Джеймс Патерсън, Дейвид Елис

Невидим

Невидим #1

На семейство Каспър — Майк, Лора и малкия ангел Софи Мей-Цзян

1

Този път го знам, знам го с онази сигурност, която ме кара да се давя от паника, сграбчва сърцето ми и го усуква, докато го изтръгне от мястото му. Този път закъснях твърде много.

Този път е твърде горещо. Този път е твърде светло и има прекалено много дим.

Домашната аларма пищи, но това не е предупредителното бибипкане, а пронизителният вой, който казва: спукана ти е работата, ако не изчезнеш веднага. Нямам представа от колко време продължава, но вече е твърде късно за мен. Горещината бълва като от фурна от четирите ъгъла на спалнята ми. Ужасният черен дим пърли косъмчетата в носа ми и задръства дробовете ми. Оранжевите пламъци се извиват по тавана над мен, танцуват над леглото ми в едва ли не ритмично и присмехулно стакато, подскачат и пукат, сякаш това не е огън, а отделни пламъци, които действат като едно; всички те с движенията си нагоре и надолу, с разпръскването и кискането си, с бавното си приближаване искат да ми внушат: този път е твърде късно, Еми…

Прозорецът. Още има шанс да скоча вляво от леглото и да хукна към прозореца, единствената част от стаята, която все още е достъпна. Вратът ме притиска в ъгъла, предизвиква ме: давай, Еми, бягай към прозореца, Еми…

Това е последният ми шанс и го знам, но не искам да помислям какво ще се случи, ако се проваля — ще трябва да започна да се подготвям за болката. Ще боли само няколко минути, агонията ще бъде ужасяваща и кошмарна, но след това горещината ще съсухри нервните ми окончания и ще престана да усещам или, още по-добре, ще умра от отравяне с въглероден окис.

Няма какво да губя. Не е останало време за пилеене.

Пламъците достигат до бархетната ми завивка, щом опирам крака в пода, изтласквам се от матрака и изминавам една-две-три-четири стъпки до прозореца. От гърлото ми се изтръгва изпълнен с паника момичешки писък, както когато с татко играехме на гоненица в задния двор и той ме доближаваше. Привеждам рамо и се блъсвам в прозореца, същия този прозорец, специално изработен така, че да не се чупи, алармата пищи, пламъците приближават лакомо и с грохот, а аз се удрям в прозореца и падам обратно в бушуващата горещина. Казвам си: дишай, Еми, поеми отровата, не допускай пламъците да те убият, ДИШАЙ…

Дишай. Поеми си въздух.

— Проклятие — изричам в тъмната си спалня, в която не бушува пожар. Очите ми смъдят от пот и аз я попивам с тениската си. Добре знам, че не бива да се размърдам веднага; оставам неподвижна, докато пулсът ми се нормализира, докато дишането ми се успокои.

Поглеждам към радиочасовника и флуоресцентно червените квадратни числа ми показват, че е два и половина.

Проклети сънища. Мислиш си, че си постигнал нещо, не спираш да се стараеш и си казваш, че си по-добре, налагаш си да си по-добре, поздравяваш се, че си по-добре. След това затваряш очи през нощта, потъваш в страната на ужасите, а съзнанието ти те потупва по рамото и ти казва: „Познай какво? НЕ си по-добре“.

Изпускам финална въздишка и се протягам към лампата. Светвам я и пожарът е навсякъде. Превърнал се е в тапет: многобройните снимки, заключенията по случаите и докладите на детективите красят стените на спалнята ми, жертви на пожари из Съединените щати: Хоторн, Флорида. Скоки, Илинойс. Сидър Рапидс, Айова, Плано, Тексас. Пиедмонт, Калифорния.

И, разбира се, Пеория, Аризона.

Общо петдесет и три на брой.

Движа се покрай стената и бързо ги оглеждам един по един. След това се отправям към компютъра и започвам да отварям имейлите си.

Петдесет и три са тези, за които аз знам. Несъмнено има и още.

Този тип няма да спре.

2

Дошла съм при Кретена. Не че го изричам, но това имам предвид.

— Еми Докъри за господин Дикинсън, моля.

Никога не съм виждала жената, която седи от другата страна на бюрото пред кабинета на Дикинсън. На табелката с името ѝ пише „Лидия“ и има вид на Лидия: с късо подстригана кестенява коса, очила с черни рогови рамки и превзета копринена блуза. Сигурно твори сонети в свободното си време. Вероятно има три котки и обича индийска храна, само че предпочита да я нарича гурме кухня.

Не е редно да съм толкова ехидна, но фактът, че има нови хора, че нещо се е променило, откакто си тръгнах, ме ядосва и ме кара да се чувствам чужда в службата, в която се трудих предано в продължение на почти девет години.

— Имате ли уговорена среща с директора, госпожице… Докъри?

Лидия вдига поглед към мен и се усмихна самодоволно. Знае, че нямам уговорка. Наясно е, тъй като ѝ се обадиха от фоайето, за да попитат дали имам право на достъп. Напомня ми, че съм стигнала дотук по милост.

— С директора? — преструвам се на объркана аз. Имате предвид изпълнителния заместник-директор на отдела за компютърни престъпления?

Добре, понякога съм кучка. Но тя започна първа.

Изчаквам Лидия да си изпълни фасоните, защото нямаше да съм тук в този момент, ако Кретена не се беше съгласил да ме приеме.

Той ме кара да чакам, което е напълно в стила му, но двайсет минути по-късно съм в кабинета на Кретена. Ламперия от тъмно дърво по стените, снимки трофеи, дипломи, все неща за повдигане на егото. Кретена има невероятно високо мнение за себе си без абсолютно никакво покритие.

Джулиъс Дикинсън, мъжът с неизменен тен, кичур коса, преметнат върху плешивината, излишните му пет кила и лицемерна усмивка, ми прави жест да седна.

— Еми — изрича той с дълбоко и фалшиво съчувствие, но с блеснал поглед. Вече се опитва да ме вбеси.

— Не отговори на нито един от имейлите ми — заговарям аз и сядам.

— Така е, не отговорих — отвръща той, без дори да се опитва да оправдае проявената грубост. И не е нужно. Той е шефът. Аз съм просто служител. По дяволите, в момента вече не съм дори и това; аз съм служител в неплатен отпуск, чиято кариера виси на косъм, чиято кариера може да бъде съсипана от мъжа, който стои срещу мен.

— Поне прочете ли ги? — питам.

Дикинсън изважда кърпичка от чекмеджето и почиства стъклата на очилата си.

— Дотолкова, та да разбера, че имаш предвид серия от пожари — казва той. — Пожари, които според теб са дело на престъпен гений, съумял да ги маскира като несвързани помежду си.

В основни линии, да.

— Това, което прочетох и цялата му пълнота добавя с кисела нотка, — беше скорошна статия в „Пеория Таймс“, местния вестник на градче в Аризона. Той вдига копие от статията и започна да го чете. — „Осем месеца след смъртта на сестра си при битов пожар Еми Докъри продължава войнствената си мисия да убеди полицейското управление в Пеория, че смъртта на Марта Докъри не се дължи на нещастен случай, а на убийство“. О, има и още: „Доктор Мартин Лейзърби, заместник-началник на отдела по съдебна медицина в окръг Марикона, твърди, че всички доказателства, събрани от криминалистите, подкрепят тезата за смърт вследствие на случайно възникнал пожар“. А тази част ми е любима, изказване на началника на местната полиция: „Тя работи във ФБР — казва той. — Щом е толкова убедена, че става въпрос за убийство, защо не накара собствената си агенция да разследва случая?“.

Не отговарям. Статията беше пълен боклук; взеха страната на полицията и дори не оповестиха доказателството ми.

— Това ме кара да имам съмнения относно теб, Еми. — Той събира длани и се съсредоточава, сякаш ще порицава хлапе. — Подложи ли се на лечение, Еми? Имаш сериозна нужда от помощ. С радост ще те приемем отново при нас, разбира се, но само в случай че видим подобрение в състоянието ти.

Едва успява да потисне усмивката си при тези думи. Двамата с него си имаме стари разправии; той беше този, който ме изправи пред дисциплинарната комисия с обвинения за непристойно поведение, вследствие на което бях отстранена извинявам се, правно бюрократичният термин е лице в неплатен административен отпуск. Остават още седем седмици до завръщането ми. Дори тогава ще е необходимо да премина през шейсет дневен период на пробация. Ако наскоро в семейството ми нямаше смъртен случай, вероятно щях да бъда уволнена.

Той е наясно с истинската причина, поради която ми бяха повдигнати обвинения. И двамата я знаехме. Точно затова ме предизвиква. Не мога да допусна да се поддам на провокациите му. Той точно към това се стреми. Иска да избухна, за да може да каже на висшестоящите, че не съм готова да се върна.

— Някой обикаля страната и убива хора — казвам. — Редно е това да те разтревожи, независимо дали съм подложена на терапия, или не.

Присвива очи. Не е нужно да предприема каквото и да било; аз съм тази, която иска нещо. Това, значи, е идеята му за тормоз, да стои заинатен пред мен със стиснати устни.

— Концентрирай се върху възстановяването си, Еми. Остави правоохранителните мерки на нас.

Не спира да повтаря името ми. Бих предпочела да ме заплюе и да ме нарича с обидни думи. Той е наясно с това. Прилага ми пасивноагресивната версия на симулираното давене. Не бях сигурна, че ще се съгласи да ме приеме днес без предварителна уговорка. Сега си давам сметка, че вероятно е чакал с нетърпение да ме види, да ми затвори устата, да ми се изсмее право в лицето. Двамата с него имаме стара вражда, както вече споменах. Ето кратката версия: той е свиня.

— Не опира до мен — настоявам. — Става въпрос за човек, който…

— Изпитваш ли гняв в момента, Еми? Имаш ли усещането, че контролираш емоциите си? — Взира се в мен с престорена загриженост. — Защото лицето ти се зачервява. Дланите ти са свити в юмруци. Боя се, че още не успяваш да овладяваш чувствата си. Тук разполагаме с щатни психолози, Еми, в случай че имаш нужда да поговориш с някого.

Звучи като среднощна реклама за пристрастени: „Разполагаме с психолози, които да поговорят с теб. Обади се сега!“.

Осъзнавам, че е безсмислено да продължавам. Беше глупаво от моя страна да дойда. Тъпо беше да се надявам, че ще ме изслуша, ако се появя лично. Бих обречена още, преди да стигна дотук. Изправям се и тръгвам да си ходя.

— Успех с терапията — подвикна той. — Всички те подкрепяме.

Спирам до вратата и се обръщам към него.

— Този тип убива хора из цялата страна — изричам с ръка на дръжката на вратата. — И проблемът не е, че го преследваме, но не успяваме да го хванем. Проблемът е неосъзнаването ни, че трябва да хванем някого. Сякаш за нас той изобщо не съществува.

Никаква реакция от Кретена, освен леко помахване за сбогом със свита длан. Затръшвам вратата след себе си.

3

Изчаквам да изляза от сградата, преди да изпусна парата. Не бих доставила на Дикинсън удовлетворението да ме види ядосана, не бих му дала основание, което да използва срещу мен, когато се опитам да се върна на работа след седем седмици. (Истината е, че вероятно вече съм го направила; би могъл да посочи електронната поща от мен и да украси разговора, който бяхме провели току-що, за да докаже, че съм „жертва на идея фикс“, а освен това съм извършила най-големия грях на анализатора — държа се като оперативен агент, забравям мястото си в йерархията.)

Подкарвам в лентата за обратната посока по I-95 и няколко пъти здраво удрям волана, което не ми помага да се почувствам по-добре, освен това ако не внимавам, мога да свърша с няколко счупени пръста.

— Гадняр! — крясвам. Това ми помага да се чувствам по-добре; застрашавам единствено гласните си струни. — Гадняр! Гадняр!

След изслушването в дисциплинарната комисия Дикинсън има власт над мен; ще бъда в период на пробация и ако направя дори една погрешна стъпка — или Дикинсън каже, че съм сбъркала, с мен е свършено. О, гледах го как се хили самодоволно срещу мен и се преструва, че имам нужди от терапия. И двамата сме наясно какъв е единственият ми дисциплинарен проблем: че избутвах ръката му от коляното си всеки път, щом я сложеше там, отказвах му късните обяди и дори се изсмях на предложението му за пътуване само двамата през почивните дни. Струва ми се, че точно смехът докара нещата до този финал. До следващата сутрин вече беше съчинил някаква история за пред висшестоящите как съм го обиждала и съм ставала все по-агресивна. Прибавете към това епитетите „хаотична“ и „непостоянна“ — думи, които лесно се изричат, но трудно се отхвърлят — и туйто, превръщате се в дисциплинарен проблем.

Гадняр.

Я вземи да се стегнеш, Еми. Реши проблема. Трябва да направя нещо. Не мога да се откажа точно от това. Знам, че случаите са свързани. В същото време съм блокирана. Не мога да избегна оковите на началството, а Кретена ме изолира не защото го заслужавам, а от чиста злоба. В безизходица съм. Какво мога да направя? Какво изобщо бих могла…

Чакай.

Вдигам крака си от педала без конкретна причина — ако не броим това, че вбесявам шофьора на онзи SUV зад мен — докато премислям положението. Не. Не. Това е последното нещо, което би трябвало да правя.

Но да, може да е единственият ми шанс да успея. Значи, трябва да го изпробвам.

Защото ако съм права за този тип, той става все по-добър и по-добър в убиването. А никой дори не подозира за съществуването му.

4

Сеанс на Греъм

Запис №1

21 август 2012 г.

Добре дошли в моя свят. Можете да ме наричате Греъм, а аз ще бъда ваш домакин.

Вие не ме познавате. Анонимността ми е свидетелство за моя успех. Седя тук и разговарям с вас, без да съм известна личност. Но ще бъда, щом тези записи бъдат представени, когато и да реша да направя това. Тогава ще бъда на първа страница на всеки вестник и списание по света. Ще се пишат книги за мен. Ще ме изучават в Куонтико. Ще има уебстраници, посветени на мен. Ще бъдат заснети филми.

Никога няма да разберете истинската ми самоличност — „Греъм“ може да е или да не е истинското ми име, — така че всичко, което знаете за мен, ще получите от тези аудиофайлове, устния ми дневник. Ще разберете онова, което аз ви позволя. Може да ви разкажа всичко, а може и да си спестя някои неща. Може да ви предам истината или да ви излъжа.

Като начало — малко за мен: притежавах нужната атлетичност, за да се справям със спортовете в гимназията, но тя не беше достатъчна зя по-нататъшно развитие. Получавах добри оценки в училище, но недостатъчно за Бръшляновата лига, така че се наложи да се примиря с щатския университет. Ужасно много мразя лук, независимо от вида му, дали е готвен или суров, треволяк, все едно е. Говоря три езика, въпреки че нивото на френския ми е почти срамно. И все пак мога да кажа „без лук, моля“ или функционален еквивалент на тази фраза на поне единайсет езика, като съвсем наскоро включих в бройката гръцки и албански. Предпочитам попмузика пред класическа, алтернативен рок или хеви метъл, но не признавам това пред приятелите си. Веднъж пробягах полумаратон за един час и трийсет и седем минути. В момента не тренирам редовно. И никога, абсолютно никога не пия светла бира.

Две от нещата, които ви казах току-що, не са истина.

Това обаче е: оставих много трупове зад гърба си. Повече, отколкото можете да повярвате.

Ами ти? Дори не знам кой си ти, човекът, към когото адресирам този разказ: призрачно създание, може би духът на една от жертвите ми? Мъничък демон, кацнал на рамото ми, който нашепва мрачни идеи в ухото ми. Профайлър от ФБР. Разследващ журналист. Или пък обикновен гражданин, които един ден попада на тези аудиофайлове в интернет, докато рови из компютъра си с извратена наслада, лаком за малка хапка, зрънце информация, възможността да надникне в съзнанието на умопобъркан!

Защото, разбира се, вие точно това ще направите — ще се опитате да ме разберете, да ми поставите диагноза. Ще се чувствате свободни да ми отредите място в спретнатата си класация. Ще отдадете поведението ми на майка, която не ми е показвала обич, на променило ме травматично преживяване, на душевно заболяване от Наръчник IV на психичните разстройства.

Но ето какво ще откриете всъщност може да си бъбря с вас в кварталния бар, да подрязвам съседския жив плет или да седя наблизо в самолета от Ню Йорк до Лос Анджелис и изобщо да не ме забележите. О, като се замислите за това в ретроспекция, със сигурност ще доловите нещо нередно у мен. Но в момента, в който седите срещу мен или на съседната седалка, няма да ви направя впечатление. Ще бъда просто част от събраната информация, която е изтрита на мига. Ще ви се видя напълно нормално човешко същество. Знаете ли защо?

Не, не знаете. Но аз знам. Точно затова толкова ме бива в онова, което правя. Никой никога няма да ме залови.

(Край)

5

Две години след откриването на книжарницата в центъра на Александрия тя още изглежда свежа и нова с червените тухли и дървените рамки, боядисани в светлосиньо. Името ѝ БУКС е изписано на витрината откъм тротоара, пълна с последните издания художествена и нехудожествена литература, а напоследък се излагат предимно детски книжки и такива с картинки.

Поемам си дъх, преди да вляза в книжарницата, и за пореден път обмислям разумността на тона решение. Почти не съм спала през последните две нощи, така че нямам други идеи.

Бутам вратата, чува се приветливото „дзън“ на камбанката и го зървам, преди той да ме е видял. Носи свободно спусната карирана риза с къс ръкав, сиви джинси и мокасини. Чувствам се странно, че го виждам без костюм и вратовръзка. Вътре мирише на нови книги и кафе. Тихо, спокойно.

Седи зад щанда и разговаря с клиента, когато ме вижда. Изненадва се, а след това се сеща да се усмихне на клиентката и пуска разделител за книги в найлоновата торбичка. Клиентката си тръгва, а той излиза иззад щанда. Избърсва длани в джинсите си и спира близо до мен.

— Здравей, Букс. — Решавам, че аз трябва да започна.

— Еми. — Дори само звученето на гласа му, плътен и доминиращ, но същевременно някак нежен, отключва толкова спомени от периода, преди да издигна въображаема стена около себе си. Забелязвам, че нежността като че ли е малко повече, вероятно заради факта, че последния път, когато се видяхме преди осем месеца, аз погребвах сестра си. Той се появи в сутринта, обявена за поднасяне на съболезнования, за да ме утеши. Дори не съм сигурна как беше разбрал — може майка ми да му се е обадила; така и не попитах — но той беше там, появи се деликатно и изневиделица, на разположение, ако имам нужда от него. Винаги беше притежавал способността да ме изненадва.

— Благодаря, че се съгласи да се видиш с мен — казвам.

— Не съм. Ти просто се появи.

— Тогава благодаря, че не ме изхвърли.

— Не съм имал възможност да те изхвърля. Още не е късно.

Усмихнах се за пръв път от седмици. Букс изглежда чудесно. Във форма и спокоен. Щастлив. Нахалник. Не е ли редно да бъде многострадален след раздялата ни?

— Още ли си сноб по отношение на кафето? — питам.

Този път той пуска лека, неохотна усмивка. В нея се крият много спомени. Дори и на държавна заплата той винаги се стремеше към хубавите неща, поръчваше си италианско кафе на зърна по интернет.

— Разбира се — казва той. — А ти още ли си невротична скандалджийка с голямо сърце?

Доста правилна оценка. Букс ме познава по-добре от всеки друг. И въпреки това усещам, че разговорът ни е малко странен, насилен. Най-добре да мина право на въпроса.

— Имам нужда от помощта ти съобщавам му.

6

— Не — отсича Букс и гневно клати глава. — И дума да не става, Ем.

— Искам да ме изслушаш, Букс.

— Не, благодаря.

— Не си чувал нещо подобно.

— Както вече казах, или поне мисля, че го казах на глас, не, благо да…

— Поставям този тип на челна позиция в световната класация за най-голям изрод. Не преувеличавам, за да те впечатля, Букс.

— Не се интересувам. Не. Не се интересувам — повтаря той, сякаш се опитва да убеди сам себе си.

Намираме се в склада до магазина му, заобиколени от книги, струпани по масите и подредени по рафтове. Откривам малко пространство върху една от масите и тръшвам петдесет и три папки със случаи, за да ги прегледа.

— Всичко е тук — казвам. — Просто ги прочети.

Букс прокарва ръка през пясъчнорусата си коса. Сега я носи по-дълга, кичурите надвиснат над челото му, а отзад се къдри, вече е редови гражданин. Обикаля в кръг, докато събере мислите си.

— Вече не работя за Бюрото — възразява той.

— Можеш да се върнеш заради този случай изтъквам. — Тъй или иначе, не искаха да напускаш.

— Тази задача бездруго е подходяща по-скоро за специален агент…

— Тогава ще сформираме специален екип…

— Това не е мой проблем, Ем! — Той помита една маса и по пода се пръсват книги с меки корици. — Знаеш ли колко трудно приемам внезапната ти поява? И искаш помощ от мен? Не е честно. — Той ме сръчква с пръст. — Не е честно.

Прав е. Не е честно. Но тук не опира до справедливост.

Букс продължава да стои с ръце на хълбоците около две минути и да клати глава. После навежда поглед към мен.

— Дикинсън те е отрязал?

— Да, но неоснователно. Дори не е чел досиетата. Познаваш Кретена.

Букс не възразява срещу това.

— А ти сподели ли защо е толкова важно за теб? — пита той.

— Очевидно е защо ме е грижа. Някакъв човек убива…

— Не това имам предвид, Ем, и ти го знаеш. — Тръгва към мен. — Дикинсън наясно ли е, че сестра ти е загинала при пожар, възникнал при подозрителни обстоятелства преди осем месеца в Пеория, Аризона?

— Това няма нищо общо.

— Ха! — присмива ми се той и вдига ръце във въздуха. — Нямало нищо общо!

— Така е. Дали сестра ми е една от жертвите, или не, не променя факта, че сериен…

Букс не иска и да чуе. Махва с ръка, ла-ла-ла, не те слушам.

— Еми, съжалявам за Марта. Знаеш, че е така. Само че…

— Ако съжаляваш, ще ми помогнеш. Щом произнасям тези думи, осъзнавам, че съм прекрачила границата. Букс е продължил напред със своя живот. Приключил е с работата си като специален агент. Сега професията му е да продава книги.

Вдигам ръце.

— Забрави последния коментар — казвам. — Не биваше да идвам тук, Букс. Аз… съжалявам.

Тръгвам си по същия път, по който дойдох, без да чуя и дума от бившия си годеник.

7

Сеанс на Греъм

Запис №2

22 август 2012 г.

Обичам аромата на свежи цветя вечер. Това е толкова уникално лятно ухание, не е ли така? Дава усещането, че цялата стая е… коя е точната дума… нова. Нова и свежа. Стените са пребоядисани в розово с акценти в лимоново. Това легло също е ново, двойно легло със старомоден балдахин — не е ли подобно на онова, което имаше като малко момиченце, Джоел? Не беше ли сполучлив подарък от мама и татко за новата градска къща, за началото на нов живот?

О, няма значение. Боя се, че Джоел не е в състояние да говори в момента.

Останалите неща определено са стари. Античната тоалетка вероятно е позабърсана и докарана от мазето на родителите. Приятен стол за четене. Най-хубаво от всичко е импровизираното нощно шкафче, досущ като от стая в общежитие на колеж — две касетки за мляко, сложени една върху друга, а отгоре малък будилник и ваза със свежи лилиуми.

Момиче, което разполага с ограничен бюджет, с известен вкус, но с недостатъчно пари да го демонстрира. Първата градска къща на момиче, което започва професионалния си живот.

Ще ми се да можех да снимам тази стая и да ви я покажа, защото това е същността на Америка, квинтесенцията на надеждата, започването с малки неща, но със стремеж към големи. Джоел Суонсън имаше грандиозни замисли. Беше мечтала да получи дипломата си по наказателно право и да стане борец срещу престъпността, вероятно в началото щеше да започне работа като полицай, но някой ден щеше да стигне до ФБР или дори да покори ЦРУ. Впечатляващо. Големи планове!

И така, искаше ми се да направя тази снимка за вас, но не ми е съвсем ясно как би повлияла по-нататък, как би се вписала в разказа ми. Боя се, че може да гледате снимките и да не обърнете нужното внимание на думите ми. Със сигурност психиатрите биха заключили, че ограничавам тези сеанси до устни показания от желание да ги контролирам във всеки аспект; аз просто искам да знаете онова, което ще ви позволя да узнаете, и да видите онова, което ще ви позволя да видите.

Истина е, че този тип комуникация има своите ограничения. Не можете да подушите онова, което подушвам аз, тази осезаема миризма, която се разнася от лъщящата пот по кожата им. Не можете да зърнете отчаяния им ужас, разширените ириси, разкривените устни, пребледняването им, щом осъзнаят, че най-лошият им кошмар се е сбъднал. Не можете да чуете звуците от жалния им плач, сълзливите им, изпълнени с паника задъхани молби, които излизат от стегнатото гърло. Просто няма как да изпитате моите усещания.

Ето защо ще направя всичко по силите си, за да ви помогна. Ще направя всичко по силите си, за да ви науча.

(Бележка на редактора: на фона се чуват звуците от кашляща жена.)

О, виж кой се събужда. Предполагам, че ще се наложи да ви кажа сбогом.

Хммм. Чудя се дали не ви идва в повече, дали не е прекалено бързо за вас. Вероятно първо трябва да ме опознаете, преди да ви демонстрирам този близък план. Може би е по-добре първо да потанцувам буза до буза с вас, да пийнем вино и да похапнем, да ви разкажа някой виц, да ви покажа, че разбирам кое е забавно и кое е страшно, какво харесвам и какво не.

Може би трябва да ви обясня защо правя онова, което правя.

Защо избирам точно онези, които избирам.

Защо се справям така дяволски добре с това.

Имам да ви казвам толкова много неща. Но нека да го караме бавно. Ще стигнем докрай. Дотогава вече ще можете да ме разберете. Ще намерите общ език с мен.

По дяволите, може дори да ме харесате.

А някои от вас може и да пожелаят да са на мое място.

(Край)

8

Събуждам се, боря се за глътка въздух, пламъците, танцуващи по тавана, отстъпват място на тъмната тиха стая. Бърша потта от очите си със завивката и се отърсвам от следите на познатия кошмар, който този път малко се различаваше: човекът в леглото не бях аз. Този път създанието в леглото беше по-красиво от мен, по-умно от мен, по-смело от мен. Този път в леглото беше Марта.

Сестра ми беше изпълнила обичайната роля в съня, съвсем същата като моята, когато съм на косъм да изгоря жива, но тя не се опитва да стигне до прозореца като мен. Тя поема въздуха и оставя пламъците да препускат по завивката, докато се плъзнат по нея и я погълнат напълно.

Сигурна съм, че нима да успея да заспя отново. Никога няма да успея. Бих започнала да си лягам рано, рано поне за мен — обикновено в десет часа, с пълното съзнание, че някъде между два и четири сутринта ще се озова погълната от пламъци и ще трябва да стана.

Ето защо си правя кафе и стартирам лаптопа си. Съобщенията с последните новини пристигат в елек тронната ми поща по всяко време през нощта, така че няма да скучая.

Правя невероятната грешка да мина покрай едно огледало и да погледна отражението си. Гледката не е красива. Първите бели корени вече са факт, а аз съм прекалено твърдоглава да си боядисвам косата, твърде горда да дам път на модерните технологии, борещи се с женското стареене, което означава да се променяш по всички възможни начини, за да прикриваш недостатъците си. Приемам, че съм направила напълно достатъчно, ако слагам съвсем малко грим, вземам душ почти всеки ден и реша косата си. Това момиче не ползва кремове против бръчки, боя за коса или повдигащ сутиен. Би трябвало да впечатля някого с подобно поведение, не е ли така? До момента не съм обградена от поддръжници.

Ти самата си най-лошият си враг, винаги ме укоряваше Марта. Няма нужда някой да те тормози, защото сама си се заела с това. В много отношения Марта беше абсолютната ми противоположност. Беше забавна и любяща, а аз — меланхолична. Тя беше бляскава, а аз невзрачна. Размахваше пом-пом и като мажоретка насърчаваше отбора по футбол, а аз участвах в протести на Дружеството за защита на животните пред крайградската кланица. В петък вечер се веселеше с популярната групичка, а аз заравях нос в класиците или в някой учебник по статистика.

Тя беше пет сантиметра по-ниска от мен, косата ѝ беше по-тъмна и лъскава, а чашката на сутиена ѝ — с един размер по-голяма от тази на моя. Всички се удивяваха как е възможно две сестри, родени само през осем минути, да бъдат толкова различни.

— По дяволите, липсваш ми, момиче — изричам в празната кухня. Дори това изречение ми напомня за нея; тя винаги завършваше телефонните ни разговори с него, беше патентът ѝ за сбогуване, докато бяхме в двата края на страната по време на следването си в колежа или когато тя замина за следдипломна квалификация в Аризона, а аз по неразбираема за всички причина постъпих във Федералното бюро за разследване.

Още си спомням как реагира при новината, че започвам работа във ФБР. Изражението и беше объркано и сконфузено, сякаш не е чула добре, бунтарката с ляв уклон избира учреждение на властта, но думите ѝ бяха мили: „Щом това те радва, значи, радва и мен“. Това беше другото нещо, за което все ми опяваше. „Просто бъди щастлива, Ем. Щастлива ли си? Няма нищо лошо да се стремиш към щастието“.

Кафето е готово. Отнасям чашата във втората спалня и започвам да ровя из обичайните уебстраници и да проверявам пощата си. На пръв поглед няма нищо, което да ме кара да настръхна. Еднофамилна къща, избухнала в пламъци в Пало Алто без жертви. Пожар в комплекс от социални жилища в Детройт, вероятно няколко души са загинали. Химически завод извън Далас в пламъци. Не, не и не.

Това обаче може да се окаже интересно, пожар възникнал едва преди няколко часа в градче на име Лайл, Илинойс. Самостоятелна градска къща. Една-единствена жертва.

Името ѝ е Джоел Суонсън.

9

Сеанс на Греъм

Запис №3

23 август 2012 г.

