го напусна. Раменете му увиснаха, главата му клюмна. Изправи се, заобиколи масата и отиде към умивалника, където Харди не можеше да го види. Адвокатът не се обърна, за да го проследи с поглед, но внезапно усети как косъмчетата на врата му настръхват. Там отзад, на магнитна лента на стената висяха комплект кухненски ножове. Кенсинг можеше да смъкне един и да замахне, преди Харди да успее да мръдне и мускул. Извъртя се рязко.

Клиентът му даже не бе с лице към него и Харди за момент почувства нещо като срам. Кенсинг бе опрял ръце на двете страни на умивалника и се взираше през прозореца. Накрая заговори с дрезгав шепот.

— Изкарах чист и трезвен седем години, Диз. Седем години, ден след ден. Знаеш ли колко дълго е това? — Той се изсмя горчиво. — Истината е, че не знаеш. Никой не знае. И така, миналия вторник човекът, който разби брака ми и отне децата ми, се появява в моето отделение и три часа по-късно е мъртъв. Просто мъртъв. Божа работа, бих казал. Най-после някаква справедливост, най-сетне нещо заслужено. Но после идват Карла, Дрискол, в болницата настава хаос. После Ан идва да ме види, бясна, започва да ми говори, че аз съм го убил, и за момент наистина се питам дали съм направил всичко възможно, за да остане жив.

Кенсинг спря, наля си вода в чаша, изпи я и изтри устните си с ръка.

— Както и да е, през останалата част от деня издържах някак си, отидох до Карла, опитвах се по някакъв начин да намеря място за това… За това нещо, което се бе случило. После онзи полицай, Брако, пред къщата на Карла… И отново приказки, че някой е причинил това на Тим, и тям подобни. И най-после си тръгнах, свободен от всичко това, в колата, на път за дома. Даже стигнах дотук, паркирах малко по-нагоре по улицата. Видях, че свети и разбрах, че Джудит е вътре.

Дълбока въздишка.

— После отидох в заведението на Хари и си взех едно питие. Всъщност двойно. Скоч и сода. Просто да си седя там и да си пийвам — това бе най-прекрасното нещо, което бях вкусвал от… Не помня откога. После още едно, пих за здравето на добрия господин Маркъм, за това колко хубаво бе всичко. Господи, бе толкова прекрасно.

Той се върна на масата и седна.

— После още едно, този път за всичките изгубени нощи и моите дечица, и за Ани, и за всичките гадости, които бях изтърпял от нея. И още две, за „Парнас“ и затова, в което се бе превърнал животът ми, преструвам се, че лекувам хората с минимум грижа, представям се за някакво въплъщение на добродетелта и знанието. И още едно, защото всичко това е лъжа и аз съм един фалшив човек. После останалото, защото съм пияница и безнадеждна отрепка, и нищо повече. И накрая, когато се опитвам да си поръчам още едно, барманът, Бог да го благослови, ме прекъсна. Вече затваряли. Даже бил готов да ме закара до вкъщи, ако имам нужда.

— Смяташ ли, че ще си спомни?

— Без съмнение. Но ако това се разчуе, ще изгубя работата си. И скоро няма да си намеря друга.

За миг Харди се замисли.

— Даваш ли си сметка, че това ти е алибито за убийство, Ерик?

Кенсинг бе непреклонен.

— Това не бива да излиза наяве.

Харди му хвърли един кос, разочарован поглед.

— Тогава най-добре стискай палци Глицки да не е говорил с Джудит.

— Ако е говорил, ще му кажа, че се е объркала. Не е било онази нощ.

* * *

Останалата част от разговора беше по-проста. Тя се проведе във фоайето на Съдебната палата. По време на пътуването си с колите през града двамата мъже бяха успели малко да се поуспокоят, макар Харди да бе осъзнал тревожната мисъл, че сега пък Джудит Коен няма алиби за времето на смъртта на Карла Маркъм. Но не смяташе да повдига този въпрос пред клиента си, не тази сутрин. Имаше други, по-неотложни грижи.

Започна разговора, като напомни на Кенсинг, че няма физически доказателства, които да го обвързват със смъртта на Маркъм или на Карла. Онова, което имаше значение в процесите, бе доказателствената част. Ако обвинението се увлече по мотивите или възможните мотиви, Харди посъветва Кенсинг да отговаря на въпросите учтиво. Не се налагаше да се противопоставя. Да не спори. Да се придържа към въпросите.

— Най-важното, Ерик, е да се измъкнеш от този списък на подлежащи на подозрение.

Лекцията продължи. Харди още един път предупреди клиента си да говори истината дори за обстоятелства, които му изглеждат крайно неприятни — между него и Маркъм, Маркъм и Ан, него и „Парнас“. Да казва цялата истина, особено за отиването си в бара в нощта на убийството на Карла. Ерик можеше да го вярва или не, но истината бе най-добрият приятел на невинните. А освен това именно защитата на свидетелската тайна бе основният смисъл на големия съдебен състав.

— Искаш да кажеш, че няма да се разнесе?

На Харди никак не му се искаше да го признае, но го направи.

— Не. Всичко се разнася, Ерик, от време на време. Но от големия състав информация наистина изтича рядко. Ако си спокоен и обясниш ситуацията, без да привличаш ненужно вниманието към нея, тя просто ще си отмине, след което повече няма да си заподозрян. — Държеше да му обясни това добре. — Защо големият състав ще се занимава с това, че си се отбил за няколко чашки в бара след един много тежък ден? Добре, ти си алкохолик и не трябва да пиеш, но престъплението, което се разглежда, е убийство, не алкохолизъм.

Харди трябваше да го накара да осъзнае този решаващ момент. Стояха сами край стената, върху която бяха изписани имената на убити полицаи. Вече минаваше девет часът, а Кенсинг трябваше да бъде горе до девет и трийсет. Шумът в приличащото на пещера фоайе се покачваше с увеличаването на движението на хора — полицаи и адвокати, както и постоянен поток от граждани, който понякога наистина изглеждаше огромна тълпа, особено тук. Харди се приближи на крачка до клиента си, почти притискайки го към стената, приковавайки го с погледа си.

— Чуй ме, Ерик. Ти си интелигентен човек, но в този момент позволяваш на страха и липсата на ясна преценка да ти навредят. Не те обвинявам, че си разтревожен. Моментът е страшничък, но не позволявай това да те заблуди за начина, по който ще изглеждаш на тези двайсет съдебни заседатели. Ти си лекар, уважаван гражданин, свидетел, който доброволно оказва съдействие по едно убийство. Не можеш да бъдеш заподозрян, защото просто не си бил в дома на Карла, когато е била застреляна. Бил си някъде другаде — къде точно, няма да има значение. След като веднъж съдиите чуят това, психологическото предимство е твое. Къде си бил, когато не си убивал Карла Маркъм, няма да представлява никаква новина, че да изтече като информация, също както цветът на вратовръзката, която си носил. Има само един човек, всъщност, който се вълнува от това, че си отишъл в този бар и си пил — самият ти. Така че не позволявай на обвинителката, на Марлин Аш… Не се оставяй да те обрисува като убиец. Ти не си такъв. Това е истина и е факт. — Харди дори опря пръст в гърдите на Кенсинг. — Осъзнай това. Приеми го. Дръж се така.

Но клиентът му все още не беше съвсем съгласен.

— Искаш да рискувам кариерата си заради това?

Харди помисли и отговори с равен тон:

— Ако се качиш горе и криеш нещо, това ще се разнася отвсякъде от тебе като воня и съдиите ще го надушат. И когато то неизбежно излезе на повърхността, ще си лъжесвидетелствал, което е подсъдно. Качи се там като невинен човек и такъв ще излезеш. Ако те хванат, че лъжеш, а Глицки непременно ще го направи, ако му дадеш време, най-вероятно ще те обвинят. Тогава ще бъдеш лъжесвидетел, ще си останеш пияница, а на това отгоре ще си и заподозрян в убийство. И какво ще стане с кариерата ти тогава?

* * *

Марлин Аш преследваше две цели, но нямаше изобщо съмнение коя от тях щеше да бъде първа поред днес. На масата до подиума, където стоеше тя, бе основният заподозрян на Ейб Глицки за убийство. Макар да зачиташе мнението на Кларънс Джакман и уговорката, която двамата бяха направили с Харди, тя нито за момент не допускаше, че един от щатните специалисти в лекарската колегия на „Парнас“ ще разполага с някаква поверителна информация за финансови машинации на корпоративно ниво. Така че нея я интересуваше обвинението в убийство.

През изминалите няколко дни бе отделила много часове да проучва разпечатките от файлове, доставени от „Парнас“, по-специално за Кенсинг, жена му, с която живееха разделени, и отношенията им с Тим Маркъм. Историята никак не бе приятна. Без съмнение двамата мъже се бяха ненавиждали. Имаше някаква ирония, помисли си Марлин — може би защото четеше само едната страна от кореспонденцията — че Кенсинг като че ли ставаше по-дързък и по-заплашителен с разцъфтяването на връзката между бившата му жена и шефа му. Маркъм като че ли правеше всичко възможно, за да отстъпва пред исканията на Кенсинг — подтекстът бе, че иначе Кенсинг би разобличил шефовете си.

А сега, въпреки подготовката си, Аш като че ли не успяваше да порази целта. Държеше Кенсинг вече час и той учтиво отблъскваше всичките ѝ атаки с разумни отговори, които звучаха искрено.

Не се бе тревожил, че ще изгуби работата си по времето на Маркъм (както личеше ясно от кореспонденцията). Връзката между Маркъм и жена му бе защита срещу това. Всъщност смъртта на Маркъм на практика бе застрашила служебното му положение. Сега, когато управляваше доктор Рос, Кенсинг бе в служебен отпуск, което доказваше, че в известен смисъл Маркъм е бил негов, макар и неохотен защитник, а не заплаха.

Някога бе изпитвал гняв към Тим Маркъм и жена си. Разбира се. Не е ли човешко? Но между другото, в момента Кенсинг поддържаше една удовлетворяваща връзка. Така че сега, гледайки назад, осъзнаваше, че напускането от страна на жена му, макар и болезнено, му е предоставило една нова възможност. Не изпитваше повече никакъв гняв. Нещо повече, чувстваше се по-добре от Ан. Разводът протичаше без усложнения. Двамата си разменяха посещения.

Госпожа Аш не е била точно информирана. Не е имало никакво сбиване миналия уикенд. Ан е пострадала случайно. Не бе отправил никакви обвинения към нея, нито пък тя към него. Ан изпитвала мъка, гняв и искала да си го изкара на някого, защото Тим Маркъм я изоставил предната седмица. Гневът ѝ бил разбираем, от негова страна такъв нямало. Взел децата, докато тя се върне у дома. Само преди два дни двамата с Ан разговаряли няколко часа. За съжаление полицията останала с погрешно впечатление. По този въпрос госпожа Аш също е била неточно осведомена. Никога не е правил признание, че е убил Тим Маркъм. Не, разбира се, че не е. Не можеше да каже със сигурност какво ѝ се е счуло на Ан. Най-вероятно не го е разбрала. Не бе пожелал да обсъжда предварително показанията с нея предварително, защото адвокатът му го бе посъветвал да не го прави.

С готовност признаваше, че в случая с бебето Емилия бе изострил и без това напрегнатите отношения между него и „Парнас“. В този случай просто бе постъпил правилно и с това бе разгневил хората, отговарящи за парите в неговата компания. Това бе проблем, който постоянно се проявяваше навсякъде в медицината — парите срещу здравеопазването. Бе лекар и не се опитваше да прикрива своята позиция по този проблем. Това правеше ли го, попита той, виновен за нещо?

Бе дошъл тук доброволно. Можеше да се позове на Петата поправка, да не свидетелства в своя вреда, но не го бе направил. Искаше да изчисти нещата, да изчисти името си, за да може да се върне към своя живот и към пациентите си.

— Добре тогава, доктор Кенсинг — подхвана Марлин Аш накрая. — Вие сте последният човек, видял Карла Маркъм жива, нали?

— Не бих казал, госпожо. Предполагам, че това трябва да е бил нейният убиец.

Вълна от лек смях премина през заседателите.

— Кога си тръгнахте от къщата на Маркъм в нощта на смъртта на госпожа Маркъм?

— Малко след десет.

— И сте казали на лейтенант Глицки, че сте си отишли направо у дома, нали така?

— Да, госпожо. Така казах на лейтенанта. — Пое дъх, после се отпусна. — Но това не беше вярно. — Опрял сплетените си ръце на масата пред себе си, той се обърна към заседателите. — Лейтенант Глицки ме разпитва по този въпрос. Не исках да му кажа къде съм бил. Когато разговарях с адвоката си, той ме предупреди, че днес ще говоря под клетва. Каза ми, че показанията ми ще бъдат защитени и че ще пазите моята тайна. Съжалявам, че излъгах лейтенанта, но не си отидох направо вкъщи. Истината е, че съм алкохолик и…

* * *

Фиск и Брако бяха решили, че главната им задача е да съберат фактите, които дотогава не бяха събрали. За да извършат това най-добре, бяха решили да се разделят. На Брако се бе паднал Брендън Дрискол, на когото се бе обадил от Съдебната палата и двамата си бяха уговорили среща. Заподозреният изглеждаше въодушевен.

Дрискол се бе издокарал за разпита — изгладени официални панталони, лъснати елегантни обувки, сако и вратовръзка. Когато отвори вратата, първият въпрос на Брако беше дали не се кани да излиза.

Отговорът го удиви:

— Не се ли познаваме отнякъде?

— Струва ми се, че не. Не. — После показа значката си. — Инспектор Брако. „Убийства“.

— Да, знам. Влезте, влезте.

Двамата се отправиха към всекидневната по коридора вляво от преддверието на апартамента. Стаята бе светла и това впечатление се усилваше от косото слънце, греещо през отворените прозорци и придаващо ефекта на бяло върху бяло. От японска каменна скулптура в ъгъла успокояващо бълбукаше вода.

Неочаквано Брако почувства силно неудобство. Не можеше да разпознае лицето на другия човек, но усещането за разпознаване бе непоколебимо и някак си променяше динамиката помежду им. Дрискол посочи един от столовете, после седна напряко в дъното на стаята, на канапето, почти излягайки се, опънал едната си ръка върху възглавниците. Брако извади касетофона си, включи го и го постави на стъкления плот на масичката до голям плосък поднос със ситен бял пясък и гладки камъчета. След като произнесе стандартното си въведение, полицаят най-после погледна отново потенциалния заподозрян.

— Ще мина направо към същината, господин Дрискол. Доколкото разбирам, вие сте били в къщата на Карла Маркъм от късния следобед до вечерта в деня, когато съпругът ѝ е бил убит.

— Да. Така е.

— Спомняте ли си какво правихте по-късно същата вечер?

Очевидно въпросът бе неочакван и неприятен.

— Какво съм правил? Аз? Защо?

— Ако може, просто отговорете на въпроса.

— Е, не мога просто да отговоря на въпроса без причина. Защо се интересувате какво съм правил по-късно онази вечер? Мислех, че идвате тук да говорим за доктор Рос или за доктор Кенсинг, че може би господин Елиът е намерил нещо в това, което съм му дал.

— Джеф Елиът? Какво сте му дали?

Дрискол бе донякъде възстановил самочувствието си след удара.

— Някои мои документи от работата. Доказателствени материали, както може би вие ги наричате. Макар че големият съдебен състав като че ли не се заинтересува, когато свидетелствах пред тях.

— Смятате, че тези документи съдържат данни, които се отнасят до смъртта на господин Маркъм?

— Абсолютно. Естествено, че съдържат. Няма начин.

— И вие все още имате копие от тях тук?

Дрискол се поколеба за момент, после поклати глава.

— Не. Дадох ги всичките на господин Елиът.

Брако не повярва на това нито за миг.

— И все пак смятахте, че идвам тук, за да разговарям с вас за тях?

— Мислех, че сигурно сте говорили с него.

— Не съм. — Брако погледна Дрискол в очите. — Но може би трябва да го направя.

— Като си мисля сега, той може би няма да ви ги покаже. Пази си източниците, нали разбирате. Но бих могъл да му се обадя, да си ги взема обратно и след това да ви уведомя.

— Това може и да е полезно — съгласи се Брако. — Или пък можем да изискаме заповед за обиск и да отидем да ги прегледаме сами.

Дрискол високомерно поклати глава.

— Много сте закъснели, сержант. Рос е изтрил всичко съществено досега. Поне всичко за него и Тим.

— Но казвате, че сте ги имали и сте ги дали на Джеф Елиът.

Той сви високомерно рамене.

— Не съм чел всичко, но там имаше някои определено провокиращи моменти, ако разбирате какво имам предвид. Той определено се канеше да уволни Рос, знаете ли?

— Маркъм?

— Сигурен съм, че Рос вземаше подкупи, за да включва лекарства в списъка. Тим също го разбра след случая със синустоп. Просто му трябваха още малко доказателства, преди да може да го обвини директно. Но ако четете между редовете, то се вижда. Нещата между тях бяха приключили.

Брако реши повече да не притиска Дрискол по въпроса дали пази копие от своите документи и какво би могло да се съдържа в тях. Днес бе дошъл тук да говори за вторник вечер и се върна на темата.

— Все още се интересувам за времето, след като сте напуснали дома на Маркъм.

Брендън му хвърли изпълнен с ярост поглед, после въздъхна и се предаде.

— Добре. Дойдох си тук, у дома.

— Благодаря ви. По кое време беше това?

— Не съм сигурен. Девет, девет и половина. Трябва да разберете, че моят свят току-що се бе разпаднал. Не държах много точна сметка за времето.

Брако кимна рязко.

— Сам ли бяхте?

Брендън вдигна ръка към челото си и затвори очи продължително.