На следващия ден. Съвземането напомня махмурлук след бурен гуляй. Лежа в леглото и ви говоря пред портативния диктофон, взирам се в снимката на Джоел Суонсън, която направих снощи, след като приключихме, и която извадих на цветния си принтер. Тя се държа като борец, признавам ѝ го. Всичката тази кръв, всичката болка, а тя се бореше за живота си до самия край. Понякога просто не разбирам хората.

Знам, знам, казах ви, че не правя снимки — но снимам всяка жертва в края на схватката. Не може ли човек да си запази сувенир?

И така — добро утро! Старая се да започвам деня си с изгрева около пет сутринта. Няма по-плодотворен извор на вести за катастрофи, убийства и други инциденти от този час. Особено в дни като днешния, „следващия ден“, в който си струва да прегледаш новините. В момента си пускам видеоклип в една уебстраница… ето го:

— Домашен пожар причини смъртта на жена в предградието Лайл тази нощ. Двайсет и три годишната Джоел Суонсън, наскоро завършила Бенедиктинския университет, е загинала, след като в спалнята на дома ѝ в малките часове в сряда сутринта е възникнал пожар. Властите твърдят, че причината за пожара е била запалена свещ, паднала от нощното ѝ шкафче. Няма подозрения за криминално деяние.

— Следват спортните новини, предстои началото на футболния сезон, но поради трудов спор реферите няма да могат…

Достатъчно. Спирам това. Ще ми се да можехте да зърнете мастиленочерния дим, стелещ се на талази от покрива на къщата на Джоел. Обичам тази дума, „талази“, тя е от онези, които съвсем точно се вписват в контекста. Има ли друго, освен дима, което може да се стеле на талази? Поставили са и стерилна снимка на Джоел, вероятно направена за годишника след скорошното и дипломиране, на която е застанала в определена поза, а след това е ретуширана. Предпочитам направената от мен снимка; там има повече характер, повече белези, повече живот.

Между другото, напълно наясно съм, че пазенето на снимки на жертвите ми е стратегически необоснован ход. Знам, че ако ме хванат, това би ме разобличило с деянията ми едно по едно в по-голяма степен дори от подписването на самопризнания. Какво мога да кажа? Имам нужда от тези снимки. Ще проявя безразсъдство в това отношение. Ако ще ви накара да се почувствате по-добре, пазя сбирката си между 232 и 233 страница в старата готварска книга от Бети Крокър на майка ми, точно до рецептата за лазаня с телешка кайма. (Да, беше преднамерен, макар и кървав избор.)

Оооо, мислите си вие. Майката. Споменава майка си за пръв път по време на третия сеанс след три минути и седемнайсет секунди. Дали времето е от значение? Дали в адреса на дома от детството е присъствал №317? Дали рожденият ѝ ден не е бил на седемнайсети март? Дали не го е насилвала сексуално 3+17 пъти?

Добре, ще взема да ви кажа: когато бях дете, майка ми ме обличаше като Малката овчарка и до ден-днешен не мога да се отърся от това. След като я погубих с мачете, дадох обет да осакатявам всички красиви, руси, млади жени, с които влизах в контакт, за да се отърся от ужаса. Но КОШМАРЪТ ТАКА И НЕ МОЖЕ ДА МЕ НАПУСНЕ!

Майтапя се. Знам, че това не беше особено убедително. Не го измъдрих от сърце. Може би някой път ще ви разкажа за майка си. А може и да не го направя.

Сега трябва да се приготвям за работа. Очаква ме голям ден. Смятам да се отдам поне на още едно приключение преди Деня на труда.

(Край)

10

Прекарвам сутринта по същия начин като всички сутрини през последните няколко месеца, седнала в кабинета си (познат още като втората спалня на майка ми) и ровя из проучвания и данни. Тъй като съм отстранена, нямам достъп до НСДИ — Националната система за докладване на инциденти. Но НСДИ не ми върши работа, така или иначе; там се събира единствено информация за пожарите, класифицирани като палежи. Ако произходът им е определен като инцидент или дори „подозрителен“, те изобщо не попадат в НСДИ. А моят човек се старае пожарите да изглеждат като следствие на инцидент.

Това означава, че успява да остане извън радара. Местните не докладват за тези пожари на федералните и помежду им няма диалог.

Това ме поставя пред напълно дилетантски подход за събиране на сигнали за опасност и страници като Гугъл и Ютюб, а след това преглеждане на уебстраници и бюлетини, посветени на борбата с пожари и палежи, и на последните новини на местните уебстраници. В тази страна всеки ден стават пожари, при които хора губят живота си, умишлено причинени или случайни, и независимо дали за тях се докладва пред федералните власти, или не, те поне се огласяват по местните новини. Ето защо всеки ден съм буквално затрупана от новини за пожари, деветдесет и девет процента, от които не са от значение, но аз трябва да ги прегледам до един, за да се уверя, че в купата сено не се крие игла.

Вече е късен следобед. Прекарала съм часове, свита пред този лаптоп в търсене на следи. Проучих един пожар в Лайл, Илинойс, но полицаят там още не ми е върнал обаждането.

Смартфонът ми избръмчава. За вълка говорим… Предполагам, че е полицаят, но след цял ден, прекаран в затворническа самота, с радост бих си побъбрила и с търговец, който се опитва да ми продаде застраховка по телефона.

Включвам високоговорителя на мобилния си телефон и поздравявам.

— Госпожице Докъри, обажда се лейтенант Адам Реслър от полицейското управление в Лайл.

— Да, лейтенант. Благодаря, че ми върнахте обаждането.

— Госпожице Докъри, бихте ли уточнили статута си? От ФБР ли сте?

Това е проблемът. Не съм. Би било достатъчно зле, че съм разследващ анализатор, а не специален агент — някои местни биха разговаряли единствено с агент, — но точно в този момент не съм дори и разследващ анализатор. Щом проверят личния ми код, биха установили, че съм тази, за която се представям, но проблемът е, че този код не ми дава достъп до класифицирана информация.

— Временно не съм на служба в Бюрото — отговарям. — Работя по специална задача.

Някой адвокат би определил това като технически прецизно твърдение. Оказва се просто, че ФБР няма нищо общо с тази „специална задача“, която всъщност съм си възложила сама. Най-общо казано, аз съм отстранена и се занимавам със свои неща. Представих го така, че да звучи малко по-добре, без да лъжа.

Обикновено върши работа до определена степен. Успявам да се вместя в границите между редовия гражданин и шумен репортер, но по-ниско от истински служител с правоохранителни правомощия. Ето защо задавам предимно безобидни въпроси, които ми дават минимална за целите ми полза, но не и достатъчен достъп, за да получа пълна картина, както бих предпочела.

— Ами, добре, защо не видим какво ви е нужно — предлага той, което означава, че ще отговори на част от въпросите ми, но не на всички. — Интересували сте се от Джоел Суонсън?

— Точно така, лейтенант. Пожарът от преди три нощи.

Това е всичко, което ми е известно до момента: Джоел Суонсън, на двайсет и три, нанесла се в нова къща на Картидж Корт 2141 в Лайл, Илинойс, предградие на около четирийсет километра от Чикаго. Живеела сама. Наскоро завършила Бенедиктинския университет и работела в службата му за прием на студенти. Неомъжена, без деца, дори и без гадже. Умряла при пожара в малките часове на двайсет и втори август. Според местния началник на пожарната не са открити следи от умишлен палеж.

— Каква е била причината? — обръщам се към лейтенанта.

— Запалена свещ — казва той. — Изглежда е била на бюро и е паднала на килима. Заради килима, някакви вестници и полиуретановия матрак стаята пламнала много бързо. Жертвата изгоряла напълно, както била в леглото.

Запазвам мълчание с надежда, че той ще продължи.

— Началникът каза, че нямало следи от запалителни вещества. Каза, че изглеждало като… Ами каза: „Едно от глупавите неща, които вършат хората заспиват на запалена свещ“.

И с удобно разпръснати наоколо вестници.

— Убедени ли сте, че пожарът е възникнал в спалнята?

— Да, началникът на пожарната каза, че няма съмнение. Няма съмнение и за причината.

— Ами свещта? — настоях аз.

— Какво за нея?

— Някакви предположения как е паднала?

Не отговаря. Вероятно му се струва маловажно, но все пак колко е вероятно тази свещ да стои на бюро и просто да падне? Все пак това е затворено помещение. Не е духал силен вятър.

— Ако не възразявате, ще ви попитам нещо — казва лейтенантът. — Защо ФБР се интересува от това?

— Бих искала да ви отговоря, лейтенант. Знаете как стоят нещата.

— Ами… добре тогава.

— Ще изискате ли аутопсия?

— Не мисля, не.

— Защо не?

— Ами по една причина. Не съм убеден, че е останало нещо, на което да се направи аутопсия. И по-основателният въпрос е защо? Началникът твърди, че няма признаци за криминално деяние. Липсват данни някой да е искал да ѝ навреди и нямаме доказателства някой да го е направил.

— Точно затова ви е нужна аутопсията, лейтенант. За да съберете доказателства.

Настъпва пауза. Високоговорителят замлъква, сякаш ми е затворил телефона. Може и да го е направил. Ченгетата не обичат някой да им казва как да си вършат работата, особено ако е федерален.

— Знам защо се прави аутопсия, госпожице Докъри, но не и на всеки починал. В този случай няма нищо подозрително и според експертите…

— Разполагате с отдел по палежите, нали така? — питам. — Можете ли да им прехвърлите случая?

— Разполагаме с отдел по палежите за целия окръг, да, но не се обръщаме към него за всеки пожар, тъй като няма да им остане време да работят по истинските палежи. Кажете дали имате причина да вярвате, че в случая с Джоел Суонсън става въпрос за умишлен палеж?

— Не знам нищо за Джоел Суонсън — признавам.

— В такъв случай, струва ми се, че това е всичко. Зает съм.

— Знам, че е така, лейтенант, и съм ви много благодарна за времето, което ми отделихте. Може ли да ви помоля за още една услуга?

Звучна въздишка, достатъчно шумна, за да е убеден, че ще я чуя.

— Каква?

— Спалнята — уточнявам. — Какво можете да ми кажете за обстановката в спалнята ѝ?

11

Лейтенант Реслър обещава да ми изпрати информацията за спалнята на Джоел Суонсън при първа възможност. Това би могло да означава десет минути, а може и никога. Не беше зле да бях поласкала егото му малко повече; това би могло да улесни сътрудничеството ни. И въпреки това започвам да се уморявам да слушам за пожарникари, които добре знаят как да гасят пожари, но не са толкова наясно с причиняването им, и приключват случая, преди да са провели разследване. Ако това беше склад и щетите възлизат на милиони долари, биха се заровили в пепелта и да разследват докрай. При сравнително малък пожар, причината, за който е твърде очевидна, приключват разследването още, преди да са го започнали.

Острата нужда да си почина от компютъра и липсата на апетит за притоплен в микровълновата, сандвич със сирене ме карат да се захвана с чистенето на пода. Леко съм побъркана на тема чистота, а и брокерът на недвижими имоти точно това иска; той се зарадва на новината, че се нанасям, след като майка ми се премести във Флорида и обяви къщата за продан. По-лесно е да продадена къща, ако някой живее в нея. Това устройваше и мен, след като ме отстраниха от ФБР. Жилището ми в Джорджтаун надхвърляше финансовите ми възможности без месечната заплата.

Е, това е моят живот: за момента живея в къщата на майка си в Ърбана, Вирджиния, докато тя се е насочила към по-слънчевото небе на Неапол. Живея у дома, безработна и необвързана. Еми на трийсет и пет!

Щом кухненският под е почистен, сядам си на задника и се протягам. Уморена съм във всяко отношение — физически и умствено. Трябва да призная, че възлагах надежди на Букс. Директорът на ФБР се вслушваше в думите му и ако някой би могъл да ми повярва, то това е точно Букс. Въпреки това не мога да го виня. Имаше пълното право да реагира по начина, по който го направи. Вероятно точно това ме притеснява най-много.

Какво очаквах все пак? Аз скъсах с него три месеца преди сватбата. Просто откачих и разбих сърцето на прекрасен мъж. Сега, две години по-късно, влетявам обратно в живота му и очаквам мигом да ми заиграе по свирката.

Така че отново съм звездата в соловото представление „Специалният екип на Емили Джийн Докъри“, ровя из данните по възможно най-аматьорския начин и се обаждам на местните правоохранителни органи из цялата страна, където повечето хора ме мислят за побъркана.

Може и да са прави.

На вратата ми се потропва. През тялото ми преминава студена вълна. Тук нямам особено много познати, да не говорим за приятели. Освен това минава осем часа.

Нямам и оръжие. Имам гъба и кофа. Бих могла да заплаша човека, че ще го изчистя до смърт.

— Кой е? — провиквам се от коридора.

Гласът, който ми отговаря, е познат.

Въздъхвам и отварям вратата.

Харисън Бухман е облечен в друга риза, но е със същите сини джинси като онзи ден. Държи под мишница, сякаш носи домашното си от училище, купчината папки, които му оставих.

— Никога не убива в неделя — отбелязва той.

— Никога.

Известно време никой от нас не проговаря.

— Дано да имаш хубаво кафе — изрича с надежда той.

— Да.

— Разбира се, сега ми казваш „Да“.

Това беше вторият път, в който се усмихвах тази седмица.

12

Двамата с Букс се разхождаме по Пенсилвания авеню Нортуест, покрай мястото, където се намираше „Д’Аква“ — нашето заведение, ако изобщо някога сме имали „наше заведение“, където избирахме вечерята си от пресния улов за деня, изложен върху лед в салона, и пийвахме бяло вино или седяхме отвън, загледани във фонтаните на Мемориала на военноморските сили. Малко натруфен за вкуса и на двама ни, но се отдавахме на това удоволствие. Такива бяха срещите ни в петък вечер.

Но нещата се промениха. Ресторантьорският бизнес изпусна па̀рата, а също и нашата връзка.

— Това се случва само защото си мъж — казвам на Букс.

Букс изглежда сериозно обмисля това и кима рязко.

— Това е една от възможностите — признава със свъсени вежди. — Или пък… — Почесва брадичката си като озадачен Шерлок Холмс. — Може и да е, затова че няколко души в сградата ме смятат за здравомислещ, а теб не. — Той щраква с пръсти, сякаш това му се струва правилният отговор.

— Не, всичко идва от пола. Причината е, че съм жена.

— Жена с помрачено съзнание.

— Букс — обръщам се към него и той спира пред самата централа на ФБР.

— Ти настояваше за това, не аз — процежда той. — Опитвам се да уредя нещо, което ти искаш. Не можеш ли просто да се зарадваш, вместо да го анализираш до смърт?

Опа. Това беше малко по-враждебно, отколкото бях очаквала.

Минава покрай мен. Обявяваме имената си във фоайето. Преди време и двамата можехме да размахаме значките си и да влезем просто така. Сега сме посетители. Букс по свой избор, а аз против волята си.

— Един момент — казва жената на рецепцията. Той скръства ръце зад гърба си. Винаги дребните подробности са тези, които извикват спомените. Винаги се държеше така по време на службата си, винаги следваше строго установените норми. Насаме би могъл да ме спука от смях, но в съвместната работа бихте го взели за типичния, лишен от чувство за хумор средностатистически агент от типа „Само фактите, госпожо“. Закачах се с него в по-добрите времена, имитирах позата му със сключени ръце, ходех като робот и повтарях: „Да, госпожо, не, господине“.

— Не забравяй, Еми, това е моя среща. — Букс се обръща и ме поглежда.

— Ще бъда послушна. Заклевам се с вдигнато кутре.

— Не съм момиче. Нямам идея какво означава това, по дяволите.

— Но пък имаш кутре, нали?

Той въздъхва.

— По-добре да го направим по моя начин.

— Точно така. Дори не бих помислила нещо различно, Букс.

Изсумтява раздразнено и ми казва, че не ми вярва. Наясно е колко мъчна и проблемна мога да бъда.

— Ти си големият мъж казвам му. Аз съм момиченцето, което ти носи чантата.

— Не ми носиш чантата.

— Но ще го направя, ако искаш.

Получаваме посетителски баджове от рецепционистката, проверяват щателно багажа ни и се отправяме към асансьорите.

— Много си кисела днес — отбелязва Букс.

Прав е. Превъзбудена и тревожна съм и така компенсирам. Това е най-важната среща, която някога съм имала, залогът е твърде висок и съм пред срив.

— Нали разбираш, че дори провеждането на тази среща е услуга? — пита Букс.

— Да.

Букс ме стрелва с поглед точно преди да се качим в асансьора. Не продумва и дума, докато се качваме. Това е едно от правилата му, суперсекретният му шпионски манталитет. Не се говори за работа пред непознати.

Въпреки това знам какво иска да каже. Отново му отговорих с онази дума: „Да“.

В моя защита отмених всичко с три месеца предизвестие. Получихме обратно депозита от залата за приема, а поканите още не бяха разпратени. Чудя се дали Букс осъзнава това предимство. Предполагам, че… не.

Представяме се на някаква жена и тя ни насочва към голямата конферентна зала, ползвана от директора на ФБР Уилям Мориарти, надолу по коридора.

Виждам как Букс се напряга с приближаването на стаята. Това е първият път, в който се връща, след като предаде документите си — въпреки възраженията на директора, — първият път, когато минава по тези коридори с тънки килими, евтини картини и въздух, наситен с вълнуващия порив на гонитбата в преследването на лошите и запазването на националната сигурност. Няма начин да е лесно за него. Поисках твърде много, при все че не заслужавам особена любезност след начина, по който постъпих с него. Паметна бележка: Букс е от добрите.

Имам предвид, че не само уреди среща, но тя е с най-високопоставеното лице. Съумя да заобиколи шефа ми Кретена, който със сигурност би я отхвърлил, ако имаше тази възможност. Радвам се, че няма да присъства на срещата.

Вратата се отваря. Начело на дългата маса седи директор Мориарти, а от лявата му страна е началникът на екипа му Нанси Пармаджорс.

От дясната му страна е заместник изпълнителният директор на Отдела за компютърни престъпления. Познат е също като Джулиъс Дикинсън. И още като Кретена.

— Мамка му — прошепвам, а Букс леко ме побутва с лакът.

13

Уилям Мориарти, бивш агент на ФБР, федерален прокурор, конгресмен от Ню Йорк и федерален съдия във Вашингтон, директор на ФБР от три години, светва, щом зърва Букс. Букс работеше под ръководството на Мориарти при предишната длъжност на Мориарти в Бюрото, а той не беше стигнал до настоящия си пост, като забравя хората, които е познавал.

— Получих доста дивиденти от добрата работа на този човек — обявява той пред началника на екипа си и Кретена, а те двамата се усмихват и кимат в съгласие като добри войници. — Не ми се искаше да го пускам да си отиде. Сега продава книги!

Директорът сяда и прави знак на всички останали да го последват. След това поглежда часовника си.

— Имам разговор с президента в три, така че разполагам само с десетина минути — казва.

Десет минути? За да обсъдим най-ужасния сериен убиец в страната ни?

— Заместник-директор Дикинсън ми разказа подробности — продължава — и трябва да се съглася с него, че ако това е дело на един човек, то по-невероятна история не съм чувал някога.

Кретена кима усърдно. Миг по-късно погледът му среща моя. Този мръсен нещастник. Но обещах на Букс да се въздържам. Освен това целта е Бюрото да се заеме с разследването, без значение кой ще обере лаврите.

И все пак за протокола: майната му.

— И така — заговаря отново директорът и вдига ръка, — не съм толкова наясно е подробностите, колкото Джулиъс, но от онова, което той сподели, има още нещо, за което се съгласявам с него.

Че е подъл интригант и тъпак?

— Твърде импулсивно е да се смята, че това е дело на един човек. Също така, че става въпрос за престъпления. — Мориарти поглежда към Кретена. — Джулиъс е на мнение, че не бива да бързаме да влагаме прекалено много ресурси в този проблем. Джулиъс предлага да предприемем предварително разследване.

Това ли предлага Джулиъс след внимателното преглеждане на доказателствата? Колко благородно от страна на Джулиъс!

— Букс, имаш ли желание да се включиш в екипа на Бюрото?

— Да, господин директор — отговаря Букс.

— Шефе — вдига ръка Кретена. — Предвид оттеглянето от служба на агент Букман, ще се наложи да изгладим някои подробности, свързани със завръщането му…

— Ти можеш да се справиш с това, нали Джулиъс?

— Да, шефе, разбира се.

Директорът посочва към Букс.

— Може да му стане достатъчно забавно, че да успеем да си го върнем завинаги.

Букс прочиства гърло.

— В такъв случай ще ръководя ли екипа, господин директор?

Мориарти посочва с пръст вдясно от себе си.

— Заместник-директор Дикинсън ще го ръководи и ще ми докладва.

— Вие сигурно се шегувате изричам, преди да съм се усетила.

Всички погледи се извръщат към мен. Току-що наруших единственото условие, което ми беше поставил Букс, преди да влезем, но все пак Кретена да ръководи операцията? Да не ме вземат на подбив?

Букс слага длан върху ръката ми.

— Много добре, господин директор, но аз ще имам глас в подбора на екипа, нали?

Мориарти изглежда учуден, сякаш му е трудно да разбере защо е нужно да взема отношение по такъв въпрос.

— Сигурен съм, че с Джулиъс ще се договорите.

— Не се съмнявам, но определено Еми Докъри, един от разследващите анализатори, е тази, която свърза нещата…

Букс спира да говори, защото директорът е престанал да слуша. Кретена се е навел към него и му шепне нещо, а сега и началникът на екипа се приближава към тях. Докато подчинените му бърборят в ухото му, директорът поглежда към мен. Опитвам се да си дам вид на хладнокръвен анализатор, а не на човек, чиято глава всеки момент може да избухне в пламъци.

Накрая директорът махва и на двамата.

— Госпожице Док… Докъри?

— Да, сър — отговарям аз.

— Бихте ли ни извинили, ако обичате?

Да ги извиня? Какво означава това, по дяволите? Поглеждам към Букс.

— Иска да излезеш, за да можем да поговорим за теб — пояснява Букс.

— О! — Скачам на крака и дори не поглеждам отново към масата с важните клечки, тъй като се боя, че от очите ми ще излетят кинжали и ще заковат ушите им.

— Благодаря — изричам, без да съм сигурна защо се спрях точно на тази дума. Затварям вратата, за да могат по-важните от мен хора да решат съдбата ми.

14

Рецепционистка или някаква друга служителка ме посреща в момента, в който излизам от конферентната зала — не е разрешено да се шляеш просто така, — озовавам се в малка чакалня и чета статия в „Таймс“ за затлъстяването на нацията. Без майтап — сега ли стигнахме до този извод?

Вече съм засипана с открития как причината за детското затлъстяване се крие в това, че децата седят и играят на видеоигри, приемат пълни с мазнини детски менюта, захаросани и богати на химикали десерти и безалкохолни напитки, когато Букс се появява пред мен. Вдигам вежди в очакване.

Той се усмихва и клати глава, а след това сключва ръце.

— Утре точно в пет часа имаме среща с Дикинсън в неговия кабинет, за да ни даде нареждания — казва той. — И ние ще ги следваме, Еми.

— Означава ли това, че съм част от този екип?

— Точно това означава. Директорът се съгласи, въпреки възраженията на Дикинсън, разбира се, да помагаш на екипа. Под мой надзор.

— Не ми харесва как звучи това.

— На мен също, Еми. Питам се защо изобщо трябва да го правя.

Личеше си, че е така, по огорченото му изражение. Вероятно му се бе наложило да се бори за мен вътре и би трябвало да съм му благодарна. Предполагам, че съм. Просто не ми е приятно да се отнасят с мен, сякаш имам нужда някой да ме наглежда. Това глупаво място, доминирано от мъже…

— Усмихни се, Еми — казва той. — Защото ако това не ти е по вкуса, просто ще се върна в Александрия и ще продавам книги. А без мен отново ще бъдеш отстранена.

— Не можеш да ми наредиш да се усмихвам, Букс.

Той се разсмива, но не защото съм му забавна, а защото е в добро настроение. Познавам този смях. Това е смехът на очакването, другите му емоции — раздразнение, гняв — са изчезнали.

— Ти си лично заинтересована от това разследване — припомня той. — Не биха разрешили на никой агент да участва в разследване, в което е замесен личен интерес. Не биха позволили на никой агент да разследва смъртта на собствената си сестра…

— Аз не съм агент — отвръщам, без да ми мигне окото, като някоя ученичка. — Аз съм само обикновен разследващ анализатор.

— За твой късмет — отговаря той. — Защото единствената причина да успееш е, че технически само помагаш при разследването. Ще бъдеш част от екипа.

Прав е. Знам, че е прав. Би трябвало да съм щастлива в този момент. Отмятам глава назад, преглъщам — много, много трудно — и поемам дълбоко дъх.

— Ти уреди срещата с Мориарти и нещата се получиха — казвам. — Освен това се пребори да бъда част от екипа. Оценявам всичко това, Харисън. Да.

Мамка му, отново казах „Да“.

Той размахва пръст пред мен.

— Не ме наричай Харисън. Върнах се, защото има вероятност — вероятност! — на бойното поле да съществува сериен убиец, а аз по дефиниция не обичам серийните убийци. Ти си причината изобщо да знаем за него. Ако наистина съществува такава личност, ако всичко това се окаже истина, то аз никога не съм се сблъсквал с подобен човек.

— И ние ще го заловим — добавям.

— Да, ако той съществува, ще го хванем и Джулиъс Дикинсън ще обере лаврите. А ти ще бъдеш доволна от това положение.

Вдигам ръце в знак, че се предавам.

— Стига ми да го хванем — отсичам аз.

Букс ме поглежда внимателно, а после се оттласква от стола си.

— Стига да съществува — добавя той.

15

Сеанс на Греъм

Запис №4

29 август 2012 г.

Здравейте, ученици. Възразявате ли да ви наричам ученици? Предполагам, че слушате това, защото искате да научите нещо, и като казвам да научите, нямам предвид единствено да научите нещо за мен — минало, мотивация и пр. — но и да научите нещо от мен. Може би не всеки от вас. Някои просто страдат от патологично любопитство, обичат да надничат в „един ден от живота“, както когато забавяте колата, за да видите катастрофа с надеждата, че ще зърнете обляно в кръв чело или някой крайник на асфалта, някоя откъсната ръка. Но твърдо вярвам, че част от вас имат много по-голямо желание да научат не как, а защо го върша.

Искате да разберете дали и вие можете да го направите.

Имам добри новини: можете! И аз ще би покажа как.

Сега ще вляза вътре. Изглежда, ще вали. Вътре ще говоря малко по-силно и се надявам да ме чувате на фона на врявата, защото това място наистина започва да се пълни.

За ваша информация, в случай че се чудите как ви говоря сред тълпа от хора, диктофонът ми прилича на смартфон, така че го държа до ухото си и говоря откъм микрофона, сякаш разговарям с приятел. Стига да се държа достатъчно убедително — от време на време да спирам, за да може моят приятел фантом да каже нещо, пускам откъслечни изречения като „Какво?“ или „Сега чуваш ли ме?“, или пък сбърчвам лице, вдигам ръка към ухото си и се съсредоточавам, — никой няма да се усъмни, че говоря по телефона.

Сега например си проправям път през тълпата, която започва да се събира в този бар, и се намирам на по-малко от метър от един тип, който изглежда доста напрегнат, мускулест, късо подстриган, с два номера по-малка тениска, и знам, че мога да кажа каквото си искам за него, без да му мигне окото, заради начина, по който говоря, и факта, че държа електронно устройство до ухото си. Ето, ще ви покажа. Иска ми се да остана за няколко минути насаме с този приятен джентълмен, за да мога да забия шиш за лед в ухото му и да притискам, докато чуя трошене, а след това ми се ще да запаля трупа му с керосин и горелка. А нямаш и най-малка представа, че говоря за теб, нали така, приятел?

Какво? Чуваш ли ме… чуваш ли ме сега? Така… по-добре ли е така? Добре ли ме чуваш?

Виждате ли, фасулска работа. Точно това е нещо, което искам да ви накарам да постигнете, към което постоянно се връщам: какво то и да правите в преследване на целта си, винаги трябва да бъдете убедителни. Имам предвид да останете достоверни през цялото време, от начало до край, да вложите цялата си енергия и ентусиазъм във всичко, което предприемате. Може да бъде нещо голямо или съвсем незначителна подробност. Обикновено точно незначителните подробности ви изкарват от равновесие, когато трябва да сте най-внимателни.

Сега вземете за пример мен и телефона ми: когато приключа срещата си с вас, мога просто да пусна диктофона, за който се преструвам, че е телефон, в джоба си, без да правя някое от обичайните неща при завършване на телефонен разговор — да кажа довиждане, да натисна бутон или да изкрещя в телефона, в случай че връзката е прекъснала, а после да си придам озадачен и ядосан вид и да поклатя глава. С други думи, мога да зарежа хитростите и просто да прибера диктофона в джоба си.

Ами ако по някаква причина някой ме гледа? Ами ако някой със значка от вътрешната страна на якето си следи записите от охранителните камери в заведението след време в търсене на някаква нередност? Не е много вероятно, уверявам ви, но ако все пак се случи? Тогава ще ме видят да се движа из бара с вид, че говоря по телефона, а след това просто го мушвам в джоба си. Ще разберат, че в това се крие измама. Ще се набия на очи. А вие не искате да се набивате на очи. Това е — обърнете внимание — последното нещо, което ви е нужно.

Ето защо ще се постарая, когато изваждам диктофона, за да си поговоря с вас някъде, където има вероятност да бъда забелязан, да кажа: „Ало? Здравей, как си?“ или нещо подобно. А щом сеансът ми с вас приключи, ще последва: „Доскоро. Чао.“. Или нещо друго, а след това ще натисна бутон, за да имитирам изключване на телефона. Просто го разберете, за да не оплетете конците.

Това е важно, защото очаквам, че има вероятност — просто вероятност — полицията да прегледа записите от камерите в този бар тази вечер, щом стане ясно, че това е последното място, където Къртис Валънтайн е бил забелязан жив. Това е той, ето го там в ъгъла, мъжът с конската опашка и шкембенце, с черна риза и сини джинси, навел глава към чашата с разпенената си бира, който премества тежестта на тялото си по странен начин от единия крак на другия. Той се занимава с поддръжка на уебстраници от дома си, нарекъл е услугата си „Образ на идеалния дизайн“. Разбрах това от фейсбук. Изглежда свестен човек. Прецених го от разговора си по телефона с него вчера, когато си уговорихме среща за по бира в местната кръчма.

Добре, забеляза ме. Никога не сме се срещали, но той предполага, че има среща точно с мен заради начина, по който се оглеждам.

— Къртис? Здравей, как си? Радвам се да се запознаем лично. Изчакай секунда да приключа телефонния разговор!

Добре, ученици, трябва да вървя. Доскоро. Чао!

Извинявам се на Къртис. Чудесно е, че най-после се виждаме очи в очи…

(Край)

16

Букс идва в дома ми — практически в дома на майка ми, — за да поработим по проучванията, и остава за през нощта. Това е първата нощ, която прекарваме под един покрив, откакто развалих годежа ни. Да, странно е. Като в „Алиса в страната на чудесата“. Но пътят до дома му е дълъг, затова е логично да остане.

И все пак е някак странно.

В кухнята сме. Аз съм на масата пред лаптопа си и проверявам пощата си и познатите уебстраници, а Букс готви паста. Той е по-добър готвач от мен, което не е чак толкова показателно. Всъщност винаги готвехме заедно, отваряхме си бутилка вино и се хапехме по вратовете, докато кълцахме зеленчуци и правехме сосове. Хубави спомени. Имам много хубави спомени с Букс. Той е единственият човек на света, освен Марта, на когото съм принадлежала истински, и вероятно точно заради това нещата не се получиха.

— Имаш ли едро смлян червен пипер? — пита Букс.

— Нямам представа — отговарям разсеяно, без да спирам да ровя из електронните си съобщения за скорошни пожари, като изключвам лесните и отбелязвам онези, които си струва да се проверят по-късно. — Потърси.

— Страхотен съвет. Аз пък си мислех, че ако затворя очи и протегна ръка, той ще се появи по вълшебство. Да потърся, значи?

Смартфонът ми избръмчава на масата. Дориан е. Бях ѝ се обаждала по-рано и оставих съобщение.

— Здрасти, мамо.

— Каза, че си имала добри новини — подхваща тя.

Леко заваля думите, проблем, който има, откакто татко почина преди пет години. Никога не се напива безпаметно. Просто обича да заглажда ръбовете с джин „Танкърей“ и тоник преди вечеря. Нещата се влошиха за кратко след смъртта на Марта. Винаги съм си мислела, че Марта ѝ е любимка, приличаха си по външност и по мажоретския ентусиазъм. Докато бях малка, Дориан ми казваше неща като: „Просто не те разбирам, Еми“, но всъщност ѝ се искаше да попита: „Защо си толкова различна от мен? Защо не приличаш повече на Марта?“.

— Така е. Отново имам платена работа.

— Къде?

— Как така къде? В Бюрото, мамо. Отново си получих работата.

— О, това е чудесно. По-рано ли те върнаха?

— Да. Показах им проучването си за пожарите и те се съгласиха да започнат разследване. Ще участвам в екипа.

Мълчание. Мама изпитваше противоречиви чувства по отношение на манията, обзела ме във връзка с пожарите. Смяташе, че искам да извлека облага от смъртта на Марта, че мога да я свържа с престъпление, което да разреша, че мога да му придам смисъл — нещо от сорта: Марта умря, за да мога да хвана убиеца ѝ. Тя така и не повярва, че Марта е била убита.

— В този момент е редно майката да каже на дъщеря си: „Чудесно, скъпа!“.

— Ако беше чудесно, Емили Джийн, щях да кажа, че е чудесно.

— И Букс е в екипа — добавям с надежда, че това може да повдигне настроението ѝ. Винаги го е харесвала. Всички харесват Букс.

Хвърлям поглед към него, а парата от макароните обгръща лицето му.

— Харисън? Мислех, че той напусна ФБР, след като ти скъса с него.

Чудесно, че ми го напомни.

— Той напусна Бюрото, мамо, но не защото аз скъсах с него. Напусна, за да прави онова, което той искаше, да потърси ново предизвикателство.

— Не вярвам на това — заявява мама. — Той напусна, защото приемаше болезнено мисълта да работи в една сграда с теб.

— Ами той е тук, нека да го попитаме — предлагам леко сприхаво. — Букс, ела тук и кажи на майка ми защо напусна ФБР.

Букс оставя дървената лъжица, която използва, за да опита соса за пастата, избърсва ръцете си в кърпа и приближава към масата. Взема телефона ми.

— Здравей, Дориан, как си? Добре съм, благодаря. Да, Букският бизнес не е лесна работа в наши дни, но се справям. Как е Неапол? Радвам се да го чуя, чудесно… В интерес на истината, напуснах ФБР, защото Еми скъса с мен.

Подава ми обратно телефона. Никога не съм виждала толкова широка усмивка на лицето му.

— Това не е вярно — възразявам пред майка си. — Той просто така си говори.

— Не си говоря просто така! — провиква се той със свити като фуния до устата длани.

— Не говори просто така — присъединява се мама.

— Мамо, трябва да затварям. Това беше един от най-приятните ни разговори.

Изключвам телефона.

— Много мило от твоя страна, Букс.

— Пастата е почти готова. Ти приключи ли с търсенето?

— Почти. Мисля, че снощи не е имало жертви на палеж.

— Лошо. Всъщност — това е добре, нали?

Букс сервира храната — пене с червен сос, задушени броколи с чесън, малко салата. За пръв път забелязвам прошарени кичури до слепоочията, още по-забележими заради порасналата коса. Усеща, че го гледам, и веднага отмествам поглед. Ако участвах в Олимпийски игри в дисциплина по отбягване на интимни моменти, бих спечелила златен медал.

Докато отвори бутилката вино, аз вече съм приключила с последните новини, електронната поща и редовните уебсайтове. Засега. Струпват се като лавина през деня.

— Работиш твърде много — отбелязва той и сяда.

Правя физиономия.

— Ти ли ми го казваш? — Виното, което Букс купи от града, има метален привкус, твърде остър.

— Е, това е нещото, което осъзнах, след като напуснах Бюрото — казва той. — Животът не е само работа.

— Така ли? И сега какво, да не би изведнъж да си се пристрастил към планинското катерене? Или към играта „Парчези“?

— Недей да пренебрегваш думите ми — укорява ме той.

— Не те пренебрегвам. Никога не бих те пренебрегнала.

Букс отпива голяма глътка от виното, задържа го в устата си, за да усети аромата му, а след това въздъхва доволно.

— Да ме зарежеш пред олтара, си беше чиста проба пренебрегване.

— Това не беше пренебрегване.

— Така ли? А какво беше? Комплимент? Израз на подкрепа?

Някак харесвах Букс такъв, по-отпуснат, по-саркастичен, по-спокоен.

— Това беше… съдбоносно решение — промълвявам.

— Охоо, вече се чувствам по-добре — намига ми той. — Забрави, дечко. Преживях го. Сега се храни, разбра ли? Утре ще трябва да впечатлиш екипа ни.

17

Сеанс на Греъм

Запис №5

29 август 2012 е.

Ало? Здрасти, мило! Добре съм. Какво… о, наистина? Чудесно. Какво? Връзката тук не е много добра… О, аз съм в Шампейн, Илинойс. Помниш ли, че ти споменах за онази фирма за поддръжка на уебстраници, „Образ на идеалния дизайн“? Къртис Валънтайн? Ами в момента се намирам в кабинета му в мазето и трябва да ти кажа, че това място е удивително! Не, дори по-хубаво, отколкото мислехме.

Извинявай, Къртис, надявам се, не възразяваш за това обаждане… обсъждаме тази среща цяла седмица.

(Бележка на редактора: неразличими звуци от мъжки глас.)

Добре, за момент се отдалечавам от Къртис и искам да споделя нещо с публиката си. Казах, че няма да ви позволя толкова скоро да видите или чуете онова, което правя, и точно така ще бъде. Ще изключа, преди да го направя, но трябва да видите колко добре се справям с това, до каква степен спечелих доверието му, че мога да се промъкна зад гърба му и да отнема живота му, колко лесно може да бъде, ако притежаваш необходимата дисциплина и концентрация, и още нещо, искам да видите колко вълнуващо е това за мен. Продължава да е вълнуващо. Никога не се изтърква. Ще ми се да можехте да изпитате моя устрем, радостното тупкане на сърцето ми, електричеството, което преминава по вените ми, еуфорията, която ме завладява. Разбирате ме, нали? Няма нищо общо с омразата. Свързано е с любовта.

Добре, нека да пристъпим към главното. Връщам се при Къртис след три… две… една…

Мило, трябва да видиш какво е способен да направи Къртис с уебстраницата. Струва ми се, че можем да завъртим страхотен бизнес с този човек. Къртис седи на работното си място и има — колко точно имаш, Къртис, четири? — четири компютъра, които работят едновременно, и изглежда, е напълно погълнат от онова, което върши, сякаш…

Сякаш няма ни най-малка представа какво ще сторя с него.

(Край)

18

Двамата с Букс се появяваме в кабинета на Кретена точно в пет часа следобед, както сме инструктирани, но ни препращат в конферентната зала надолу по коридора. Организирането на тази среща в края на работния ден е послание; Кретена не смята да ни посвети голяма част от времето си. И все пак успява да влоши положението още повече, като ни оставя да чакаме два часа. Най-накрая пристига лежерно в конферентната зала в седем и петнайсет часа, дъвчейки нещо (мръсникът сигурно е вечерял, докато сме го чакали), и се тръшва на стола, без дори да ни погледне. Прекарва десет минути в чистене на стъклата на очилата си за четене с копринена кърпичка, като по този начин ни демонстрира колко сме важни за него. Първо очилата, след това разследването.

Довел е двама души със себе си, консултант по договорите и бивш агент Денис Сасър и разследващ анализатор на име Софи Таламас. Очевидно това е екипът ни.

Дени Сасър има покрито със старчески петна чело, няколко кичура бяла коса на темето, хлътнали очи и тесни прегърбени рамене. На възраст петдесет и седем години вече подлежеше на пенсиониране и след едно-две подканяния от директора го стори. Задържаха го обаче като външен консултант и оттогава е работил в няколко области, една, от които е загуба на авоари поради конфискация, задача, желана колкото хронично заболяване. Обикновено подобни възлагания означават: няма да ти подновим договора, приятел. Ето защо за него съвсем не може да се каже, че се изкачва по служебната стълба, което е добре, защото точно той не би могъл да се качи по стълба, дори да подпира задника си с ръка и да го бута. В Бюрото е отпреди изобретяването на електричеството. Кретена ни уведомява, че Дени е работил по случаи на палежи, но бих заложила ипотеката си, че това е било по времето, когато огънят се е палел чрез търкане на две сухи клечки, за да бъде изпечен стегозавърът, убит с копие и завлечен в пещерата.

Не познавам Софи Таламас. Трябва да е нова. По-млада е от мен (което за беда не е особено преимущество) и доста по-красива (виж предния коментар). Нямам представа дали е добра в работата си, или не, но очевидно е още неопитна и има нужда от напътствия, а аз нямам време за това.

Този екип със сигурност не можеше да се нарече първокласен. Кретена се беше погрижил за това.

Провалът ни е предопределен.

— До… бре — започва Кретена, след като е избърсал и последното петънце от очилата си. — Нямам намерение… да пилея ценни ресурси… за гонене на тоя, що духа. — Слага си очилата и ни поглежда презрително над тях. — Прегледах така нареченото проучване, което е направила Еми до момента, и заключих, че в него няма нищо. Има няколко пожара, разбира се. Но в тази страна пожари стават всеки ден. Има жертви на пожари всеки ден. Всичко, което виждам тук, е, че нашата Еми е направила списък на пожари, които са били приети за случайни от разследващите. — Кретена поклаща глава. — Тук не виждам нито един случай, в който Съединените щати биха представили основателни съмнения пред съда.

— Това е истина — намесвам се. — Той е твърде добър.

— Той е твърде добър — повтаря Кретена — или подобен изключителен престъпник не съществува. Тези инциденти наистина са били инциденти.

— Ако мога да споделя — обажда се Дени Сасър и вдига ръка от масата, за да опровергае съмненията ми, че е способен на движение. — Не виждам модел тук, госпожице Докъри. Градовете са различни. Жертвите са напълно различни по външни белези — мъже, жени, черни, бели, латино, азиатци, стари, млади, заможни, от средната класа, бедни. Кое ги свързва?

— Тези пожари са възниквали във всички възможни дни без неделя — намесва се Букс. — Ето защо трябва да помислим за религиозния аспект. Може общото между жертвите да е свързано с религията. Може всички те да са грешници и този религиозен фанатик да изпраща езичниците в огъня. А може да е свързано със сатанизма.

Трябва да призная: бях забелязала, че неделя е изключение, но никога не придадох значение на това. Букс го направи. Това беше първото нещо, което той забеляза. Точно затова имах нужда от него.

— Сатанизъм? — учудва се Сасър. — Заради огъня?

Букс свива рамене.

— Възможно е. Трябва да помислим за изготвяне на нумероложки анализ. Може тайната да се крие в датите, в адресите на жертвите или пък във възрастта им. Някаква връзка с трите шестици, числото на Сатаната. Софи, това би била подходяща задача за теб.

Софи с нейните огромни кафяви очи, лъскава руса коса и дребничка фигура се ококорва.

— Добре, агент Букман.

— Букс — поправя я той. — Всички ме наричат Букс.

— Добре, Букс — усмихва му се тя.

Той отвръща на усмивката ѝ.

Дори Дикинсън се усмихва. На мен. Озъбена усмивка, изпълнена със злорадство.

О, Дикинсън, нищожна невестулка такава — ето защо си включил Софи в екипа. Защото си знаел, че ще се стори привлекателна на Букс.

Достатъчно. Стегни се, Ем. Това е шансът, за който копнееше. Време е за представление.

Време е да обясниш това-онова на тези приятелчета.

19

— Тези случаи дори не са били разследвани правилно — започвам. — Местните са заложили на лесния отговор, който им е бил подхвърлен точно от нашия субект — очевидна причина за възникване на случаен пожар. Палежите се прикриват доста лесно, тъй като всички доказателства са погълнати от пламъците. Понякога авторите на палежи си помагат, като заливат мястото с някаква течност — бензин или керосин, — чието наличие не може да бъде установено впоследствие. В същото време палежите обикновено се констатират по доста ненаучни методи като газова бутилка или шише бомба, открити на местопрестъплението; нож, лежащ до прерязан газов маркуч; показания на очевидец, забелязал някой да бяга от местопрестъплението посред нощ; може да е дори по-сериозен мотив, без значение дали става въпрос за финансов спор, или такъв от лично естество. Въпросът е в това, че ако подпалвачът е внимателен и грижлив, обикновено може да прикрие доказателствата за престъплението си.

А аз вярвам, че нашият субект е много внимателен. Не оставя след себе си нищо, което би могло да събуди каквито и да били подозрения, избира жертви, които по никакъв начин не са свързани с него, а на всичкото отгоре предоставя на разследващите лесно обяснение на тепсия. Какво биха избрали разследващите? Винаги лесното обяснение.

Дени, който внимателно е слушал монолога ми, кима чинно, но виждам, че още не съм го спечелила.

— Госпожице Докъри… — заговаря той.

— Наричай ме Еми. — Щом Софи може да фамилиарничи с Букс, Дени има същото право по отношение на мен. Това някак не ми изглежда като изравняване на резултата. Букс получава Барби от Малибу, а аз — дядка.

— Еми, трябва да обмислим и възможността лесният отговор да е верният — заявява Дени. — Ако има нещо, което съм научил през тези трийсет години работа, това е, че най-простият отговор обикновено е правилният. Караш ни да повярваме, че наоколо вилнее виртуозен подпалвач, след като не съществуват улики за палеж.

Това е разбираемо. Точно по тази причина нашият подпалвач е толкова добър в това, което прави, доказателството, че е толкова добър подпалвач, се крие в липсата на улики за палеж.

— Не разполагам с всички отговори — признавам. — Нужни са ни аутопсии, съдебномедицински анализи от местопрестъпленията, разпити на свидетели, всичко.

— Нямаме ресурс за подобно нещо — отсича Кретена.

— Тогава трябва да убедим местните да го направят вместо нас.

— На какво основание? — пита Дени Сасър. — Просто не виждам доказателства.

— Нито пък аз — приглася Кретена.

Обръщам се към Букс, а той бързо ми кимва.

— Покажи им — окуражава ме той.

20

Поставям голяма карта на Съединените щати на статив в края на конферентната маса. Из цялата страна съм разположила звездички на местата, където са възниквали пожарите. Общо петдесет и четири — трийсет и две от тях червени, двайсет и две сини.

— Това са петдесет и четири пожара — казвам, — петдесет и четири пожара, в основни линии възникнали от Деня на труда миналата година до днес. Това означава период от една година. Както сами виждате, пожарите са пламвали из цялата страна — от Калифорния до Ню Йорк, от Тексас до Минесота, от щата Вашингтон до самия край на Флорида. Петдесет и четири пожара, всичките обявени за случайно възникнали. Петдесет и четири жертви.

В стаята цари тишина. Смъртта всява респект дори и в служителите на правоохранителните органи, та макар според тях да съм на тотално грешен път с теорията си — петдесет и четири при всички положения е голяма цифра, много мъртви хора, и няма място за подсмихване и остроумни забележки.

— Мисля, че тези петдесет и четири пожара са свързани. Кое ги различава от стотиците, ако не и хиляди други битови пожари, случващи се редовно из цялата страна? Различни са, защото имат четири общи белега. Първо, класифицирани са като случайни. Второ, винаги има една-единствена жертва. Трето, при всеки от тези пожари жертвата е открита на мястото, където е възникнал пожарът — с други думи, жертвата е открита мъртва в стаята, в която е започнал пожарът. И четвърто, въпросната стая, в която е започнал пожарът, винаги е спалнята.

— И това е нещо необичайно? — пита Дени Сасър.

— Много — отвръщам. — Пожарите обикновено не започват от спалните. Най-голяма част от пожарите започват от кухнята. Други възникват вследствие на повреда в газопровода в мазетата или пералните помещения. Трети тръгват от местата, където жиците на електричеството са в близост до източници на топлина, зад стереоуредби и други подобни. Но в спални? Всъщност това е доста необичайно.

Дени не възразява на това.

— Не съм запознат със скорошните статистики.

Усмихвам му се.

— А аз — да. И все пак, без значение в коя стая е възникнал пожарът, повечето хора не умират от огъня. Те не хукват към огъня. Онова, което се случва обикновено при смърт, причинена от пожар, е, че той започва в някоя част на къщата, докато хората спят — кухнята, пералното помещение, — и се разпространява. Ако има загинали, то това обичайно се дължи на вдишване на дима, когато пътят им за бягство е блокиран. Обикновено не ги намират овъглени в леглата им. При всички тези петдесет и четири случая жертвата е загинала в същата стая, в която е установено, че е възникнал пожарът, а в голяма част от тези случаи те са били открити легнали в леглата си или съвсем близо до тях.

— И все пак е възможно това да е случайно — казва Дени.

— Разбира се, Дени. Всъщност ти току-що изрази мнението на петдесет и пет различни следователи, като всеки от тях е стигал до извода за случайно възникнал инцидент. Ако става въпрос само за един инцидент, вероятно е възможно — особено след като са открили на очевидно място така наречената причина за пожара, която нашият субект винаги им осигурява. Примиряват се с лесния отговор, вместо да се поддават на теории за някакъв дяволски заговор. Ала ние не обсъждаме един нещастен случай. Гледаме на това в национален план и виждаме петдесет и четири инцидента в период от една година. Аз го определям като модел.

Привлякла съм вниманието на всички в залата. Не съм много добра в тълкуването на изражения, но ми се струва, че преминах през първоначалното препятствие с тях; засега може никой да не е убеден, но все пак още съм на терена.

— Но нека вникнем още малко по-дълбоко — продължавам. — Нека тръгнем от четиримесечен период, който започва преди година — някъде около Деня на труда миналата година, — и да броим до края на годината или по-точно втори януари. Обърнете внимание на червените звездички на картата. Те представляват трийсетте и два пожара, възникнали през този четиримесечен период. Забележете, че тези пожари са пръснати във всички краища на страната, но не и в Средния запад. Тези трийсет и два пожара са убили трийсет и двама души.

Последният пожар от периода, този от втори януари, беше в Пеория, Аризона. Още си спомням телефонното обаждане на мама, паниката в гласа ѝ, неспособността ѝ дори да изрече думите. „Марта — повтаряше тя — Марта е… сестра ти е…“ Бяха ми необходими повече от пет минути, да я накарам да довърши изречението, въпреки че след няколко опита аз самата започнах да изпадам в паника, тъй като започваше да се изяснява, че предстои да поднесе възможно най-лошата новина. „Какво е станало с Марта, мамо?“, проплаках аз, коленете ми омекнаха, а земята под мен сякаш се разтвори. Какво е станало с Марта?

— Това означава, че е имало трийсет и два пожара в продължение на четири месеца — включва се Букс, за да ми помогне да премина през това, усетил, че споменът се е отключил в мен. Кимвам му с благодарност и отново се концентрирам.

— Точно така — продължавам аз, — това прави приблизително два пожара седмично. Както можете да видите на картата, пожарите са разделени в две групи от по два. Два в Калифорния — Пиедмонт и Новато — през една и съща седмица на септември. Два в Минесота — Едина и Сейнт Клауд — в една и съща седмица през октомври. Това означава, че нашият субект е пътешествал. Пътувал е от Деня на труда до Нова година. Защо — не ми е известно.

Поне всички ме слушат с внимание. Прелестната Софи дори си води бележки и се оказва, че владее стенография или най-малкото някакви драскулки.

— Следва вторият период — от началото на тази година до днес — казвам. — Това е моментът, в който започваме да научаваме повече за нашия субект.

21

— Вторият етап от изстъпления на нашия субект — казвам — е с продължителност около осем месеца, от януари тази година до момента. Това са сините звездички на картата. През този период имаме двайсет и два пожара и точно двайсет и две жертви. По един починал при пожар. Доста прецизно, не сте ли съгласни?

Дени Сасър и Софи Таламас кимат. Букс също кима усърдно, макар вече да е чувал увлекателната ми история. Кретена седи безучастно и не показва никакви признаци на умствена дейност.

Очертавам кръг около сините звездички с показалката си.

— И все пак през втория период нашият субект не се е проявил като такъв пътешественик, не е ли така?

Букс клати глава.

— Всичките двайсет и два пожара са в района на Средния запад.

— Точно така. Илинойс, Уисконсин, Айова, Индиана, Мисури и Кентъки. И това води началото си от средата на януари до миналата седмица в Лайл, Илинойс. Това означава почти осем месеца и само двайсет и два палежа. Вместо темпото от два седмично той се е ограничил до два месечно. Защо?

Гледам ги като учителка, която изпитва учениците си.

Те не отговарят, затова аз го правя вместо тях.

— Отделя повече време, за да избира жертвите си — заявявам.

Отново никой не отговаря. Притеснявам се, че може задаването и отговарянето на въпросите да им се струва дразнещо, но на тях всъщност като че ли им харесва. Всички в тази стая поне отчасти са постъпили в правоохранителните служби, защото обичат да разрешават загадки.

— И защо прави това? — за пръв път от самото начало взима участие Кретена. Не знам дали да го приема като добър, или лош знак.

— Мисля, че защото живее в Средния запад — отговарям. — Намесва се останалата част от живота му — работа, приятели, с каквото там се занимава. По време на пътуванията си се измъква и върши престъпленията си. Но у дома? Трябва да ходи на работа. Има семейство и приятели.

— Освен това трябва да е по-внимателен — отбелязва Букс. — Ако убива близо до дома си, шансът да бъде заловен е по-голям. По-сериозното застраховане предполага повече прекарано време между жертвите.

— Точно така — съгласявам се. — Забележете, че всички убийства, които е извършил в Средния запад, са под различна юрисдикция на правоохранителните служби. Различни градове, различни окръзи. Старае се да не извършва едно и също убийство два пъти в границите на една юрисдикция от страх, че хората могат да ги приемат като свързани, а не случайни пожари.

— Ти спомена, че жертвите винаги са откривани на мястото, където е възникнат пожарът — намесва се Дени Сасър. — Има ли причина субектът да върши това?

— Разбира се — отговарям. — Мястото на възникването е онова, на което пожарът гори най-дълго, а по тази причина и най-силно. Там пораженията са най-сериозни. Вероятността доказателствата да бъдат заличени е най-голяма.

— О! Значи, мислиш, че за него пожарът е просто средство да унищожи доказателствата.

— Да. Каквото и да прави с жертвите, той се старае да не го открием. Не иска да бъдат извършени аутопсии. Иска да се увери, че няма…

Сещам се за Марта и гърлото ми се стяга.

— … че няма да остане труп, на който да се прави аутопсия — довършва Софи.

Кимвам, неспособна да говоря. Още си спомням виковете на майка ми пред собственика на погребалното бюро, пред детектива от полицията и пред всеки, готов да я чуе: „Не мога ли поне да погреба детенцето си? Не мога ли поне да ѝ осигуря прилично християнско погребение?“.

Прочиствам си гърлото. Букс не беше сгрешил за рисковете от разследване на престъпление срещу близък човек. Не искам да ставам пример за това.

— Значи, пожарът е вторично действие — коментира Дени Сасър. — Не пали пожари, за да изпита определена тръпка. Прикрива престъпления. Това ли казваш?

Отново се прокашлям.

— Точно това казвам. А и заниманието му, каквото и да е то, отнема време. Ето защо търси хора, които живеят сами. За да може да спечели надмощие и да прекара известно време с тях. След като приключи, той ги измъчва в спалнята им. Наясно е, че в наши дни пожарникарите могат да пристигнат до минути след пламването на пожара. Не го е грижа дали ще успеят да спасят останалата част от къщата. Жертвата обаче ще бъде овъглена, преди да са дошли.

Всички обмислят това. Не съм сигурна, че съм убедила някого в съществуването на убиеца, но поне съм накарала всички да повярват, че имаме основателна причина да продължим разследването.

— И откъде ще започнем? — пита Дени Сасър.

— Ще започнем от мястото, където живее — казвам. — Това е някъде в Средния запад. Ако трябва да се обзаложа, бих се спряла на Ветровития град. Така че всички си стегнете багажа! Отиваме в Чикаго.

22

Сеанс на Греъм

Запис №6

30 август 2012 г.

Е, предполагам, че мога да броя това за отделен сеанс. Минава полунощ и вече официално е четвъртък. Какъв ден беше само, ще се съгласите, нали?

Не? Нищо? Е, приятели, тъй като съм в добро настроение, ще отговоря на въпросите в пощенската си чанта.

Ще ми се наистина да имах пощенска чанта, защото вярвам, че имате много въпроси към мен. Ще се опитате да отговорите на голяма част от тях според информацията от тези записи, да четете между редовете, да анализирате избора ми на думи, тона ми и какво ли не още, но ще ви дойде добре, ако отговоря на част от обичайно задаваните въпроси.

Ето защо от време на време ще ви изпреварвам и ще отгатвам какви биха били питанията, за да ви отговоря. Този епизод носи името „Пощенската чанта на Греъм“. Пуснете музикална тема, моля. Какво има? Казват ми, че не разполагаме с музикална тема. Съжалявам, ще трябва да поработя по това.

Въпрос: Как избирате жертвите си?

Най-лесният отговор, който мога да ви дам, е, че следвам вдъхновението си. В различни моменти ме вдъхновяват различни неща, ето защо и жертвите ми са различни. Не бихте очаквали Бетовен да напише една и съща симфония два пъти, нали така? Или пък Толстой да повтори някои от романите си?

Понякога аз ги търся, друг път те идват при мен. Понякога се налага да импровизирам набързо с търсенето си, а в други случаи нужното просто се появява пред мен и се разнася под носа ми като екзотичен парфюм.

Може да се каже, че съм ценител.

Понякога предпочитам парче агнешко със сира. Понякога омар с охладено шабли. Друг път — италиански сандвич с говеждо, чушки и пържени картофки със сол и оцет. Нямам представа какъв ще бъде вкусът ми следващия път. Знам само, че рано или късно стомахът ми ще започне да къркори.

Въпрос: Кой е любимият ви цвят?

Обзалагам се, че според вас любимият ми цвят е червен, не е ли така? Е, близо сте, лилав е. Лилавото е толкова смесен, сложен цвят — съчетава страстта в червеното, тъгата в синьото и покварата в черното. Лилавото не е нито весело, нито тъжно. То е болка и отчаяние, но също и копнеж, горещо желание, бито и насинено, но устремено напред, решено да преодолее, да продължи напред, вместо да се предаде.

Освен това отива на косата ми.

Имаме време за още един въпрос: Защо подпалваш жертвите си?

Ами да видим. Къртис, ти да си подпален от мен?

(Бележка на редактора: чуват се мъжки стонове.)

Не, не си. Сторих доста неща с теб, Къртис, но подпалване не е имало. Недей да страдаш, Къртис — ще те изгоря, след като това свърши. И все пак нашите забавления ще си останат тайна.

Съжалявам за останалите, но това за страдането е малка шегичка само между Къртис и мен. Ако за теб е някаква утеха, Къртис, имаш един от най-красивите мозъци, попадали пред очите ми. Утеха ли е това? Чувстваш ли се утешен? Вероятно ще изпиташ облекчение, ако разкарам това огледало, нали така?

(Край)

23

Лейтенант Адам Реслър не е особено радостен да ни види. Не че мога да го виня. Преди седмица той беше приключил с този случай, а сега сме дошли да му развалим почивните дни по случай Деня на труда. Старателно колосаната му униформа със сигурност го стяга и спарва в непоносимата августовска сауна, която ме лъхва, щом слизам от джипа „Чероки“ на паркинга пред оперативния офис в Чикаго.

Въпреки това на Реслър униформата му отива. Той е красив, добре сложен, гладко избръснат, челюстта му е точно толкова ъгловата, колкото трябва, и се държи като човек, прекарал доста време в армията. Ако не са струйките пот, които се стичат от идеално сресаната му коса към идеално колосаната му якичка, трудно бих разбрала, че изобщо е забелязал жегата.