— Да. Роджър работи до късно, както прави непрекъснато напоследък. Но му се обадих. Той тракаше на компютъра някакви сметки, нямаше клиенти в този момент и можехме да поговорим. Поне успяхме да поговорим. Това бе най-тежкият ми ден, просто най-ужасният. Почти бях решил да сляза до банката му, само и само да съм с него, но той ми каза, че ще се върне.

— Обадили сте му се в банката, след като сте се прибрали вкъщи в девет и трийсет?

— Да. Толкова бях разстроен, напълно разстроен.

— Дълго ли разговаряхте с Роджър?

— Не знам. Стори ми се твърде кратко, но нали знаете как е. Просто не мога да ви кажа колко време сме говорили. Честно.

* * *

Рос не беше ни най-малко затруднен да си спомни.

— Разговарях с Джеф Елиът тук, в офиса, до късно — каза той на Фиск. — Не знам колко точно е било, може би девет часът, нещо такова. Бе кошмарен ден, казвам ви. Най-после той свърши — макар че истински ме довърши чак като написа онази проклета колонка — и аз разбрах, че не мога да направя нищо повече, така че се качих в колата и си отидох вкъщи.

Младото и сериозно лице на Фиск се помрачи.

— Значи се прибрахте около девет и трийсет?

— Да, нещо такова. Защо, има някакъв проблем ли?

Фиск се почеса зад ухото.

— Само че, господине, според мен съпругата ви спомена май, че онази вечер сте се прибрали след полунощ.

Рос се позамисли, после се позасмя невесело.

— Не. Объркала се е с някоя друга нощ. Толкова често напоследък се прибирам вкъщи посред нощ, че сигурно вече смята това за нормално. Но не беше толкова късно. Може би беше десет най-много.

* * *

Глицки бе отлагал заниманието си с някои от административните си задължения колкото може по-дълго, но тази сутрин, още щом дойде на работа, ги подхвана. В продължение на три часа бе потопен в такива дреболии, като сумиране на километража, навъртян от инспекторите му със служебните автомобили. Сега дъвчеше последното си сухо парченце оризова питка и отпиваше остатъците от чая си, който бе придобил стайна температура. Така че когато Марлин Аш почука на вратата и си отвори, той бе в съответното бодро настроение.

Глицки се облегна назад и доволно отмести бумагите.

— Ти го разби — каза той.

Тя затвори тихо вратата, после се обърна към него и се облегна на стената, кръстосала лице на гърдите си.

— В зависимост от потвърждението на алибито му, което очаквам в следващите няколко часа, доктор Кенсинг не е заподозрян, поне за убийството на Карла. А това означава и за Маркъм, според мен.

Глицки я изгледа накриво и поклати глава.

— Той няма алиби.

— Не го е казал на теб. Но поиска закрила на тайната от големия съдебен състав.

— Като че ли аз ще кажа на някого.

— Искаше да е сигурен.

— И ти му вярваш? Какво е алибито?

Аш отпусна ръце и седна на един от сгъваемите столове срещу бюрото на Глицки.

— Нали знаеш оная история за онзи мъж от Дивия запад, който спял с жената на най-добрия си приятел по времето на убийство и бил обесен, защото не желаел да си признае, че е бил с жената? Нещо такова, само че не е намесено никакво спане.

— Бил е някъде, където не би трябвало да е?

— Много близо. Нещо такова, Ейб. Но повече не бих искала да се разпростирам дори и пред теб. Ако после се разчуе — а това никога не е изключено — искам да мога да твърдя, че не съм казала на никого. Вярвам го, бетон. Не го е извършил.

Все още изтегнат на стола си, Глицки размишлява известно време над тази нова реалност.

— Това е един от редките моменти, Марлин, когато оценявам ползата от нецензурните изрази. Наистина ли си напълно уверена, че няма как да е бил у Карла? Кой може да провери това?

— Не и в десет и четирийсет и пет, Ейб. Освен ако не е било по това време, а аз съм изпратила инспектор, който да го провери.

Но Глицки бе получил информацията от Харди и после сам бе отишъл да разговаря с Франк Хусик. Смяташе свидетелството на този човек за непоклатимо и времето на смъртта на Карла — за установено. Ако Кенсинг не е бил там в единайсет без четвърт, значи бе невинен. Би дал много, за да научи къде точно е бил лекарят, но знаеше, че няма вероятност да разбере това от когото и да е, най-малко от Марлин Аш.

— Благодаря, че ми отвори очите — каза ѝ той. — Има ли някой друг, когото си харесваш?

— Истината е, че няма, Ейб. Ще говоря със счетоводителя и може би с двама от членовете на борда днес следобед. Трябва да разширя мрежата и да напредна поне малко по отношение на парите, иначе Кларънс ще бъде недоволен. Той вече сигурно е недоволен, че уговорката с Дизмъс не ни донесе нищо съществено.

— На мен ми донесе — призна Глицки скръбно. — Не го арестувах, а започва да изглежда, че е било за добро.

По това спор нямаше и Марлин продължи:

— Е, както и да е, поискала съм преглед на цялата им финансова документация за последните три години и ще видим кой може да даде задоволителни обяснения. Ще предложа на големия съдебен състав директно да се заеме с въпроса за злоупотребите. После може и да се върна към обвинението в убийство, но сега приоритетът ми е…

* * *

— За какво си говорите вие двамата?

Всъщност да се каже, че Брако и Фиск разговаряха, не бе точно. Бяха приключили проведените преди обед разпити и се бяха срещнали в палатата. Тонът на техния разговор, както си седяха на бюрата, бе накарал лейтенанта да излезе от кабинета, слагайки край на срещата му с Аш.

— Нищо, сър, извинете.

Дарел Брако не искаше да топи партньора си, макар че бе силно разочарован от него.

— Не ми звучеше като нищо.

Глицки стоеше до обединеното им бюро със светофара по средата. Гледаше ту към единия, ту към другия.

Накрая Фиск се огъна.

— Малачи Рос ми каза кога се е прибрал вкъщи във вторник вечерта, но времето не съвпада с това, което бе казала жена му.

— И Харлен казал на Рос какво е казала тя — довърши Брако.

— Казал си му?

Гласът на Глицки бе равен. Аш бе влязла в стаята и стоеше зад него, клатейки глава пред тази комична сцена.

Фиск кимна.

— Тя каза „след полунощ“, а той каза „десет часа“. И той само заяви, че тя е сбъркала. Станало е грешка.

— И след това, в минутата, когато Харлен е излязъл през вратата, той ѝ се е обадил по телефона. — Брако бе просто ужасен от гафа на партньора си. — За колко да се обзаложим?

— Спокойно, Дарел. — Глицки се обърна изненадващо търпеливо към Фиск. — Обикновено когато имате противоречащи си твърдения от двама свидетели, особено ако те са близко свързани, например женени, не е желателно да се съобщава на единия какво е казал другият, докато не ги изправиш заедно и не им посочиш противоречието. Това нека да ти е за поука.

— Да, сър. Сега разбрах. Направил съм грешка. Смятате ли, че е позвънил на жена си?

— Абсолютно — вметна Брако.

Аш се намеси иззад Глицки:

— Имате ли номера ѝ? Можете да ѝ се обадите и сам да я питате.

Фиск отговори, че ще опита. Докато се обаждаше, Брако започна да докладва на Глицки за разговора си с Брендън Дрискол. Когато Аш чу за кореспонденцията и компютърните файлове, веднага се включи:

— Какви са всички тия документи? Дори не ги спомена, докато беше пред съдебните заседатели.

— Каза ми, че не сте го питали за тях.

— Как да го питам? Не съм знаела, че съществуват извън компютрите на компанията. Той какво, откраднал ли ги е?

— Доколкото разбрах, изпратил си ги е по електронната поща, преди да му връчат заповедта.

— Значи ги е откраднал. Още ли са у дома му?

— Останах с такова впечатление, поне дискетите.

Аш се обърна към Глицки.

— Тези неща ни трябват, Ейб.

— Джеф Елиът вече ги има — напомни Брако.

— Край — каза Глицки. — Той е репортер. Никога няма да ги получим.

— Значи отиваме за оригиналите на Дрискол — каза Аш. — Къде ти са формулярите за обиск? Тук ли ги държиш?

— Може даже и да не ви трябват — каза Брако. — Дрискол просто търси начин да разбърка нещата в „Парнас“. Той е озлобен. Иска да си го върне на хората, особено на онези, които са създавали проблеми на Маркъм.

Аш кимна, но им каза все пак да вземат и заповед. Фиск се приближи към групичката, посърнал.

— Не си призна, че той ѝ се е обадил, но ми каза, че е сбъркала и си е променила мнението. Зарадва се, че съм аз. Възнамерявала да ме потърси. — Той погледна жално наоколо. — Десет часа.

— Обадил ѝ се е — изстреля Брако.

— Няма значение. — След Кенсинг Глицки бе във фаталистично настроение. — Жената така или иначе не би дала показания срещу съпруга си пред съда. Нищо не губим. Не е като с Кенсинг.

Двамата инспектори се спогледаха.

— Какво има с Кенсинг? — попита Брако.

Аш отново се намеси.

— Можете да го снемете от списъка. Има алиби за убийството на Карла. Тъкмо казвах на Ейб.

Това накара всички да замълчат, докато Брако наруши тишината:

— Значи всичко се свежда до Карла?

Глицки кимна.

— Така изглежда. Има ли някой останал без алиби? Вие, момчета, говорихте ли с Дрискол?

— Да, аз говорих. Тази сутрин — отвърна Брако. — Може би се е обаждал по телефона.

— На кого?

— На партньора си Роджър. Смятах да проверя телефонните му разговори. Записал съм си го в списъка със задачи.

След момент Фиск живна.

— Не знам дали научихте, лейтенант, но имаме известен напредък по колата.

* * *

Харди трябваше да бъде във възторг. В края на краищата клиентът му вече не бе заподозрян. Бе останал на петия етаж, размишлявайки върху възможността да се види или с Глицки, или с Джакман, изчаквайки на една пейка пред полицейската зала за изслушване, докато Кенсинг излезе. Ерик му бе разказал как е минало, което бе до голяма степен точно както Харди бе предвидил.

Двамата мъже бяха отишли до „Джонс“, за да го отпразнуват, но обядът се бе оказал доста трезво занимание във всеки смисъл на думата. Харди направи няколко, както му се струваше, деликатни опита да разговори Ерик на тема приятелката му. Как се е разбирала Джудит Коен с Маркъм? А с Рос? Как се отнася към всички тези проблеми в „Парнас“, финансови и други, които създават на Кенсинг такива затруднения? Какви са им плановете заедно, ако изобщо имат такива?

Ерик беше относително отзивчив. Тя бе на щат в „Портола“ само от една година, след престоя ѝ в Университета на Южна Калифорния, стажа в „Джонс Хопкинс“ и два ангажимента по четири месеца — един в Африка и един в Южна Америка — към организацията „Медсен Сан Фронтиер“.

— Нали знаете, „Лекари без граница“. Но тя винаги го казва на френски. Има плакати в стаята си и дори стикер на калника на колата. Много се гордее с езиците си, френски и испански. И е много запалена по организацията, наистина. Мисля, че наполовина ме убеди да отида с нея следващия път — това лято в Нигерия, макар че има достатъчно да се върши и тук, в тази страна. Но ако от „Парнас“ наистина ме освободят… А и децата ми, не знам как ще го приемат. Спомняте ли си, когато решенията се вземаха лесно?

След като си взеха довиждане, Харди постоя на слънце на улица „Елис“, някъде по средата между своя кабинет и сградата на „Кроникъл“. Всичко трябваше да е свършило, знаеше това, но някак си не му се вярваше. Нямаше го познатото емоционално отпускане след привършването на един процес. Тук нещата не бяха приключили, не още.

Някой бе убил Тим Маркъм и членовете на семейството му. Някой бе убил поредица пациенти в „Портола“. А освен това оставаше уговорката му с Глицки. Двамата обменяха информацията си, а той бе посветен в нещо, което Ейб не знаеше. Това го измъчваше и го караше да се чувства като че ли дължи нещо на приятеля си, което бе абсурдно. Всъщност Харди по-скоро бе направил на Глицки голяма услуга.

Но каквито и да бяха усложненията, чувстваше, че се е замесил прекалено много, за да спре, дори ако нямаше кого да защитава.

Не можеше това да е краят. Не бе свършило.

Четвърта част

33

Сега вече Джеф Елиът нямаше причина да използва нещо от злепоставящите материали за Ерик Кенсинг, които Дрискол му бе предоставил. Щом докторът вече не бе заподозрян за убийството на Маркъм и семейството му, тогава бе просто частно лице със свои собствени лични проблеми, които не представляваха материал за новини — или поне не за онзи вид новини, които намираха място в „Градът говори“.

Харди седеше в стаичката на Елиът, а купчината листа, които Дрискол бе оставил там, стояха на масичката на колелца пред него. Бавно, една по една, той цял следобед прелиства страниците, докато Джеф работеше над следващата си колонка. Беше истински миш-маш от данни. Писмата до Кенсинг, които Елиът бе показал на Харди онзи ден например, се появяваха в течение на няколко месеца и бяха широко разпръснати сред другите документи. Също така докладните до Рос и до борда по различни въпроси, включително бебето Емилия и момчето Лопес — бяха подредени хронологически. Харди осъзна, че само грижливият прочит на всички документи, свързани с даден въпрос, можеше да доведе до някакво действително разбиране за значимостта на това нещо във времето.

Също така имаше поне сто докладни „към дело“. Официални протоколи — вероятно диктувани на Дрискол — за различни срещи и решения. Нищо не му се видя ново или важно. По-интересни за Харди, макар и далеч по-непонятни, бяха онези трийсет-четирийсет бележки и коментари, които Маркъм бе нахвърлял в съкратен вид вероятно за своя употреба. Бе очевидно, че е смятал тези документи за сигурни — вероятно защитени с парола, но Дрискол бе разбил защитата и се бе добрал до тях. Но колкото и да се опитваше, Харди не можеше да разбере кой знае какво от записаното.

Ранните докладни на Маркъм до администрацията на „Портола“ по случая „Лопес“ бяха посветени главно на фактите в ситуацията. Те съдържаха съображения по отношение на застраховката и изброяване на медицински обяснения за конкретни решения, които биха могли да смекчат наказателната отговорност при неизбежния съдебен процес.

Няколко докладни — както „към дело“, така и до лекарската група — се занимаваха с виновността на доктор Джадра, първия лекар, който бе прегледал Рамиро Лопес в клиниката. Някак си бе установено, че в действията на Джадра не е имало небрежност, разбра Харди. Температурата на момчето при това първо посещение не била висока. Възпалението на гърлото още не се било развило до точката, когато един опитен диагностик непременно би предписал антибиотик или изследване за стрептококи. Освен това Джадра не бил вписал раната на устната на Рамиро в дневника и когато бил питан по-късно за това, не си спомнял за нея. Коментарите за Джадра се видяха на Харди интересни, защото разчиташе очевидния подтекст — Маркъм си търсеше изкупителна жертва, а обвинението срещу Джадра не би било така убедително, както срещу Коен. Ето защо за Харди документите по отношение на Джадра носеха, малко странно, защитен характер.

В пълна противоположност на това, когато Маркъм в крайна сметка препоръчваше да се подготви „805“ за Коен — документ, който се вписваше в постоянното ѝ досие към щатското медицинско управление и националната лекарска база данни — написаното бе остро и извънредно критично: „… Неспособността на доктор Коен да разпознае ранните признаци на некротизиращ фасциит и пропускът ѝ да препоръча силно активно лечение е със сигурност основният фактор, допринесъл за смъртта на пациента. По времето, когато той е бил приет в интензивното отделение, заболяването се е развило до точка, в която и най-дълбоката интервенция вероятно не би била ефикасна. Препоръчваме «Портола» да прекъсне клиничните правомощия на доктор Коен за трийсет дни, да представите доклад «805» за този инцидент, както се изисква, и да проведете пълно разследване за установяване целесъобразно ли е по-нататъшното оставане на доктор Коен в лекарската група на «Парнас»…“.

Харди разбираше какво цели Маркъм с това — опитваше се да дистанцира себе си и болницата от пропуска на Джудит да постави своевременно диагноза. И отново решението бе свързано главно със застраховката, със съдебния процес, с парите. От гледна точка на Кенсинг, макар и наистина пристрастна, истинският основен виновник за тази трагедия бе Малачи Рос, който дърпаше конците и отказваше нужната помощ отгоре. Вместо това целият позор се стоварваше тежко единствено върху сравнително отскоро постъпилата млада лекарка. Дори ако Джудит наистина не се бе справила по най-добрия начин с диагнозата, очевидно бе несправедливо тя да бъде отделно посочвана като причина за смъртта на момчето. За това бяха „допринесли“ много хора, както и самата корпоративна организация. И Харди си помисли, че цялата тази работа е много мръсна.

Обаче даваше солиден мотив на Джудит да мрази Маркъм.

Той обърна страницата и се вгледа неразбиращо в следващата. Беше нещо за Рос, без съмнение. Инициалите „М. Р.“. След това „час. раз.“. Но дали това се отнасяше за частни разходи, свързани с някоя от лекарствените компании, с които „Парнас“ имаше делови отношения, или за частно разследване, което Маркъм може би бе поръчал, за да държи под око медицинския си директор? Просто нямаше как да узнае. Премина на следващата страница.

* * *

— Не си спомням — тъжно поклати глава Раджан Бутан.

Фиск имаше няколко неща, които искаше да провери — за колата и по други въпроси — затова Глицки бе поканил Дарел Брако да поседи с него, ако иска, докато лейтенантът разпитва Раджан Бутан, който се бе съгласил да дойде в залата в ранния следобед. Независимо от отзивчивостта си, когато се появи точно навреме за разпита, Бутан изглеждаше нервен и затворен. Той няколко пъти попита дали има нужда от адвокат и веднъж — дали Глицки смята да го арестува. Глицки го успокои, че е свободен да тръгне, когато си поиска. Днес никой никого нямаше да арестува.