— Лейтенант Реслър, предполагам? — обръщам се към него и се старая да звуча свежа, хладнокръвна и уверена, докато косата ми започва да залепва по врата и челото. Той изсумтява с акцента си, без да ми подаде ръка.

Дени слиза посърнал от колата си и се присъединява към Букс, Софи и мен на тротоара. Представям ги лаконично. Реслър бърза да подаде ръка на Букс, заподозрял, че той е шефът — и всъщност е прав за това, но той не го знае, така че това си е истински сексизъм, макар моментът никак да не е подходящ да давам израз на феминистката си страна. Той оглежда Дени Сасър с изражение, което казва: вие да не се майтапите с мен? Дени има вид на размекнат сладолед във фунийка, но започвам да подозирам, че зад хлътналите му очи се крие повече от онова, което е показал до момента. Реслър очевидно е силно впечатлен от Софи, с което не прави изключение сред хетеросексуалните живи мъже.

— Госпожице Докъри — започва Реслър, — както ви казах по телефона, този пожар определено не е възникнал вследствие на палеж. Не виждам защо трябва да оглеждате местопрестъплението. Ако ни кажете какво точно търсите, убеден съм, че бихме могли да приключим с това.

— Вече ни оказахте голяма помощ, лейтенант — отговарям. — Просто трябва да поогледаме. Това е всичко.

Хвърля ми кръвнишки поглед, след което рязко се обръща и се отправя към къщата. Предполагам, че не е бил много щастлив, когато са му наредили да се погрижи за ФБР следобед.

Спирам за миг, за да огледам първия и последен собствен дом на Джоел Суонсън. Скромна двуетажна самостоятелна градска къща с тухлена фасада и кръгли колони в горния край на циментовите стъпала, водещи към входа. Нова е. Целият квартал е сравнително нов, с млади, крехки дръвчета и морави от тревни чимове, по които още си личат ръбовете на отделните парчета. Част от прозорците са покрити с шперплат, а електричеството очевидно е прекъснато, но като че ли няма други следи от опустошението преди седмица.

С изключение на миризмата.

Изгорял катран, разтопена пластмаса и приглушеният намек за още нещо трудно определимо, но категорично с химически произход, примесено с изненадващо приятната миризма на влажно овъглено дърво, напомняща лагерен огън през есента.

— Пожарът първоначално е засегнал задната част на къщата, както можете да видите — обяснява Реслър. — Задната спалня е била напълно погълната, заедно с голямата баня и коридора. Останалата част от къщата е опушена и, разбира се, всичко е още влажно след гасенето на пожара, макар и да е минала цяла седмица.

Спирам за момент, за да усетя цялостната картина. След всички проучвания, които съм направила, това е първата изгоряла къща, в която влизам, след тази на Марта. Къщата, естествено, е съвсем различна, но въпреки това ме връща назад. Домът на Марта беше в типичния югозападен стил: заоблени входове, много плочки, естественият цвят на глината и отворен план на разпределение. Тази е по-скоро в традициите на Средния запад: с дневна, тоалетна и кухня на първия етаж и две спални и баня на втория.

Спирам в долния край на стълбите, за да се стегна. Почернялото по стените започва от средната част на стълбището, формира остри ъгли и линии и ясно показва посоката на пламъците, преди да бъдат потушени. Овъглените шарки са ми познати от къщата на Марта.

Стигам до площадката и отново спирам. Затварям очи и виждам пламъците от сънищата си — пожарникарите ги наричат ангелските пръсти — да се плъзват по тавана.

Кълбата дим се къдрят като повърхността на океан, миг преди вторият етаж да избухне в огън, който мигновено възпламенява всички запалими повърхности и превръща уютния дом в конвектомат.

За късмет Реслър продължава в пълно неведение за моето разсейване.

— Първоначалната точка е тук отзад, в основната спалня — обяснява. — Внимавайте тук — този пожар се е разгорял силно и бързо и не е преминал през подовата конструкция, но не ми се иска да установя наличието на конструктивен проблем след пропадането на агент от ФБР.

Той се засмива и добавя „ха-ха-ха“, за да подчертае, че се шегува. Не съм убедена, че е така.

Стигаме до спалнята — тази на Джоел, не на Марта, напомням на себе си — и сдържам дъха си. Леглото или това, което е останало от него, е разположено точно срещу вратата. Не е чак толкова необичайно все пак — и в същото време като че ли двете с Марта са чели едно и също списание за обзавеждане и са избрали един и същ вариант за спалнята си. А стаята на Марта не беше подредена така последния път, когато ѝ бях на гости. Прередила я е, преди да умре. Или поне така си мислех.

Голямо легло и нощна масичка от едната страна (или онова, което е останало от нея). Меко кресло за четене, несъмнено направено от силно запалим полиуретан с удобни и също така запалими възглавници и завивки до прозореца. Камарите мокра пепел вероятно са били купчини книги. Пожарникарите са отворили дупка в покрива, за да предотвратят експлозия от дима. Трябва да е валяло. Мисля си. При Марта валя, въпреки че беше в Аризона и въпреки че беше януари.

Ние четиримата започваме огледа. Тялото на Джоел е преместено, разбира се, но знам, че останките ѝ са били открити сред руините от лявата страна на леглото. На снимките тялото ѝ беше в типичната за жертвите на изгаряне поза — извити назад крака, обърнати навътре китки, сгънати ръце, — причинена, както знаех, от горещината и изсъхването на мускулите, придърпващи костите така, че се получава посмъртен образ на марионетка.

Шарките на обгарянията на местата, на които си личат, са във форма рибена кост откъм прозореца и свършват ниско до пода, точно до почернелите останки на бюрото, което Реслър посочва като начална точка на пожара. Килимът е почти напълно разтопен и изгорял, въпреки че има едно-две места в другия край на стаята, където може да се види първоначалният му цвят.

След като сме изследвали всеки сантиметър от стаята в продължение на два часа, четиримата миришем на работници в крематориум. Няма абсолютно никакво доказателство за запалително вещество или престъпна намеса за възникване на пожара, който очевидно е убил госпожица Суонсън. Лейтенант Реслър и полицейското управление на Лайл имат всички основания да се спрат на заключението, което вече са направили.

В същото време аз съм по-сигурна от всякога, че това е дело на нашия субект.

24

— Ето какво знаем — обръщам се аз към екипа си, щом се настаняваме в една конферентна зала в офис сградата на ФБР в Чикаго.

Първо: имало е свещ, която вероятно се е оказала първоизточник на пожара по един или друг начин.

Второ: пожарът се е разпространил много бързо нагоре по завесите и из стаята, докато не е достигнал точката на едновременното възпламеняване на всичко в нея.

Трето: в къщата е имало алармена инсталация, но тя не е била включена по времето на пожара.

Четвърто: имало е един отворен прозорец в стаята срещу тази на Джоел. Температурата в един и половина през нощта на датата на пожара е била 27,7 градуса, а климатикът ѝ е бил включен. Климатикът е работел, а е оставила отворен прозорец.

Пето: не открихме други свещи в къщата. Явно Джоел не е използвала свещи често.

Шесто: несчупените прозорци са съвсем малко зацапани от дима, както и останалите стъклени повърхности, а обгарянията сочат за бързо лумнал огън с висока температура. Подобни признаци са характерни за огън, при който е използвана запалителна течност. Въпреки това не открихме следи от запалителна течност нито на мястото на възникване на пожара, нито другаде.

Седмо: „триъгълникът на огъня“. За да гори огън, нужни са кислород, гориво и топлина. Из стаята имаше разпръснати книги, голяма част от тях отворени, както и други хартии. Това е гориво. Свещта е била оставена запалена на бюрото, твърде близо до завесата — това е топлината. Прозорецът в отсрещната стая е бил оставен отворен, това е кислородът. И не само кислород, но и пътят, по който въздухът да бъде засмукан от този прозорец, разположен на стената право срещу вратата — а това е точното местонахождение на тялото на госпожица Суонсън в леглото. Огънят гори най-силно там, където става течение, тъй че тялото на госпожица Суонсън е било на мястото, където огънят е бил най-горещ, и е било почти унищожено за сравнително кратък период от време, включително кожата, мастния слой и голяма част от мускулите.

Осмо: отрядът по палежи в окръг Дю Паж не е бил извикан. Този пожар е бил обявен за случайно възникнал от следователите и не е бил проявен по-нататъшен интерес към случая. Няма да бъде извършена аутопсия, ако ние не успеем да убедим някого, че има причина за това. Или ако не се заемем с разследването.

Девето: има още петдесет и три пожара, при които се наблюдават почти същите характеристики. С ограничените си през последните няколко месеца възможности нямаше как да определя положението на леглата във всяка от останалите петдесет и три спални, но събрах информация за осемнайсет от тях. И то е… съвсем… същото.

Поглеждам към Букс, пронизвам го с поглед, за да разбере: включително и в тази в Пеория.

Софи заговаря.

— Струва ми се, че подреждането на мебелите на всички тези хора по един и същи начин точно преди да умрат чрез изгаряне е основание за извършване на аутопсии. Не сте ли съгласни?

Може би все пак Софи не е толкова лоша. Бих я харесала още повече, ако напълнееше с петнайсет кила и се сдобиеше с акне.

— Тогава ще започнем точно оттук — казва Букс. — Да разберем разположението на леглата в спалните. Да довършим работата, което Еми е започнала.

Кимвам към Букс.

— Времето ни притиска, хора — припомням. — Само след два дни е Денят на труда. Ако нашият субект спазва определена схема, това означава, че се готви за път. Отново ще започне да убива по двама души седмично.

25

Сеанс на Греъм

Запис №7

1 септември 2012 г.

Добър вечер, ученици. Тази вечер няма да отговарям на въпроси от публиката. Искам да ви разкажа нещо за лъжите, ключовата съставка в портфолиото на всеки самоуважаващ се човек на изкуството. Лъжите са очарователни, тъй като излагат на показ парадоксите в нашето общество.

Какво е лъжата? Това е изкривяване на действителността, представено като действителност. Твърдим, че това е нещо лошо. Учим децата да не лъжат. Дори изпращаме хора в затвора за лъжи. Въпреки това сме заобиколени от лъжи и през половината време дори не се опитваме да ги прикриваме.

Телевизионната реклама с веселото семейство, което възторжено се тъпче с пържени картофки и хамбургери, а физиономиите им изразяват любов и умиление? Всички знаем, че това са актьори, на които е платено да се преструват на забавно и любящо семейство. Те не се забавляват. Вероятно е трябвало да заснемат сцената поне двайсет пъти, уморени и раздразнени са и последното, което искат да правят, е да продължават да се тъпчат с картофки. Ами дебелите апетитни хамбургери — същите ли са като онези, които ви поднасят, когато отидете в закусвалня? В това няма нищо истинско и ние го знаем, но не ни е грижа.

Жените носят дрехи, които прикриват недостатъците им. Мъжете гълтат коремите си, когато същите тези жени минават покрай тях. Служителите скриват пасианса на екрана на компютъра си, когато шефът се зададе. Лъжи, лъжи, лъжи.

Учат ви да не наричате дебел някой, който е дебел, или глупав някой, който е глупав. Не бива така, казваме на децата си. Не казвай истината, ако с това ще нараниш някого. Няма нищо лошо в тези лъжи — дори са полезни.

Трябва да знаете, че не се оплаквам, просто коментирам. Това ми дава друга гледна точка. И ето каква е тя: приемете го! След като всички останали лъжат, по-добре и вие да го правите или ще се озовете срещу течението, залитащи и размахващи ръце. Не искате да се озовете в позиция да залитате и размахвате ръце, нали?

Както можете да си представите, аз съм истински експерт в лъжите. Как иначе успявам да омотая всички тези нищо неподозиращи хора, които ме пускат в живота си, а обикновено и в дома си? Лесно е да се лъже, трудното е да си добър в това. Представям ви „Наръчник на Греъм за лъгане“:

Първо: не лъжете повече, отколкото е нужно. Колкото и време да прекарате с жертвата — независимо дали това са два часа, или две седмици, — ще трябва да се съобразявате с лъжата си. Ако искате да се сближите с мишената, която е пушач, като споделите, че и вие пушите — което, между другото, върши работа, защото съществува негласно братство на консуматорите на тютюн, — тогава е добре да сте готови да палите цигара през няколко часа. Когато използвам тази уловка, обикновено твърдя, че съм бивш пушач и паля не повече от веднъж, колкото да затвърдя връзката си с мишената, като в същото време имам извинение да не го правя отново, ако се наложи да прекарам повече време с нея.

Второ: не добавяйте повече подробности към лъжата, отколкото е нужно. Колкото по-неопределени са лъжите ви, толкова по-голяма свобода си осигурявате.

Нека ви дам пример. Последният тип, Къртис Валънтайн. Открих го лесно, тъй като той ръководи бизнес за уебдизайн от дома си в Шампейн, а има и профил във фейсбук. Използвах две лъжи, за да вляза в къщата му.

Че започвам консултантски бизнес и имам нужда от уебстраница.

Че преди това са ме измамили други хора, които не са свършили работата и са ми отмъкнали парите.

Нямаше как да си уговоря среща с Къртис, ако не се нуждаех от услугите му, затова измислих консултантската фирма. Но обясних, че откривам такава, вместо да кажа, че тя вече функционира, за да не събудя подозрения у Къртис, в случай че потърси фирмата ми в интернет и не открие нищо за нея.

За какво ми беше нужна втората лъжа? По няколко причини. Повечето уебдизайнери изобщо не се срещат с клиентите си; контактуват с тях по телефона или чрез електронната поща. Ако веднъж обаче си станал жертва на измама, логично е да искаш да се запознаеш с човека, който ще работи за теб, за да се увериш, че наистина съществува. Освен това ми даваше основание да не отговарям твърде обстоятелствено на въпроси от сорта: какво точно ще консултирате? Това е последният въпрос, на който искам да отговоря, защото ако кажа, че съм частен детектив или машинен инженер, може да се окаже, че Къртис е дипломиран машинен инженер или най-близкият му приятел, или брат му е детектив и тогава щеше да е нужно да знам нещо за тези две професии. След лъжа номер две можех да се измъкна със следното: предпочитам да не уточнявам, преди да ви наема. Както вече знаете, веднъж изгорях.

Не се впусках в повече лъжи, отколкото ми беше необходимо, като по този начин се ангажирах минимално. След две бири в бара Къртис заговори как може да разшири бизнес потенциала ми, а аз си придавах впечатлен вид, но в същото време и леко резервиран заради предишния си провал, така че в следващия момент той предложи да отидем у тях, за да се запозная лично с работата му.

Имате ли въпроси? Добре. Засега сте свободни. Недейте да се разотивате — съвсем скоро ни чака голяма веселба!

(Край)

26

Сградата на ФБР на Рузвелт Роуд в Чикаго никога не затваря, тъй като това се отнася и за самото ФБР. И все пак е Денят на труда и работният ден вече е приключил, така че сградата е възможно най-празна. Осмият етаж, където е разположен временният ни щаб, определено е пуст.

Екипът ни от четири човека, напълно убеден (или поне аз), че времето е съществен фактор, е предприел всичко по силите си, за да вървим напред, но пристигнахме в събота, а предстояха три почивни дни и всъщност не сме имали истински работен ден. Въпреки това се опитваме да установим личен контакт, обаждаме се на местни полицаи, окръжни шерифи под всички юрисдикции, в които субектът ни е убивал, и ги караме да изровят досиетата със случайно възникналите пожари, за да ни опишат разположението на леглата, в които са били открити жертвите. В някои от случаите са извършени и разследвания и от застрахователни компании, които обикновено правят повече снимки от полицаите заради факта че парите им са застрашени, така че ще се заема с тях утре, когато е нормален работен ден.

Добрата новина е, че компютрите не ги е грижа дали е работно време, затова Софи и аз, разследващите анализатори, се опитваме да направим сравнителен анализ в търсене на брой белези, които могат да формират модел. Знаем (ако можем да кажем, че знаем нещо на този етап), че избира хора, които живеят сами, и всяка от тези жертви по някакъв начин е свързана със социалните мрежи, без значение дали това е Фейсбук, Туитър, Линекдин. Трябва да има още нещо. Нещо трябва да свързва тези хора. Никой не действа на абсолютно случаен принцип.

В седем часа ставам, за да опъна краката си, и надниквам в съседния кабинет, където е настанен Букс.

— Благодаря, шериф, високо ще оценим това — казва той и извърта очи в гримаса, щом ме вижда. — Можете да ми звъните по всяко време на деня и нощта. Приятна вечер и на вас.

Затваря телефона и изпухтява. Говорил е с висшестоящите служители на местната юрисдикция в опит да ги убеди да подновят следствията или поне да направят аутопсии на телата. Проблемът е, че дори ФБР да поеме разследването от местните, всички тези жертви са погребани и за да бъде направена аутопсия, първо трябва да се отправи искане до съда за ексхумация.

— Той каза, че ще поговори със семейството за ексхумация — обяснява ми.

— Не е нужно позволението на близките.

Той кима.

— Но трябва да го поискаме, защото ако имаме съгласието им, може да избегнем ходенето в съда. При всички положения ми се струва, че търси начин да ни накара да се откажем — въздъхва той. — Еми, институциите са приключили тези случаи, а на някои места това е станало преди месеци. Ако искаме да се направят аутопсии, ще се наложи да отидем във всеки местен съд и да поискаме отваряне на гробовете. Това предполага готовност за сътрудничество от местните федерални прокурори, а такава не се постига лесно.

— Тогава ще се опитаме.

— Добре, но наясно ли си колко време ще отнеме това? Най-малко няколко седмици. Дикинсън просто не ни даде достатъчно хора.

— Не можеш ли да уредиш още агенти?

— В лапите на параграф двайсет и две сме, госпожице.

— Така е — съгласявам се. Не можем да получим повече агенти, докато не представим категорични доказателства. В същото време не можем да осигурим категорични доказателства, без да имаме още агенти.

А през това време субектът ни продължава да убива.

Точно затова залагам най-много на последните два смъртни случая, Джоел Суонсън от Лайл, Илинойс, и последната жертва, мъж на име Къртис Валънтайн от Шампейн, Илинойс. Не бяхме ходили в Шампейн, но детективът от тамошното полицейско управление беше така любезен да заснеме на видео цялата къща и да ми изпрати записа по електронната поща. Къщата е еднофамилна, а не градска, но по всичко останало смъртта на Къртис Валънтайн поразително прилича на тази на Джоел Суонсън — пожар, възникнал в спалнята; жертвата е открита в същата тази спалня; очевидно източникът на пожара е свещ; овъгляването и минималното количество петна от дим сочат за бързо лумнал пожар, без следи от запалително вещество; леглото е разположено точно срещу вратата.

Боже, субектът ни е умен. Трябва да призная, че дори аз бих приела това за инцидент, ако знаех само за този пожар. Никой от тези следователи не е наясно, че почти същият модел се повтаря из цялата страна.

— Изглеждаш изтощена, Ем — казва Букс.

— И съм.

— Хайде всички да отидем да хапнем в бара на хотела — предлага той.

Въздъхвам.

— Предполагам, че ако сменим обстановката и се махнем от телефоните и компютрите и просто поговорим, може да ни хрумне някоя идея.

Може проблемът да е точно в това. Може би трябва да поемем дъх и да погледнем цялостната картина. Може дърветата да ни пречат да видим гората.

Обръщам се отново към Букс, а той ми се усмихва.

— Какво? — питам.

— Ще се съгласиш да дойдеш на вечеря с нас само, при условие че говорим за случая, нали така?

Вдигам ръце.

— Има ли друго, за което да говорим?

Той свива рамене.

— Можем да говорим за „Чийфс“ — предлага. — Имат мач този уикенд.

Букс е страстен футболен запалянко. Това е единственият му недостатък.

— Добре. — Букс вдига ръце, в знак, че се предава. — Ще обсъждаме случая. Може да ни хрумне нещо.

27

Скромният ни екип се настанява в бистрото, разположено в „Чикаго Мариот“, където сме отседнали, и носещо името „Рукс Корнър“ и Букс особено се вълнува от факта, че предлагат наливна бира от микропивоварна. Букс винаги е обичал да обикаля местните забележителности при пътуванията си, а като агент от ФБР това му се удаваше често.

Заведението е слабо осветено, с тъмна дъбова мебелировка, меки жълти възглавници по седалките и дървен под. Покрай стените има диванчета, а масите пред тях са сгушени съвсем близо до дългия бар. На екраните по стените се излъчва футболен мач. Букс поръчва „Домейн Дю Паж“, каквото и да е това (предполагам, че бира; Дю Паж ми звучи познато, това е окръгът, в който е убита Джоел Суонсън), Дени поръчва безалкохолна напитка, а Софи — мохито с горски плодове.

Всички се радват на храната. Букс яде хамбургер, а Дени — клуб сандвич. Аз си поръчвам френска лучена супа, а Софи избира салата с круша и пекан. Дали хубавите млади жени са генетично програмирани да си поръчват питиета с плодов аромат и хрупкави заешки салати с нискомаслен дресинг винегрет? Не можеше ли Софи да разчупи стереотипа и да удари една „Гинес“, докато поглъща начос, а сосът със сирене да капе по брадичката ѝ?

Забелязвам, че гореспоменатата Софи е седнала до Букс и е придърпала стола си по-близо до него. Попива всяка дума от военната история, която той разказва. Специалните агенти разполагат с доста интригуващ набор от служебни подвизи — чудати свидетели, глупави недоразумения, харизматични престъпници, които са заловили. Чувала съм повечето разкази. Любимият ми е от преди дванайсет години, когато Букс съдействал на щатски шерифи за залавянето на беглец. Влетял през предната врата на къща в Мериленд, спънал се в закачалка за дрехи и изпаднал в безсъзнание, след като закачалката се сгромолясала върху главата му. Наложило се останалите агенти да стъпват върху него, за да влязат. По-късно му казали: „Поне добре беше блокирал изхода“.

Софи го пита:

— Преследвал ли си някога сериен убиец?

— О — изрича той и издиша шумно. — Работил съм по няколко разследвания, да. — Работеше точно по едно такова, когато развалих годежа ни. Той залови убиеца и напусна ФБР. Реджиналд Трагър, който беше изнасилил и убил няколко млади жени в Портланд, а после бе довършил зверството, като беше отрязал главите им.

— Фреди Мачетето — уточнявам, защото знам, че Букс няма да го направи.

Дени Сасър докосва брадичката си.

— Ти си работил по случая с Фреди Мачетето?

— Не е толкова впечатляващо, колкото звучи, повярвай ми.

Колкото и да обичаше да разказва истории, Букс обикновено избираше онези, които го представяха в нелепи ситуации. Не обичаше да изтъква постиженията си. Това беше едно от първите неща, които забелязах у него, когато се запознахме преди четири години. Беше разгадал модела на действие на банда банкови обирджии от Вирджиния до такава степен, че хората му ги чакаха, когато нападнаха федералната банка в Арлингтън. Всички анализатори в екипа бяха наясно, че успехът се дължи на умствените качества на Букс, но той подели славата, дори мина през офиса и остави благодарствена картичка на всеки от разследващите анализатори, в които отбелязваше личния им принос. Подобна оценка на анализаторите е хубаво нещо. Повечето специални агенти забравят за нас, щом решат загадките си.

Реджиналд Трагър, наречен от пресата в Портланд Фреди Мачетето, беше безработен бояджия, който загубил жилището си и очевидно превъртял. Тръгнал на поход, който включваше пет или шест жертви — не си спомням точния им брой. След това се оказа, че преди време е страдал от душевно заболяване и е бил осъждан за опит за изнасилване.

— Той сам ли си измисли това име? — пита Софи. — Оставяше бележки или нещо подобно? Търсеше ли известност? — Не можех да преценя дали флиртува с Букс, или това е професионално любопитство и тя се опитва да натрупа колкото може повече знания. Въпросът е следният: защо ме е грижа?

Букс клати глава.

— Реджи Трагър не беше в състояние да оставя бележки или да търси слава. Той беше душевноболен, класически случай на садистичен сексуален психопат. Пребиваше жените, обезглавяваше ги и извършваше сексуален акт с тях.

Софи подскача.

— В този ред?

— О, да. Извършвал е сексуален акт с обезглавени трупове. Да, този тип беше истинско чудовище.

— Какъв точно секс… Няма значение — казва Софи. — Не ми трябва да знам.

— Не, определено не ти трябва да знаеш.

Аз обаче знам. Вероятно съм единственият човек извън екипа, заловил чудовището, който знае. Подробностите така и не бяха обявени публично, а процесът на Реджи Трагър още не се е състоял, така че в момента това е класифицирана информация.

Сексуалният акт беше вагинално изнасилване. Само че той не беше използвал пениса си. Беше използвал мачете. Острието прониквало право през матката и дебелото черво и излизало през задните им части. Единствената нищожна утеха е, че вече били мъртви, обезглавени.

Букс отпива с наслада от бирата си с карамелен цвят. Вероятно не може да се сдържи да не се радва на вниманието. Не го виня. Ако ще напускаш Бюрото, това е подходящ последен случай.

Отпивам от водата си, тъй като не съм в разположение на духа за алкохол, и оставям Букс да се полюбува на славата си за малко. Въпреки че явно не се вълнува много от това, защото забелязвам, че ме поглежда, щом се обръщам към него.

— Еми иска да говорим за нашия случай — обявява той. — Е, откъде да започнем?

— От твоята характеристика — казвам. — Искам да чуя твоя профил на нашия субект.

28

Букс отпива още веднъж от бирата си и млясва с устни.

— Не мога да го направя — отговаря той за пореден път. Под пореден път имам предвид, че ми казва това всеки ден, откакто го замесих в този случай. Той се обръща към ученичката Софи. — Преди да успеете да създадете надежден профил, очевидно трябва да сте установили извършването…

— … на престъпление — довършвам вместо него. — И все пак, Букс, нека предположим, че това са убийства. Убийства чрез палежи. Какъв е твоят профил? Знам, че имаш такъв.

Той не възразява срещу това и отново се обръща към Софи.

— Създаването на профили е изкуство, не наука — заявява. — Не е като да въведеш фактите в машина и да получиш профил. Необходимо е да се извърши много старателна оценка на местопрестъплението, ако е възможно да се разпитат жертвите. Ние не сме направили нито едно от тези неща. Дори и да бяхме, пак щяхме да бъдем доста далеч.

— И профилът ти на Реджи Трагър ли беше далеч? Фреди Мачетето? — пита Софи или по-скоро гука. Ако се приближи още малко до Букс, и аз ще си намеря някое мачете.

— Всъщност това е доста добър пример, Софи — отвръща той, сякаш е готов да я потупа по главата. Не е сляп. Може да оцени кукленската ѝ красота и да забележи начина, по който го гледа. — Имахме възможността да анализираме местопрестъпленията и жертвите. Бяхме наясно, че не е планирал престъпленията; не влагаше особено внимание или логика при избора на жертвите си; не правеше опит да прикрие или промени по някакъв начин местопрестъплението. Жертвите му бяха жестоко осакатени, подложени на сексуални извращения и обезглавени. Всички бяха бели, малко над двайсетте и с руси коси. Тези неща ни позволиха да изградим профил. Вярвахме, че той е класически случай на дезорганизиран убиец, страдащ от душевно заболяване. Беше бял мъж, около трийсетгодишен. Изпитвал трудности в общуването. Не е имал приятели, не е разговарял със съседите, не е показвал желание за социален контакт. Израснал е в семейство със сурова дисциплина, вероятно наложена от майката. Надали се е радвал на популярност в гимназията. Не е имал значими връзки с жени и по всяка вероятност е бил импотентен. Бил е безработен или се е занимавал с физически труд. Наскоро е преживял нещо травмиращо като уволнение или раздяла с жена. Бил е преследван от фантазии за насилие над жени, които не е можел да контролира. Живеел е приблизително в радиус от два километра и половина от жертвите. Освен това вероятно малкото му име не е било Фреди.

Софи го дарява с широка усмивка. Този Букс е много забавен напоследък.

— Защо мислехте, че живее наблизо? — пита тя.

— Дезорганизираните убийци обикновено не пътуват с кола. Прекалено вглъбени са във фантазиите си. Не са от онези, които избират жертвите си внимателно, шофират дотам, извършват престъплението и се прибират у дома. Не, те действат напълно импулсивно.

— Да, добре. — Софи е хипнотизирана от учителя. — И в кое сбърка?

— Само в едно, носел е оръжието на убийствата със себе си. Повечето дезорганизирани убийци използват каквото имат под ръка; не са способни да се разхождат с оръжието и да планират, готови за нападение. Въпреки това Реджи е носел мачетето си под дългото черно палто и си го е прибирал след всяко убийство. Освен това си е взимал сувенир от всяка жертва. Това не е типично за дезорганизираните убийци, които обикновено просто си тръгват, след като извършат престъплението. Най-необичайното от всичко — продължава Букс е, че последната му жертва не е била никак случайна. Последната му жертва е била жената, която е нападнал преди години, вследствие на което е бил осъден за опит за изнасилване. В този случай определено е планирал. Всъщност точно нещата, които го отличаваха от типичния дезорганизиран убиец, ни помогнаха да го заловим. След нападението над последната жертва проста проверка ни помогна да установим кой е извършил предишното нападение и се оказа, че той живее на няколко пресечки от нея. След като го хванахме, открихме мачетето и всичките му сувенири.

— Какви бяха сувенирите? — пита лъчезарно Софи.

— И това е от нещата, които не ти трябва да знаеш — отвръща Букс.

— Искам. Хайде.

— Вземал е езиците им — обаждам се. — Отрязвал ги е и ги е пазел в кутия от обувки под леглото си. — Жалко, че развалям апетита ѝ. Можеше добре да си хапне.

— Всъщност — казва Букс и прочиства гърлото си, — това, което имах предвид, е, че не заловихме Реджи Трагър благодарение на създаден идеален профил. Беше просто късмет. Той направи голяма грешка, като нападна отново първата си жертва. Със същия успех можеше да ни изпрати гравирана покана.