Бутан каза на Глицки, че не му харесва, дето някои хора мислят, че може да е убил някого. Глицки го успокои, че искат само да изяснят някои неща, които е казал по-рано, може би да установят малко повече факти. Но, разбира се (Глицки подчерта това), господинът можеше спокойно да повика адвокат във всеки един момент, ако искаше да си похарчи парите.

Но сега, без адвокат, Бутан казваше, че не си спомня деня след Коледа.

— Не си спомняте дали изобщо сте работили в този ден?

Брако играеше лошият полицай. Глицки вече се бе посприятелил с Бутан в предишния им разговор и предпочиташе нещата да останат така.

— Сигурен съм, че е записано някъде — отговори Бутан, стремейки се да помогне. — Бихте могли да проверите в „Личен състав“.

— Вече направихме това, Раджан, и ни казаха, че този ден сте работили, и ми се струва, че бихте си го спомнили. Знаете ли защо? Помните ли Шърли Уотръс? Тя е умряла този ден. Била е убита този ден.

Глицки седеше отстрани на масата, напречно и на двамата, и протегна ръка, за да въздържи Брако в полза на Бутан.

— Спомняш ли си нещо по-конкретно за Шърли Уотръс, Раджан? Беше ли трудна пациентка, или нещо такова?

Бутан клюмна глава, после отново с усилие я изправи.

— Спомням си това име. Тя беше… Не, не беше трудна. Всъщност никой пациент не е по-труден от друг в интензивното отделение. Те всички са просто хора, които страдат.

— Страданието ви измъчва, нали, Раджан?

Брако седеше срещу него. В ъгъла на тавана имаше видеокамера, скрита в отдушника, невидима аудиолента се въртеше под масата.

— Да. Тъкмо затова започнах да работя в болница. Жена ми страдаше ужасно, преди да умре, и така научих, че мога да помагам.

Глицки наля малко вода от каната в картонената чаша на Бутан.

— Помислял ли си някога, че можеш да помагаш повече на пациентите си, като ги освободиш от мъката им?

— Не. Никога не съм правил подобно нещо. Нито веднъж.

— Никога не си изключвал системата на някой, когато е било ясно, че ще умре? Или нещо такова? — попита Глицки внимателно.

Бутан отпи от чашата си и поклати глава.

— Не. Това винаги е решение на лекаря. Аз съм там само да помагам, не да решавам. Ако имам въпрос, питам лекаря. — Отново отпи от водата. — И аз никога не знам кога хората ще умрат, лейтенант. Никой не знае това, нито дори лекарите. Никой освен Бог. През тези години, откакто работя в интензивното, съм виждал да идват хора, които сякаш няма да дочакат нощта. Обаче седмица по-късно стават и си отиват вкъщи. Ей такива неща се случват.

Брако прескочи всичко това.

— Е, с Шърли Уотръс просто не се е случило така. Нещо ѝ се е случило на самата нея. Същото като и Марджъри Лоринг. А вие сте бил дежурен и при двете. Какво ще кажете за това?

Глицки се наведе напред услужливо.

— Може би бяха досадни, Раджан. Не са искали да ги закачаш, да им сменяш чаршафите? Може би са пречили на другите в стаята?

Погледът на Бутан се премести от единия инспектор на другия.

— Не знам какво да кажа. Какво искате да кажа?

— Вие сте общият знаменател на двете смени, когато тези жени са умрели, Раджан. — Брако смяташе, че приближават до целта и нетърпението му си пролича. — В интензивното са умрели още девет-десет души и вие сте били там при всичките. Ако бяхте на наше място, какво щяхте да помислете?

Бутан вдигна ръце към черните кръгове под очите си.

— Бих помислил, че аз самият трябва да съм ги убил. — Очите му потърсиха последователно погледа им. — Но, кълна ви се, това не е вярно.

Брако хвърли на Глицки кратък поглед, после заговори по-високо.

— Очаквате да ви повярваме, че нямате нищо общо със смъртта на тези жени и другите? Кой друг беше там, Раджан? Кой друг би могъл да го направи?

— Не зная. Кой би го направил? Трябва да има запис кои други са били там. Някой лекар, може би. Дори портиер или понякога някой от охраната. Те идват и си отиват, разбирате ли?

Глицки се пресегна и докосна ръкава на Бутан.

— Спомняш ли си някого, Раджан?

Брако удари по масата, после се изправи, събаряйки при това стола зад себе си.

— Няма никакви призрачни пазачи или лекари, Раджан! Там сте само вие, не разбирате ли? Имаме всичките ви данни. Вие сте бил дежурен при всеки известен ни смъртен случай, даже на Тим Маркъм.

— О, не. — Очите на Раджан се разшириха от обвинението. — Не съм го убил.

— Но убихте другите?

— Не! Казах ви. Не.

— Раджан — подхвана тихо Глицки, — чуй ме. Ние няма да си тръгнем. Ще продължим да разследваме, докато не намерим доказателството, което ни трябва, и ще го намерим. Когато си убил десет или повече души, казвам ти със сигурност, все си оставил някъде следа — когато си изписвал лекарствата или някъде другаде. Може да имаш скрити някъде някакви стъкленици. Може да си споделил нещо с някой от партньорите си за бридж. Или с някоя сестра. Каквото и да е, ще продължим да търсим, докато не го намерим. Ще разпитваме приятелите ти, твоите колеги. Ще се държим много неприятно и в крайна сметка, след всичките ти усилия, скритото така или иначе ще излезе наяве. Трябва да разбереш това. Ще излезе.

Брако:

— А бихте могли да ни кажете още сега.

— Направи услуга на себе си — добави Глицки. — Всичко би могло да свърши още сега. Знам, че сигурно те измъчва. Знам, че трябва да обясниш защо ти се е наложило да направиш това. — Той се изправи и махна на Брако. — Нека да го оставим за няколко минути сам, Дарел.

* * *

Глицки не искаше да оставя на Харди съобщение, признавайки грешката си с Кенсинг. Ако бе сгрешил, а изглеждаше, че е така… е, бе грешил преди, щеше да греши и занапред. Но нямаше намерение да оставя на Харди запис на гласа си със своето собствено признание за това. Приятелят му сигурно щеше да го прибави към постоянното съобщение на телефонния си секретар. Затова се бе обадил веднъж, изрече обичайното си бодро „Глицки. Обади ми се!“ и зачака.

Обаждането дойде малко след три часа.

— Имам въпрос — каза Харди.

— Чакай! Дай ми минутка. Петдесет и четири.

— Добър отговор. За съжаление не е верният.

— Не искаше ли да ме питаш на колко години ще съм, когато се роди детето ми?

— Не, но това е впечатляващ факт. Петдесет и четири? Това са си доста години, за да има човек нови деца. Ами то аз още не съм на петдесет и четири, а децата ми са почти пораснали и излезли от вкъщи!

— Моите също — изръмжа Глицки. — Та какъв ти беше истинският въпрос?

— Всъщност са два въпроса. Мислех, че сме се споразумели да ме информираш, когато правиш нещо срещу моя клиент.

— Това въпрос ли е?

— Въпросът е защо реши снощи да претърсваш дома му и да не ми кажеш преди това.

— Няма да удостоя с отговор втората половина. А по това защо се спряхме на вчерашния ден — искахме да знаем какво може да имаме за него, преди да излезе пред големия съдебен състав. Щеше да бъде малко неудобно, ако имаше план на къщата на Маркъм с кръстчета там, където бяха намерени телата, и Марлин не знае за това, когато му задава въпросите. Нали ме разбираш?

Харди разбираше и всичко бе напълно логично, както и отсъствието на предупреждение. Ако Глицки му се бе обадил предварително, че ще претърсват, Харди щеше да отиде там по-напред и да отстрани и най-малкото нещо, което би могло да бъде изтълкувано като инкриминиращо. Реши да продължи.

— Вторият въпрос е по-лесен. Говори ли вече с двамата си каубои или пък знаеш ли къде са сега? Смятахме да се съберем отново и мислех да почерпя.

— Излязоха да говорят с някого за колата от инцидента… Е, неслучайно си ги наричаме „пътни полицаи“, но трябва да се върнат преди пет. Инспектор Фиск има отвращение към оставането след работно време, по неизвестни причини. Ако решиш да се отбиеш тук, като се прибираш, сигурно ще са наоколо. Моите поздравления, че отърва клиента си.

— Значи си научил?

— От Марлин, точно преди обяд.

— И докъде си с останалата част?

— Съвсем близо.

Харди се изкикоти.

— Добър отговор.

— А какво те е грижа, щом вече не е твой случай?

— Случаят е все още мой, Ейб. Просто нямам клиент. — Пауза. — Бяхме се споразумели. Може да съм открил някои нещица.

Глицки реши, че това му харесва.

— Ще се видим след два часа — каза той.

* * *

Последния път, когато Харди се бе вдигал и бе посещавал без предупреждение работещ лекар в клиниката „Джуда“, бе когато се опита да убеди Кенсинг да разговаря с него, а лекарят имаше в графика си преглед на пациенти. Тогава не се бе получило много добре. Но след два и повече часа с документите на Джеф Елиът в мазето без прозорци на „Кроникъл“ Харди просто не можеше да понесе мисълта да се върне в кабинета си. Когато каза на Коен каква е целта на непредвиденото му посещение в клиниката, бе уверен, че тя ще се срещне с него, дори да е заета.

Но май не беше така. Чакаше отвън и мозъкът му работеше на пълни обороти вече повече от двайсет минути, а тя все още не се бе появила. Смяташе да ѝ отпусне още десет, преди да влезе отново вътре и да настоява по-решително. Беше шестият пореден слънчев ден и той искаше да се възползва максимално от него, преди юнската мъгла да захлупи отново града.

— Господин Харди?

Той погледна нагоре, скочи на крака, протегна ръка.

— Същият.

Лицето на Джудит Коен изразяваше тревога, причината за която се разкри незабавно. Същият въпрос, който бе задала най-напред по телефона вчера:

— За Ерик ли сте тук? Всичко ли е наред с него?

— Той е добре. Всъщност, по-добре е, отколкото през последните две седмици.

Обясни ѝ само, че свидетелстването му пред големия съдебен състав ги е убедило да решат, че вече е извън подозрение. Не ѝ каза нищо за действителното алиби, за отбиването в бара на Хари. Ако Кенсинг искаше да ѝ разкаже за това, решението щеше да бъде негово.

— Значи е извън подозрение?

— Може да се каже.

— О, Господи! — Тя сложи артистично ръка на сърцето си и сега вече му се усмихна широко. — Това е такова облекчение. Толкова се радвам. — После усмивката ѝ помръкна. — Но не сте дошли тук да ми кажете това, нали?

— Не, не е за това.

Ръката ѝ още лежеше на сърцето.

— Какво има?

Започна от самото начало — как ѝ се е обадил вчера и е станало ясно, че няма потвърждение за това къде е била в десет и четирийсет и пет онзи вторник вечерта. Освен това случаят „Лопес“. Проблемите ѝ с Маркъм. Успиването сутринта, когато Маркъм е бил блъснат.

— Не казвам, че имате нещо общо с каквото и да е от този случай, но от полицията може да не са на същото мнение, ако разберат. Като се има предвид, че сега на екраните на радарите им са останали много малко хора, вероятно е да постъпят така. По-добре ще е да сте подготвена за въпросите им.

Бе го изслушала внимателно и сега лицето ѝ помръкна от смущение.

— Но аз… аз наистина бях у Ерик. Никога не съм мислила, че ще трябва да доказвам това.

— Говорихте ли с някой друг, видяхте ли някого в коридора? Спомняте ли си дали някой случайно не ви е видял?

Тя непрекъснато клатеше глава, зашеметена от новото разкритие, така обръщащо нещата.

— И значи ще помислят… че може да съм убила госпожа Маркъм и децата им?

— Разследването не би могло да ви елиминира. Там е работата. А те се придържат към разбирането, че същият човек е убил и Тим.

— В болницата?

— Да.

За момент Харди помисли, че тя ще изпадне в паника. Впи очите си в неговите, после огледаха улицата пред тях, като че ли търсеше път за бягство. Но след това почти също тъй внезапно напрежението по изразителното ѝ лице се стопи. Тя протегна ръка и докосна дрехата на Харди.

— В такъв случай това ще има значение — каза тя — само ако съм била в интензивното поне няколко минути преди смъртта на Тим, нали?

— Не зная точно. Колкото време е достатъчно, за да подейства калият.

— Добре, нека да кажем даже петнайсет минути и повече, а и това ще е много дълго време. През това време би трябвало да съм там, нали?

— Точно така. Но доколкото разбрах — вие ми казахте снощи всъщност — вие сте били там веднага след синия код.

— Бях след, но не преди. Преди това — половин час най-малко, може би повече — бях в спешното отделение, зашивах устната на едно бебе. Малкото си изпуснало шишето с биберона, после паднало отгоре. Беше цялото в кръв. Но с мен бе сестрата, а също и майката на бебето. Всъщност всички. Всички, които познавам, бяха там. Когато се задейства синият код, тъкмо се миех след шевовете и се обърнах към сестрата с думите: „Трябва да отида да видя дали не е господин Маркъм“. Тя ще си спомни.

* * *

Когато Харди влезе в отдел „Убийства“, там сякаш се провеждаше Седмица на родния дом. Макар Брако и Фиск още да не бяха пристигнали, осем от четиринайсетте инспектори по убийствата бяха на бюрата си или край тях. Харди реши, че това трябва да е близко до рекорда за отдела. Закачките с новите момчета продължаваха, забеляза той: детска играчка „полицай от Кийстоун“ — две меки кукли полицаи — висяха от полицейска кола, разположена в средата на събраните им бюра, до светофара. Докато Харди чакаше, трима инспектори поотделно му посочиха, че ако натиснеш колата, тя надава вой. Когато Харди отказа да опита, всички те изглеждаха много разочаровани. Като допълнение към атмосферата за купона Джакман се бе отбил в края на работното време с Трея и, научил за очакваното пристигане на Харди, бе решил да изчака. Марлин Аш бе приключила с големия състав за деня. Искаше да научи от Глицки за разпита на Раджан Бутан, а и каквито други последни новини би могъл да има за другите заподозрени във връзка с Маркъм, които и да са те. Кабинетът на Глицки не би могъл да побере тълпата, затова всички се бяха прехвърлили в първата зала за разпит и там Харди се присъедини към тях.

След като сподели очакваната скръб на Джакман по отношение резултата от сделката, която бяха договорили за неговия клиент, Харди изслуша с нарастващ интерес информацията на Глицки за Раджан Бутан и втората доказана жертва в „Портола“ — Шърли Уотръс. Общото мнение изглежда бе, че двете поредици убийства не са свързани и че Бутан остава основният заподозрян за хората в списъка на Кенсинг. Този следобед бяха разговаряли с него продължително и малко след това Глицки бе изпратил двама инспектори в дома му с разрешително за обиск.

Когато новаците пристигнаха, инспекторите нададоха бурни викове. Глицки се обърна и в погледа му си личеше, че е гневен на целия свят, а след това привика с ръка Фиск и Брако, да поговорят с големите момчета.

Дарел и Харлен, според оценката на Харди, бяха постигнали твърде много за съвсем кратко време. Тъй като пристигаха от квартала на Маркъм и от разследването си за колата, Глицки остави Фиск да се впусне в тази тема, макар че скептицизмът му бе очевиден. Фиск гордо показа на събралите се изготвена скица на шофьора на колата. Харди забеляза с удоволствие, че жената не прилича на Джудит Коен, освен по разбърканата тъмна коса оградила лицето ѝ.

Докато съставеният портрет минаваше от ръка на ръка през стаята, Фиск обяви, че тяхната свидетелка — момичето на име Лекси Рат — е идентифицирала приблизително направата и модела на колата, която почти я е блъснала и за която се предполага, че е ударила Тим Маркъм. Беше додж дарт, вероятно модел от самия край на шейсетте или началото на седемдесетте. Фиск вече се бе свързал с автомобилната инспекция и бе установил, че в целия окръг Сан Франциско има регистрирани само двайсет и три такива коли. Щом бе съобщил на инспекцията, че разследват убийство, бяха му предоставили веднага имената. Сега разполагаше с адресите и регистрираните собственици на всяка от колите и с малко късмет до утре щеше да се е срещнал с повечето.

— Някое от имената да ви изглежда познато, Харлен? — попита Глицки. — Да е свързано с „Парнас“ или Маркъм по някакъв начин?

— Не, сър.

— Е, добра находка, така или иначе. Ако се доберем до колата, това само по себе си ще е нещо. Продължавайте издирването.

Харди познаваше Глицки достатъчно добре, за да разбере, че приятелят му се забавляваше с предполагаемата детективска работа на Фиск, но не искаше да провали деня на инспектора си или да го полее със студена вода. Човекът беше вложил значителни усилия, а все пак това можеше и да доведе донякъде. Харди реши, че малко интерес от негова страна няма да е излишен.

— Може ли да получа копие от този списък, инспекторе?

Фиск погледна въпросително към Глицки, който кимна. Но беше ясно, че истинският интерес на лейтенанта лежеше другаде, в алибито за времето на смъртта на Карла.

— Дарел — обърна се той към Брако, — намери ли нещо повече за Дрискол?

— Мисля, че Харлен още не е свършил, сър.

Напрягайки търпението си, Глицки отстъпи трибуната отново на Фиск.

— Реших да се опитам да поправя грешката си, задето се изпуснах пред доктор Рос. Затова се обадих на моята леля Кати… Кати Уест — обясни той на останалите в стаята, — и ѝ разказах какво съм направил и какво се е случило.

— А какво беше то, Харлен? — попита го Глицки, за голямо удоволствие на Харди.

Той преразказа историята накратко — Рос, съпругата му и неговото алиби. После продължи:

— Попитах я — леля Кати — дали не би могла да се свърже с Нанси Рос, по приятелска линия, и да разбере дали съпругът ѝ се е обадил или е поискал от нея да промени спомена си.