— Това не означава, че профилът не може да помогне — възразявам. — Не означава и че ти нямаш такъв за субекта ни.

— Нямам, Еми. Трябва да знам повече.

— Кажи ми едно нещо за нашия човек, Букс — настоявам. — Само едно. И не казвай, че е извънредно организиран, защото ми се струва, че всички сме убедени в това.

Букс клати замислено глава.

— Едно нещо — повтарям.

— Става по-добър — отвръща Букс. — Организираните убийци усъвършенстват действията си при всяко убийство. Като че ли субектът ни е бил добър през цялото време. Но ако той е действителен, ако наистина съществува човек, който обикаля, убива хора и манипулира местопрестъпленията, така че да създава впечатление за инциденти, значи е превърнал хобито си в добре смазана машина. — Букс въздъхва. — Той няма да се издаде така, както го направи Реджи Трагър — казва. — Ще имаме нужда от полицейска работа, да, но ще имаме нужда и от ужасно много късмет.

— О, боже мой — ахвам и избутвам стола си от масата. — Точно това е, Букс.

— Какво? Вдъхнови се от заключението, че ще имаме нужда от ужасно много късмет? Леле, знаех, че съм добър, но чак толкова…

Вече съм се отдалечила от масата. Забързаната походка преминава в тичане, а след това скачам в първото такси, което успявам да хвана.

29

Отново съм в офис сградата на „Рузвелт“ и чаткам по клавиатурата си за още и още информация, а Букс подава глава през вратата.

— Еми и неизменното ѝ влечение към драматичното — подхвърля той. — Имаш ли нещо против да споделиш каква муха бръмчи в главата ти? Не може да се дължи на нещо, което аз съм казал. Заключих единствено, че субектът ни става все по-добър.

— Не беше нужно да казваш друго.

Отмествам поглед към голямата карта на Съединените щати, където звездите, показващи градовете на различните пожари, вече наброяват петдесет и пет. Трийсет и две са червени и отразяват пожарите, започнали преди около година и приключили в началото на януари с пожара на Марта.

— Къде беше първият пожар? — питам.

— Първият… не съм сигурен, че си спомням — признава той. Информацията не се е запечатала в съзнанието му, както в моето.

— Атлантик Бийч, Флорида — подсказвам му. — Осми септември, две хиляди и единайсета. Това е периодът, в който субектът ни кръстосва страната от септември до януари, преди да се върне обратно в Средния запад.

— Добре, и? — пита Букс.

— Откъде можем да бъдем сигурни, че това е първото му убийство?

— Не можем — признава Букс. — Няма гаранция. Но ти не престана да проверяваш за по-стари случаи и не успя да откриеш други пожари, които да съответстват на специфичните характеристики. Една-единствена жертва, открита в спалнята, в която е избухнал пожарът, определен като случайно възникнал…

— Точно така — казвам. — Случайно възникнал. Не съм разглеждала случаите, които не са обявени като случайност, тотално ги пренебрегнах. Те не съответстваха на модела.

— Добре… и?

Продължавам да щракам, но сега ползвам НСДИ, базата данни, до която нямах достъп, докато бях отстранена и работех от дома си. Информацията като че ли танцува по екрана; трябва да внимавам и да не го правя твърде бързо. Когато соковете потекат и информацията е твърде обемна, това заприличва на преследване на съкровище, на гигантски пъзел, а отговорът е някъде там, чака да го открия.

— Е — казвам. — Предположението ти, че става все по-добър, се оказа правилно. Може да не е бил толкова добър в началото на убийствения си поход.

— О. О, разбирам. Може да не е успял да прикрие така добре първия си пожар. Може да са установили, че е палеж.

— Точно така, Букс. Точно затова е добре, че имаме НСДИ, където се докладват палежите и подозрителните пожари.

— Бих се обзаложила, че се е издънил първия път — заявявам. — А може и да не е било само първия.

— И сега какво? Търсиш палежи из страната преди пожара в Атлантик Бийч?

— Не из страната. Предполагаме, че живее някъде в Средния запад, нали така? Ето защо започвам оттам.

Букс стои безмълвен зад мен. Най-накрая се обръщам към него.

— Това е ужасно много работа, Ем. Дори да стесниш границите до Средния запад, трябва да се прегледа цял тон информация. Сега ли възнамеряваш да започнеш? Единайсет часа вечерта е.

— Ще спя, когато умра — отсичам. — Или след като хвана този тип.

30

Букс продължава да стои облегнат на вратата, докато пиша.

— Какво? — питам.

— Щяхме… щяхме да идем да пийнем по нещо.

Усещам как нещо се преобръща в стомаха ми. Това е нещо различно у Букс. Едно време, когато работеше в Бюрото, в моментите на горещо преследване — при недостига на време и риска от преследването — последното, което нравеше, беше да пие алкохол. Той постоянно беше на ръба, винаги премисляше доказателствата. По някой път, когато още бяхме заедно, той седеше на масата за вечеря срещу мен, но виждах, че е някъде далеч и се опитна да намери път, който да го отведе в главата на злодея, прави предизвикателни предположения, преразглежда ситуацията от нови ъгли, затваря едното око, а след това другото и се мъчи да прецени дали картината изобщо се е променила. Спомням си как веднъж бяхме с Букс в един киносалон и по средата на филма по някаква причина се обърнах към него, а светлината от екрана осветяваше лицето му, но картината се промени и в този момент очите му се ококориха и проблеснаха, а аз бях сигурна, че ако някой можеше да надникне през тези очи, щеше да установи, че те не гледат филма, а постоянно повтарящата се гледка в Аламида, Ню Орлиънс или Тера Хоут.

Сега сме в разгара на преследване, а той иска да излезем на питие. Не е толкова трудно да се забележи откъде идва промяната.

Щяхме да идем да пийнем по нещо. Ние. Но това ние не включва мен. И без значение, че бях започнала да харесвам Дени Сасър, не ми се струваше много вероятно да тръгне да обикаля града в единайсет часа през нощта.

Букс има пълното право на това, напомням си. Той е необвързан мъж, а Софи — необвързана жена.

Ти го заряза. Ти си последният човек на света, който има правото да протестира.

Пък и нямаш ли си работа за вършене? Не си ли дошла тук, за да спреш сериен убиец? Дори и да си единственият човек, който е убеден, че такъв убиец наистина съществува?

— Тогава е редно да отидеш — казвам, без да намалявам скоростта, с която пиша. — Аз ще продължа с това.

— Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш? Или мога аз да остана тук…

— Не, няма нужда — казвам. — Понякога ми е по-добре сама, концентрирам се върху работата.

Поне в това бях искрена. По-добре съм сама. Чувствам се по-удобно. Трябва да съм сама. Всичките тези числа и статистически сведения, моделът и кръстосаните данни, това преследване — само от тях имам нужда.

Обръщам се и се заслушвам в стъпките на Букс по покрития с мокет коридор, докато заглъхват напълно. После се връщам обратно към работата си.

31

Сеанс на Греъм

Запис №8

4 септември 2012 г.

Добър ден на всички. Наслаждавам се на хамбургер — не твърде често, разбира се, — и чиния с пържени картофи, докато гледам стар футболен мач по ESPN Класик. Използвам диктофона си като телефон, както винаги на публично място като тази таверна. Нямах намерение да ви изнасям лекция тази вечер, но като гледам този футболен мач, сякаш чувам: подходящ момент за поучения.

Мислех си колко много прилича моето майсторство на това на куотърбека. Знам, знам — представяте си някое от онези момчета с яка челюст от плакатите, някой от типа на Пейтън Манинг или Том Брейди и се питате: какво общо имат те, по дяволите, с художник по убийствата като Греъм?

Всеки може да бъде лош куотърбек, също както всеки може да заколи няколко души, да дръпне спусъка или да държи нечия глава под водата. Но за да бъдеш най-добрият, да достигнеш връхната точка, нужно е себеотдаване, жертви, дисциплина, смирение и подготовка. Трябва да се нараниш, да се скараш на себе си, да се подложиш на самоанализ, да опознаеш слабостите си и в същото време да се опиташ да ги елиминираш. Слабостите, които не могат да се елиминират, трябва да бъдат минимизирани. Нужно е да съставите план, който подчертава силните ви страни и неутрализира недостатъците ви. Изисква се много повече от обикновеното желание за успех. Всеки иска да победи, за бога. Въпреки това само някои от нас имат волята да се подготвят за победа. Трябва да правите неща, които са трудни, неприятни, болезнени.

Трябва днес да направите онова, което никой друг не би направил, за да можете утре да постигнете невъзможното за останалите.

После, то се знае, следва върховният изпит за куотърбека: действието по усет. Отклоняването от плана. Оглеждането на обстановката, вземане решение на момента за промените, които трябва да се внесат. Точно това ще направя сега.

Защото тъкмо имах удоволствието да се срещна с Лутър. Лутър Фигли, седнал през два стола от мен пред бара с прелестно момиче на име Тами. Лутър не е претендент за приза за интелигентност или класа. Нито за стилно облекло, което се състои от сива тениска с надпис „Не се бъзикай с Хъскърс“ и торбести шорти. Но, о, колко е запленен от разговора с дамата си Тами за основните принципи във футбола, а тя, изглежда, не знае много за спорта, което означава, че приема всяка негова дума за чиста монета, макар изисканите млади хора като мен да виждат колко ниско е нивото на Лутър.

Представете си, че единствената ми цел тази вечер беше да се насладя на хамбургер и мач по пътя към следващия ми проект. Нямах нищо планирано за Лутър. Тами или който и да е друг в този бар. Ала добрият куотърбек си проличава, когато възможностите сами изникват пред него. Когато корнербековете издишат и няма сигурност в дълбочина, куотърбекът сменя тактиката и се устремява към тъчдаун, не е ли така?

Разбира се, че е така. А може да се окаже, че Лутър и Тами са твърде подходящи за мен, та да ги пропусна. Лутър, защото не може да си затвори устата за неща, от които изобщо не разбира толкова, колкото си мисли, а и има хубави едри капачки на коленете, които вероятно са доста чувствителни на допир. Тами пък има хубава кръгла глава под червените си къдрици. Освен това има силен гърлен глас, който ще звучи много атрактивно, когато започне да се моли.

Да, значи, предизвикателството се приема.

Трябва да бягам, приятели. Време е да пообщувам.

(Край)

32

В кухнята, в която се намирам в Орора, Илинойс, е толкова тихо, че се чува бръмченето на хладилника и капенето от мивката. Гретчън Суонсън е дребничка жена с прегърбени рамене, изопнато лице и грижливо сресана бухнала бяла, къдрава коса като на Дядо Коледа. Загледала се е в далечината през прозореца към нещо в задния двор от един декар. Нямам представа дали осмисля всичко, казано от мен, или мисли за дъщеря си, която вероятно е играла там на разнебитената сега детска площадка и се е люляла на гумата, която още виси от големия дъб.

Кухнята е ярко осветена, но върху всичко тук е надвесена мрачна сянка, сякаш нещо гнило е заразило този някога оживен дом, оцветило е яйченожълтите стени в мръсно бежово и е превърнало топлото излъчване на Гретчън в отчаяна резервираност. Спомням си, че изпитвах същото усещане, след като Марта умря, колко цинични ми се виждаха всички красиви вещи. Как смее нещо да бъде изящно и красиво, мислех си, насред всичката тази болка и страдание? Как имат дързостта тези хора да вървят по улицата и да се смеят? Как може небето да е толкова невероятно и лазурносиньо?

Поглеждам отново към кухненската маса и подскачам при вида на огромна хлебарка. Чак след като съм прекатурила стола си назад, осъзнавам, че не е истинска; това е просто декоративна порцеланова фигурка. Кой би си купил порцеланова хлебарка?

— Съжалявам — казва Гретчън. — Имаме я от години. Джоел я обичаше. Тя… — Гретчън отново отправя поглед в далечината. — Като дете беше чула онази песен „Ла Кукарача“. Нали се сещате за песента? „Ла КукараЧА, Ла КукараЧА“?

— Да, разбира се — отвръщам с усмивка.

— Беше я чула веднъж по радиото, когато беше съвсем мъничка, на три или четири години. Затанцува и се опитваше да щрака с пръсти в такт с музиката. Мъничките ѝ руси къдрици се мятаха във всички посоки. — Гретчън си позволява да се усмихне при този спомен. — Оттогава съпругът ми Ърл започна да я нарича „мъничката ми кукарача“. Като малка не можеше да го произнесе и казваше, че е мъничката му куку-клок-а.

Гретчън прави гримаса при тази мисъл, едновременно утешителна и болезнена. Аз потискам собствените си спомени — часове, след като бях получила новината, двете с майка ми чакахме полет за Финикс, а майка ми пиеше поредното „Блъди Мери“ в бара на летището, защото самолетът ни закъсняваше. През цялото време се чудех дали е възможно да е станала някаква грешка, някаква нищожно малка вероятност нещата да са се объркали, сестра ми да е заминала някъде с пренощуване и друг да е останал в къщата ѝ, та обгарялото тяло да не е нейното, да се появим в дома ѝ в Пеория, а Марта да пристигне с атлетичната си походка с раница на гърба и да каже: „Вие какво правите тук? Да не би нещо да се е случило?“.

В момента не смея дори да помръдна, да издрънкам с кубчетата лед в чашата с лимонада пред себе си. Не смея дори да дишам.

Гретчън затваря очи и безмълвно поклаща глава — бях разбрала, че това е подходяща реакция за подобна тежка загуба. Толкова съкрушителна, толкова безгранична, за да се опитваш да извлечеш смисъл от нещо тъй безсмислено. Просто поклащаш глава и заплакваш.

— Добре, Еми — промълвява. Дори не забелязвам устните ѝ да помръдват.

Аз също затварям очи и изричам тиха молитва. След това поставям документите пред нея и ѝ подавам химикалка. Благодаря ѝ с дълга, топла прегръдка, която предизвиква сълзи и у двете ни.

Излизам навън, включвам смартфона си и набирам номера на помощник щатския прокурор на окръг Дю Паж, с когото съм разговаряла, мъж на име Фелър.

— Майката на Джоел Суонсън току-що се съгласи за ексхумацията — съобщавам, леко притеснена от ентусиазма в гласа си. Бях посветила последните два дни да убеждавам този Фелър и накрая изтръгнах следното обещание: ако успеете да вземете съгласието на майката за ексхумация, нашият съдебен лекар ще извърши аутопсията.

Приключвам разговора и подхващам още един с прокурора на окръг Шампейн, жена на име Луиз Роуз, която е толкова доволна от обаждането ми, колкото би била от камъни в бъбреците.

— Окръг Дю Паж ще ексхумира Джоел Суонсън за аутопсия — уведомявам я. — А вашият човек Къртис Валънтайн дори не е погребан още.

— Благодарение на теб, Еми — напомня ми тя. — Семейство Валънтайн организираха опело за Къртис вчера — очевидно в затворен ковчег, — но по мое настояване се съгласиха да отложат самото погребение с няколко дни.

— Хайде, Луиз. След като си ги убедила да не полагат трупа в земята, защо не може просто да го преместите от погребалния дом в моргата?

Спирам, разтревожена от безчувствения начин, по който използвам думата „труп“. Сестра ми също беше труп.

Луиз Роуз издава звук от другата страна на телефонната линия, шумна въздишка.

— Някой казвал ли ти е, че си твърде настойчива.

— Случвало се е един-два пъти.

— Ако успея да убедя Съдебна медицина да извършат аутопсията, ще престанеш ли да ми се обаждаш?

Разсмивам се. Приключвам телефонния разговор, спирам колата под наем и стискам юмруци така силно, че се боя да не си счупя някой пръст.

— Най-сетне — прошепвам.

Най-сетне ще има аутопсия — всъщност две, — за да съберем доказателства, та момчетата от Хувър Билдинг да ни предоставят екип, армия, за да заловим това чудовище.

33

Сеанс на Греъм

Запис №9

5 септември 2012 г.

И така, тази вечер имам да ви казвам нещо много важно. Мислех, че ще мога да изчакам, но не мога. При предишната ни среща снощи аз бях в бар на Гранд Айлънд и даваха колежански футболен мач по ESPN Класик на „Кугарс“ от Хюстън отпреди две години. Вероятно си спомняте, че споменах за мъж на име Лутър, Лутър Фигли, който седеше през два стола от мен с жената, която се опитваше да впечатли, истинска красавица на име Тами Дъфи? И така, след края на сеанса ни Лутър започва да бърбори на Тами за невероятната нападателна тактика на Хюстън, наричана „тичай и стреляй“. Лутър звучи като същински професор, какво ти, направо като академик, начетен мъж, докато ѝ обяснява как в „тичай и стреляй“ участват четирима раздалечени по терена рисивъри и куотърбекът, който да хвърли топката при възможност.

Сигурно не ви е трудно да си представите, че доста се изнервих.

Хюстън не прилагаше нападателна тактика „тичай и стреляй“, а „разгърната офанзива“. Има разлика. Всъщност има доста разлики.

Тактиката „тичай и стреляй“ е създадена, за да доведе до максимум опциите за куотърбека, които включват тичане. В типичния случай куотърбекът прави полузавъртане или спринт от място, като атакува ъгъла, което му дава възможност за тичане, ако е необходимо. Рисивърите обикновено сами определят маршрута си въз основа на отбраната, срещу която са изправени. Така че това е много динамично нападение с доста тичане.

(Бележка на редактора: звуци от приглушен мъжки глас, сякаш има нещо в устата и се опитва да пищи.)

Тихо, Лутър. Не говоря на теб. На теб ли мислиш, че говоря? Говоря за теб. Различно е от това да говоря на теб. Разбираш ли, че има разлика, Лутър?

Извинявам се; приятелят ми трябва да поработи върху маниерите си. И така, при „разгърнатата офанзива“ няма никакво вълшебство. Просто разполагаш рисивърите си по цялото поле, за да покрият бранителите и да създадат по-добри проходи за преминаване. Тук не присъства чак такава импровизация.

Опитах се да проявя любезност. Постарах се да изтъкна пред господин Лутър Фигли, че Хюстън приложиха „разгърната офанзива“, хубаво, ама този мастит учен, този високо културен член на интелигенцията, този велик мислител, ходещ и пръскащ мъдрост по земята, реши, че може да ми говори отвисоко, сякаш съм едноклетъчен организъм. Знаеш ли каква беше грешката ти, Лутър? Знаеш ли? Ако познаеш, ще ти върна зъбите. Поне част от тях. Горните.

Не? Разстроени ли сме? Грешката ти беше, че обиди човек, когото не познаваш. Изглеждах ти като приятно, нормално и безобидно създание, нали така?

Ще трябва да оставя диктофона — не, почакайте, ще го закача за якето си… Добре, хубаво, още ме чувате… ела насам, любима…

(Бележка на редактора: звуците от женско хлипане продължават до края на записа.)

Ти си… по-тежка, отколкото… си мислех… ето. Уф!

Добре, госпожице Тами, Дъфи, сега ще се позабавляваме. Нека… първо… те настаня по-удобно. Хайде, не ми се съпротивлявай… (едва чуто) не улесняваш нещата…

Не очаквах този обрат, уверявам те, Лутър. Планирах единствено да изям един хамбургер и да погледам класически футболен мач по пътя си. Въпреки това промених решението си в последния момент, защото ти си такъв невероятен тъпак.

Ще ти дам право на избор, професор „Тичай и стреляй“. Мога да убия първо теб или да ти предоставя място на първия ред, за да гледаш какво ще направя с Тами, преди да се заема с теб.

Трудно решение? Добре, нека тогава да е първият ред. Все пак си има положителната страна за теб — ще получиш трийсет минути живот допълнително. Нали точно в това се вкопчвате отчаяно? Във всеки дъх.

Е, когато видиш какво правя с Тами, ще преосмислиш това решение.

(Край)

34

Извръщам се от компютъра си и се взирам в часовника. Минава пет часът. Къде са те? Потропвам с крака по пода. Не мога да се концентрирам. Би трябвало да се ровя из морето от информация в НСДИ за неразрешени случаи на палеж или подозрителни пожари, но не мога да се съсредоточа, не и когато сме толкова близо. И от двете места, от окръг Дю Паж и от окръг Шампейн, ми обещаха резултатите от аутопсиите до пет часа. Е, минава пет, хора — къде сте?

Тръгвам към кабинета на Букс. Софи Таламас е на стола си от другата страна на бюрото му, наведена напред, за да могат с Букс да си приказват тихичко, всеки подпрял лакти на плота и едва няколко сантиметра делят главите им. Помежду им съществува фамилиарност, езикът на тялото им загатва интимност. Не е нужно да ме ударят по главата, за да го забележа. И сляпа маймуна би усетила химията между тях.

Щом ме забелязват, отдръпват се един от друг. Облягат се назад вместо напред, извръщат лицата си към мен и израженията им показват, че не са ме очаквали. Ще ми се да можех да си изляза от стаята, но тогава ситуацията би станала още по-неловка.

— Получи ли докладите от криминалистиката? — пита Букс, като се връща към обичайното поведение.

Поклащам глава и вдигам смартфона си.

— Предполагам, че ще се обадят всеки момент.

— Влез. Седни.

Софи отмества стола си назад и освобождава път към мястото до себе си.

— Прегледа ли пожарите от снощи? — питам я. Възложила съм ѝ работата, която вършех през последната година, преглеждане на уебстраници, абониране за електронна поща с последните новини, за да се следи случилото се през деня, за да открием следващото убийство, извършено от субекта ни.

— Да — отговаря тя. — Няма нищо от вчера през деня или снощи.

Кимам неохотно. Не мога да бъда сигурна, че е станала достатъчно добра в това. Бих проверила работата ѝ, ако имах време. Ние сме само четирима, а вършим работа поне за дванайсет.

— Тъкмо обяснявах на Софи проблема с юрисдикцията — бърза да каже Букс, вероятно забелязал изражението ми.

Кимам, сякаш съм му повярвала. Начинът, по който се бяха сгушили, как се отдръпнаха едновременно, щом ме видяха — не мисля, че темата на разговора им е била проблемът с юрисдикцията.

Този случай не е под юрисдикцията на ФБР, докато не се пресече щатската граница, и дори да успеем да установим случаи на убийства в Шампейн и Лайл, Илинойс, така или иначе, не се пресичат щатски граници. Докато местните не поискат помощ от нас, нямаме шанс. Това е пречка за нас, но до момента срещаме само пречки, така че тази може да се нареди на опашката.

— Нямах намерение да ви прекъсвам — казвам.

— Не ставай глупава — отвръща Букс твърде ентусиазирано. — Влизай.

Звъненето ме спасява. Звънене за входяща поща в телефона ми. Поглеждам съобщението.

— Аутопсията на Джоел Суонсън — изричам.

35

Отварям съобщението на десктопа си, където ще ми е по-лесно да чета доклада на съдебния лекар на окръг Дю Паж. Чела съм само един експертен патологичен доклад през живота си и той беше под друга юрисдикция, така че не съм особено веща в тази област. Подобно на този, който бях чела — а вероятно и на всички останали, — има обобщено заключение на възможно най-достъпен език за това какво е открил съдебният лекар относно смъртта на Джоел Суонсън от Лайл, Илинойс. Превъртам дотам и сдържам дъха си.

Следователите по пожари не са открили доказателства за преднамерени действия за причиняване на пожара и са заключили, че е бил причинен от запалена свещ в спалнята на покойната, която е подпалила завесите и огънят се е разпространил на горния етаж на къщата.

— Да бе — промърморвам. През цялото време знаехме за това. Наглася нещата така, че да създадат впечатление за случайно възникнал пожар. Не е изненадващо. Сега експертното заключение.

Наличието на натрупване на сажди по лигавиците и горната повърхност на езика показва, че покойната е била жива по време на пожара и е вдишала дим и други токсични химикали. Меките тъкани и кръвта в запазените органи бяха с черешов цвят, което е типично при нива на карбоксихемоглобина над трийсет процента и е показателно за вдишване на токсични количества въглероден окис и цианид.

— Това не може да е истина — продумвам. Казват, че е вдишала дима. Джоел е била жива, когато е започнал пожарът?

Тези находки са съпоставени с липсата на каквито и да били доказателства за наранявания по тялото на покойната, причинени от удар с тъп предмет или друга външна намеса, с изключение на горещината, генерирана от огъня.

Няма доказателства за порезни, огнестрелни рани или нещо подобно. Нищо, което не може да бъде обяснено с пламъците и топлината, излъчвана от тях.

— Не — простенвам.

Предвид горните находки заключението е, че става въпрос за случайна смърт, а причината за нея е била задушаване вследствие на вдишване на дим по време на пожара.

— Не! — крясвам и блъсвам клавиатурата на една страна, тя се премята във въздуха и увисва на кабела си до бюрото.

— Лоши новини? — Букс се е появил на вратата.

— Това е грешно — настоявам. — Не може да е правилно. Не може да е правилно.

Скачам от стола си, опирам глава в стената и се взирам в пода. Букс се приближава до бюрото ми и прочита доклада на компютъра ми.

— Боже, съжалявам, Еми.

Телефонът ми отново издава сигнал, друго съобщение. Не помръдвам. Не отлепям глава от стената, нито поглед от пода.

— В пощата ми трябва да има ново писмо — промълвявам. — Предполагам, че е от патолога в окръг Шампейн.

— Почакай. — Букс вдига клавиатурата и хваща мишката. — Да. Ето го.

— Би ли го прочел вместо мен, Букс? — Затварям очи и с минаването на времето спомените за спора с майка ми по повод смъртта на Марта ме удрят през лицето.

— Има нещо нередно — казах ѝ. — Трябва да ги накараме да извършат аутопсия.

— Защо, Еми? Защото мислиш, че леглото ѝ е преместено след последното ти посещение?

— Не го мисля, знам го. Така или иначе, мамо, имам подозрения. Мисля, че трябва да…

— Мислиш, че трябва да им позволим да нарежат детенцето ми и да извадят всичките му органи? Според теб не е ли страдала достатъчно от изгарянето? Искаш да я накълцат, сякаш е някакъв научен експеримент? Аз няма да го допусна.

— Мамка му — тихо сумти Букс. — Мамка му.

— Не го казвай — моля го.

— Съжалявам, Ем. Докладът е почти същият като този от Дю Паж. Съдебният лекар от окръг Шампейн смята, че смъртта на Къртис Валънтайн е случайна и е причинена от вдишване на дим.

Усещам го близо до мен. Слага ръце върху раменете ми.

— Недей. Не ме докосвай. — Извивам тяло да го избегна и отивам в другия край на стаята. — Сбъркали са. Не виждаш ли? И двамата са сбъркали!

Букс отмества поглед от моя и пъха ръце в джобовете на панталона си. Той, разбира се, не вижда това. Вижда жена, упорито вкопчена в истина, която дори не е истина, малко момиченце, което настоява, че Феята на зъбките съществува.

— Съжалявам — изрича отново той. — Наистина съжалявам.

36

Сеанс на Греъм

Запис №10

7 септември 2012 г.

Взирам се в това момче. То е на пет, може би на шест. Има кафяви очи, рошава мръсна коса и сини джинси. Няма обувки, но не прави изключение сред останалите; това е изискване към децата на игралната площадка „Роки Маунтин“ в този мол. Родителите седят около периметъра, приказват помежду си, отпиват лате от „Старбъкс“ или крещят по децата си да се държат мило, да не тичат или да наглеждат малката си сестричка.

Сигурно има петдесетина деца, които вършеят из меката настилка на пода, катерят се в детската джунгла, спускат се по пързалката с прасенцето Порки или се забавляват с речен рафтинг със Силвестър и пиленцето Туити. Повечето като че ли не се познават, но независимо от това си общуват по онзи типичен за децата тромав начин, понякога мило, понякога нелюбезно и дори грубо, един път им е нужен рефер, а друг път са истински душички. Едни от тях формират групички и се местят из зоните за игра, а други се занимават самостоятелно и се присъединяват към този, който е в зоната, към която са се прицелили.

Но не и това момче. То седи на пода в единия ъгъл, не играе с никого, а наблюдава останалите деца, докато профучават край него, без да му обръщат внимание. Преди минута една дунапренена топка се търкулна към него и то я върна на момиченце, което я взе, без дори да го погледне.

То иска да вземе участие в заниманията им. Отгатвам, че е така. Чета копнежа в очите му, загледани в тези останали без дъх деца, които тичат, викат и се смеят. И то иска да тича, да вика и да се смее. Въпреки това нещо му пречи и го държи залепен за ъгъла. Не се чувства част от групата.

И все пак му се иска да е част от групата. Само ако можеха да му дадат тази възможност, щяха да видят, че и то е като тях, дете, което иска да се чувства сигурно, да открие мястото си, да бъде част от обществото. То иска същите неща, които искат и те. Бои се от същите неща, от които се боят и те.

Ставай, момченце. Не се бой. Те ще те харесат, наистина.

Моля ви, нека някой му даде този шанс. Да протегне ръка и да го извика. Не е толкова трудно. Просто малък жест на любезност и то с радост ще се присъедини. Не му е необходимо много, честно — не му е необходимо много. Нужен му е само един човек, само един, да му покаже мъничко любезност, преди да е станало прекалено…

(Бележка на редактора: седемнайсетсекундна пауза.)

Ставай, момченце. Ставай и върви да играеш.

(Край)

37

Букс задържа вратата пред мен, кавалер както винаги, така че аз съм първата, която зърва самодоволното изражение на мъжа, седнал на кожения стол, не друг, а самият Джулиъс А. Дикинсън.

(Буквата А означава Абдал. Дори и родителите му са знаели, че ще стане идиот.)

— Така, така. — Кретена винаги намира нещо, с което да се занимава, когато влизате в стаята, за да подчертае колко сте нищожни и колко е важен той. Днес чете нещо, някаква диплянка или брошура.

— Не е нужно да сядате — спира той Букс и мен съвсем близо до бюрото му. — Ще бъдем кратки.

Оставя ни да почакаме прави пред него, докато прелисти брошурата си, а след това ни поглежда над очилата си.

— Чува се, че сте прекарали наситена със събития седмица в Чикаго — заявява той. — Да видим дали съм разбрал всичко правилно. Еми ни убеди, че съществува убиец, който е поел на престъпно пътешествие из цялата страна и успява да остане незабелязан чрез гениална схема с палежи. Очевидно схемата включва преместване на леглото в спалнята, така че да е на пътя на потока с максимално количество кислород с цел засилване на огъня.

Цитира основното от доклада, който му изпратихме вчера, доклад, който той изиска от нас. Значи, поне го е прочел.

— И през тази наситена със събития седмица — продължава той — сте успели да установите, че от петдесетте и пет пожара, плод на така наречената престъпна вакханалия, при половината леглото е разположено срещу отворена врата — прехвърля страница на онова, което чете. — Въпреки това не знаете дали леглата са си били там поначало, или са преместени от този сериен убиец фантом.

С изключение на това на Марта, иска ми се да кажа. Леглото на Марта със сигурност беше преместено.

— При останалата част от пожарите нямате никаква представа къде са били разположени леглата. Информацията е прекалено остаряла. Вярно ли е всичко това?

— Точно така — отговаря Букс.

— Добре тогава — продължава Дикинсън. — Приблизително в половината от тези спални леглата са били разположени точно срещу отворената врата? Бих определил това като особено значим факт… — поглежда ме с бегла усмивка — … ако бях редактор на „Хаус Енд Гардън“ — добавя. — Но не съм. Аз съм заместник-директор във ФБР и намирам тази информация за изключително маловажна и незначителна. Знаете ли все пак кое ми се струва истински значимо?

Прехапвам недоволно долната си устна.

— Това, което ми се струва особено значимо, са откритията на двама независими патолози по криминалистика, изследвали две отделни жертви от вашия набор, чиито заключения гласят, че смъртта на тези две жертви е случайна. Не е насилствена.

Взима телефона си и вдига брошурата пред себе си. В този момент осъзнавам, че това е меню. Този боклук си избира обяд.

— Лидия — заговаря в телефона той. — Искам сандвич с печено свинско и малко картофена салата. И две кисели краставички отстрани. Не една. Две.

Кретена допира телефона до гърдите си и поглежда към нас.

— Това разследване вече е официално приключено. Букс, временното ти назначение е анулирано от този момент.

Букс продължава да мълчи с ръце зад гърба.

— А ти, Еми — добавя Дикинсън и изражението му се променя, — ела пак в шест часа, за да обсъдим положението с твоето отстраняване.

Стоя като закована за земята, но Букс хваща ръката ми и ме извежда навън, докато Кретена довършва поръчката на обяда си.

38

— Можеше поне да опиташ да се бориш за нас — обвинявам Букс в асансьора. — Имаш много по-голямо влияние от мен.

— Не и над Джулиъс — поклаща глава Букс. — А вероятно вече не и пред директора.

— И все пак можеше да се бориш за истината — упорствам.

— Така ли? — Той се обръща към мен. — И каква е истината? Кажи ми, моля те, Еми.

Чак тогава си давам сметка, че през последните трийсет и шест часа, след като получихме докладите от аутопсията, Букс е доста мълчалив. Предположих, че и двамата сме в едно и също състояние, че и той споделя моя гняв и негодувание.

— Вече не ми вярваш — промълвявам. — Не мислиш, че това са убийства.

— Ами — той се прокашля и разтваря ръце. — Еми, има конкретни факти, с които трябва да се съобразим.

Отдръпвам се от него.

— Не вярвам в това.

— Хей — казва той и се протяга към мен.

— Не го увъртай, Букс. Просто кажи каквото имаш да казваш.

Той си поема дъх.

— Еми, въпросът не е дали аз ти вярвам. И ти не си по-убедена от мен, че това са убийства. Въпросът е, че трябва да се доверим на данните. Данните казват, че тук няма престъпление.

— Не — настоявам аз. — Данните показват, че нашият субект е брилянтен в прикриването им.

— О, съжалявам! — Букс вдига ръце. — Точно така. Първо пълната липса на доказателства за палеж го превръщат в брилянтен подпалвач. Сега пълната липса на доказателства за убийство доказва, че е и брилянтен убиец. Какво следва? Липсата на доказателства, че е терорист от планетата Марс, да докаже, че е брилянтен марсиански терорист? Или липсата на доказателства, че той е Великденският заек, да докаже, че Великденският заек е най-гениалният подпалвач, който светът някога е виждал!

— Чудесно — крясвам. — И ти си същият като Дикинсън, знаеш ли това? Наистина съжалявам, че ти загубих времето, Букс.

Букс удря с ръка панела на асансьора, натиска бутона за аварийно спиране и кабината се заковава толкова рязко, че едва запазвам равновесие. Вратът му е тъмночервен, а веждите зловещо сбърчени.

— Не ме слагай в една категория с Джулиъс — размахва той пръст към мен. — Доверих се на съмненията ти. Исках да си права. Знам колко е важно това за теб. Но не си права, Еми. И е време да се откажеш. Помни Марта като чудесната личност, която беше, и направи това, което правят останалите, когато загубят любим човек — тъгувай. А след това постепенно го преодолей. Този твой кръстоносен поход застрашава здравия ти разум и ще доведе до края на кариерата ти тук, ако не бъдеш внимателна. След като стана въпрос за това… — Натиска бутона и асансьорът отново тръгва. Натиска копчето за следващия етаж, макар и да не е нашият. — По-добре бъди мила с Дикинсън в шест часа — поръчва той, — в противен случай никога повече няма да работиш тук.

39

Вървя безцелно, убивам времето до съдбоносната си среща с Кретена в шест часа. Минавам покрай сградите на Националния архив на Пенсилвания авеню Нортуест. Спомням си, че идвах тук като дете през лятната ваканция. Баща ми беше най-ентусиазиран за разходката из сградата на ФБР, играта на стражари и апаши от собственото му детство, запазени предмети от прочути случаи, в които са били замесени Автомата Кели, Хубавеца Флойд, Нелсън бебешкото лице, чадъри оръжия, колтът на Джон Дилинджър, безброй бележки, свързани с отвличането на бебето на Линдбърг. Марта и майка ми се наслаждаваха на многобройните предложения на „Смитсониън“; музеят на въздуха и космоса им беше любимият.

На мен тук ми харесваше най-много, архивите, документите отпреди векове, идеята за представяне на миналото, за да можем да разберем по-добре и дори да предвидим бъдещето, преплитането на историята, връзката между настоящето и миналото. Когато бях малка, баща ми предричаше, че ще стана археолог, но аз никога не съм искала да се връщам чак толкова назад. Никога не съм се интересувала от йероглифи, пирамиди и кости на динозаври. Това, за което жадувах, бяха цифрите и класифицираните факти. Подреди цифрите, потърси формула и предвиди резултата. Математиката беше първата ми любов. Играех си с числата в съзнанието ми. Един учител ми каза веднъж, че ако събереш цифрите, на което и да е число и получената сума е делима на три, тогава и първоначалното число с делимо на три. Оттогава винаги щом погледна число, и съзнанието ми изниква това уравнение. Адресът Линскот 1535 се превърна в 1+5+3+5=14, което не се дели на три, така че и 1535 не се дели на три. Регистрационен номер KLT 438 стана 4+3+8=15, което се дели на три, значи това се отнася и за 438.

„Нека не свеждаме всичко само до цифри и формули — казваше Марта на близначката си зубрачка. — Трябва да живееш, Еми. Трябва да се срещаш с хора и да ги допускаш до себе си“.

Точно така. Добре, направих това с Букс. Допуснах го до себе си. Но всичко приключи и огънят няма да се разгори отново не защото липсва искра, а защото не съм в състояние да поддържам огъня вечно. Знаех, че рано или късно ще го разочаровам. Това беше неизбежно. Щеше да установи живота си с мен, а после щеше да осъзнае, че не съм тази, за която ме е мислел, че не съм тази, която е искал. Благородният му характер би му попречил да го признае; не би ме оставил, но би бил обречен на посредствен живот, би бил затворник на съпруга, която е по-скоро приятелка или компаньонка, отколкото любовница. Вероятно никога няма да осъзнае от какво съм го спасила, какъв куршум е избегнал. Той никога няма да разбере, че съм му направила услуга, когато приключих нещата между нас.

Дали беше прав за онова, което каза в асансьора? Дали това наистина е кръстоносен поход, бягство от реалността? Това ли е начинът, който съм избрала да се справя със смъртта на Марта? Момиче, израснало с любовта към статистиките, което разчита на тях, изведнъж обръща гръб на фактите и започва да вярва в чудовища в гардеробите?

Може би е време да порасна.

Може би е време да спася кариерата си във ФБР.

Поглеждам часовника си. Пет часът е. По-добре да се връщам. Не искам да закъснявам за срещата си.

Време е да преглътна гордостта си и да се опитам да запазя работата си.

Преди да съм стигнала до Хувър Билдинг, мобилният ми телефон звъни. На дисплея се изписва името Софи Таламас.

— Ти беше права, Еми — изрича тя задъхано. — Беше абсолютно права!

40

Спирам в сенките на някакви дървета на Пенсилвания авеню Нортуест, бризът вее косата ми, туристите крачат лежерно по тротоарите, а работещите се провират между тях на път към дома. Притискам с ръка дясното си ухо, за да чувам по-добре с лявото потока от думи за откритията, до които е стигнала Софи Таламас.

— Случило се е в петък — съобщава тя. — Името на жертвата е Чарлс Дейли. Бил е продавач на обувки и е живеел в Лейкуд, предградие на Денвър. Бил е открит мъртъв в спалнята си, където е възникнал пожарът. Знам, че ще ме попиташ за разположението на леглото, но още не съм установила това.

Кимам през цялото време, въпреки че не може да ме види.

— Звучи като нашия субект — съгласявам се. Но…

— Какво „но“?

— Обикновено убива по двама души на всяко място, до което пътува — уточнявам. — Само един случай ли имаш в Лейкуд?

— Ами… точно в това е работата — отговаря тя. — Краткият отговор е да, един случай. Всъщност очаквах да открия и втори пожар в района, както сама каза. По тази причина поразширих търсенето си. Струва ми се, че открих втория. Въпреки че малко се различава.

— По какво се различава?

— Има две жертви, не една — казва Софи. — Всичко останало е същото. Пожарът в спалнята, случайното възникване — но жертвите са две. Лутър Фигли и Тами Дъфи. Живеели заедно в къща в Гранд Айлънд, Небраска.

— Небраска? Колко е далече от Лейкуд, Колорадо?

— На около шестстотин и четирийсет километра. Шест часа шофиране с кола. Но има логика, Еми. Лутър и Тами са били открити мъртви в Небраска два дни преди убийството в Денвър — сряда, пети септември. Ако хипотезата ти, че субектът живее в Средния запад, е вярна, би могъл да поеме по междущатска магистрала 80 на запад до Денвър. Гранд Айлънд, Небраска, е точно по път по I-80.

Обмислям това.

— Значи е карал, да кажем, от Илинойс или от мястото, където живее, по I-80. В сряда спира в Гранд Айлънд, Небраска, и убива тези двама души, Лутър и Тами. Това му осигурява достатъчно време да стигне до Денвър в петък и да убие продавача на обувки.

— Точно така. Ти беше права, Еми. Поел е на убийствения си поход след Деня на труда. Ти беше напълно права.

Може и да е така, но никой на висок пост не ми вярва. Току-що двама независими патолози криминалисти и заместник-директорът на ФБР ми бяха заявили, че съм в абсолютна грешка. Цялото ми проучване беше обявено за глупост, а правомощията ми бяха отнети.

— Как мина при Дикинсън днес? — пита тя.

Опитвам се да открия точните думи.

— Още не се знае.

— Не можем да спрем сега, Еми. Трябва да заловим този тип.

От нейната уста в божиите уши. Или в Дикинсъновите уши. Тя е права, разбира се. Не мога да спра сега. Защото и той не спира. Но как да го направя?

Как ще успея да продължа това разследване?

41

Спирам на работното си място, преди да се кача за срещата си с Дикинсън. Виждам Букс в кабинета надолу по коридора, който му дадоха да ползва за периода на временното си назначеше. Такава е строгата йерархия в Бюрото. Човек, който дори не работи на пълен работен ден, получава кабинет, защото някога е носил титлата специален агент.

Няколкото неща, които Букс донесе, за да се чувства като у дома си — снимка на родителите му, футболна топка с автографи на „Канзас Сити Чийфс“ от 1995 г., сертификата му от Бюрото — са прибрани в кашон, готови да бъдат отнесени в Александрия. Букс изглежда изтощен. Очите му са уморени и подпухнали. Вратовръзката му е разхлабена. Може би се радва, че е приключил с тези ограничения; вероятно се радва, че се връща в книжарницата си.

Тръгвам към кабинета му.

— Държах се малко грубо с теб по-рано — казвам му. — Знам, че направи много, за да стигна дори дотук.

Подсмихва се криво и махва с ръка.

— Има още две убийства — обявявам. — Едно в Небраска и едно в Колорадо през период от два дни. Тръгнал е на път. Същият профил и същият почерк.

Букс клати глава.

— И същите заключения в аутопсиите, обзалагам се, ако се стигне толкова далеч. Смърт поради вдишване на дим, вследствие на случайно възникнал пожар.

Вероятно е прав за това. Не можеш да разрешиш престъпление, ако никой не желае да го обяви за такова.

Той ми кимва.

— Нали знаеш какво казват, че не можеш истински да заслужиш белезите си, ако не стигнеш до нещо такова.

— Какво?

— Подобно разминаване. Нерешен случай.

Точно така. На Букс му се беше случило. Постоянно говореше за това.

— Убиецът на каубойки — казвам.

Прехапва устни и кимва. Седем убийства за период от шест години на юг и югозапад — Тексас, Ню Мексико и Аризона. Всяка от жертвите беше привлекателна жена от заможно семейство. Убиецът отрязвал ръцете и краката им, преди да ги изнасили. Сензационните подробности бяха станали достояние на пресата.

Но не и една от тях: режел пръстите им и ги пъхал в устите им.

Букс се зае с разследването на късен етап, но ми беше споделил, че този случай го съсипва. Работи по него в продължение на години без резултат. Неофициално в средите на ФБР — където обичат да дават имена на операциите си — наричаха субекта Убиеца на каубойки. Последното убийство беше преди около пет години. Оттогава Букс и дума не беше продумал.

— Надяваш се да се е замесил в друго престъпление или пък да е умрял — казва Букс. — Всеки ден се питаш дали е жив и здрав и готов да продължи с деянията си. Дали днес ще убие още някой, още един мъртъв човек, защото не си свършил работата си достатъчно добре?

Всъщност целя да избегна точно това. Не желая субектът ни да се превърне в моята поучителна история. Не искам да се превърне в моя Убиец на каубойки.

Букс избутва стола си и се приближава към мен.

— Каквото и да се случи при Дикинсън, недей да губиш работата си, Еми. Той ще те обижда и унижава и ужасно ще се забавлява от това. Просто го преглътни, става ли? Понеси простотиите му, ако това е цената да останеш в Бюрото. Защото можеш да си по-продуктивна отвътре.

— По-продуктивна…

Слага ръка на рамото ми.

— По-продуктивна в намирането на твоя подпалвач убиец, дечко. Ако наистина смяташ, че този тип съществува и онези неща се случват, тогава недей да слушаш какво ти говори, който и да било. Нито мен, нито Дикинсън, нито някакъв окръжен съдебен лекар. Дори и да се наложи да се справиш съвсем сама, недей да се предаваш.

Погледите ни се срещат за един кратък значим момент, преди всеки от нас да се извърне встрани. Той е прав, разбира се. И аз винаги съм планирала точно това. Нямам никакво намерение да се отказвам от разследването.

Единственият въпрос е какво ще трябва да жертвам, за да продължа.

42

— Еми, влизай — кани ме Дикинсън.

Секретарката му Лидия вече си е тръгнала. Този етаж, на който работят началниците, е почти пуст и тих. Кабинетът на Дикинсън сега ми се вижда по-малък.

За пръв път Дикинсън не се преструва, че прави нещо друго, за да ме накара да чакам, докато преглежда доклад, менюто на някое заведение или говори по телефона, за да подчертае колко съм нищожна. Този път Дикинсън е нетърпелив да ме види, наблюдава ме с дивото изражение на хищник, надушил кръв във водата. Сега му принадлежа. Негова съм. И двамата го знаем. Той е победил.

Приближавам се до стола пред бюрото му, но оставам права.

— Можеш да седнеш, ако желаеш — предлага той.

— Ще остана права.

Той цъка с език.

— Еми, Еми, Еми. Винаги избираш трудния път, макар да има и по-лесен.

И двамата знаем какво има предвид под „по-лесен път“. Разбрах го преди повече от година, когато за пръв път доста фамилиарно лепна ръка над задника ми, докато се надвесваше над рамото ми и се преструваше, че гледа нещо на екрана на компютъра ми. После се появиха завоалираните покани за питие след работа, а най-накрая ме покани да замина с него за уикенда в Манхатън. Спомням си, че не се усетих веднага — бях толкова далеч от мисли за романтична връзка с този човек, та изобщо не ми хрумна, че има предвид любовна забежка; предположих, че е по работа.

— Защо ще ходим в Манхатън? — попитах.

Той ми намигна и ме погледна, сякаш отговорът е очевиден.

— За да се усамотим — отвърна той.

В този момент се разсмях. Беше кратко подсмихване, кикот, нищо повече, но достатъчно да му покаже, че дори мисълта да тръгна с него нанякъде е просто комична.

Когато това се случи, почувствах се малко неудобно. Имах намерение да поговоря с Кретена на следващата сутрин. Така и не се стигна до това. На следващата сутрин бях уведомена, че срещу мен е повдигнато обвинение в сексуален тормоз и непредсказуемо поведение от заместник-директор Джулиъс Дикинсън.

— Кой е по-лесният път? — питам.

Дикинсън ми намига и стомахът ми се преобръща от това. После става от стола си и заобикаля от моята страна на бюрото. Показва ми малко устройство, което прилича на старо уоки-токи с лампички и малка антена.

— Това е така нареченият детектор за подслушвателни устройства — обяснява. Натиска едно копче и то забръмчава, една от лампичките светва, а на екранчето се поява линия, която подскача нагоре-надолу и измерва радиочестотните вълни подобно на сърдечен монитор. — Може да засече всякакви видове подслушвателни устройства, включително такива за телефон, GPS трансмитери, скрити камери. — Размахва го над мен, а след това минава зад гърба ми. Бръмченето не престава, но и не се променя. — Няма записващи устройства — заключава той, а дъхът му гъделичка ухото ми и отмества косата от врата ми. — Сега трябва да те претърся. Вдигни ръце.

— Защо?

— Защото малката ми джаджа не може да засече старомодните записващи устройства с лента. Или пък просто защото искам.

Вдигам ръце. Той ме опипва. Не бърза, проучва извивките на тялото ми така старателно, че и видът на бельото ми да не остане тайна за него. След като е обходил цялото ми тяло, взема смартфона ми — обикновен айфон — оглежда го и ми го подава.

— Много добре — заявява, изключва детектора си и бръмченето замлъква.

— Защо е цялата тази подозрителност? — питам.

— Защо? — Обляга се на бюрото и се взира в мен. — Защото искам да си поговорим, Еми, и то насаме.

43

Все така облегнат на бюрото, Дикинсън кръстосва ръце, поклаща глава и ме поглежда като нагъл хлапак.

— Личен разговор? — питам. — Възнамеряваш да ми обясниш кой е лесният път, който да следвам?

— Знаеш кой е лесният път — казва Джулиъс. Разтваря ръце. — Толкова лошо ли би било, Еми?

Дали би било толкова лошо да имам сексуални отношения с него? По-скоро бих се съгласила да ми извадят зъб с клещи без упойка. По-скоро бих вдишала вулканична лава.

Мобилният ми телефон звънва. Поглеждам към дисплея. Там пише „Мама“.

— Ах, мама те търси — възкликва Дикинсън, след като свежда поглед към телефона.

Обикновено майка ми се обажда точно по това време, след питието преди вечеря, за да изрази завалено обичта към единственото си останало дете. Алкохолът отключва емоциите, които е сдържала през годините, както нищо друго, излива сладникавите признаци на любов и съжаление, а след като изтрезнее, те отново се прибират в тайното си скривалище.

— Ще отхвърля обаждането — казвам. Натискам два бутона и звъненето престава. После оставям телефона на стола до себе си.

— И така, обратно към разговора ни. — В ъгълчето на устата на Дикинсън се прокрадва усмивка.

— Не ме привличате — заявявам. — Без да се обиждате.

Дикинсън тихичко се изсмива.

— Нищо подобно, Еми. Нищо подобно. — Вирва глава и ме поглежда. — Ти май не схващаш, а? Това прави нещата още по-приятни за мен.

Сякаш кубче лед се плъзва по задната част на врата ми. Едва събирам сили да остана в тази стая. За него ще бъде дори още по-възбуждащо, ако спя с него против волята си. Отвращението ми ще му послужи като стимулант.

Какво съм склонна да жертвам?

„Запази работата си — поръча Букс. — Ще бъдеш по-продуктивна отвътре“.

— Ами… ако кажа да? — питам, извърнала глава встрани, без да мога да го погледна в очите.

— Ако кажеш да, Еми, ще получиш отново работата си. Веднага.

Затварям очи.

— Ами работната група? Можем ли да продължим да разследваме онези пожари?

Дикинсън не отговаря. Оцъклил е очи. Езикът му се подава и лигите се стичат по устните му. Осъзнавам, че си фантазира. Представя си как правим секс.

Започва да ми се повдига. Блокирам в съзнанието си всички представи за този трътлест, изпечен в солариум мъж с ужасния кичур коса, преметнат върху плешивината, гол до мен.

— Е — промълвявам. — Ако спя с теб…?

— Или каквото друго ми се прииска. Аз съм човек с разнообразни апетити.

Навеждам глава, притискам основата на носа си и оставям тишината да надвисне между нас. После вдигам глава и изричам:

— Не. Не мога да го направя.

Дикинсън, в своето надмощие, което толкова скъпи, се мъчи да ми отнеме удоволствието да го видя разочарован. Вместо това просто свива рамене.

— Значи, това беше последният ти работен ден в Бюрото.

— Не можеш да ме уволниш, защото не искам да спя с теб.

— Не го правя. Уволнявам те, защото още те смятам за емоционално нестабилна. Да не би да твърдиш, че съм настоявал за секс? — навежда се към мен. — Това би означавало да противопоставиш твоята дума срещу моята, Еми, нали така?

— Може и да е така — казвам. — А може и да не е.

— Струва ми се, че и аз разбрах нещата по същия начин като Еми — прозвучава гласът на Букс по високоговорителя.

Дикинсън подскача от бюрото си, лицето му посивява, сякаш току-що е зърнал плъх да притичва по пода.

— Какво… какво е това?

— Това е Букс — казвам. — Явно вместо да изключа телефона, съм отговорила на обаждането. Сигурно е слушал през цялото време.

Дикинсън е поразен от развоя на събитията, цялата кръв се изцежда от лицето му (а по всяка вероятност и от скротума).

— Обаждането от… майка ти? — избъбря.

А може и да съм променила името на Букс в телефонния си указател на „Мама“. Може това да се е случило през последните трийсет минути, точно преди да се кача тук.

— Не изглеждаш добре, Джулиъс — подхвърлям. — Може би трябва да седнеш.

Дикинсън тръгва назад, далеч от телефона и мен, и се удря в стената. Съзнанието му работи на пълни обороти, опитва се да възпроизведе разговора ни, припомня си всичко, което е казал и което Букс е чул, чуди се дали може да извърти нещата, дали ще съумее да се отърве, ако отрича.

Най-накрая отпуска рамене, очевидно осъзнал, че е загубил този рунд. Изрече достатъчно, че да се уличи сам. Докато имаше вероятност да се измъкне, като ме опровергае, щом нещата опрат до неговата дума срещу тази на нисш анализатор, много добре е наясно, че Букс е любимец на директора. Предвид това явно решава, че не си струва да се бори.

— Не можете да направите това — мърмори неуверено.

— Току-що го направихме — посочвам. — Сега седни, Джулиъс, а аз ще ти обясня какво следва.

44

Двамата с Букс си тръгваме заедно от Хувър Билдинг и ни обгръща лека мъгла. Насочваме се мълчаливо към колата му, още тръпнещи след малкото си приключение. Букс не беше възторжен от идеята за подмолно подслушване на разговор със заместник-директора, но успях да го убедя, че Дикинсън ще ми налети — и се оказах напълно права, след като ме викаше за работна среща след работно време — и че трябва да се борим срещу огъня с огън. (Извинявам се за играта на думи.)

— Какъв долен простак — избухва той, щом се отдалечаваме от Хувър. — Имам предвид, знаех, че този тил не е стока, но… леле.

— Може би трябваше да поискаме повече — отвръщам. — Вероятно щяхме да го получим.

Завиваме към паркинга на Десета северозападна улица, щастливи, че се измъкнахме от усилващия се дъжд. Букс не обича дъжда. Никога не го е обичал. Няма проблеми със снега. Понася и изгарящия пек, и студа, от който зъбите ти тракат. Но не обича да го вали. Мрази подгизнали дрехи, влажна коса и цялата мърльотия. Аз пък обичам да вдишвам мириса на дъжда и да усещам вкуса му по лицето си, аромата на влага след това и усещането от хлъзгавата трева под краката ми. Може би майката природа се опитва да ни подскаже нещо за хармонията.

— Ние сме добрите, нали така? — казва той. — Поискахме това, което заслужаваме на този етап. Нищо повече. И аз като Дикинсън нямам желание да пилея ресурсите на Бюрото. Твоето разследване ще трябва да отстои мястото си, а ако не успее, не можем да принуждаваме Дикинсън да продължава да го подкрепя.

Прав е. И все пак… беше забавно да хвърля ласото, да стегна примката около врата на Дикинсън и да го гледам как се гърчи. Част от мен копнееше да поискам какво ли не от него — нов кабинет, повишение на заплатата, стипендия, — но разчитах на Букс, гласа на разума, да ми помогне да не прекалявам.

Винаги е правил това, припомням си. Винаги е заглаждал острите ти ръбове. Той беше котвата във водата, докато ти се мяташе нагоре-надолу по вълните.

— Това може да е последният ти шанс — обръща се Букс към мен. — Да се надяваме, че ще проработи.

Стигаме до колата му, нова „Хонда седан“, и караме до национално летище „Рейгън“, за да се качим на обратния си полет до Чикаго.

45

Сеанс на Греъм

Запис №11

10 септември 2012 г.

Тази вечер шофирам към дома. Дълго самотно пътуване през безкрайното небитие, има само добре осветена магистрала и чернота от двете страни. Това може да ви побърка, уверявам ви.

Знаете ли… знаете ли защо правя това? Защо записвам тези мисли за вас? Правя го, защото си мислите, че ме познавате, но не е така. Всъщност никого не познавате. Мога да ви го докажа.

Просто вземете себе си за пример. Имате свои мисли, за които никой не знае, нали? Мисли, които не сте споделяли с нито едно човешко същество, нито с най-близкия си приятел, нито с брат или сестра — с никого. А понякога става въпрос не само за мисли. Има и действия, неща, които вършите.

Може да сте най-великодушният и любящ баща, най-щедрият човек, но ако приятелите ви узнаят за порнографските снимки на азиатки, които сте свалили в компютъра си, те ще мислят за вас преди всичко като за перверзник, затова ги пазите в тайна. Може да сте вярна съпруга, която никога не е мамила съпруга си, но ако той знаеше, че се опипвате под душа и си мислите за директора на основното училище или за някоя филмова звезда, мнението му за вас би се променило, затова го криете.

Не споделяте тези неща, защото се боите, че това ваше отклонение от нормите ще ви охарактеризира, че хората ще допуснат тези дреболии да повлияят на цялостното им впечатление за вас, на образа, който сте изградили така грижливо. Ето защо се прикривате. Слагате си маска. Но не осъзнавате ли? Никой не може да ви опознае наистина, ако не знае за странностите ви. Ако познават само меката и гладка сърцевина, но не са наясно с острите ръбове, значи, не разполагат с пълната картина, а просто със серия от моментални снимки.

Вярвате, че сте уникат ли? Мислите, че сте единственият, който крие нещо за себе си? Разбира се, че не сте. Всеки го прави. Всеки около вас има сексуални или садистични наклонности или се поддава на определено изкушение, което таи у себе си, маскира под костюма си „Армани“, красивия грим, топлата усмивка или любезен смях. Всъщност не познавате никого друг на този свят, освен може би себе си.

Точно това е причината да ви казвам всичко за мен. Искам да ме опознаете. Държа да знаете всичко. Защото вие определено сте наясно със странностите ми, не е ли така? Знаете тайните ми. Смятате ли, че това ме охарактеризира? Вероятно да, а не би трябвало. Аз представлявам много повече от нещата, които са ви известни. Това не е всичко от мен.

Знаете ли например че никога, абсолютно никога не мога да нараня животно? Знаете ли, че всеки месец дарявам по трийсет долара за децата от Третия свят? Знаете ли, че веднъж платих за погребението и надгробната плоча на един съсед, защото вдовицата му не можеше да си го позволи?

Да, това наистина обърква представите ви, нали? Предпочитате да съм някое зло създание, защото ще ви е по-лесно да го разберете. Не искате да знаете, че мога да проявявам щедрост и състрадателност. Не ви се струва логично, защото вече сте ме поставили под общ знаменател, сложили сте ме в рамка и в съзнанието ви няма място извън нея.

Не мисля, че е честно, това е всичко. Не очаквам канонизиране, но поне да признаете, че съм сложна личност като всички останали. Аз поне махнах маската си пред вас. Това е повече, отколкото можете да кажете за себе си, нали така?

(Край)

46

Сградата на Съдебна медицина в окръг Кук представлява огромен бежов циментов блок, чиито прозорци някой архитект е решил да разнообрази със скосяването на един-два ръба. Студеният въздух, който ни лъхва при влизането, е истинска наслада. Никога не съм си представяла, че толкова ще се радвам да пристигна в морга; климатикът в колата под наем бълваше топла струя към четирима ни по време на краткото пътуване от сградата на ФБР в Чикаго. Софи Таламас изглежда като поръсена с роса и с леко поруменели бузи, но Дени Сасър, Букс и аз сме откровено потни и зачервени.