— Но това няма значение. Съпругата така или иначе няма да свидетелства — възрази Марлин Аш, повтаряйки по-ранния аргумент на Глицки.

Към това Джакман добави:

— Свидетелството на вашата леля така или иначе няма да се основава на преки впечатления и най-вероятно няма да бъде приемливо в какъвто и да е случай. Не съм ли прав, Диз?

Но Харди вече не се интересуваше от юридическите тънкости. Той искаше отговори и информация. Видя, че Фиск започва да се огъва под натиска на адвокатските въпроси. Искаше да го накара да продължи да говори, да разбере какво се бе случило.

— Та какво ви каза тя, инспекторе? Вашата леля?

— Че Рос се е обадил на жена си и казал, че тя нещо бърка за тази вечер. Бил се прибрал преди десет. Тя трябвало да си спомни това. Било важно. — Фиск изгледа отново хората в стаята. — Но Нанси казала на леля Кати, че всъщност не си е бил вкъщи преди десет, макар че тя, разбира се, ще го подкрепи, ако това е важно за Малачи. Сигурно ставало дума за някоя голяма шушу-мушу сделка. Но била сигурна, че се е прибрал доста след полунощ, когато вече си е била легнала.

— И все пак — възрази Глицки, — всичко това само показва, че той не си е отишъл направо вкъщи. — Харди си спомни за Ерик Кенсинг и за всички променливи величини в това уравнение. — Има ли обаче някакъв признак, че е отишъл у Карла? Имате ли някакви доказателства или свидетелство, или нещичко, което да показва, че е бил там?

Лицето на Харди угасна.

— Не, сър.

Глицки му подхвърли спасителен пояс.

— Не казвам, че това не е важно, Харлен. И това наистина те реваншира за сутринта. Продължавай така. Сега, Дарел, какво ще ни кажеш за Дрискол?

— Наистина е разговарял по телефона. Разпитах Роджър — с когото живее — и прегледах сметката за телефона. Четирийсет и осем минути, с начало в девет и четирийсет и шест.

Всички сметнаха това наум.

— Значи не би могъл да успее за Карла? — заключи Глицки.

Брако изглеждаше съгласен.

— Освен ако не е летял.

* * *

Това бе краят на четвъртия ининг и Харди стоеше на треньорската скамейка при трета база на „Поп Хикс Фийлд“ в „Пресидио“. Бе страхотно игрище в блестящо състояние в един град, който изпитваше остър недостиг на спортни площи, но по типичен за Сан Франциско начин Детската лига сигурно много скоро щеше да бъде изритана от него. Може би щеше да се наложи да се преместят на игрище на Трежър Айланд, насред Залива. Това бе така, защото някой бе вдигнал шум, че в праха може да има токсини. Макар че такива още не бяха намерени, всички материали по проблема посочваха, че в края на краищата „Пресидио“ години наред е било военна база и кой знае какви неща са изсипали там военните. Вероятно навсякъде беше пълно с отрови. Иприт, антракс, сярна киселина. Харди смяташе затварянето на игрището за предопределено.

Но тази вечер то бе все още прекрасно място за бейзбола на хлапетата и Винсънт току-що бе открил половината от ининга на „тигрите“, като дублира дупката в лявото поле — вторият му дубъл за вечерта. Сега той се носеше надолу по бейс линията, опитвайки се да привлече хвърляне от питчъра.

Мислите на Харди не бяха така съсредоточени върху играта, както можеше да се очаква. След като събирането в отдела бе приключило и Фиск и Брако си бяха тръгнали, той бе останал да побъбри за няколко минути с Глицки и Трея, с Марлин и Кларънс. Марлин изглеждаше много въодушевена от перспективата да се добере до дискетите на Брендън Дрискол, но след като бе прекарал голяма част от следобеда в безплодно разглеждане на разпечатките, Харди не споделяше много ентусиазма ѝ. Все още носеше копия от загадъчните бележки на Маркъм в чантата си — смяташе да поработи върху тези ребуси пред следващите няколко дни, в свободното си време.

И всъщност го правеше сега, макар че все още не бе стигнал доникъде.

Кларънс бе очевидно разочарован от напредъка в разследването досега и обяви, че му се е обадил кметът. Господин кметът бе подразбрал за второто потвърдено убийство от списъка на Кенсинг и не бе много впечатлен от финия подход на прокурора към „Парнас“ и неговите проблеми. Здравната организация бе един от основните партньори на градската управа, а тяхната бизнеспрактика изглеждаше сериозно подозрителна.

Сега Кларънс вече бе решил да задържи цялата им документация, за да бъде разгледана от големия съдебен състав и да не се тревожи от опасността да се предизвика паника сред служителите на града. Хората и без това започваха да се тревожат — в канцеларията на кмета имаше по петдесет обаждания дневно. Бе крайно време да се натисне „Парнас“ и да се насочи голямото жури и още един екип от инспектори по тази втора поредица убийства. Независимо дали имаше или нямаше връзка между тях и убийството на семейство Маркъм, сами по себе си новите смъртни случаи бяха нещо много значително.

Кметът бе непреклонен, че трябва да има поне някакъв видим напредък — дори бе споменал, че може да се създаде специална работна група, ако скоро няма резултати. Всички знаеха какво би означавало това: намеса на аматьори, политически уговорки, компромиси и най-вероятно — никакво решение. Посланието бе ясно: ако Джакман искаше да получи някакво признание, че се е справил с тази бъркотия, това бе неговата възможност и той трябваше да се възползва от нея.

Следващият батър нанесе остър единичен удар към левия фийлдър и Винсънт, затичан по посока на удара, стигна до трета база и до него, преди Харди да успее да се ориентира отново в играта. Хвърлянето изпревари сина му с около пет метра. След играта Мич, мениджърът, дойде до навеса.

— Диз — каза той настойчиво. — Трябва да му кажеш да издържи на тази игра. Дай му знак. Хайде! Ти си треньорът. Заеми се с играта.

* * *

„Тигрите“ спечелиха въпреки разсеяния пропуск на Харди и отборът отиде да яде пица в едно заведение на „Клемънт“. Цялото семейство бе дошло да гледа играта и не се прибраха вкъщи до девет и половина. Франи и Ребека бяха станали поклонници на „Сървайвър“ — бяха си записали вечерното шоу и отидоха веднага да гледат видеото, докато Винсънт си взе душ, довърши си домашното и успя да хване втората част на предаването. Ритуалите с лягането погълнаха още един час, така че когато Харди и Франи уморено се заизкачваха към спалнята си, бе станало почти полунощ.

Той се приближи отзад и я обгърна с ръце, докато тя си миеше зъбите. После допря устни отстрани на врата ѝ.

— Ще дойда направо в леглото, ако си поне мъничко жива. — Двамата поддържаха задоволяващ ритъм на физически контакти и той искаше да ѝ каже, че могат да продължат серията, ако тя пожелае — но разбираше, че е изтощена. Тя се облегна назад върху него и пусна през пастата за зъби една лековата усмивка в огледалото.

— Мисля, че не съм. Ти не си ли уморен?

— Всъщност не. Изглежда спах по време на играта на Вини.

— Не бе чак толкова лоша. И какво ще правиш?

— Имам в чантата малко неща за четене. Може би ако си разтрия очите добре, ще мога да проумея нещо от тях.

* * *

Седеше на бюрото си в спалнята, а пред себе си бе подредил пет от откраднатите страници на Дрискол. Не можеше съвсем да разбере защо бе взел тъкмо тези пет — на всяка имаше само по ред-два. Но във всички имаше като че ли някакво скрито значение, което изискваше още един опит за разгадаване.

„Вж. МА отн. преп. за СС. Срвн. МР док. 10/24.“

„Разг. с МР — мерки по опл. отн. надзор в Порт. ЛГП улт.“

„Медрас/Биосинт/МР.“

„Фоли. Разх. $$$. Саратога. ОП? Уво? Обс. с К.“

„Вж. Коз. отн. дисц. уволн. — МР. Пълна документация. Подг. док. за УС. Скъсване?“

После се обади един тих глас: „Отивай да си лягаш. Няма да се получи“. Очевидно бе успял да се добере до леглото, защото това бе мястото, където се събуди.

34

На външната врата Глицки целуна жена си за довиждане.

— Ако съм наблизо, ще ти се обадя за обяд.

— Ако и аз съм наблизо, може и да изляза с теб. — Трея направи тъжно-подигравателна муцунка. — Преди една година самата мисъл да обядваш с мен щеше да изпълни сутринта ти с очакване. Щеше да си планираш целия ден около това.

— Така е, но сега сме женени, ти си бременна и е съвсем естествено романтиката да отива на заден план пред всекидневните неща.

Тя обви ръка около врата му и приближи устни до ухото му:

— А снощи какво беше?

— Снощи? — Глицки се почеса по белега, преструвайки се, че си припомня. — Снощи?

Тя се завъртя рязко с лакът и го изненада с удар в корема.

— О, извинявай. — После се усмихна. — Постарай се за обяд.

Разтърквайки корема си, той затвори вратата и се върна в кухнята, където на масата седеше Харди. Бе се обадил преди час с предложение да закара Глицки на работа, макар той обикновено да отиваше с жена си. Харди смяташе, че може би се е добрал до нещо за Маркъм, но не разбираше какво точно е то. Може би сега Ейб, който издърпа стол за себе си, щеше да помогне.

Харди барабанеше с пръсти. След двайсет секунди Глицки каза:

— Ще спреш ли с това? — После добави: — Изглежда като че ли Рос има някакви неприятности, нали? — След минута извади един лист пред себе си. — Ето тук, може да става дума за Майк Андреоти.

— Не го познавам — отвърна Харди.

— Администраторът в „Портола“. Ще разговаря с теб, ако го помоля за това. Готов е на пълно сътрудничество за тези убийства. Мога даже да дойда с теб. Откъде намери това?

— Джеф Елиът не можеше да разбере нищо от тях. Каза ми, ако аз мога, да заповядам.

— Да, но откъде идват първоначално?

— Били са на Маркъм, после на Дрискол, после на Елиът.

— Не е най-добрата комбинация от играчи.

— Така е, но я приемам.

— На този етап — изправи се Глицки — и аз приемам всичко.

* * *

Ако при предишната си среща с Глицки Андреоти бе на ръба на физическото и нервното изтощение, сега бе жив-умрял. Даже не си направи труд да стане от стола зад бюрото си, не се учуди, че този, новият, някой си Харди, не е от полицията или от прокуратурата, не е дори и репортер. Просто нямаше повече енергия за изразходване. Бе работил цяла нощ, за да се оправи с болничните на сестрите, някои от които бяха наплашени от слуховете, а други — надушили възможност за натиск в борбата си за по-високо заплащане. Не знаеше — а всъщност в този момент не го и интересуваше. Корабът така или иначе потъваше и той не виждаше начин да спре това. А сега тези хора му бяха донесли ребус. Изпита някакво странно удоволствие от това. Бе толкова скапан, че сигурно щеше да се затрудни с правилата на морския шах, а те го караха да разшифрова тази загадка. Бе наистина забавно, стига да има човек сили да се засмее.

— Нямам представа — каза той.

Другият човек, Харди, се наведе леко напред.

— Ние смятаме, че „МР“ означава „Малачи Рос“. Това помага ли?

В работата си Глицки бе виждал доста случаи на изтощение и забеляза признаците му и тук. Той завъртя листа, като го обърна отново към себе си.

— „Виж Майк Андреоти за препоръките му относно СС. Сравни с докладната на Малачи Рос от 24 октомври.“ Така по-ясно ли е? Какво е СС?

Този път нямаше колебание.

— Синустоп.

— И каква беше вашата препоръка?

— Е, не беше моя. Аз съм само администраторът, но ЛГП препоръча…

— Извинете — прекъсна го Харди, — какво е „ЛГП“?

Андреоти примигна бавно, пое си дъх и издиша.

— Лекарската група на „Парнас“. В общи линии това са лекарите, които работят тук.

— Ясно. — Глицки продължи, следвайки програмата си. — И какво препоръчаха те за синустопа?

— Просто, че сме затрупани с мостри и че може би за момента политиката ни изисква да намалим даването на лекарството, докато не се съберат повече данни за него. Което сега, като погледнем назад, бе разумно предложение.

— Но вие не го изпълнихте? — попита Харди.

— Не. Рос се наложи. Написа дълъг доклад, оправдаващ положението — имам го някъде тук. Струва ми се, че препаратът бе доста под стандартите от медицинска гледна точка. Аз самият не съм лекар, но някои от по-старшите служители бяха ужасени, че нашият медицински директор одобрява нещо такова. Но както обикновено направихме компромис и Малачи постигна своето.

— Не го обичате много.

Глицки не формулира това като въпрос.

Андреоти само повдигна раменете си на сантиметър.

— Хората стават гадняри заради парите, а парите тук отдавна не стигаха… — Сви рамене отново. — Ако не бе той, щеше да е някой друг.

— Само преди две седмици е бил Маркъм — напомни му Харди.

— Не. Пак беше Рос. Рос има страст към парите. Маркъм просто искаше да печели. Има разлика.

— Каква е разликата? — попита Глицки.

— Ами, да вземем синустопа например. Това изобщо можеше да не става проблем, но Рос видя, че в крайна сметка медикаментът може да ни спести един милион на година. И ако имаше някакви отрицателни страни, бе готов да рискува, ако с това спираше изтичането на кръв от раната в бюджета.

— А Маркъм не беше?

— Понякога, но далеч не както Рос. Мислите, че Маркъм е поставил въпроса по повод бебето Емилия ли? В никакъв случай. — Той посочи отново към листа на Харди. — Според мен затова си е записал тук тази бележка. Сметнал е, че в този случай Рос отново е отишъл твърде далеч.

— А вие, господин Андреоти? — попита Глицки. — Вие какво мислите?

Отново уморена въздишка.

— Зная, че това винаги звучи ужасно, но аз съм само администратор. Потискам изкушението да се правя на лекар. Изпълнявам нарежданията.

Но Харди бе научил каквото му трябваше и вече си бе набелязал нещо друго.

— Ако позволите, господине — започна той, като дешифрираше втората бележка, както Глицки бе направил. — „Разговор с Рос относно оплакванията за намеса в «Портола». ЛГП улт.“, което трябва да е „ултиматум“.

— Така си и беше. — За Андреоти това не бе никаква загадка. Той дори като че ли лекичко се поизправи. — По някое време миналата година Рос започна да идва постоянно в болницата. Отбиваше се, както той казваше. Проверяваше процедурите на нашите лекари по всичко — от раждания до операции и най-вече в спешното отделение, като препоръчваше да се пести по някой долар тук или там. По-късно стигна дотам буквално да съветва лекарите какво да правят, докато се занимаваха с пациентите си. Като имате предвид, че дори най-обикновеният джипи вижда себе си някъде едно стъпало под Бога, може да си представите как се приемаха тези посещения. Най-накрая ЛГП излезе с ултиматум Рос да преустанови визитите си и общо взето той го изпълни. Поне достатъчно, за да ги удовлетвори.

— Но не съвсем?

Харди държеше да бъде сигурен.

— Не. Но отбиванията му спаднаха от двайсет на месец до, да кажем, пет. И престана да дава нареждания, маскирани като съвети.

— Имате ли някъде записано в кои дни е идвал? Конкретните дати? — попита Харди.

Андреоти се замисли за момент.

— Не, съмнявам се. За какво да го правим? Не бе тук на щат, така че няма лично досие. Просто се отбиваше. Защо питате?

— Без причина. Просто съм любопитен. — Харди умишлено отговори неясно и побутна другите страници през бюрото. — Ако може да ви отнемем само още една минутка, господин Андреоти. Нещо тук прави ли ви впечатление?

Администраторът ги придърпа към себе си и ги разгледа бавно един по един.

— Не зная „Медрас“, но „Биосинт“ е производител на лекарства. Повечето от нещата им са евтини продукти, дават се без рецепта. Не са сериозни играчи, но чух да се говори, че сега имат нещо голямо във Федералната агенция по лекарствата. — Насочи се към следващата страница и вдигна поглед. — „Фоли“ е Патрик Фоли. Той е юрисконсулт на корпорацията. Не зная кой е „ОП“.

Това Глицки го знаеше.

— Областният прокурор.

В очите на Андреоти нещо просветна, но администраторът не направи никакъв коментар и се загледа в последната страница.

„Вж. Коз. отн. дисц. уволн. — МР. Пълна документация. Подг. док. за УС. Скъсване?“

— „Коз.“ е Кози Ю. Тя е шефка на „Човешки отношения“. — Той се помъчи няколко секунди над останалата част от бележката, после бавно вдигна глава. — Тим се е канел да разкара Рос, нали?

Устните на Глицки останаха свити.

— Още е доста рано да се каже, господине, но много ви благодаря за времето, което ни отделихте.

* * *

Докато караха към „Ембаркадеро Сентър“, централата на „Парнас“, решиха да представят нещата пред юрисконсулта така: че Харди е адвокат, който работи към областната прокуратура. В отделните си части това бе вярно, макар и не съвсем буквално. Пат Фоли ги посрещна на вратата, покани ги да влязат, после погледна в двете посоки по коридора, преди да затвори зад тях. Не успяха да изпробват обяснението си, защото Фоли започна:

— Хващате ме тъкмо когато се канех да излизам, но срещата ми е съвсем наблизо, в Китайския квартал. Дали не може да поговорим, докато вървим натам?

След пет минути бяха на площад „Портсмут“, заобиколени от пагоди, школи по тай чи, няколко азиатски порномагазина и колона автомобили, чакащи за място в подземния гараж. През нощта вятърът бе довял високи облаци и от оскъдната слънчева светлина утринният въздух бе хладен.

Плешивата глава на Фоли блестеше даже в заоблачения ден. Малкото останала коса бе руса, руси бяха и редките му мустаци. Слаб в раменете и леко прегърбен, той бе илюстрация на това как се отразява на един млад мъж животът зад бюрото при огромно финансово напрежение. Не изглеждаше да е много над четирийсетте, ако изобщо имаше четирийсет. Когато най-после спря и седна на бетонната ограда на една от градините в парка, дишаше тежко.

— Извинете — каза той. — Не исках да говоря за това там. И стените имат уши понякога.

— Да говорите за какво? — попита внимателно Глицки.

— Е, Сузан каза, че сте от отдел „Убийства“. Предполагам, че става дума за господин Маркъм или за другите смъртни случаи в „Портола“. Макар че, трябва да кажа, аз работя почти изключително по проблеми на корпорацията. Не ми е известно да разполагам с информация, която би могла да е полезна за вашето разследване. Ако разполагах, като служител на съда, разбира се, бих я предоставил доброволно.

Глицки го изгледа косо.

— Вие и вкъщи ли говорите така?

Преди Фоли да успее да реагира, Харди се намеси.

— Наистина ли вярвате, че кабинетите ви се подслушват?

Изсипалите се един след друг въпроси объркаха Фоли. Не можеше да реши на кой от тях да отговори, затова сам попита:

— Значи става дума за господин Маркъм?

Истината бе, че нито Харди, нито Глицки знаеха точно за какво ще бъде тази среща. Издайническите инициали МР дори не фигурираха в бележката на Маркъм. Затова макар че и двамата подозираха, че Рос някак си е замесен, не им се искаше да издават нищо предварително.

— Имате ли някаква представа за какво може да се отнася думата „Саратога“, господин Фоли? — попита Глицки.

— Имате предвид градът долу, на полуострова, зад Сан Хосе? Мисля, че имаше и още един — в Ню Йорк, някъде в северната част на щата. За това ли става дума?

Харди и Глицки формираха един почти естествен тандем. Харди продължи:

— Ставало ли е дума за някой от тези градове във вашата работа за корпорацията?

Фоли се обърна към другия си инквизитор. Помисли малко, преди да отговори.

— Не се сещам някога да се е случвало — отговори той, като се опитваше да изрази искрена отзивчивост. — Нямаме бизнес в никой от тях. Възможно е неколцина пациенти да живеят там, в града, но нищо повече.

Глицки:

— Значи не сте срещали името наскоро? Саратога? Нещо, което господин Маркъм да е обсъждал с вас?

Фоли прекара ръка по темето си и се намръщи.

— Може би не просто Саратога — подсказа Харди. — Нещо, свързано със Саратога?

Това превъртя ключа.

— А — възкликна Фоли, — това е самолет. Извинете. Аз мислех за Саратога и се сещам за Купертино. Израснах там, учих в Белармин. Но това е самолет. Такъв, какъвто караше Джон Ф. Кенеди младши, когато загина.

Харди и Глицки размениха погледи и лейтенантът заговори:

— Дали компанията е планирала да купи самолет?

— Не, беше господин Рос. По този начин стигна до моето внимание.

— По какъв начин? — попита Харди.

В този момент от разпита Фоли буквално се обърна и погледна зад себе си. Като изтри някаква може би въображаема пот от широкото си чело, той се опита да се усмихне, без особен успех.

— Ами, то всъщност и нищо не излезе от това.

Гласът на Глицки не търпеше възражения.

— Оставете ние да преценим това. Какво се случи?

— Една вечер, доста късно, мисля, че беше към края на миналото лято, господин Маркъм дойде да види дали още работя и след това ме покани да се кача в кабинета му. Това беше малко необичайно — не че аз работех до късно, а че той бе все още там. Спомням си, че вече бе напълно тъмно, значи трябва да е било девет — девет и половина. И все пак той ми поръча да затворя вратата, като че ли можеше да има да работят и други хора, които да ни чуят. Когато седнах, ми каза, че иска нашият разговор да бъде напълно поверителен, само между нас двамата и никой друг. Каза ми, че темата е много трудна и че не знае къде всъщност се намира, дори по отношение на фактите, но че желае да документира действията си, в случай че му трябва свидетелство за тях по-нататък.

— Какво искаше да направи? — попита Харди.

— Не беше съвсем сигурен дори за това. В крайна сметка стигна до мисълта, че би трябвало да наеме частен детектив, който да проучи финансовите дела на господин Рос.

Глицки продължи натиска:

— Какво го беше довело дотам?

— Няколко неща, струва ми се, но най-непосредственото беше самолетът. — Фоли навлизаше в историята си, като че ли облекчен, че има най-после възможност се освободи от бремето ѝ. — Изглежда, че господин Маркъм и господин Рос са били заедно на коктейл една вечер по време на медицински конгрес в Лас Вегас, в който двамата са участвали седмица по-рано. Били са близки приятели от години и очевидно са излезли заедно след това, сами, да пийнат по нещо, просто да си наваксат в личните отношения. Е, през следващите два часа доктор Рос може би си е пийнал малко повече и както изглежда доста усърдно е споделил с господин Маркъм състоянието на своите финанси, което съвсем не било добро. Личното му финансово състояние, имам предвид, извън това на „Парнас“, което и без това било достатъчно лошо.

— Значи Рос плакал на рамото на Маркъм? — попита Глицки.

— По същество, да. Казал му, че няма пари, няма спестявания, жена му харчи доходите му по-бързо, отколкото успява да ги изкарва. Издръжката за първата му жена и начинът на живот на втората го разорявали. Не знаел какво да прави.

Харди бе доловил нещичко от това в доклада на Брако и Фиск за Нанси. Но беше добре да го чуе и от друг източник.

— И какво му предложил Маркъм?

— Както обикновено, предполагам. Да съкрати разноските тук-там, да живее според бюджета си. А не е да кажеш, че доктор Рос е бил безработен. Имал си е стабилен доход и редовен приток на пари. Но не това било главното за срещата онази вечер.

— А какво е било? — попита Глицки.

Фоли бе седял на твърдия студен бетон достатъчно дълго. Изправи се, изтупа си дрехите, погледна часовника си.

— По-рано същия следобед съпругата на господин Маркъм му се обадила — това е между… — Фоли реши да не обяснява нещо, което Харди предположи, че се отнася за Ан Кенсинг. — Както и да е, обадила се съпругата му и го питала дали е чул новината: доктор Рос току-що бил продал стария си самолет и си купил чисто нов „Саратога“. През уикенда той и семейството му щели да ходят на вилата им в Тахо и съпругата на Рос се обадила да пита дали искат да летят с тях и да вземат цялото семейство.

„Знаеш ли колко струва нов «Саратога», Пат? — попита ме той. — Половин милион долара горе-долу, в зависимост от това как е оборудван. И така, продължи той, уредих си да се сблъскам с Мал в кафето и му казвам, че съм научил за самолета, но съм любопитен как го изплащаш.“

Или доктор Рос не е помнел подробности от вечерта, когато е бил пийнал, или е решил, че може да каже на приятеля си и това няма да има значение, но се усмихнал — и подхвърлил нещо като „Кешът е голяма работа“.

Сега, след като го бе изрекъл, Фоли се кичеше с облекчението си като с медал. Той отново прокара ръка по темето си. Дори пробва пак да се усмихне, малко по-успешно от първия път.

— Такива работи — завърши той. — Господин Маркъм искаше мнението ми за това, какво трябва да направим като компания, как следва да процедираме. Допускаше, че е вероятно доктор Рос да приема подкупи или да взема комисиони, за да вписва лекарства в списъка, но нямаше никакви доказателства. Просто не можеше да си представи друг начин, по който доктор Рос да си осигури нещо подобно на половин милион налични пари. Вече бе разговарял със съпругата си и…

— С Карла? — Глицки подскочи при този признак на общуване между тях. — Не си спомням да съм чувал Маркъм и жена му да са се разбирали, дори когато са били заедно.

— Напротив. Дълго време бяха неразделни. Преди да… Преди да започнат проблемите им, двамата си споделяха всичко. Понякога Карла дори идваше и присъстваше на заседанията на борда и бе по-осведомена от някои от нас. Това дразнеше някои хора, но никой не смееше да се обади. А пък и тя не тежеше на ресурсите на борда. Много пряма и упорита, и адски умна. Разбираше от бизнес. „Дайте да го видим проблема, какъвто и да е, и да се заемем с него.“

Това изясни на Харди една малка загадка. Бе се питал за бележката „Обс. с К.“ и бе решил, че сигурно става дума за Кози, шефката на „Личен състав“. Но сега може би се оказваше, че К. е Карла. Все пак държеше да върне Фоли към действията на Маркъм.

— И така, последно вие, двамата, какво решихте да направите? Казахте, че така или иначе нищо не е излязло.

Споменът не бе приятен.

— Ами казах на господин Маркъм, че ако според него доктор Рос наистина извършва нещо подобно, би трябвало вероятно да предадем въпроса на прокуратурата и на данъчните и да ги оставим оттук нататък те да се занимават с това.

— Но не сте го направили — каза Глицки. — Защо?

Фоли се замисли малко по-дълго, отколкото въпросът заслужаваше.

— Простият отговор е, че господин Маркъм ме извика на следващия ден, преди да мога да предприема каквото и да било. Каза ми, че се е обърнал директно към доктор Рос. Приятелството им го изисквало. Рос му казал, че трябвало да сподели добрата новина с него още когато се случило това и че парите за самолета били дошли неочаквано в семейството по линия на съпругата му. Някаква леля или друг близък бил починал внезапно и им оставил наследство.

Утринният бриз вдигна малко облаче прах и автомобилни газове и тримата мъже се извърнаха, за да се предпазят от него. Харди, мушнал ръце в джобовете, се обърна към юрисконсулта.

— И след като спряхте да се смеете, какво направихте?

— Нищо не направих. Бях отзован.

— И му повярвахте? На Маркъм?

— Въпросът не бе в това.

Но Глицки нямаше настроение за такива деликатности.

— Добре, ето ви един въпрос, господин Фоли. Какво наистина си помислихте? Какво мислите за това сега?

Лицето на нещастника бе станало тъмночервено. Харди си помисли, че при това кръвно налягане всеки момент от ушите му може да шурне кръв. Трябваха му почти десет секунди, за да формулира отговора си.

— Нямам никакво доказателство за каквото и да е нарушение, разберете. Не обвинявам никого за нищо. Искам това да е ясно.

— Точно както не обвинихте никого, че подслушва кабинета ви? — попита кротко Харди. — И все пак ние сме тук, на половин километър. Не ни е грижа как ще го оправдаете. Кажете ни какво мислите.

Този път отговорът не закъсня:

— Рос също е имал нещо срещу Маркъм. Може би някаква мътна история, в която са били замесени заедно, когато са започвали. Не зная, може да е нещо даже отпреди това. Във всеки случай е заплашил да изобличи Маркъм и са стигнали до патова ситуация.

— А е чул първоначалния ви разговор между вас и Маркъм, защото кабинетите се подслушват?

Белегът на Глицки, пресичащ устните му, се очертаваше ясно.

— Допускам, че е така.

— Защо не сте проверили помещенията?

Този път изражението на Фоли издаваше невъзможността за нещо такова, ако подслушването е било наредено от доктор Рос — особено сега, когато парада командваше той.

— Ако човек застане на пътя на доктор Рос в работата, започват да му се случват лоши неща — обясни Фоли. После добави по-конкретно: — Имам семейство, за което трябва да мисля.

Ето го отново, помисли си Харди, познатият и тъжен рефрен. Днес очевидно щеше да бъде ден на клишетата — най-напред Андреоти, който просто изпълнявал нареждания, сега Фоли и семейството му. За миг въпросът какво мотивираше самия него изникна в собственото съзнание на Харди. Какво търсеше той тук — без клиент, от обратната страна за един защитник, подлагайки на известна заплаха собственото си спокойствие, ако не и физическата си безопасност? Не можеше да даде готов отговор, но знаеше едно — че никога нямаше да се скрие зад семейството си или зад работата. Вършеше каквото трябва, всичко се свеждаше до това. Постъпваше тъй, както бе правилно. И това бе достатъчно.

* * *

Харди все още придружаваше Глицки, когато лейтенантът се опита да получи подпис върху следващата си заповед. Днес дежурен съдия, който разглежда заповедите, бе съдия Лио Чоморо и това се оказа изключително лош късмет. Не желаеше да подпише заповед за обиск нито в дома, нито на работното място на Рос. Мургав, подстриган като канадска ливада, с квадратно лице на ацтекски вожд, в миналото Чоморо бе провалял немалко дни на Харди, а доста често и на Глицки. Но тук нямаше нищо лично, такъв бе законът.

— Повече няма да си сложа подписа на нито една заповед по този случай, където вероятната причина изтънява все повече и повече. През последните няколко дни с натиск, измами и какви ли не глупости бях заставен да издавам заповеди за всеки един, заедно с братята и сестрите му, който би могъл да има мотив да убие някого в болницата „Портола“. Онзи лекар, който мислехте, че го е извършил, миналата седмица, лейтенант, спомняте ли си? Или онази сестра, която едва ли не е отровила половината окръг. И после снощи Марлин ми казва, че и секретарят имал мотив.

— Това не е от моя кабинет. Аз…

Чоморо го прекъсна с предупредително вдигната ръка:

— Не ме интересува. Вероятна причина, лейтенант. Тези думички нещо да ви напомнят? Няма да подпиша заповед за обиск — който, бих ви напомнил, е драстично нарушение на правата на всеки един гражданин — докато не е налице вероятна причина, което означава някакво действително доказателство, че въпросното лице е било поне в същата часова зона, в която е било извършено престъплението, когато то е било извършено, и е оставило нещо след себе си, което може да докаже това.

Глицки преглътна гордостта си.

— Тъкмо това се надяваме да открием с разрешителното, Ваша чест.

— Но вие трябва да имате поне някакво доказателство, преди да ви се разреши да търсите още. Такива са правилата и ги знаете не по-зле от мен. А ако не ги знаете — Чоморо заплашително стрелна показалеца си като мълния към Харди, — обзалагам се, че вашият приятел адвокат тук е детайлно запознат с всички тънкости на наказателното съдопроизводство и съм сигурен, че с удоволствие ще ви опресни познанията. Да не говорим за факта, че споменатата страна на това заявление не е някой скитник без права и защита, а главният изпълнителен директор на един от основните контрактори на нашия град. Вие отивате твърде далеч, лейтенант, даже със самото си искане.

— Ваша чест! — Въпреки всичко Харди се надяваше, че съдията ще се опита да помогне. — Доктор Рос отговаря на най-основния въпрос при всяко разследване за убийство: cui bono, кому е изгодно. Той не само получава заплатата и поста на господин Маркъм…

Чоморо не избухна, но приключи разговора.

— Не се опитвайте да ме учите на право, господин Харди. Или, както е в случая, на фантазиите на някакъв автор на мистерии за причините за всички убийства. Знам всичко за cui bono и ако сте стигнали дотам да вярвате, че една подхвърлена юридическа фраза на латински може да мине за доказателство пред този съд, бих ви посъветвал по-скоро да си потърсите друга сфера на изява. Ясно ли се изразявам? И за двамата? — Съдията вече бе откровено вбесен, последните остатъци от търпението му се изчерпаха. — Намерете още или заповед няма! И това е окончателно!

* * *

— Иска ми се да не беше съдия. — По някакъв магически начин фъстъците се бяха появили отново в чекмеджето на бюрото на Глицки и Харди вече бе натрупал малка купчинка люспи. — Иде ми да го убия.

— Не се оставяй това, че е съдия, да те спре. Убийството на съдия не е по-лошо от убийството на който и да е друг гражданин. Ако твърдо си решил, бих казал: Давай! В края на краищата аз съм шеф на отдел „Убийства“. Обзалагам се, че мога да покрия повечето от доказателствата. Само че ние това вече го направихме даже без да се опитваме. А представи си, че си го поставим за цел — бих могъл да ги изгубя всичките. И нали чу Негова чест — няма доказателства, няма заповед. Може даже да не се стигне дотам да те арестувам. Макар че не искам да пропускам този момент. Може би бих могъл да те арестувам, а после да те пусна поради липса на доказателства.

Харди обели още една люспа и хвърли фъстъка в устата си.

— Това е най-дългата свързана поредица от думи, която някога си успявал да сглобиш.

— Когато бях в гимназията, казвах онази реч от „Юлий Цезар“: „Приятели, римляни, сънародници…“. Там има много повече думи.

— Но не ти си ги измислил. Има разлика.

Глицки сви рамене.

— Не е толкова голяма. Би се изненадал.

— Играл си Марк Антоний?

Той отново сви рамене.

— Училището бе либерално. На следващата година правихме „Отело“ и не ми разрешиха да го играя, защото бил чернокож.

— Обърна ли им внимание, че ти също си чернокож?

— Мислех, че могат да го видят и сами. Но изглежда го бяха забелязали.

— Значи си бил дискриминиран?

— Сигурно. Не може току-така всички други да са били по-добри от мен за ролята.

— Пепел ти на езика. Ако не си получил ролята и си чернокож, значи това е причината. Не се задълбавай. Истината ще те направи свободен. От колко време живееш в Сан Франциско всъщност, че трябва аз да ти казвам правилата? Обзалагам се, че дори след цялото това време би могъл да съдиш някого за нанесените ти страдания и да забогатееш. Аз ще ти подготвя документите и може би също ще забогатея. Сигурен съм, че щеше да бъдеш страхотен Отело.

— А в първата студентска година не ми дадоха ролята на Шайлок, макар че съм половин евреин.

Харди изцъка.

— Нищо чудно, че си станал полицай. За да се бориш с несправедливостта.

— Така е — потвърди Глицки, напълно спокоен. — Или затова, или защото момичетата си падат по униформата.

— Вашето училище е поставяло много Шекспир.

Глицки бавно се наслади на един фъстък.

— Това беше друга епоха — съгласи се той. — Доброто старо време.