Измъчената рецепционистка ни показва малка конферентна зала без прозорци. Всички се настаняваме на очуканите столове, а аз вземам списание „Воуг“, сякаш ще имам възможност да го прочета.

— Значи, е убил двама души в Небраска — казва Букс. — И след това търговец на обувки в Денвър.

— Точно така.

— Накъде ще се запъти следващата седмица, Еми?

Като че аз знам. Сиатъл? Остин, Тексас? Бърлингтън, Върмонт?

Доктор Олимпия Джейнъс най-накрая пристига в конферентната зала. Тя е красива жена, висока, стройна и силна на вид. Косата ѝ е къса и черна, леко прошарена отстрани, и има квадратни черни очила, закачени на верижка около врата ѝ. Носи практични обувки — „Данско“ — сив панталон с класическа кройка и синя памучна блуза.

— Здрасти, Лия — казва Букс. Дени Сасър също става да я поздрави.

— Букс, Дени, радвам се да ви видя и двамата.

Следват запознанства и ръкуване с доктор Олимпия Джейнъс, специален агент от ФБР и патолог криминалист. Бюрото рядко извършва свои аутопсии, но когато се наложи, обикновено ги ръководи Лия Джейнъс. Работи по случая с Кулите близнаци, Уако, развръзката в Руби Ридж — била е на всяко съществено за Бюрото място.

Това беше последният ми шанс, единствената отстъпка, която получих от Дикинсън — да позволи Лия Джейнъс да направи аутопсия на двете жертви от Илинойс, Джоел Суонсън и Къртис Валънтайн. „Ако тя каже, че няма нищо нередно — заявих на Дикинсън, — ще се оттегля тихо и кротко“.

Сърцето ми бие като лудо, когато тя заема мястото си начело на масата и оставя две дебели папки в средата ѝ. Строго делова е. Професионалист. Предпазлива е. Но не е ни най-малко агресивна.

— Оценявам всичките изходни данни за двете жертви, които ми предостави, Дени — казва тя. — Бяха полезни.

— Това е причината да съм тук.

Дени се беше заел с оперативната работа по събирането на всичката възможна информация за Къртис Валънтайн и Джоел Суонсън, като тактично обикаляше на пръсти около местната администрация.

Лия Джейнъс се оглежда и въздъхва тежко.

— Е — заговаря тя. — Определено сте открили смущаващи факти за някои напълно сносни съдебни лекари.

Това хубаво ли е, или лошо? Звучи като хубаво… нали?

— Извършила съм повече от хиляда аутопсии по време на кариерата си — заявява тя. — Виждала съм осакатени, накълцани и измъчвани хора, потрошени, пребити и изгорени. Виждала съм всичко. Невъзможно е да се изненадам от нещо.

И? И?

— След като прегледах труповете на Джоел Суонсън и Къртис Валънтайн, можете да ме броите за изненадана — отсича тя.

— Не са умрели от вдишване на дим? — питам директно, тъй като не мога да се сдържа.

— Всъщност от това са умрели — обръща се тя към мен.

Разбира се, последното е, което искам да чуя, но в тона ѝ има нещо особено, блясъкът в очите ѝ ми подсказва, че още съм в играта.

— И все пак смъртта им не е плод на нещастен случай — допълва тя. — Това са убийства. И са най-гениалните, педантични и хладнокръвни убийства, на които съм попадала някога.

47

— Искам да съм сигурна, че това, което ви казвам, се записва — обявява доктор Джейнъс. — Ако бях получила тези трупове при нормални обстоятелства, без да разговарям за тях първо с вас, вероятно щях да достигна до същото заключение като местните съдебни лекари — че става въпрос за случайна смърт.

Тя отваря първата папка и прелиства куп снимки и формуляри.

— Имаме Къртис Валънтайн от Шампейн, Илинойс, мъж на трийсет и девет. И Джоел Суонсън от Лайл, Илинойс, жена на двайсет и три. — Доктор Джейнъс продължава със сух и дрезгав глас, сякаш чете нещо, което е чела вече хиляди пъти. — При всеки от починалите има ясно изразени натрупвания от сажди по лигавиците и повърхността на езика. Меките тъкани и кръвта в органите са с черешов цвят, което обикновено е признак за нива на карбоксихемоглобин над трийсет процента, а това от своя страна показва вдишване на токсични количества въглероден окис и цианид. Както ви е известно, всички тези доказателства подкрепят тезата, че починалите са били живи по времето на пожара и са вдишали дим и други отровни химикали — а това съответства на заключението, до което са достигнали патолозите в окръзите Шампейн и Дю Паж.

Всички кимаме в знак на съгласие.

Тя млъква и ни оглежда един по един, като задържа погледа си мъничко по-дълго, от което по принцип се чувстваш неловко. Ала е доста трудно да ни накара човек да изпитаме неудобство след седмицата, която сме прекарали. Изглежда ни преценяваше.

— И все пак вие ме предупредихте да търся по-дълбоко — продължава тя. — Ето защо направих неща извън обичайната практика на патолозите. Например извърших по-подробни изследвания на саждите в устите, гърлата и белите им дробове. Анализирах наличните токсични газове. Обикновено това са въглероден окис и водороден цианид, разбира се. Те най-често са главните виновници и е трудно да се разграничат увреждания, нанесени от други газове, от онези, получени от директните причинители. Това предположение е логично. Но щом потърсих по-дълбоко, познайте какво открих?

— Какво? — питам аз като нетърпелив студент, тръпнеща да чуя кървавите подробности, които да потвърдят първоначалната ми хипотеза, но същевременно не ги искам заради факта, че сестра ми е една от жертвите. Нямам представа коя от тези емоции предизвиква бръмченето в главата ми и треперенето на крайниците ми.

— Химическите остатъци в белите дробове и гърлата им не са това, което бих предположила предвид факта, че са лежали в леглата си, заобиколени от текстил, полиуретан, мокет и книги. Онова, което открих, беше необичайно високо наличие на серен диоксид — казва тя. — Много по-високо от очакваното при обикновен домашен пожар. Прилича на… ами… — Тя се засмива някак извинително.

— На какво? — питам.

Тя поклаща глава.

— Сякаш са вдишали дим от изгорели гуми.

— Изгорели гуми? — повтарям.

— Точно така. — Тя ми се усмихва мрачно. — А не видях нищо в докладите или в останалата информация, което да подсказва за наличие на изгоряла гума на местопрестъпленията.

— Не, разбира се, че няма — обажда се Дени Сасър.

— И това не е всичко — продължава Джейнъс. — Няма следи от изгаряния по вътрешната повърхност на трахеята и белите дробове. Димът, който са вдишали, не е бил горещ. — Тя почуква по масата с лакиран нокът. — Ако бяха вдишали дим от пожара, той щеше да изгори трахеята и белите им дробове.

— Е, какво искаш да кажеш? — пита Букс.

Доктор Джейнъс свива рамене.

— Извън протокола, бих предположила, че някой е създал този дим и ги е принудил да го вдишат, за да изглежда, че са били живи по време на пожара — за да може заключението на патолога да гласи, че смъртта е причинена от вдишване на дим. Въпреки това тези хора не са вдишали дим от пожара в дома си. Димът има друг произход. По времето, когато къщите им са горели, те вече са били мъртви.

Сякаш всички в стаята изпускат едновременно дъха, който са сдържали досега. Комбинацията от наличие на дим и липса на горещина елиминират възможността Къртис Валънтайн и Джоел Суонсън да са вдишали дим от пожар. Това от своя страна опровергава твърденията на патолозите от Шампейн и Дю Паж.

Чак сега забелязвам, че пръстите ми барабанят по плота на масата — не бавно или разсеяно движение, а причинено от спазми и треперене. Дръж се, предупреждавам се сама. Трябва да чуеш това. Не мисли за нея. Тук не опира до Марта. Става въпрос за залавянето на убиец.

— Предполагам, че това не е всичко, което имаш да ни казваш — казва Букс.

Лия Джейнъс се засмива нервно.

— Не, не е всичко — потвърждава тя. — Ако беше, снощи нямаше да сънувам кошмари, свързани с работата ми, за пръв път от двайсет години.

48

Очакваме с нетърпение следващата част от откритията на доктор Олимпия Джейнъс. Но бъдете наясно, вече сме отбелязали голяма победа. Заключенията на местните патолози са захвърлени през прозореца.

Защо тогава нямам празнично настроение? Защото в духа „внимавай какво си пожелаваш“ доктор Джейнъс ще ни разясни някои доста конкретни подробности за начина, по който са умрели Къртис Валънтайн и Джоел Суонсън, а следователно и за начина, по който е умряла сестра ми.

Всички членове на екипа ни, всеки посвоему — сведен поглед, свити рамене, потрепващи крака, — реагират по един и същи начин, въпреки че не са лично обвързани като мен. Вече сме наясно за невероятните му способности. Сега ще узнаем степента на неговата извратеност.

Джейнъс ни показва лъскави снимки, които, както ни обяснява, са близки кадри на горната част на бедрата на Къртис Валънтайн и на зоната непосредствено около лактите и коленете на Джоел Суонсън.

— Вижте разцепването на тъканта тук — казва тя. — Подобно разцепване е нормално при такава смърт. Топлината от огъня предизвиква разкъсване на кожата, докато пламъците карат горния слой да се обели. След това по-плътният слой на дермата започва да се дехидратира, свива и отлепя. Това отлепяне изглежда успоредно на мускулните влакна, забелязвате ли?

Предполагам. Трудно е за човек като мен да разбере подобни снимки. Въпреки това изглежда, че кожата е отделена вертикално и под нея се показва мускулът, подобно на кочан царевица под обелката.

— Тук е ключът — продължава Джейнъс. — Разцепването на кожата вследствие на пожар би било успоредно на мускулните влакна. Когато нацепването се дължи на лацерация — от нож или друг вид порезна рана — лацерацията би била напречна на мускулните влакна. Ето го ключа в аутопсията, който би разкрил извършено престъпление — съпоставяне на посоката на лацерацията спрямо мускулните влакна. Разбирате ли?

— Да — казва Букс. — Значи, тук нацепването е успоредно на мускула. Изглежда, сякаш се е появило по естествен начин по време на пожара.

— Точно така. При по-внимателно оглеждане разрезите са доста прецизни. Под прецизни имам предвид извършени с хирургическа точност. Дори са симетрични. Просто са твърде идеални, за да бъдат естествени.

— Освен това е постъпил много хитро — добавя тя. — Избира местата умно. Тези лацерации са на места, които са почти изцяло унищожени от огъня и не е останал почти никакъв слой мазнини върху овъглените кости или в зони, където кожата обичайно е увредена. Който и да е направил това, има солидни медицински познания и стабилна ръка. Субектът ви ги е нарязал, и то по начин да е сигурен, че няма да го открием.

Усещам, че ръцете ми отново треперят и сключвам пръсти, за да престанат. Тихото бръмчене в главата ми се усилва като заряда на батерия с висок волтаж.

— Предполагам, че сте чували за защитната позиция, която заемат телата при изгаряне, нали? — пита доктор Джейнъс. В съзнанието ми изниква образът на Марта, изгоряла в боксьорска поза — защитна позиция с огънати ръце и колене. Затварям очи и поемам дълбоко дъх.

— При смърт от пожар съкращаването на мускулите в резултат на високата температура причинява овъгляване на външната част на стави като китките, лактите и коленете, както и на костите. Нарушаването на костите би било нещо съвсем обичайно. Но вижте това — казва тя и посочва към лакътната става на Джоел. — Тук открих, че част от костта липсва, въпреки че дълбочината на овъгляване наоколо е постоянна, сякаш този участък е бил отстранен преди пожара. Околната тъкан е обгоряла дълбоко, но си личат следи от дълбоки разрези в кожата на мястото на костта.

— Преведи, моля — обажда се Букс.

— Съжалявам. Имам предвид, че субектът разрязва кожата, отмества мускулната тъкан или реже през нея с методични вертикални движения и отрязва парче от костта им, преди да са умрели. Буквално накълцва лактите, китките и коленете им — реже кожата и отстранява костта. Представете си някой да ви направи операция на коляното без упойка, докато сте в пълно съзнание, и ще разберете какво са преживели тези хора. Освен това става въпрос за двете колена, двата лакътя и двете китки — така че умножете изживяването по шест.

— Исусе и Света Богородице — прошепва Дени Сасър.

— Освен това е бил наясно, че ще е почти невъзможно това да бъде забелязано, защото тези части на тялото са изложени на пожара в най-голяма степен.

Някак ръцете ми пак са се разделили, отново подвластни на спазматичното треперене, и успявам да забележа единствено, че лампите в стаята са станали ослепително бели, бръмченето в съзнанието ми е оглушително, а въздухът е изпълнен с ужасна миризма…

— Добре ли сте? — обръща се доктор Джейнъс очевидно към мен.

Лицето ми пари, а стомахът ми се бунтува…

— Еми — вика ме Букс.

— Забравих — промълвява Джейнъс. — Има личен момент…

— Не — чувам се да казвам. — Продължавайте… има и… още… нали?

— Има и още. Всъщност по това двата смъртни случая се различават — продължава Джейнъс. — Ако щете вярвайте, нататък става още по-зле.

49

— Значи, не е постъпил по един и същ начин с двете жертви? — пита Дени Сасър.

— Не съвсем — отвръща Олимпия Джейнъс. — И двамата са вдишали онзи дим. Болезненото разрязване и отстраняването на ставите в крайниците също присъства и при двете жертви. Но, да, от този момент изследването на двата трупа показва различни данни. Да започнем с Къртис Валънтайн.

Тя изважда две купчинки със снимки от папката си.

— Открих следи от наранявания, нанесени върху темпоралните му кости — най-общо казано, върху черепа. Виждате, че има две фрактури на черепа, тук и тук — уточнява тя и посочва от двете страни на черепа точно зад слепоочията. — Дали това е необичайно? Никак за човек, загинал в пожар. По темпоралните кости често се наблюдават фрактури, причинени от топлината, обикновено точно зад или под слепоочията. Обикновено са назъбени тръгват от центъра и могат да пресичат черепните шевове. Във всяко отношение тези фрактури приличат на обичайните, получени след смъртта — всяка от двете е назъбена и тръгва от централната точка. Въпреки това — продължава тя, като показва линията на фрактурата с гумичката на молив — обърнете внимание на централната точка на всяка от фрактурите. Диаметърът е абсолютно идентичен. Идентичен. Какви са шансовете две фрактури, получени вследствие на силна топлина при един и същ човек, да имат идентични по размер централни точки? Между другото, става въпрос за диаметър, същия като този на шилото ви за лед.

— Мислиш, че е пробил черепа на Къртис Валънтайн на две места с шило за лед? — пита Букс. — На места, където патологът да ги помисли за фрактури, причинени от горещината при пожара?

— Точно така. Освен това са на място, където е логично да се появи отделяне на кожата. И докато сме на темата за отделянето на кожата, точно както при коленете, лактите и китките и тук при черепа е извършил разрезите успоредно на мускулната тъкан, така че да имитират мимическо нацепване в резултат на топлината.

За миг стаята остава тиха. Всички се опитват да осъзнаят чутото от доктора, а също и да не се разделят с обяда си.

— Къртис Валънтайн е бил скалпиран — изричам с равен глас.

— Точно така — отвръща тя. — Субектът ни е пробил черепа на господин Валънтайн на две места, за да захване кожата; след това е свалил кожата на парчета, сантиметър по сантиметър, както се бели портокал. Ивиците кожа са висели от лявата страна на черепа и при горенето са се олющили до такава степен, че силно да наподобяват обичайни травми от пожар.

— Добре — заговарям, сякаш не съм сигурна, че не говоря на себе си, за да се успокоя, да запазя концентрацията си, да преодолея това, без да мисля за сестра си. — А той бил ли е… когато това се е случило… Къртис… бил ли е…

— Бил е жив през цялото време — заявява Джейнъс. — При нарязването на кожата по лактите, коленете и китките, отрязването на костите, свалянето на скалпа. Хистологичните анализи показват отоци на места, където обичайно се появяват, докато човек е жив.

Не мисли за това. Не мисли за нея. Мисли за случая, за разрешаването на загадката. Това не е лично. Не става въпрос за Марта…

Марта. О, бедничката ми мила Марта…

— Описваш изтезание — намесва се Дени Сасър.

— Изтезание е меко казано — отвръща Джейнъс. — Еми? Добре ли си?

Отварям очи и виждам ръцете си. Не съм разбрала, че съм скрила лицето си. Примигвам на светлината в стаята.

— Еми?

Вдигам показалец във въздуха с надеждата, че ще разбере, че искам да продължи, тъй като вече не се доверявам на гласа си.

— Ами Джоел Суонсън? — пита Букс. — Тя не е ли била скалпирана?

— Не, не е — въздъхва Лия Джейнъс. — Наредих да се направят и по-подробни хистологични анализи на тъканните проби, които биха могли да се изследват. Кожата и мускулната тъкан при нея бяха почти напълно унищожени от високата температура по време на пожара, но имаме няколко фрагмента от по-дълбока тъкан в зоната на бедрата, които доказват изгаряне от втора степен преди смъртта — там е имало жива реакция на тъканите, в това число оток, зачервяване, възпаление и кръвоизлив. По мое мнение тези изгаряния са първоначални и са получени вследствие на попарване.

— Попарване? — учудва се Дени Сасър. — С гореща течност?

— Точно така. — Доктор Джейнъс прочиства гърлото си. — Изгарял я е отново и отново, докато получи изгаряне от втора степен.

— Защо е спрял на втора степен?

Тя се усмихва състрадателно.

— Ако изгарянето беше от трета степен, всичките ѝ нервни клетки щяха да загинат и нямаше да чувства болка. Изгаряне от втора степен върху голяма площ, от своя страна, непрестанно подхранва агонията. Някога били ли сте в отделение по изгаряния в някоя болница? Подобна болка е истинско изпитание за здравия разум и волята за живот. — Тя поклаща глава. — Знаел е точно как да докара болката до максимална степен.

Букс прочиства гърлото си.

— Значи… я е залял с гореща вода? Нарязал е ставите на крайниците ѝ. Напълнил е дробовете ѝ с газ от изгорели гуми, за да я задуши. А след това е подпалил пожар около нея.

Не Марта… не Марта… тези неща не са се случили с нея…

— По всичко изглежда, че е така — отвръща Лия Джейнъс. — Вижте, не съм сигурна дали разбирате какво ви казвам за общите характеристики на тези поражения. Преди всичко всяко от нараняванията, които е нанесъл — всяко от тях, — би могло да бъде обяснено с високата температура вследствие на случайно възникнал пожар. Бихме ли могли да извоюваме срещу него присъда в съда въз основа на онова, което ви казах днес? Не. Има твърде много празноти. Твърдо вярвам в това, което ви казах, но умел адвокат на защитата би могъл да ме оплете в мрежата си, тъй като така и не бих могла да отхвърля вероятността за смърт при нещастен случай. И все пак още по-важното е — продължава тя, — че всяко от тези деяния… от тези наранявания е било избрано така, че да бъде причинена невъобразима болка, без да се стига до смърт. Рязал е телата им с хирургическа точност и не е засегнал нито една основна артерия. Не са получили масивна кръвозагуба, защото той не е искал това.

Тя ни оглежда подред.

— Нямам представа как изобщо сте разкрили това чудовище или как сте свързали тези две убийства. Както и да сте го постигнали, аплодирам отличната ви работа. Защото тези убийства се доближават в най-голяма степен сред всичко, което съм виждала, до перфектното убийство. Освен това трябва да кажа, че са и най-гнусните, с които съм се сблъсквала. Субектът е извършил неописуем акт на изтезание и е успял да остане напълно невидим.

Доктор Олимпия Джейнъс плесва с длани по масата и се изправя.

— Хванете го — призовава ни тя. — Да се надяваме, че това ще стане, преди да го е извършил отново.

Дени отвръща:

— Какъв ден е днес? Сряда, дванайсети? По средата е на втората седмица от пътуването си.

— Именно — потвърждава Букс. — А това значи, че точно в този момент вероятно дебне следващата си жертва.

50

Сеанс на Греъм

Запис №12

12 септември 2012 г.

— Ало? Хей, как си? Аз съм добре, добре съм.

Така, отново се занимавам с хитрата преструвка, че говоря по телефона, защото се намирам в един бар и правя любимото си нещо, наблюдавам хората. Вие обичате ли да го вършите? Струва ми се, че всички обичат, не е ли така? Не е ли странно, че почти всички ви се виждат особени? И все пак си представяте, че ако местата ви бяха разменени, вие бихте им изглеждали нормален човек.

И така, утре отпътувам, затова тази вечер сериозно трябва да се заловя за работа, но ще ви дам пример как правя онова, което правя — как привличам хората, как печеля доверието им, защото…

(Бележка на редактора: женски глас:)

— Вие писател ли сте?

— Моля? Хей, можеш ли да изчакаш секунда? Някой ми говори. Изчакай секунда.

— Извинете, какво казахте?

(Жена:) — Попитах дали сте писател.

— Дали съм писател? Защо ми задавате такъв въпрос?

(Жена:) — Защото ми се стори, че наблюдавате хората и си водите бележки. Макар да се преструвате, че говорите по телефона.

— Не се преструвам, че говоря по телефона. Наистина говоря.

(Жена:) — Добре, съжалявам за безпокойството.

— Хей, може ли да ти звънна по-късно? Добре… добре, благодаря… чао.

(Жена:) — Съжалявам, това беше грубо от моя страна.

— Не вярвате, че говорех по телефона?

(Жена:) — Вашият изглежда малко странно, но кой ги знае в наши дни. Просто… по-добре да си гледам своята работа. Наистина.

— Не, няма проблем. Всичко е наред. Между другото, аз съм Греъм.

(Жена:) — Аз съм Мери.

— Мери, Мери, все се чумери.

(Жена:) — Може и така да се каже. А Греъм английско име ли е?

— Да, точно така. Какво пиеш, Мери?

(Жена:) — Клъб сода. Е… писател ли си?

— Не, не съм. Ще пробваш ли с още едно предположение?

(Жена.) — Ченге ли си?

— Не. Защо, да не би да приличам на ченге?

(Жена:) — Всъщност не. Но начинът, по който оглеждаш хората… Мислех си, че може да работиш под прикритие. Например да следиш някого.

— Може пък да следя теб, Мери. Да си направила нещо лошо, за което трябва да знам?

(Жена (през смях:)) — Интересен въпрос.

— О, добре, заинтригува ме. Кажи.

(Жена:) — Просто се пошегувах.

— Какво можеш да загубиш, Мери? Не ме познаваш. Аз съм просто посетител в бара. Може пък да съм свещеник. Да опростя греховете ти.

(Жена:) — Ако нямаш нищо против, аз се придържам към петия.

— О, никак не си забавна. Ще ти помогна ли, ако първо аз призная своите грехове?

(Жена:) — Разбира се.

— Аз съм сериен убиец. Записвам мислите си на фалшив телефон за поколенията. Нали разбираш, за да ме изучават във ФБР някой ден.

(Жена:) — Колко са жертвите ти?

— Стотици, Мери.

(Жена:) — Мммм… тази роля не ти отива. Имаш безобидно излъчване.

— Точно затова толкова ме бива в това, с което се занимавам. Заблуждавам хората. Такива като теб например.

(Жена:) — Значи, искаш да кажеш, че ме заблуждаваш? Опитваш се да спечелиш доверието ми?

— Точно така.

(Жена:) — А на теб хрумвало ли ти е, че може аз да съм сериен убиец, който се опитва да заблуди теб?

— Май ще е по-добре да внимавам. Кажи, Мери, какво те води тук?

(Жена (киска се:)) — Приятно момиче като мен на подобно място?

— Точно това имам предвид.

(Жена:) — Ами… наистина ли искаш да знаеш? Имах уговорка. Среща с непознат. Приятелка ми я уреди с един тип и се срещнахме тук. Работя тук, затова мястото ми се видя подходящо. Изпихме по питие и той си тръгна.

— Не мина ли добре?

(Жена:) — О, чудесно мина. Той беше много свестен.

— Струваш ми се разочарована от това, Мери.

(Жена:) — Може би малко. Но всъщност точно такъв трябва да си потърся, нали така? Свестен мъж. И без друго всички ми го казват.

— Но ти не търсиш това?

(Жена:) — Е, очевидно искам да бъде свестен. Но основното, което ме интересува, е… да кажем интересен, поради липсата на по-подходяща дума. Не прекалено ванилов. Нали разбираш, малко по-тъмен, не напълно ошлайфан.

— Търсиш си лошо момче?

(Жена:) — Е, не бих го нарекла точно така.

— Но не някои с моята безобидност.

(Жена:) — Човек може да е безобиден и пак да е интересен.

— Добре тогава. Кое у мен е толкова интересно?

(Жена:) — Нека… нека не задълбаваме в това.

— Любопитно ми е. Кое у мен ти се видя интересно? Не те свалям. Нищо подобно. Да приемем, че няма да има флиртуване. Ала признавам, че ми се иска да чуя отговора.

(Бележка на редактора: пауза от двайсет и седем секунди.)

— Значи, ще ме оставиш просто така? Ще си тръгнеш без…

(Жена:) — Просто… утре трябва да ставам рано. Все пак ми беше приятно да си поговорим, Греъм. Късмет с писането… или със серийните убийства.

— Мери, Мери, ти пак се начумери.

(Бележка на редактора: пауза от единайсет секунди.)

(Жена:) — Добре. Наистина ли искаш да знаеш кое ми се струва интересно у теб?

— Крайно ме заинтригува.

(Жена:) — Няма да ти се хареса.

— Ще се подготвя за това.

(Жена:) — Ами… струва ми се, че се дължи на погледа ти. Сякаш искаш нещо, което ти липсва. Изглеждаш… затормозена личност. Надявам се да греша. Сега наистина трябва да бягам. Приятно ми беше да се запознаем, Греъм.

(Бележка на редактора: пауза от четирийсет и една секунди.)

Мери, Мери. Мери, Мери.

О, боже.

(Край)

51

— Това е нещо добро… нещо добро е.

Букс не спира да шепне успокоително тези думи в ухото ми, както би се обърнал към дете. Излизам с олюляване от сградата по Съдебна медицина на окръг Кук, без да кажа и дума, а Букс ме придържа за ръката над лакътя, за да стоя изправена. Стигаме до колата ни, а аз се втурвам пред нея и повръщам в храстите — стомашните спазми ме разтърсват, подпряла съм длани на коленете си и се опитвам да си поема въздух между тях.

Приключвам, а Букс ми подава кърпички, за да се почистя, преди да ме настани на задната седалка.

— Съжалявам. — Успявам да промълвя само това по пътя към хотела, а Букс, Дени и Софи ме успокояват, че няма проблем.

Но има проблем, знам, че е така. Всичко се е променило. Аз съм се променила. Сега съм наясно за подробности от деянието му. Видяла съм какво е сторил на Марта.

Букс ме следва до хотелската ми стая и влиза с мен, без да каже нищо. Слага ме да легна и сяда на леглото до мен с един крак на пода и един горе, а ръката му държи моята.

— Искаш ли нещо? — пита. — Малко вода?

Не отговарям. Взирам се в евтиния тапет и тихичко стена.

— Хайде, кажи го — прошепвам дрезгаво.

— Няма да го кажа. — Той отива до мивката, пълни чаша с вода и я оставя на нощното шкафче до мен. — Поне не до утре.

Ето защо не се работи по случаи, с които си лично обвързан. Той ме предупреди. И беше прав.

— По-добре се пъхни под завивките, Еми. Трепериш.

— Не треперя от студ.

— Знам. Знам. — Разтрива ръката ми с длан, съвсем невинна нежност, намек за интимност. Много пъти ме е галил по този начин, но по-бавно и сексуално. — Това е нещо добро — повтаря още веднъж. — Не го забравяй.

Затварям очи в знак на съгласие. Осъзнавам значението на случилото се с Олимпия Джейнъс. Разследването ни беше получило одобрителен печат.

— Онова, което каза Лия, беше самата истина, Еми. Свърши изключителна работа, за да разкриеш тези престъпления. Направи го съвсем сама. Не се огъна пред насрещното течение. Пребори се с целия океан. Дори аз се съмнявах в теб. И все пак си била права през цялото време. Сега можем да разчитаме на всички ресурси, за да заловим този тип. Ще го хванем, Ем.

Сядам в леглото, замаяна и несигурна.

— Къде ми е лаптопът?

Букс вдига ръка.

— Не и тази вечер, Еми. Трябва да си починеш.

— Не…

— Изслушай ме, Емили Джийн. Ти си просто човек. От седмици караш на по няколко часа сън през нощта, може и от месеци, а тази вечер преживя сериозна травма. Дай си почивка. В името на разследването тази вечер трябва да се наспиш. Утре включвам още дванайсет агенти. Сега разполагаме с всички ресурси на Бюрото зад гърба си. Ако наистина искаш да хванеш нашия субект, първо трябва да се погрижиш за себе си.

Както обикновено Букс ме разбира по-добре от мен самата. Отпускам отново главата си на възглавницата и впервам поглед в тавана.

Букс загася лампата.

— Ще спя на този стол — казва. — Ще остана при теб през цялата нощ, нали?

— Благодаря — изричам.

Той не отговаря веднага. Усещам как започвам да се унасям, клепачите натежават на очите ми. Знам, че сънят ми тази вечер ще бъде накъсан. Знам също и какво точно ще сънувам.

— Ще го заловим, Ем. Не забравяй това.

Марта се връща при мен, образите, които се борех да потисна, докато Лия Джейнъс описваше подробностите, образите, които няма да съумея да избегна, щом заспя. Нож в капачките на коленете ѝ, шиш за лед в черепа, гореща вода, изсипана от чайник върху нея…

— Не искам да го… заловя — промърморвам. — Искам да го убия.

52

Деветнайсет чифта очи — на дванайсет агенти и седем анализатори — са вперени в мен, а аз довършвам представянето на случая, обясненията по картата със сините и червените звездички, откритията ми за модела, който следва субектът ни — две убийства седмично, всяка седмица приблизително от Деня на труда до Нова година и със забавено темпо през пролетта и летните месеци.

— Въпроси? — питам. — Коментари?

Оглеждам стаята. Познавам само няколко от тези агенти, част от тях от Хувър Билдинг, а други от офиса в Чикаго. Дори Букс не ги познава всичките, а е бил агент повече от десет години.