35

Раджан Бутан сграбчи телефонната слушалка, като че ли животът му зависеше от това. Той седеше на малката квадратна маса в кухнята си, която използваше за ядене и четене, за подреждане на пъзели и за игра на бридж. Тази вечер масата бе празна, с изключение на една стъклена чаша, пълна с чешмяна вода, подготвена от него като средство срещу жаждата, която знаеше, че ще застраши да задуши думите му, щом започне да говори.

Откакто Чатърджи бе умряла, той постоянно намаляваше и отрязваше онези повърхностни неща, с които повечето хора живееха и които даже смятаха за необходими. Сега простотата на живота му бе монашеска.

Двустайният апартамент — ателие, където живееше, се намираше на пресечката на „Коул“ и „Фредерик“, откъдето до „Портола“ лесно се стигаше пеш. Той се състоеше от малка тъмна спалня и незначително по-голяма — макар че никой не би я нарекъл голяма — кухня. Единственият вход към жилището бе единична врата без никакво подобие на антре. Самата ѝ рамка бе подравнена с външната мазилка и почти не се забелязваше. Боядисана с напукана и лющеща се червена боя и очевидно прикачена отнемайкъде отстрани на четириетажната жилищна сграда, самата врата можеше да се изтълкува като илюзионистка творба на талантлив художник с чувство за хумор. Поради наклона на улицата по-голямата част от жилището беше фактически под равнището на земята и това го правеше постоянно студено, мрачно и влажно.

Раджан не обръщаше внимание на това.

Контролът върху наемите означаваше, че поне още няколко години жилището щеше да бъде под седемстотин долара. Имаше котлон, на който да си готви ориза и къри соса към него. Водопроводната инсталация всъщност бе много добра. Имаше постоянно топла вода в кухнята и душкабината. Тоалетната беше с казанче. Малкият хладилник, мушнат под облицования с пластмаса плот на сляпата предна стена, побираше достатъчно зеленчуци, за да изкара седмица, понякога повече. Преносимата печка помагаше сутрин.

Сега, когато първият звън проехтя от телефона, той вдигна глава към единствения прозорец, покрит с пожълтяло перде от муселин. Навън нямаше да се стъмни още около час, но сянката, хвърлена от сградата, където живееше, вече беше потопила улицата в сумрак. Една двойка мина край него, смеейки се, и той различи очертанията на краката им. На това място долният край на прозореца бе не повече от половин метър над тротоара.

Мускулите около устата му потрепнаха, може би от нерви, а може би от някакъв спомен на сетивата за нещо, което е било усмивка. Мъничко движение по пластмасовия плот привлече погледа му — една хлебарка пресичаше шахматната дъска. Повече от година вече той си доставяше удоволствие с една игра с помощта на пощата, с бащата на Чатърджи в Делхи. Помисли си, че след още два хода — може би по-малко от месец, ще може да наложи пат, макар от доста време да изглеждаше, че май ще бъде матиран. Вярваше, че патът е много по̀ за предпочитане пред загубата — онези, които не бяха съгласни с него, не разбираха играта, смяташе той.

Телефонът иззвъня отново. Раджан прокара другата си ръка по разнообразните шарки на масата, която бе единственото му разточителство. Винаги бе обичал дървото — той и Чатърджи бяха обзавели апартамента си предимно с тик от скандинавските фирмени магазини. Евтина и трайна мебел, той я обичаше заради лекотата, заради усещането, заради шарките. Използваха за лакиране масло от сандалово дърво и той още можеше да усети дъха му понякога, когато медитираше.

Но с годините се бе променил и тази маса бе доста по-различна — бе маса за игра, от някакво смесено тъмно дърво, подредено като паркет. От всяка страна имаше вградено чекмедже в десния ъгъл, което играчите можеха да издърпат и да поставят там питиетата си. Канеше своята група за бридж веднъж на четири седмици и другите трима мъже се възхищаваха на строгия, прост и удобен дизайн.

— Ало! Домът на Рос.

— Ало! Моля ви, вкъщи ли си е доктор Малачи Рос?

— Може ли да му предам кой се обажда?

— Казвам се Раджан Бутан. Може да не ме познава, но моля ви, кажете му, че работя като сестра в болницата „Портола“, в интензивното отделение. Навярно ще си спомни името. Много е важно да говорим.

— Един момент, моля.

Ново изчакване. Раджан затвори очи и се опита да наложи на съзнанието си спокойно състояние. Не биваше, никак не биваше да звучи изплашен или нервен. Той просто предаваше една информация и едно предложение. Поизправи се на стола си. Вдиша дълго и дълбоко, поемайки дъха в центъра на тялото си, остави го вътре, докато се затопли и после бавно го издиша. Отпи глътка вода, преглътна, поизкашля се.

— Доктор Рос слуша. Кой се обажда, моля?

— Доктор Рос, аз съм Раджан Бутан от болницата „Портола“. Може би си спомняте, бях в интензивното отделение с доктор Кенсинг, когато господин Маркъм почина. Извинете, че ви безпокоя у дома.

— Откъде имате домашния ми телефон? — попита той. — Номерът не е вписан в указателя.

— Може да се намери, ако е нужно. Ако човек знае къде да търси.

След кратко мълчание Рос заговори, донякъде предпазливо.

— Добре. С какво мога да ви бъда полезен? Казали сте на прислужницата, че е спешно.

Раджан се присегна отново към водата и бързо отпи.

— Ето какво. Трябва да говоря с вас откровено. Там, където се намирате, можете ли да говорите свободно?

Тонът на Рос бе на самия ръб на агресивността.

— За какво става дума?

— Има нещо, което трябва да обсъдим.

— Точно това правим сега, но се боя, че нямам прекалено много време. Съпругата ми и аз излизаме след няколко минути. Ако може да изчака…

— Не! Съжалявам, но не може. Трябва да стане сега или ще говоря сам с полицията.

След кратка пауза Рос каза:

— Само минутка. — Раджан чу стъпките му да се отдалечават, една врата се затвори, стъпките се върнаха. — Добре, слушам. Но бъдете кратък.

— Както може би знаете, полицията сега разследва няколкото починали пациенти в интензивното, за които смята, че са убити.

— Разбира се, че знам за това. Аз управлявам компанията. Следя внимателно случая, но той няма нищо общо лично с мен.

— Страхувам се обаче, че има общо с мен, докторе. От полицията неведнъж разговаряха с мен. Аз съм единственият от сестрите, който е бил на смяна, когато са умрели няколко от хората. Мисля, че ще решат, че аз съм ги убил.

Той слушаше, докато Рос си пое няколко пъти дъх. После чу:

— Ако сте го извършили, не очаквайте съчувствие от мен.

— Не, не бих очаквал това. Не повече, отколкото бихте го получили от мен, ако ви обвинят за убийството на господин Маркъм или другите.

Този път паузата продължи няколко секунди.

— Какво говорите?

— Мисля, че разбирате какво говоря. Нямаше все още да разговаряме, ако не разбирате. Видях ви.

— Видели сте ме какво? Не разбирам за какво говорите.

— Моля ви, докторе, моля. — Раджан чувстваше как гърлото го стяга и се присегна към водата. — Няма нужда да губим време за отрицания. Нямаме време. Вместо това имам едно предложение за вас.

— Така ли? Колко забавно. Вие очевидно имате доста пъргав ум, господин Бутан. Е, любопитен съм да чуя какво е, макар че предпоставката ви е непоправимо сбъркана.

— Ако е така, ще разберем. Моята мисъл е само следната: може би си спомняте деня след Коледа, преди четири месеца, когато се отбихте в интензивното? Напомня ли ви това все още нещо? Аз бях тогава на смяна и имаше една пациентка на име Шърли Уотръс.

— И полицията смята, че вие сте я убили? Това ли е?

Раджан пренебрегна въпроса.

— Вие бяхте там с мен. Аз си водя дневник, но също и си спомням. Вие и аз имахме приятен разговор за работата по време на празниците. Хората не обичат това, но то в много отношения е за предпочитане пред семейните задължения и повишените очаквания. Може би си спомняте?

— Може и да си спомням, но какво от това? Било е денят след Коледа? Не си спомням този ден.

— Но би трябвало, разбирате ли?

— Затварям вече — каза Рос.

Но не затвори и Раджан продължи:

— Аз дори не осъзнах какво вършите, разбира се. А после полицаите ми казаха имената на някои от другите. И си дадох сметка, че сте били там при всичките, и какво сте направили. Чувствам се като глупак, наистина. Може би винаги съм знаел, но как би могъл човек на моето място дори да допусне, че вие извършвате… това, което извършвахте. Аз, който дори не съм лекар. И кой би могъл да каже, че не е редно да се освобождават тези хора от болката, дори и да бях сигурен? Никой даже не подлагаше на съмнение тези смъртни случаи преди и как бих могъл аз да обвиня вас, когато всички други приемаха тези неща за нормални? — Насеченият тон на Раджан се ускоряваше и той се застави да забави речта си. — После, като ви видях при системата на господин Маркъм, отново си помислих, че може би греша. Не исках да зная. Прекалено се страхувах, за да кажа нещо. После се страхувах, че не съм казал нищо по-рано. Но сега се страхувам най-много, защото знам, че ако аз ви обвиня, вие ще обвините мен. Но аз не съм бил в болницата при всички тези убийства, а знам, че вие трябва да сте били, защото вие ги извършихте.

Бе стигнал до края. Затвори очи, за да има сила да довърши.

— Така че, моля ви, докторе. Моля ви. Трябва да кажете на полицията, че съм бил с вас, когато тези хора са умрели. Вие ще бъдете моето алиби. И, разбира се, аз ще бъда вашето.

— Сериозно ли говорите? — Тонът на Рос беше груб, изпълнен с недоверие и даже гняв.

Но той все още беше на телефона. Раджан беше виждал подобна заплашителна, но куха арогантност у победените на бридж турнири и дори на шах, когато всъщност им беше ясно, че всичко е изгубено.

— Вашата наглост ме удивлява, господин Бутан. Сигурен ли сте, че това е всичко, което искате?

— Не, не е всичко. Боя се, че скоро ще трябва да напусна страната. Така че ще ми трябват също петдесет хиляди долара, моля. Тази вечер. В брой.

* * *

Паниката беше коварно нещо.

Рос беше дълбоко убеден, че характерна черта на мъдростта е да не се предприемат отчаяни действия. Големият му талант бе, мислеше си той понякога, че умее да разпознава отчаянието у другите.

Нещо спешно в службата, обясни той на Нанси. Нещо, свързано с финансовата ревизия. Да, даже в петък вечер. Тези хора работеха постоянно. Трябвало да отиде, но ще се реваншира. Да предаде извиненията му на семейство Съливан — за да се компенсира за отлагането на уговорената вечеря в последната минута, може би ще ги вземат със самолета до Тахо другия уикенд.

В кабинета си, зад заключената врата, той издърпваше десетата жалка тънка пачка банкноти от сейфа си. Този човек, Бутан… Рос поклати глава, почти усмихвайки се на неговата наивност. Петдесет хиляди долара за онова, което знаеше? Това беше другият проблем с повечето хора — много малко от тях имаха някакво понятие за стойност. Ако Рос бе на негово място, сумата щеше да бъде десет пъти по-голяма и цената пак щеше да бъде изгодна. Но може би Бутан наистина бе прозорлив. Ако обвинеше Рос, Рос наистина щеше да обвини него, но това щеше да доведе до неудобни въпроси защо не е проговорил по-рано. Само за момент той застана неподвижен, опитвайки се да си спомни. Беше останал сам в стаята. Сигурен беше. Бутан не се бе появил, преди да приключи. Би ли могъл наистина да го види от залата? Да го види, без да бъде видян?

Не че това щеше да има някакво значение. Не можеше да рискува Бутан да изпадне в паника и да проговори пред полицията, въпреки че му е платено. Или да не изпадне в паника и да реши, че му трябват още пари. Или просто да направи нещо глупаво и да издаде и двамата.

А ако Бутан блъфираше, ако наистина не бе видял ясно Рос при системата? Толкова по-зле за него. Той наистина предостави чудесна възможност да се разреши този все по-заплетен проблем.

Банкнотите щяха да бъдат обратно тук утре сутринта, но щеше да му липсва онова, което наричаше „своя Джеймс-Бондовски пистолет“. Имаше някакво очарование във валтера, който баща му бе открил една вечер в канавка в центъра и по-късно му го бе подарил. Рос обичаше тайното греховно чувство, което оръжието му даваше, тръпката на личната власт.

* * *

Карла сама си бе навлякла всичко. Зная какви ги вършиш, бе му казала тя в болницата онази сутрин. Той бе почти сигурен, че тя има предвид втория му източник на доходи, комисионите. Но можеше да е и другото, пациентите. Имаше усещането, че Тим някак си се доближава до това. Проверяваше датите на отбиванията му в болницата. Задаваше въпроси, които сигурно му се струваха проницателни.

Произшествието бе хвърлило Карла в паника. А под паниката се криеше безумно, неотклонимо решение. Не можеше да сбърка истеричния момент в нейния самоконтрол, когато я бе доближил в коридора пред интензивното. Да види съпруга си смачкан, интубиран, в безсъзнание — това бе я извадило от релси. Рос се приближи до нея, готов да я прегърне успокоително и да ѝ поднесе баналностите — да се държи и да се подкрепят един друг. Но когато тя се обърна трескаво към него, в очите ѝ се четеше безумие и отчаяние.

— Не смей да ме оскърбяваш с престореното си съчувствие.

— Карла? Какво има?

— Каквото и да стане тук, вече нямаш нищо общо с нас, Мал, както и с всичко тук. Мислиш, че това ще те освободи, нали? Мислиш, че ще е краят на всичко?

Той опита отново да постави утешително ръката си върху нейната.

— Не ме докосвай! Ти не си наш приятел. Не можеш повече да ме заблудиш. Не си приятел на Тим и никога не си бил. Мислиш ли, че не ми е казал какви ги вършиш? Е, сега знам и няма да забравя. Каквото и да стане с него — каквото и да стане! — обещавам ти, аз ще те проваля. Това е, което той искаше, и това щеше да направи, за да спаси компанията от всичко, което ти стори, за да я разрушиш. И дори то да е последното нещо, което ще направя, ще се постарая това да стане.

— Карла, моля те. Разстроена си. Не се чуваш какво говориш.

Но тя бе продължила, подписвайки собствената си смъртна присъда.

— Даже ако Тим не оживее, ще съм задължена пред паметта му да отнеса нещата до борда. А и до полицията.

Какво си мислеше тя след тази откровена заплаха — че той няма да действа? Би ли могла да си представи, че той няма да вземе мерки? Ако не действаше бързо, смело и безмилостно, с него бе свършено.

Разбирайки това и знаейки какво му предстои да направи, Рос първо трябваше да я обезоръжи. Хвана здраво ръцете ѝ в своите. Сега се гледаха очи в очи.

— Карла. Най-напред нека да минем през това. Нека да изкараме Тим оттук. Правил съм грешки и съжалявам за тях. Но всички грешим. Обещавам ти, че ще изясним нещата. Ако трябва да напусна, така да е. Но никога не казвай, че това има нещо общо с нашето приятелство. Него нищо не може да го наруши. То е завинаги.

* * *

Планът се бе представил от само себе си в пълен вид. Калият нямаше да остави следа, а болничните аутопсии бяха безнадеждно калпави. Ако съдебният лекар не бе аутопсирал Тим — а Рос никога не бе предвиждал това — целият план щеше да проработи. Разбираше, че ако успее да представи нещата така, че Карла е била достатъчно разстроена, за да убие себе си и децата си, полицията даже няма да търси убиец. Реши да използва пистолета, който Тим държеше в кабинета си у дома.

* * *

Когато стигна до къщата, светлините на горния етаж бяха загасени. Искаше децата да са заспали, за да не се налага да ги вижда. Тази част щеше да свърши на тъмно. Нямаше да почувстват нищо, да заподозрат нищо. Щяха да спят.

Но Карла стоеше на вратата и отначало не искаше да му отвори.

— Няма за какво да говорим, Мал. Всички сме изтощени и на края на силите си. Можем да се срещнем утре.

Той обаче бе надделял.

— Моля те, Карла. Знам, че Тим сигурно ти е казал някои неща, но ние ги изглаждахме, както винаги сме правили. Обичах го. Трябва да ти обясня. Ти трябва да разбереш.

— Няма какво да разбирам.

— Тогава искам поне да ми простиш.

И тя бе направила една последна пауза. После свали веригата на входната врата. Когато влезе, той извади валтера от джоба си и ѝ каза, че трябва да отидат тихо до вътрешността на къщата.

* * *

Сега щеше да го направи отново. Вече имаше опит. Трябваше да изглежда като самоубийство. Трябваше да изглежда така, сякаш Бутан е разбрал, че полицията е по следите му за всички убийства в „Портола“, включително на Маркъм, и е предпочел да се измъкне като страхливец. Това щеше да сложи край на всички разследвания.

Трябваше също да е сигурен, че никой няма да чуе изстрела, който той предполагаше, че ще бъде по-шумен с валтера, отколкото с 22-милиметровия пистолет на Тим.

Най-напред трябваше да отклони вниманието на Бутан, после да използва хлороформ, за да го зашемети. Само че той щеше да остане в организма му достатъчно дълго, за да бъде открит. Може би етер? Имаше етер в медицинската си чанта тук, под ръка. Това също щеше да свърши работа. И, разбира се, можеше просто да го застреля, като че ли е било опит за грабеж или нещо такова. Но самоубийството беше далеч по̀ за предпочитане. Щеше да размисли по вариантите, докато шофира дотам, а след това — да изиграе нещата по усет.

Бутан очевидно мислеше, че от полицията ще дойдат да го арестуват всеки момент. Затова искаше петдесет хиляди долара тази вечер. Бе отчаян и поради отчаянието си бе обречен да постъпи глупаво, да вземе опасни решения.

* * *

Точно като Тим например. Не можеше да забрави Тим. Като си помисли, че и двамата се бяха блъскали, за да завъртят бизнеса си и бяха имали толкова много възможности да трупат пари под масата — много по-дребни суми, отколкото сега, разбира се, и повечето в местни валути и подаръци: уикендите в Напа или Мексико, хубавите вина, компаньонките от време на време на конгресните коктейли, когато съпругите не успяваха да дойдат. Тим с готовност се бе поддавал на тези изкушения наравно с него. Но първото твърдо парично заплащане го беше стреснало. Това, смяташе той, не е редно. Докато за Рос то не бе по-различно от онова, което бяха вършили. Всъщност, бе по-добро.

Но Тим, този глупак, винаги искаше да вярва, че някъде дълбоко в себе си е по същество честен и добър човек. Оттук и цялото мъчение, на което се бе подложил заради желанието си да прекара безспорно сексапилната Ан Кенсинг. Рос не можеше да повярва, че тоя човек едва не си съсипа живота за нещо, което следваше да бъде най-много една игрива авантюра. Но не, той бе „влюбен“, каквото и да означаваше това. Глупаво, глупаво. Но не толкова глупаво, както да си позволи да повярва, че само защото Тим е решил да не взема нечии мръсни пари, Рос щеше да стори същото. Да, наистина, Тим бе преживял своята малка криза на съвестта още преди толкова години и бе дошъл при Рос да му каже, че трябва да спрат — не само защото това застрашава здравето на пациентите и компанията, но и защото не е редно. И Рос се бе престорил, че се съгласява. И защо не? Защо да обременява този праведен идиот? Защо да разделя парите с някой, който не ги иска? Рос знаеше, че в действителност не причинява някаква истинска вреда на пациентите, като взема отвратителните пари от лекарствата. Ако Тим беше по-щастлив, живеейки с илюзията, че Рос е открил Бога с него, той щеше да го остави да се радва на фантазията си.

Но по-късно, даже докато изневеряваше на жена си, Тим разкри блестящо замислените фалшиви сметки на Рос и не можеше да повярва, че отдавнашният му партньор и медицински директор продължава да лъже. И да взема комисиони. От цвилещата му праведност на Рос просто му се повдигаше.

Какъв лицемер беше Тим! Да идва при Рос, чупейки ръце в отчаяние — какво да правя? Какво да правя? Вниманието му било привлечено и така нататък, и така нататък. Нима Рос не разбирал, бе го попитал Тим. Бил пресякъл чертата и сега Тим трябвало да направи нещо, сега трябвало да предприеме нещо. А конфликтът го разкъсвал — Рос му бил приятел от толкова отдавна. Семействата им, дрън-дрън-дрън.

Но даже пред лицето на тази пряка заплака Рос бе останал спокоен и бе заявил на Тим, че ако се чувства задължен да го обвини публично в престъпно поведение, Рос няма да има друг избор, освен също да го посочи с пръст. Тогава и двамата биха били съсипани и кой би имал полза от това?

Пат.

Но разбираше, че Тим е бомба със закъснител. Рано или късно щеше да повдигне въпроса отново и Рос отново щеше да го парира — същото беше с Ан и Карла, и отново Ан, и отново Карла. Но Рос не смяташе да изпада в паника. Щеше спокойно да изчака, докато Тим се лута насам-натам, и ако нещо не се промени, както често ставаше, тогава на Рос в крайна сметка щеше да се наложи да намери траен изход, трайно решение.

И тогава изведнъж Тим му бе поднесен, на ръба на смъртта, и бе нужно само едно тласкане, което никой никога нямаше да види, за да го изпрати там.

* * *

Целуна Нанси на вратата и каза на децата да слушат. Излязъл на автомобилната алея, той спонтанно реши да вземе старата тойота. Адресът на Бутан беше в „Хейт“ и не искаше да кара някоя от хубавите коли, която само би била магнит за вандалите. Старата зелена таратайка щеше да го откара дотам, без да привлича ничие внимание, а тъкмо това изискваше ситуацията.

Като хвърли чантата на седалката до себе си, навлезе в движението и нагласи огледалото срещу лъчите на слънцето, което пробиваше тънки слой облаци над хоризонта и обливаше улицата в златиста светлина.

36

Когато Рос мина с колата покрай жилището, вратата отначало го стъписа. Къде живееше този човек? Ако се съдеше само по вратата и прозореца долу, почти на равнището на тротоара, апартаментът не изглеждаше по-голям от килер. Нямаше достатъчно място да погълне звука от изстрела. За щастие нямаше и фоайе. Можеше просто да почука и да влезе, да се погрижи да свърши работата и после да излезе с относителна безнаказаност. Въпреки всичко сърцето му тупаше силно, както когато бе отишъл да види Карла. Това бе необходима работа, но не можеше да потисне прилива на адреналин.

Накрая паркира пресечка и половина по-надолу, от другата страна на улицата, в последните минути на дневната светлина. Опита се да си представи Раджан Бутан. Сигурно го е срещал десетки пъти в болницата, разбира се, но не бе обръщал кой знае колко внимание, ако изобщо го бе забелязвал. Доколкото имаше някакво впечатление от него, то бе за кротък мъж с доста слаба фигура. Ако бе така, Рос лесно щеше да се справи с него, стига да запази елемента на изненада.

Но какво щеше да направи с етера? Раджан, като медицински работник, несъмнено познаваше много точно миризмата и би могъл да я долови веднага щом отвори вратата, ако Рос вече е излял шишенцето върху марлята и я е мушнал в джоба на сакото си. И как щеше да се промъкне зад него? Това изглеждаше решаващо.

Каза си, че не трябва да бърза. Обаждането бе преди не повече от час, след това Рос бе измънкал нещо, че петдесет хиляди долара е трудно да се намерят за толкова кратко време. Но Бутан не бе се поддал на това. Бе му казал да ги намери по някакъв начин и да дойде на адреса му до девет часа, иначе ще се обади на полицията.

Рос погледна отново часовника си. Беше осем без десет. Разполагаше с цялото време на света. Протегна ръце пред себе си и ги погледа известно време. Нямаше и следа от треперенето, което го бе измъчвало след случая с Тим, а после и след Карла.

Дори очакваше момента с известно нетърпение. Това планиране в последната минута бе даже малко като игра. Изглеждаше удивително колко лесно този човек му се бе предоставил. Едно телефонно обаждане, едно решително действие и с проблемите му щеше да бъде свършено.

И изведнъж, докато седеше там, както знаеше, че ще стане, както винаги ставаше, когато наистина бе нужно, решението му проблесна. Бе се опитвал да се прави на прекалено хитър. Няма да има нужда от етер, от изненада. Веднага, щом влезе, просто ще насочи пистолета и ще контролира събитията оттам нататък. Седнете, господин Бутан. Разтворете дланта си до слепоочието. Малко повече разстояние между пръстите, моля, за да мога да опра края на дулото точно до линията, където започва косата, където му е мястото. Благодаря. Довиждане.

Усмихвайки се на себе си, той извади бутилката етер от джоба си и я сложи заедно с марлята обратно в медицинската си чанта. Пистолетът бе в десния му джоб, малък и скрит. Пресегна се за куфарчето, отвори вратата и излезе на тротоара.

Навън вече бързо се стъмняваше. Иззад ниския прозорец идваше някаква светлина, но над вратата нямаше лампа, което бе добре. Спря и постоя неподвижен няколко секунди, после продължи нагоре до „Фредерик“, където уличката, по която бе тръгнал, завършваше. Прекоси откъм страната на Бутан. Сега от горния ъгъл можеше да види отвъд колата си, надолу по хълма, както и в двете посоки по пресичащата улица — „Фредерик“. Имаше няколко паркирани коли в двете посоки от едната и от другата страна на улицата, но не се виждаха никакви пешеходци.

Мина покрай прозореца веднъж, навеждайки се да хвърли поглед вътре. Бе закрит с евтина завеска, която прозираше, като се приближиш. И там вътре видя Бутан, чакащ сам до една маса. Спомни си го сега, с нищо незабележим човечец. Постоя още един миг до вратата, опивайки се от властта, която имаше.

Време бе.

* * *

Измина един дълъг час и малко отгоре. Раджан почувства, че малко остава да се разплаче от страх и тревожно очакване, когато чу почукването на вратата. Взе водата и отпи, за да може да е в състояние да говори, после остави чашата на масата, изтри ръцете си в крачолите на панталоните и каза:

— Влезте, моля, отворено е.

Почти очакваше Малачи Рос да изглежда някак си по-различен, но това бе същият човек, който бе идвал в болницата толкова често през последните две години. Висок и слаб, сдържан и властен, Рос излъчваше по коридорите на „Портола“ тиха, ужасяваща мощ. И още щом той мина през вратата, Раджан почувства тази физическа сила в стаята. Вътрешностите му се свиха и му се стори, че може би няма да успее. Че всичко това е една грешка. Че навярно няма да се справи.

Рос затвори вратата зад себе си и обгърна стаичката с пренебрежителен поглед.

— Тук ли живеете?

— Има още една стая — отвърна Раджан, сякаш оправдателно, и посочи към тъмната спалня през отворената врата. — Живея скромно.

— Личи си.

Рос още стоеше до вратата. Държеше куфарчето и Раджан посочи към него.

— Донесохте ли… — Гърлото му се стегна. — … парите?

— Това? — Вдигайки куфарчето, мъжът сякаш почти се забавляваше, което Раджан просто не можеше да си представи. — И колко трябваше да бъдат?

Разбираше, че Рос си играе с него, но не знаеше правилата на тази игра.

— Петдесет хиляди долара.

— И аз ви ги давам заради какво? Може ли да поосвежите паметта ми?

— Няма значение. Знаете защо. Затова сте дошли тук.

— Може и да не е затова обаче. Може да не е по причината, за която си мислите.

Очите на Раджан зашариха по стените на стаята. Пресегна се отново към водата и бързо отпи.

Рос прекоси стаята с две крачки и издърпа стол изпод масата.

— Изглеждате неспокоен, Раджан. Неспокоен ли сте?

— Малко, да.

— Не е съвсем същото, като да заплашвате по телефона, нали? Вие и аз тук заедно, един срещу друг?

Рос постави куфарчето между двамата, по средата на масата.

Бутан се опита да отговори, но не му дойдоха никакви думи. Бързо наведе глава надолу и се опита да преглътне. Когато вдигна поглед, Рос държеше в дясната си ръка пистолет, насочен към сърцето му.

— О, майко божия! — прошепна той едва доловимо.

Рос продължаваше да говори със същия нехаен тон.

— Знаете ли какво намирам за съвършено иронично в тази ситуация? Интересно ли ви е да научите? Мисля, че ще ви е интересно.

Раджан успя само да кимне. Очите му не се отделяха от оръжието. Рос продължаваше да бъбри почти закачливо:

— Защото, виждате ли, забавното е, че се страхувате да не би полицията да ви арестува заради всички онези бедни болни души в „Портола“, които според тях сте убили. И искате да избягате, нали така? Защото всъщност няма как да се защитите, освен да казвате, че не сте го направили. Представете си. Аз съм първият, който ще признае, че това изглежда много лошо за вас и не ви обвинявам, наистина. Но ще ви кажа нещо. Искате ли да го чуете?

— Да. Какво е то?

— Мисля, че ще помогнете на полицията да разкрие този случай, Раджан. Всъщност, сигурен съм.

— Но защо? Аз нищо няма да кажа. Каква причина мога да имам да проговоря?

— Обзалагам се, че можете да се досетите, Раджан. Отговорът е, че няма да има нужда да казвате нищо. Но голямата ирония е, че след тази вечер, след като се самоубиете, всички ще знаят, че не само сте убили онези пациенти — всички онези бедни пациенти, които ни струваха хиляди долари на ден — но че също така сте убили Тим Маркъм и семейството му.

— Вземете си парите. — Гласът на Раджан отекна в малкото помещение. — Оръжие! Няма нужда да използвате оръжие!

Рос бутна стола си назад и започна да се изправя.

* * *

— Не мърдай! Полиция! Пусни оръжието! — Глицки изскочи от тъмното и застана на входа на спалнята, стискайки своя пистолет в изпънатите си напред ръце. — Пусни го!

Рос замръзна за миг, обърна глава, после бавно смъкна ръцете си до масата. На сантиметър от повърхността ѝ той пусна пистолета, който глухо тупна върху дървото.

— Добре, сега го бутни на пода. Чак долу.

Рос не сваляше поглед от оръжието, насочено към него. Все още държеше ръцете си там, където бе пуснал пистолета си на масата, и протегна дясната си ръка, като че за да го бутне на пода.

Глицки видя движението му и може би не го разчете правилно или пък смъкна гарда си за миг и позволи посоката на собствения му пистолет да се отклони с няколко сантиметра.

Рос замахна с бързината на нападаща змия. Той грабна куфарчето и яростно го хвърли в лицето на Глицки. Лейтенантът стреля — страхотна експлозия в малката стая — и пръсна куфарчето, което го удари, изби пистолета от ръката му и разпиля пачки пари по пода. Парчета от мазилката на стената отзад се изсипаха върху пластмасовия плот.

Още една експлозия и още мазилка.

— Не мърдай! — Рос отново държеше в ръце своя пистолет и бе стрелял в пода, където Глицки се пресягаше за оръжието си. — Изправи се и го ритни насам, веднага!

Раджан се бе свил в ъгъла до хладилника. Рос му хвърли един поглед, каза му също да се изправи, после махна на Глицки да мръдне от вратата и да влезе в самата кухня. Медицинският директор дишаше тежко, но погледът му бе ясен и фокусиран. Сега държеше по един пистолет във всяка ръка. Устните му се извиха в тънка полуусмивка.

— Вие, момчета, ми скроихте номер — каза той. — Впечатлен съм. Особено от тебе, Раджан, добра работа. — Но след това устните му се свиха злобно и решително. — Обаче ми е ясно какво ще стане тук сега. Ти! Полицая! Дошъл си тук да арестуваш господин Бутан, а той е решил, че няма да се предаде без бой, така че изглежда тук ще има престрелка, в крайна сметка. И за съжаление никой от вас няма да оживее.

* * *

Притиснат там, където бе през цялото време, изправен зад стената в тъмната спалня, Харди нямаше избор. По никакъв начин не можеше да предвиди кога Рос ще отправи първия изстрел по единия или по двамата. Трябваше да действа първи — и бързо.

Ключът за осветлението беше до вратата, точно където бе той. Пресегна се и щракна ключа, потапяйки апартамента в пълен мрак.

И, както му се стори, незабавно — и в оглушителен тътен. Той се смъкна на пода и преброи четири изстрела в невероятна последователност, като че ли сливащи се в един, докато трае ударът на сърцето. После онзи звук, който свива сърцето и не оставя съмнение: когато едно тяло се сблъсква с друго и му изкарва въздуха — Хъъъъ! — удар в нещо неподвижно, придружен от трясъка на строшени неща. Още един експлозивен изстрел, после още борба и един последен удар, глух бумтящ звук, и гласът на Глицки, почти неузнаваем, но отчетливо негов, който крещи:

— Лампите, Диз, лампите!

Които той успя да щракне тъкмо навреме, за да се отвори с трясък външната врата и фигурата на Брако да се появи в нея с пистолет в протегнатите ръце. Изгасването и светването на лампите бе сигналът, който бяха договорили за подкрепление. После Брако нахълта в стаята, Фиск зад него, също вдигнал пистолет. Харди се бе облегнал с напълно изчерпан адреналин на рамката на вратата към спалнята.

Раджан Бутан бе все още свит в ъгъла си, плачеше тихо, с глава, клюмнала на коленете. Глицки, с пистолет във всяка ръка, се бе изправил на крака, и стоеше, олюлявайки се, над проснатата фигура на Малачи Рос, който кървеше от носа и устата. Като се обърна, Глицки подаде на Брако двата пистолета с дръжките напред.

После неловко отстъпи половин крачка назад и залитна, като че ли загубил равновесие. Харди направи крачка към него.

— Ейб, добре ли…?

Глицки се обърна към него и отвори уста да заговори, но излезе само струйка кръв, която очерта линията на белега му, преди да се строполи отново на пода.

37

Джефри Елийт

„Градът говори“

Трагичната смърт на шефа на отдел „Убийства“ на Сан Франциско лейтенант Ейбрахам Глицки отбелязва последна тъжна глава от сагата на медицинска група „Парнас“ и нейните усилия да се задържи на повърхността без оглед какво струва това на нейните абонати и на обществеността. Глицки (на 53 години) прекара целия си трудов живот — всичките трийсет години — в служба на града. През цялото време, половината от което прекарано в отдел „Убийства“, той работеше почти неспирно в подземния свят на града, разпитваше свидетели, често враждебно настроени, арестуваше отчаяни убийци, които не биха се колебали да убият отново. Професионалната му среда беше пълна с насилие, наркотици и незачитане на обществото и дори на човешкия живот. И все пак най-голямата гордост на този дълбоко скромен човек бе, че никога не е вадил пистолета си, воден от гняв.

Снощи за първи път това му се наложи. И това го уби.

Той не се занимаваше с някои от онези случаи, които полицията на шега нарича „без човешко присъствие“, при които всички замесени — било то замесени или заподозрени — вече имат сериозно криминално досие. Всъщност убиецът му е класически високопоставен бизнесмен, който бе обект на една неотдавнашна колонка на тези страници — главният изпълнителен директор на „Парнас здраве“ доктор Малачи Рос. Разследването на Глицки, започнало със смъртта на Тим Маркъм, предшественика на Рос, в интензивното отделение на болницата „Портола“, се разрасна и обхвана убийството на семейството на Маркъм, а по-късно, най-неочаквано — и на няколко други неизлечимо болни пациенти в „Портола“ в продължение на последната година и нещо. Доктор Рос понастоящем е арестуван като предполагаем убиец на всички тези хора, както и на лейтенант Глицки.

Глицки бе личен приятел на пишещия тези редове. Той не пиеше и не псуваше. Обичаше футбола, музиката и книгите. Имаше тънко чувство за хумор и остър ум, допълнен от широка осведоменост. Зад грижливо поддържания, понякога сплашващ външен вид се криеше душа, способна на състрадание към приятелите и семействата на жертвите, твърд и все пак толерантен ръководител на колегите си от отдела и образец на честност и почтеност в правната общност. Полуевреин и получернокож, той добре съзнаваше болката от дискриминацията и все пак това не се проявяваше нито в преценките му, нито във всеотдайността му към изрядната работа. Отнасяше се към всеки един по един и същ начин — честно. Заслужено се гордееше с работата, която вършеше. Болката от липсата му ще бъде голяма.

Опечалените роднини са баща му Нат, тримата му сина Айзък, Джейкъб и Орел, съпругата му Трея Гент и заварената му дъщеря Лорейн. Погребалната служба ще се състои…

Телефонът откъсна Елиът от думите му.

Уморените му очи прегледаха няколко абзаца нагоре и той си даде сметка, че написаното далеч не е достатъчно. Не беше уловил какъв беше Глицки, неговата същност, силата, която бе вдъхвал на хората, които бе познавал. Погледна часовника си — бе почти един сутринта. Имаше още час до крайния срок да предаде този текст вместо текста за рубриката, който бе написал следобеда. Вероятно би могъл да допълни написаното с една-две живи случки, може би една снимка, ако имаха фотография на Глицки с нещо, напомнящо усмивка — много малко вероятно, той знаеше — изобщо нещо, което да го представи по-човешки. Телефонът иззвъня втори път — да не вдигне слушалката нямаше да помогне, нямаше да промени нещата в една или друга посока. Той я грабна — беше Харди.

— Какво става?

* * *

На следващата сутрин, вторник, Харди седеше в заседателната зала на полицейския комисар, срещу мястото на Марлин Аш на подиума. Повдигна глава, видя облаците, трупащи се навън, и те му се сториха някак си подходящи. Пролетта щеше да бъде студена, може би ги чакаше и хладно лято. След края на учебната година смяташе да си вземе два месеца отпуск, да наеме каравана с Франи и децата и да направят едно пътешествие чак до Аляска и обратно, като нощуват на къмпинг. Щеше да лови риба, да предприема походи и да посвети малко време на себе си, защото човек никога не знае колко още му остава. Нещата можеха да свършват и внезапно. Трябваше да се замисли за това, да предприеме нещо във връзка с това.

— Извинете. Бихте ли повторили въпроса?

— Събитията, които доведоха до присъствието на лейтенант Глицки в квартирата на господин Бутан.

— Ясно. — Говореше, обърнат право към членовете на големия съдебен състав, събрани пред него. — Както казах, и както госпожа Аш поясни, работех независимо, но с една успоредна уговорка с областния прокурор, по някои елементи от убийствата в „Портола“. Получих достъп до документи, написани от господин Маркъм, и като ги проучвах, помолих лейтенант Глицки да се присъедини към мен. В течение на предобеда разговаряхме с Майк Андреоти, администратора в „Портола“, и след това с юрисконсулта на „Парнас“ Патрик Фоли. Лейтенант Глицки смяташе, че имаме достатъчно информация, за да получим разрешително за обиск в къщата на доктор Рос — по-специално искаше да конфискува негови дрехи и да ги предаде на полицейската лаборатория за проверки за следи от кръвта на госпожа Маркъм, които — както разбрах, казват — че наистина са били намерени на един от костюмите му. Но Глицки не успя да получи заповед на основата на информацията, с която разполагаше.

Тогава лейтенантът се върна към задълженията си като шеф на отдела. Не можеше да продължи законовото разследване на доктор Рос без повече данни. През останалата част от деня бях сам. По време на разговора ни с господин Андреоти бях с убеждението, че доктор Рос също би могъл да е бил в „Портола“ и да има участие в убийствата по това, което наричахме „списъка на доктор Кенсинг“ — неизлечимо болни пациенти, починали там неочаквано през последната година и нещо. Друг заподозрян за тези убийства бе Раджан Бутан, сестра в „Портола“. Господин Бутан изглеждаше единственият човек, който е имал възможност да бъде причина за тези няколко смъртни случая, както и да има основание да убие пациентите с евтаназия. Съпругата му бе починала преди няколко години след продължително заболяване и инспекторите отбелязаха, че за сестра той изглежда прекалено чувствителен към страданието. Полицията бе разпитала Бутан, но двамата с лейтенанта се съгласихме, че би трябвало да го разпитам още веднъж. Може би аз щях да изглеждам не така заплашително, тъй като не съм полицейски служител.

Във всеки случай попитах Глицки дали мога да разговарям с него и той ми позволи, като ми даде домашния адрес и телефона на господин Бутан. Отидох в дома на Бутан след работа. Както се надявах, той най-после изрази гласно подозренията си за доктор Рос. Също така призна колко се страхува, че полицията ще се опита да обвини него за убийствата. Стана ясно, че доктор Рос е бил в „Портола“ доста често и поне на някои от другите дати, когато се подозира, че са били извършени убийствата.

В този момент реших, че може би си струва да се опитаме да принудим доктор Рос да действа. Опирайки се на друга информация, която бях събрал, подозирах, че той разполага с големи суми в брой под ръка у дома си. Осигурих си съдействието на господин Бутан, който се престори, че го изнудва, за да видим дали ще успеем да го измъкнем от дома му и да го накараме да дойде при нас. — Преживявайки отново спомена, Харди наведе глава и прокара ръка по челото си. — Като поглеждам сега назад, това вероятно бе грешка. Трябваше просто да запиша първоначалното обаждане по телефона на господин Бутан и това навярно щеше да бъде достатъчно за съдия Чоморо да подпише заповед за обиск. Но не го направих. Вместо това господин Бутан се обади и когато изглеждаше, че нещата проработват, позвъних на лейтенант Глицки, който пристигна там с инспекторите Брако и Фиск след около половин час. Искам да добавя, че както лейтенант Глицки, така и другите инспектори бяха разтревожени от моя план и бурно му се противопоставиха. Лейтенантът дори предположи, че доктор Рос, ако е виновен, ще бъде непредсказуем и склонен към насилие. Нямаше никакво желание да замесва непрофесионалист като господин Бутан в такава ситуация. Независимо от това, тъй като събитията вече бяха пуснати в ход и тъй като господин Бутан не само желаеше, но и настояваше да участва, ние продължихме. Струваше ни се, че няма начин да спрем събитията, без да провалим останалия шанс, доколкото го имахме, да се наложим над доктор Рос.

И така, лейтенант Глицки и аз изчакахме в затъмнената спалня, непосредствено до кухнята, докато инспекторите Брако и Фиск стояха в колата си зад ъгъла с инструкции да дойдат на бегом, когато лампите светнат и изгаснат.

Той сви рамене, разкаян.

— Планът изглеждаше разумен и не прекалено рискован. Но не си представях, че доктор Рос ще действа толкова бързо. Всъщност, ако господин Бутан не бе намерил начин да спомене гласно пистолета, без да издаде присъствието ни и ако Глицки не бе действал толкова бързо, макар и заплащайки сам такава висока цена, господин Бутан може би щеше да бъде убит.

* * *

Една седмица по-късно, след работа, на излизане от среща с клиенти в остъклената тераса на кабинета на Фрийман, Харди бе изненадан от появата на Харлен Фиск, който чакаше някак неловко до рецепцията на Филис. Пълничкият младолик инспектор изглеждаше на не повече от двайсет години. Той бе притеснен и почти се стресна, като видя Харди, но после се втурна да се ръкува с него.

— Исках просто да ви кажа — започна той, след като се бяха качили в кабинета на Харди, — че се каня да напусна отдела. Наистина от мен не става полицай. Поне нямам тези качества, както Дарел или лейтенанта. Не зная дали сте научили, но Дарел започва отново, пак с униформа, при моторизираните. Леля ми предложи да ми намери някаква работа в нейната служба, но не смятам да се захващам с това. Хората някак си не харесват такива неща.

— Това е добро намерение — съгласи се Харди.

— Във всеки случай имам едни приятели, които работят с рисков капитал и смятат, че мога да им бъда полезен. Иска ми се да се пробвам в нещо такова. Да се занимавам с бизнес на своя отговорност. Със свои сили, всъщност. Разбирате какво имам предвид.

Харди нямаше никаква представа защо Фиск му разказва всичко това, но отвърна с неутрална усмивка.

— Никак не е лошо. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Ами, знаете ли — въздъхна Фиск, — надявах се, че ще успея да намеря нещо за онази кола, която уби господин Маркъм. Знам, че другите винаги ми се присмиваха, но наистина бях уверен, че трябва да има някаква връзка. И че ще им покажа на всички. Но вие бяхте единственият човек, който ме прие сериозно, изслушахте ме, погледнахте списъка ми с всичките коли додж дарт и даже поискахте копие. Просто исках да знаете, че съм ви благодарен.

„Това момче ще стане голям политик“, помисли си Харди. Всеки контакт бе възможност да се спечели приятел, да се направи добро впечатление, да се размени услуга.

— Стори ми се, че това може да доведе донякъде, Харлен.

— Е, това е последното. Исках да ви кажа, че нищо не излезе. Проверих всичките двайсет и три коли в града. Всъщност бяха само двайсет. Трите не можаха да се открият. Просто си помислих, че може да искате да знаете как е свършило.

— Благодаря — кимна Харди. — Ако новата ви компания има нужда от адвокат, обадете ми се.

— Вие занимавате ли се с търговско право?

— Понякога. Не мога да се похваля.

— Ами, добре. — Фиск протегна ръка. — Приятно ми беше да работя с вас.

На вратата се обърна още веднъж:

— И да знаете, вас никой не ви обвинява. В случай че си мислите нещо такова.

* * *

Следата доведе Харди до една от жилищните кооперации с апартаменти като кутийки в Западното предградие — триетажни измазани бетонни блокове, някога ярки, а сега с цвят на урина, там където графитите не ги покриваха. Както очакваше, никой не знаеше нищо. Но той знаеше, че „Елси Корт“ 1921, апартамент 2-Д бе последният известен адрес на Лус Лопес, на чието име бе регистрирана една от трите ненамерени от Фиск коли додж дарт. Най-накрая Харди убеди една от съседките, че не е полицай, че всъщност работи за застрахователната компания и издирва Лус, за да ѝ прати малко пари. За детето ѝ.

Бе се преместила и съседката не знаеше къде. Една сутрин, може би преди три седмици, просто излязла рано и повече не се завърнала. Обаче съседката си спомняше, че бе работила години наред в хотел „Осака“. Може би те имаха някакъв адрес за връзка с нея.

Колата? Да, беше зелена. На стикера на задния калник пишело „Фината“.

Харди направи малко проучване в Интернет. „Фината“ се оказа движение за поземлена реформа в Салвадор, където десет процента от населението владее деветдесет процента от земята. Преди около десет години „Фината“ бе радикален правителствен план за преразпределение на богатството в тази страна, но неговите поддръжници бяха почти всички избити или принудени да емигрират.

Бе дошла тук със сина си, помисли си той. И после „Парнас“ го бе убил. Маркъм, като ръководител на компанията, бе поел публично отговорност за смъртта на момчето, макар Харди да знаеше, че виновникът бе Рос. Но за Лус Лопес Маркъм бе убил нейното момче.

Безпомощна, бедна и чужденка, тя вероятно е смятала, че не може да се осланя на закона. Законът вероятно никога не би засегнал такъв могъщ човек. Но самата тя би могла да отмъсти за смъртта на детето си. Можеше да прегази този алчен, безчувствен, безсърдечен ухилен негодник.

* * *

Бе четири часът следобед, неделя, вторият ден на юни. Отвън слънцето светеше ярко и духаше студен северен вятър. Но в „Шамрок“, където Харди даваше частно парти, бе топло. Барът бе препълнен с градски служители, полицаи, адвокати, съдии, репортери, подбрани доброжелатели и децата им.

Бяха издърпали стойките за рязане на дърва от задния двор и ги бяха покрили с дъски, за да направят една дълга маса в средата на помещението. Щеше да има няколко минути подаръци и речи и след това дневният ред не предвиждаше нищо друго, освен забавления. Двамата в инвалидните колички бяха на почетното място на масата, край канапетата. Джеф Елиът бе първи за подаръците и почука на чашата си, за да усмири присъстващите. Макгуайър изключи джубокса насред песента, която Харди бе купил за случая — това бе единствената диско песен в мюзикбокса — „Ще оцелея“ на Глория Гейнър.

— Мисля, че това е много подходящо — каза Елиът, връчвайки плоския пакет през масата.

— Какво е това? — попита Глицки.

— Това е коректурата на колонката „Градът говори“, която тъкмо нахвърлях, когато изглеждаше сигурно, че ще умреш. Пълна е с лъжи.

— Въобще не съм се канил да умирам. Просто си почивах. Случаят бе много изтощителен.

— Е, успя да заблудиш доста от нас.

В отговор на шумните подканвания Глицки вдигна поставената в рамка страница, което достави удоволствие на събралите се и всички избухнаха в аплодисменти.

Харди, Франи и Трея седяха от другия край на масата.

— Инвалидната количка е малко прекалено, не смяташ ли? — попита Харди. — Той си вървеше много добре вчера у вас.

— Не бива да се напряга още няколко седмици — отвърна Франи.

— Разпореждане на лекарите — добави Трея. После се наведе и прошепна: — Тоя глупак опитваше коремни преси миналата седмица и една от раните му се отвори.

— Коремни преси!

— И колко направи? — опита да се осведоми Харди.

— Дизмъс! — обади се Франи укорително.

— Осем, глупакът му с глупак.

Харди недоволно поклати глава.

— Само осем и му се спуква коремът! — Погледна по дължината на масата, адски щастлив да види най-добрия си приятел седнал отсреща, независимо в какво състояние. — Какъв слабак!

Пътуването отне на Лус тринайсет дни. Удиви я, че след толкова много време все още можа да намери къщата, където бе израснала. Получаваше се така, защото тук нещата имаха значение за нея, не като в Сан Франциско. Отби от магистралата и прекоси града. Едно от първите неща, които видя, ѝ вдъхна някаква надежда. Бяха ремонтирали сградата, в която се намираше редакцията на вестника, откъдето бяха измъкнали баща ѝ. Последния път, когато я видя, сградата приличаше на изгорял скелет. Но като я видеше сега, човек не би могъл даже да допусне това.

А ето и клиниката на брат ѝ, старата клиника на Алберто. Стоеше си там, на същото място, и изглеждаше добре поддържана, със засадени наоколо ярки цветя. Не си ги спомняше, ако ги е имало, когато бе заминала. Отпред на паркинга видя няколко коли, хора отиваха на преглед при лекар, когото познаваха. На когото имаха доверие.

Почувства как съжалението остро я прониза, но не искаше да започва отново да мисли така. Месеци наред се бе борила да остави тази болка зад себе си, измита от сълзите и накрая от отнемането на живота на онова животно, което бе лишило нейния син от живот. Сега, макар че загубата на Рамиро никога нямаше да престане да отеква мъчително в гърдите ѝ, можеше да си представи как един ден ще стигне до спокойствието.

Може би всичко това бе нужно, за да я научи на нещо, до което иначе сама не би стигнала. Имаше само един живот и бе прахосала десет години от него, опитвайки се да си намери място в онази чужда страна, пренебрегвайки своето собствено щастие в стремежа си да постигне нещо, което ще бъде по-добро за момчето ѝ. И какво бе излязло от това? Унизителна работа, живот, в който нямаше и един ден радост и нямаше да има, момче, никога не познало радостта на семейството, на бащината обич. Болка отвсякъде.

Бе на трийсет и две години, завършила университет. Знаеше, че тук, в Салвадор, има работа за вършене — не само семейна работа, като се започне с Хосе например, но и работа с хората, за да може тази страна да стане тяхна. Това бе мястото, където щеше да се бори.

Къщата на майка ѝ се бе подмладила. Банановите дръвчета растяха като подивели над верандата, скривайки я в блажена сянка. Боята бе прясна, щорите обхващаха плътно вратите и прозорците.

Не се бе обаждала тук, откакто бе заминала. Те сигурно ужасно се тревожат. Бе карала лудо, успявайки да стигне дотук, през Калифорния, Мексико, Гватемала. Граници, войници, хора. Но сега, успяла да стигне, тя спря колата. След всички фалове в Сан Франциско, когато се нуждаеше от нея, колата най-после се бе проявила като фурия в най-важния момент. Спря отстрани на пътя. Излезе, протегна се и осъзна, че мирише.

Не ѝ пукаше. Нямаше значение. Вече не беше в Щатите.

Някъде отзад работеше мотор и тя заобиколи къщата, водена от шума. Хосе — силният, мълчалив, грозноват Хосе — бе свалил ризата си и работеше над генератора, който все още използваха повечето време за електричество. След всички тези години тя все пак разпозна тялото му.

Сега стоеше на три-четири метра от него, във високата трева, и чакаше в някакво истерично напрежение. Доколко зле ѝ личаха белезите? Дали се бе променила така, че да не я познае? И ако я познаеше, дали все още щеше да я обича? Щеше ли тя да го обича?

Изведнъж шумът спря. Той се изправи, избърса челото си с кърпа, после я видя.

За един дълъг момент нищо в света не помръдваше. После лицето му се озари от усмивката на неговата младост. Протегна ръце, направи крачка към нея и тя се втурна към прегръдките му.

Бележки под линия

1

СКР — Синдромът на Китайския ресторант — повишаваща холестерола храна. — Бел.ред.

2

„Нещото говори само за себе си, нали?“ (лат. и пр.). — Бел.прев.

Content

Джон Лескроарт
Клетвата
Дизмъс Харди #8

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Втора част

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Трета част

25

26

27

28

29

30

31

32

Четвърта част

33

34

35

36

37

Бележки под линия