Букс води разследването и е разделил агентите на две групи, всяка със свой ръководител, който ще докладва на Букс ежедневно. Единият екип е за нови инциденти — отряд за бързо реагиране за новите пожари, които разкриваме, на базата на теорията, че колкото по-бързо стигнем до местопрестъплението, толкова по-ефективно ще бъде разследването ни (освен това, колкото и фантастично да звучи, бихме могли да реагираме толкова светкавично, че да заловим субекта, преди да е напуснал града). Другият екип ще се заеме със старите пожари и списъка с извършените вече убийства и ще провежда разпити, разследвания, ще се опита да издири заподозрени и модел на поведение.

Освен това имаме и два екипа, посветени на най-скорошните пожари, където труповете, така да се каже, още са топли, а доказателствата са най-пресни. Екип Небраска — Колорадо ще се заеме с двойното убийство на Лутър Фигли и Тами Дъфи в Гранд Айлънд, Небраска, от миналата седмица и с убийството на Чарлс Дейли в Лейкуд, Колорадо, преди два дни.

Екип Илинойс ще разследва убийствата на Къртис Валънтайн в Шампейн и на Джоел Суонсън в Лайл. В този екип е включен първоначалният ни отряд от четирима — Букс, Дени, Софи и аз — както и други хора.

В дъното на стаята някой вдига ръка, мъж с пясъчноруса коса и графитеносив костюм. Макар да извръщам към него само очите си, мръщя се от болка. Или в главата ми има цяла банда гномчета, които работят с канго, или страдам от най-ужасното главоболие, което съм изпитвала. Изтощена съм след съня на пресекулки през нощта, кошмарите, от които не мога да си поема дъх, и непрестанното гадене.

— Значи, предполагаме, че живее в Средния запад и пътува през есента.

— Точно така.

— Коя професия позволява да си останете у дома през пролетта и лятото, но изисква буквално ежеседмично пътуване до различни места през есента?

Свивам рамене.

— Не съм сигурна, че пътува по работа. Всъщност ми се струва, че не е така.

— Защо не? — предизвиква ме агентът. — Това е най-логичното предположение. Той е шофьор на камион, търговски пътник или нещо от сорта. Има сериозно основание да обикаля страната. Защо това да не е най-логичната хипотеза? Аз бих заложил на това. Ако ме разпитват от полицията, бих могъл да покажа, че съм имал основателна причина да бъда на тези места.

— Той не би постъпил така — казвам.

— О, така ли? Не би постъпил така. И по каква причина? — Агентът стисва устни, като че ли се опитва да прикрие усмивката си, и се оглежда наоколо. Типичното за част от специалните агенти перчене: вижте я тази нищожна анализаторка, която се опитва да се прави на специален агент. Давай, госпожичке, покажи ни колко си умна!

— Обърнете внимание колко е прецизен субектът ни — отвръщам. — Погледнете медицинските заключения на Лия Джейнъс. Забележете хирургическата точност, с която е извършвал изтезанията си, за да запази скрито, че всъщност става въпрос за убийства. Този човек не би допуснал да бъде обвързан с документи, по които да бъде проследено движението му седмица след седмица само с просто поглеждане на работните му поръчки или доклади от диспечерите.

Клатя глава и започвам да крача, докато продължавам да говоря.

— От информацията за последната година ни е известно — от модела на убийствата от Деня на труда две хиляди и единайсета до края на годината, — че всяка седмица е пътувал до определено място, убивал е двама души, а след това се е връщал в дома си някъде в Средния запад, преди да се отправи на поредното си пътуване следващата седмица. Определено е пътувал с кола. Това е логично предвид факта, че не би искал да остави следа, като си купи самолетен билет. Би могъл да вземе влак, но така е по-бавно, не толкова удобно и отново оставя следи. Освен това съм готова да се обзаложа, че кара собствената си кола, а не взета под наем — отново, с цел да не оставя следи. До момента мога да обобщя, че плаща за всичко по време на пътуванията си в брой — бензин, храна, дори квартира. Някой, който така старателно съумява да измъчва хората, без да си личи, че е изтезание — успява да напълни дробовете им с газ от изгорели гуми например, причинява немислима болка по начин, който да имитира травми, получени при ножар, — това не е човек, който лекомислено да позволи работата му да го издаде. Не — изричам с въздишка. — Дори да открием субекта, обзалагам се, че няма да сме в състояние да докажем присъствието му в някое от местата на убийствата по същото време или дори, че изобщо е напускал града.

Агентът със самодоволната усмивка вече не е така самодоволен, но не е и склонен да се предаде.

— Твърдите, че дори не е нужно да разгледаме тази вероятност?

— Не. Направете го, разбира се. Просто ви казвам какво мисля аз.

— Нека все пак да започнем с идеята на Еми — намесва се Букс. — Че субектът ни прави всичко възможно да избегне оставянето на следи на хартия. Не използва кредитни карти, коли под наем и така нататък. Това все пак не означава, че не оставя никакви следи, нали? — Букс сочи из стаята. — За убийствата от миналата есен — продължава той — през всяка от седмиците, във всеки район, който е посетил и е извършил две убийства, проверете околните хотели за хора, плащали в брой през съответния период. Вероятно все пак са им искали документ за самоличност, нали така? Проверете издадените билети за паркиране за всички коли с регистрационен номер от друг щат в този промеждутък от време. Освен това вероятно е имал нужда и от голяма сума пари в брой, нали така? Значи е логично всяка седмица, преди да напусне града, да е теглил сериозна сума от банков клон или банкомат. Да направим проверка за всяка седмица през миналата есен — теглене по средата на седмицата на доста пари, може би над хиляда долара.

Обзема ме ентусиазъм. Добре. Това е хубаво. Толкова много талантливи и умни хора ще обединят усилията си — със сигурност ще измислим нещо.

Най-накрая. Вече няма да прекарваме времето си в търсене из миналото. Вече гледаме напред, опитваме се да решим случая.

— Надяваме се скоро да разполагаме с профил — допълва Букс. — Всяка вечер дотогава ръководителите на екипи ще провеждаме видео конференция в шест часа централно време. — Той сключва ръце. — Да заловим злодея.

53

В три часа и петдесет и седем минути следобед три четвърти от местата в таверната са заети. В единия край има стандартен бар по цялата дължина, след това отворено пространство с коктейлни маси по средата и кътове за хранене в другия край. Навалицата се състои предимно от младежи, едва достигнали допустимата възраст от двайсет и една за консумация на алкохол, други са малко по-възрастни, най-вероятно абсолвенти. Сервитьорките се провират между клиентите, понесли табли с бира и шотове. Вероятно е шумно, има жива музика, но ние не разполагаме със звук, а само с некачествен черно-бял запис от стандартна охранителна камера, монтирана в ъгъла, който впоследствие е бил прехвърлен на диск и в момента се намира в лаптопа на Софи Таламас.

Ние четиримата — Букс, Дени, Софи и аз — сме се скупчили пред екрана на компютъра. Дени Сасър посочва с химикалката си към мъж, който върви през навалицата към масите за хранене. Записът на неподвижната камера показва как мъжът се придвижва от средата на екрана към долния ляв ъгъл. Мъжът е нисък и трътлест, облечен в черна риза и черен панталон и има конска опашка — застаряващо хипи.

— Това е Къртис Валънтайн — пояснява Дени.

Сърцето ми потрепва. Има нещо затрогващо в това да гледаш човек да се движи с тази невероятна лекота, лежерната му походка, след като взема бирата си и се насочва към масата, в неведение, ме му остават едва няколко часа живот, няколко твърде мъчителни часа.

Кадрите са от „Таверната на Бени“ в Ърбана, Илинойс, на двайсет и девети август, деня, в който Къртис Валънтайн е бил убит.

Валънтайн продължава да се движи към долния ляв ъгъл на екрана, а след това изчезва от поглед. Запътил се е към маса в ъгъла, разумно решение за човек, който е дошъл за среща. За беда охранителната камера не е насочена към този ъгъл; тя дава поглед към предната част на заведението, входа и дългия бар, където е разположена касата. Собствениците са искали да държат под око барманите, а още повече парите.

— Довиждане, господин Валънтайн — казва Дени, щом Валънтайн излиза от кадър. — Прехвърли на 4:04 следобед, ако обичаш, Софи.

— Наблюдавайте входа — подсеща ни Дени и сочи към горния ляв ъгъл на екрана.

Стаята е тиха. Букс прочиства гърлото си.

— Ето — казва Дени, щом вратата на бара се отваря.

Влиза мъж, извърнал десния си профил към екрана. Държи телефон до дясното си ухо и той прикрива част от лицето му. Носи бейзболна шапка, която допълнително засенчва чертите му. Очилата му завършват тройната дегизировка. Звездичките на записа също не са от голяма полза. Въпреки това успяваме да видим някои неща: мъж от бялата раса, вероятно плешив, среден на ръст, а под синьото му яке като че ли се вижда шкембе.

— Това е нашият субект — промълвява Дени.

Никой не казва нищо, но въздухът е зареден с електричество. Това е нашият субект. Това е мъжът, когото преследвам от месеци, от плът и кръв, толкова близо, че едва устоявам на порива да протегна ръка и да докосна екрана.

Това е мъжът, който е убивал отново и отново напълно безнаказано. Това е мъжът, извършил такива гнусни деяния, че би накарал членовете на Комисията на ООН за нарушения срещу правата на човека да се изчервят.

Това е човекът, убил сестра ми.

54

— Здравей, отрепко — обръща се Букс към екрана на компютъра. Той винаги използва това обръщение към престъпника, когото преследва, без значение дали е банков обирджия, похитител или сериен убиец, този етикет е едновременно враждебен и унизителен и напълно лишен от уважение, с него, макар и подсъзнателно, показва на хората от екипа си, че не се бои от този човек, така че и те не бива да се боят.

Мъжът на екрана — субектът, убиецът, вероятно най-злото създание, което броди по тази земя — продължава да говори по телефона, леко навел лицето си надолу, говори и слуша и от време на време покрива с длан лявото си ухо.

— Нямаме късмет с този телефон — въздъхва Софи.

— Не става въпрос за късмет — отвръща Букс. — Той знае къде се намира охранителната камера. Прикрива се възможно най-много, без да бие на очи.

Субектът се придвижва сред тълпата, като остава с левия си профил към нас. От време на време, докато се промъква между хората, изгубваме го от поглед за кратко, но след това се извръща и за миг се обръща почти изцяло към камерата, щом се отправя към дъното на таверната — към долния ъгъл на екрана.

— Пауза — изричам, а Софи вече се е заела с това.

Екранът замръзва и започва да примигва. Това е най-добрият ни кадър, но и той не е кой знае какво. Извърнал се е към нас, но главата му пак е насочена леко надолу, докато говори (или се преструва, че говори) по телефона, а козирката на шапката му напълно скрива очите му и се виждат само носът, устата и брадичката му.

— Да, знае къде е камерата — повтаря Букс. — Пусни го отново, Соф.

Соф, прави ми впечатление, макар и само за миг. Не Софи.

Екранът оживява отново и субектът ни продължава напред с наведена глава по посока на Къртис Валънтайн. Чак сега забелязваме чантата, която субектът носи преметната през лявото си рамо, несъмнено пълна с всичките му екстри — логично е да предположим шиш за лед, хирургични инструменти, туба с газ и газова маска, а може би електрошок и огнестрелно оръжие.

Точно когато достига до десния ъгъл на екрана, субектът вдига глава и, доколкото успявам да видя, приключва телефонния си разговор и понечва да заговори Къртис.

В този момент изчезва от обхвата на камерата.

— Мамка му — казвам.

— Можете да продължите да гледате — уведомява ни Дени, — но той не се появява повече чак докато си тръгват в пет и три минути следобед. Не възлагайте особено големи надежди.

Софи превърта записа до този момент. Къртис Валънтайн си тръгва със субекта, като Къртис върви отдясно. Субектът се отдалечава от нас и през цялото време е извърнат надясно, за да си говори с Къртис — оставя ни да видим тила му, бейзболната шапка и якето. Двамата мъже минават покрай бара към входната врата — горния ляв ъгъл на екрана, — а субектът ни успява да държи лицето си встрани от камерата, без това да изглежда неестествено.

— Добър е — заключава Букс.

— Вече знаехме това. Софи, можеш ли пак да пуснеш фронталния кадър, с който разполагаме?

Картината се размърдва, всички се движат назад с бясна скорост. Това ми напомня за стари кадри от бебешката ми възраст как баща ми учи мен и Марта да ходим, когато сме на около година, гледахме този запис десет години по-късно на Коледа. Татко ни увещава, а след това пуска ръцете ни и ни оставя сами, близначки, които се носят напред с тежки неуверени стъпки като пияни моряци, а след това падат назад по дупе. Спомням си как гледах това с татко, мама и Марта, а татко превърташе касетата отново и отново на забързан кадър, така че двете с Марта се препъвахме напред, падахме, а след това тръгвахме на заден ход към ръцете на татко. Смеехме се от сърце, а татко превърташе лентата на VHS касетата напред-назад, умееше той да ни работи нас, десетгодишните му момичета. Осветлението в хола беше приглушено, пийвах си яйчен пунш (Марта мразеше яйчения пунш, но аз го обичах), усещах топлината от пукащия огън и уюта на чорапчетата, които закачахме грижливо над камината през цялото ни детство.

— Ето — казва Букс.

Екранът застива с пращене. Софи се опитва да увеличи образа, но заради лошото качество на записа картината става още по-размазана. Превърта напред и назад, докато открие възможно най-добрия кадър със субекта.

Няма никакъв шанс да се видят очите. И все пак загубата не е пълна. Овалът на лицето му, издълженият фин нос. Въпреки непромокаемото му яке телосложението му е загатнато — прегърбени рамене, деликатна конструкция. Все е нещо. В момента всеки от нас се чуди дали би могъл да разпознае този човек, ако го срещне очи в очи.

Да, решавам за себе си, но това е продиктувано от твърдоглавието ми. Кой знае дали субектът ни наистина е плешив? Кой знае дали наистина има тлъстини около корема? Степента, до която вече познаваме субекта, неизбежно ни подсказва, че го бива в дегизировката. Представете си го с руса коса, махнете очилата, прибавете костюм и вратовръзка, махнете фалшивото шкембенце и спокойно може да мине за един от нас.

По дяволите, да си го признаем — напълно възможно е да броди сред нас и в абсолютно същия вид като в записа. Защото изглежда точно така, както иска да изглежда: обикновен мъж над трийсетте. Незабележим, незапомнящ се мъж.

Нормален мъж. Безобиден.

55

Букс избутва стола си встрани от бюрото, на което е сложен компютърът, с леко раздразнено изражение. Дени ни беше предупредил да не разчитаме твърде много на записа, но все пак имахме известна надежда, първи шанс да видим субекта лично. Адреналинът започва да спада и да преминава в разочарование.

— Веднага ще го изпратим на техническите сътрудници. Да видим дали ще могат да подобрят качеството на картината — казва той и въздъхва, за да се успокои. — Въпреки това ми се струва, че няма да е достатъчно добра за лицево разпознаване.

Прав е. Не съм добре запозната с технологията за лицево разпознаване. Анализаторите от разузнаването, чиито задачи са в сферата на националната сигурност, имат доста по-голям опит. Но съм работила достатъчно с нея, за да съм наясно с ограниченията ѝ. Профилна снимка на субекта не може да ни е от голяма полза, а макар и да имаме фронтална, не разполагаме с ретината му, както и с редица други отличителни белези — очи, цял нос, скули. Няма начин и да се доберем до информация за текстура на кожата, дали е гладка, или по-груба.

Той така и не позволи камерата да го хване достатъчно добре.

Букс разтрива лице с две ръце.

— Тази сутрин получихме съдебна заповед за претърсване на компютрите на Къртис Валънтайн — съобщава той. — Би трябвало да получим резултати до края на деня. Това ще ни помогне съвсем скоро да установим името на човека, с когото Къртис е трябвало да се срещне — името, което е използвал субектът. Напредваме, хора.

Изсумтявам леко цинично. Букс все пак е прав — Бюрото призна пожарите за убийства едва преди два дни и да, започваме да получаваме резултати.

Само да можехме да се забързаме, казвам си, не за първи, не и за десети път. Познатият рефрен не излиза от главата ми — цялото забавяне е довело до още и още смъртни случаи.

Отново поглеждам към застиналата картина на екрана — размазаната черно-бяла снимка на нашия човек. Почти ни се подиграва, влиза в обхвата на камерата, но не ни дава хубав фронтален поглед, знае с абсолютна точност ъгъла…

Чакай малко.

— Бил е тук преди — изричам. — Ти сам го каза, Букс, знаел е къде е разположена видеокамерата в момента, в който е влязъл.

— Не е било в по-ранните часове — обажда се Дени. — Изгледахме записа от целия ден.

— Тогава е било предния ден — настоявам.

— Възможно е — отвръща Букс и бавно кима. — Да, напълно възможно е.

Скачам от стола и отивам в свободната част на стаята. Щом се развълнувам, започвам да се разхождам, сякаш мозъкът изпреварва крачките ми.

— Влезе и огледа мястото. Вероятно е седял на дългия бар отпред и добре е огледал. Сигурно е бил облечен по съвсем различен начин.

Букс поглежда към Дени.

— Заемам се — казва той. — Не съм сигурен, че още пазят толкова стари записи. Извадихме голям късмет, че имаха този от двайсет и девети август. Все пак веднага ще проверя.

Дени отваря мобилния си телефон и прекосява стаята. Букс ме поглежда и кимва тържествено.

— Напредваме — заявява. — Само въпрос на време е да изскочи нещо голямо.

— Добре, защото е само въпрос на време той да убие отново — отвръщам. — Днес или утре например.

56

Сеанс на Греъм

Запис №13

14 септември 2012 г.

Кажи, Нанси. Нека всичките ми приятели чуят.

(Бележка на редактора: неразличими звуци от женски глас.)

Ти ми повярва. Наистина ми повярва, че продавам бисквити от името на момичетата скаути, когато се появих на вратата ти. Ако това не е доказателство за способностите ми, не знам кое е!

Добре, откровено казано, използвах хитрост и казах, че дъщеря ми си е у дома, защото има грип, а крайният срок за достигане на квотата ѝ наближава, та дали има проблем да ги продам вместо нея? Носех и кутия тънки ментови бисквити със себе си.

Ах, какъв ден! Слънцето грее, птичките чуруликат, листата се променят, въздухът е чист и свеж, а двамата с Нанси започваме да се опознаваме доста добре. Как да не преливам от щастие? Разбира се, че е така.

Откъде ѝ хрумна на тази Мери, Мери, все се чумери, че имам затормозен вид? Тя не знае нищо за мен. Има нещо в погледа ти, каза тя. Сякаш искаш нещо, което нямаш. Какво мога да пожелая от този свят, което вече нямам? Имам здравето си, слава богу. Обичам това, което върша. Освен това се справям отлично. Какво още има в живота?

Хрумва ли ти нещо, Нанси? Сигурно ти е трудно да говориш с противогаз на главата. Е, не се тревожи, почти си готова. Още съвсем мъничко…

(Бележка на редактора: свистене.)

О, хей! Чуваш ли това, Нанси? Стой тук, веднага се връщам!

Свястно момиче е тази Нанси. Много приятна и любезна. Родила е съвсем млада, така че момчето ѝ е в колеж, а тя едва е прехвърлила четирийсет. Разведена и необвързана. Стара мома. Хората още ли използват този израз?

Най-големият страх в живота на Нанси е, че синът ѝ Джоузеф няма да открие подходящата партньорка в живота. Тя казва, че имал проблеми с обвързването. Преживял труден период в гимназията, очевидно заради наркотици, освен това два пъти бил арестуван за дребни кражби от магазини. Бившият ѝ съпруг е част от проблема, пренебрегвал родителските си задължения и не прекарвал достатъчно време с малкия Джоуи. Но изглежда нещата са се подобрили за Джоуи и той се надява да стане съветник на наркомани някой ден.

Между другото, не искам да започвам отново, но ако някой има проблем, това е точно Мери, Мери, все се чумери. Когато я срещнах, точно си тръгваше от среща с непознат. Жена, която е толкова самотна, че да има желание да излезе на среща с някого, когото никога не е срещала, нарича мен затормозена личност?

Няма такова нещо.

Давайте, почти ви чувам да го изричате. Дава израз на самотата си. Прави необходимото да се почувства по-добре, като наранява другите. Приема тяхната болка като лекарство за себе си.

Не, съжалявам. Но благодаря за включването! Какво можем да предложим на губещите, Джони? Първо, екземпляр на „Диагностичен статистически наръчник на психичните разстройства“, четвърто издание, благодарение на нашия спонсор Американската психиатрична асоциация. За АПА запомнете едно: ако имате проблем, ние ще измислим име за него.

И това не е всичко! Ще получат също екземпляр от „Тълкуване на сънища“ от Зигмунд Фройд, където могат да се запознаят с пречистващото откровение, завистта към пениса, страха от кастрация и едиповия комплекс. Позволете на доктор Фройд да реши проблема ви днес! Дори да не успее, не се тревожете! Той ще припише вината на неосъзнатото сексуално влечение към майка ви.

Нанси. Нанси! Върнах се. Помниш ли старият ни приятел чайника? Сега стой мирно, мила. Боя се, че това ще боли.

(Край)

57

Чувам звуци от чаткане по клавиатура от другата страна на телефонната линия. След това сержант Роджър Бърцос от полицейското управление в Ню Бритън ми казва:

— Добре, госпожице Докъри. Получих данни за правомощията ви. Какво всъщност ви интересува?

— Снощният пожар в града ви.

— Да, какво за него?

— Искам да изпратите някого на местопрестъплението…

— Вече сме изпратили полицаи.

— Добре, чудесно. Накарайте ги да попитат пожарникарите за броя на жертвите и точното им местонахождение в къщата.

Пауза. Не съм сигурна дали си записва, или изразява раздразнението си от мен.

— Кажете им също да разпитат съседите, за да потвърдят общия брой на хората, които живеят в къщата.

— Добре, госпожице Докъри. Ще го направя.

— Информацията ми е нужна веднага щом я получите.

— Разбрано.

Това е третото ми подобно обаждане тази вечер, след като научих за скорошни пожари в жилищни квартали по новините и от уебсайтове. Знаем, че нашият субект причинява два пожара седмично в района, който посещава през „есенното си пътуване“. Искаме да идентифицираме първия ножар възможно най-бързо, за да бъдем в готовност за втория. Друг е въпросът дали от това ще излезе нещо добро, но си струва да се опита.

Опитвам се да засека тези пожари в реално време. Преди, когато се занимавах сама с тази операция, обаждах се в местното полицейско управление на следващия ден или след няколко дни. Сега го правя веднага, след като разбера за пожара.

Наближава полунощ, последните минути от петък. Не успявам да се съсредоточа достатъчно добре. Клепачите ми натежават. Крайниците ми са отекли. Недоспала съм на трета степен и се намирам в някакво междинно състояние между вцепенение и зомбираност.

Въпреки това се налага да остана в играта. Защото тази нощ трябва да бъде нощта. Предвид случилото се досега, трябва да е тази нощ. Както ни е известно, той никога не убива в неделя. Обикновено извършва второто си убийство за седмицата в събота. Това означава, че първото е било по-рано през седмицата, обикновено в четвъртък, а понякога в сряда (като при Лутър Фигли и Тами Дъфи в Небраска), но не по-късно от петък. Ето защо трябва да е тази вечер.

Надигам се от бюрото си на осмия етаж в оперативната сграда на ФБР в Чикаго. Изпъвам гръб и протягам ръце.

В съседния кабинет Букс тъкмо се е върнал от бившата къща на Джоел Суонсън в предградието Лайл.

— Нещо интересно? — питам.

Той свива рамене.

— Няма следи от взлом — казва. — Явно е намерил начин да влезе в дома ѝ. Точно както е направил при Къртис Валънтайн. Този тип трябва да е голям чаровник.

Потрепервам при тази мисъл, но вероятно Букс е прав.

Мобилният ми телефон звънва. Обаждането е от скрит номер, което ми подсказва, че е от правоохранителните органи. Изберете си юрисдикция: до момента съм се обадила в полицейските управления на Ню Бритън, Кънектикът; Фъргъс Фолс, Минесота, и Камбрия, Калифорния.

— Госпожице Докъри, обажда се сержант Бърцос от полицейското управление в Ню Бритън.

Е, това беше бързичко.

— Кажете, сержант?

— Оказа се, че хората ми на местопрестъплението вече разполагат с нужната информация. Готова ли сте?

— Готова съм. — Вече съм се върнала в кабинета си, а ръцете ми са върху клавиатурата.

— Името ѝ е Нанси Маккинли. Живее сама. Разведена е, има един син, Джоузеф, който посещава колежа в Хартфорд.

— Добре… — сдържам дъха си.

— Мъртва е — заявява той. — Закъснели са прекалено много. Тялото ѝ е силно обгоряло при пожара.

Приближаваме се…

— Открита е мъртва в спалнята си.

Още по-близо.

— В самото легло? — питам.

— Чакайте да проверя. — Чувам сержанта да говори в далечина по радиостанцията с полицаите на местопрестъплението. Долита пращящият отговор по радиостанцията; след това сержант Бърцос се връща на телефона и потвърждава.

— Била е в леглото си — казва той.

— А произходът на пожара? — питам.

— Казаха, че тази информация е предварителна за момента — отговаря сержант Бърцос. — Пожарът още бушува. Въпреки това мислят, че е започнал точно там, в спалнята.

Отмествам телефона от устата си и крясвам през рамо:

— Букс!

След това отново приближавам слушалката.

— Сержант — казвам. — Искам да ме слушате много внимателно.

58

— Съжалявам — чуваме да казва сержант Бърцос по високоговорителя. — Дори през деня сме в намален състав, а сега минава полунощ. Няма начин да събера достатъчно хора толкова скоро.

Двамата с Букс се споглеждаме. Така и бяхме предполагали.

— Може да се обърнем към щатската полиция — предлага Бърцос. — Обикновено те организират блокади по пътищата.

Букс клати глава.

— Не можем да го направим достатъчно бързо, а не сме в състояние да определим и граници. Нямаме представа кое е следващото място, към което се е насочил. Добре — казва той. — Сержант, можете ли да ни прехвърлите към полицаите на местопрестъплението?

— Мога да го направя, да. Дайте ми номера си.

Три минути по-късно следва позвъняване по директната линия на телефона в кабинета ми. Натискам бутона на високоговорителя и отговарям.

— Говори полицай Джанет Даулинг — прозвучава глас по високоговорителя.

— Тук е специален агент Харисън Букман, полицай. При мен е и Емили Докъри, анализатор в Бюрото. Добре ли ме чувате?

— Да, намирам се в патрулната кола.

— Полицай, има ли много хора на местопрестъплението?

— Не са твърде много, тъй като пожарът още бушува. Все пак се е събрала тълпа. Като че ли малко повече от десетина души?

— Бихте ли ми дали номера на мобилния си телефон? Искам да ви изпратя нещо.

Преди десет години идеята, че може да изпратиш снимка по телефона, беше немислима. Сега е дразнещо, ако отнеме повече от няколко секунди.

— Добре, получих я. Въпреки че не е особено ясна.

— Не е ясна поначало. Това е кадър от охранителна камера. Възможно най-добрият. Субектът е мъж от бялата раса, ръст малко под метър и осемдесет, вероятно плешив, поне на тази снимка е такъв, нормално телосложение, вероятно в началото, най-много средата на трийсетте.

— Разбрано.

— Огледайте тълпата, полицай. Възможно ли е някой да снима хората, които са се събрали?

— Да, ще го направим. Значи, мислите, че е тук и се наслаждава на творението си?

— Възможно е. — Букс хвърля поглед към мен. Всъщност никой от нас двамата не мисли, че субектът е там, но никога не се знае.

— Агент, началникът на пожарната казва, че не му изглежда като палеж. Все пак още не е проведено разследване, но той има доста голям опит и инстинктите му са добри.

Букс забелязва изражението ми. До момента няколко началници на пожарни служби и следователи по палежите бяха сбъркали.

— Ние вярваме, че е палеж — заявявам. — Той прикрива следите си невероятно добре.

— Ясно.

Букс се разпорежда:

— Разпитайте всички присъстващи, полицай. Следвайте процедурата като при местопрестъпление.

— Ще го направим.

— Все пак се опитайте да не биете твърде много на очи — поръчва Букс. — Субектът не предполага, че сме по следите му. Не е нужно и да разбира. Още не.

Приключваме телефонния разговор и Букс проверява съобщение, което е получил.

— Добре, екипът за бързо реагиране е на път към самолета. По-добре да тръгвам.

Понечвам да кажа нещо, но се отказвам. Отмествам поглед към една мешка в ъгъла на стаята. Напълнила съм я с дрехи за три дни и тоалетни принадлежности, в случай че възникне нужда.

— По-добре остани тук — съветва ме Букс. — Имаш да свършиш много неща.

Ако наистина възнамерявах да тропна с крак и да тръгна, Букс би се съобразил. Но той е прав. Вече го бяхме обсъждали. Тъкмо бяхме получили купища информация от полицейските управления в Лайл и Шампейн, пълна с данни за Джоел Суонсън и Къртис Валънтайн. Точно с това се занимават анализаторите, нали така? Ровим се сред данни, докато тръпката остава за агентите.

Настъпва неловък момент. Нищо не изглежда естествено, нито прегръдка, нито ръкуване.

— Бъди внимателен — поръчвам му. — И дръж връзка.

59

Образът на Букс се появява на лаптопа, а говорът идва с леко закъснение спрямо движението на устните му.

— Добре ли ме виждате?

— Да — отговарям, а Софи и Дени седят до мен.

— За съжаление, не мога да ви съобщя нищо особено — казва Букс. — Ню Бритън е заспало градче. Жертвата, Нанси Маккинли, е счетоводителка и работи в Хартфорд. Тръгнала си е от работа в пет и петнайсет, отбила се е в бакалията точно преди Ню Бритън и се е прибрала у дома. Това е последното, което се знае за нея.

— Не видяхме нищо на записа от магазина за хранителни стоки — казва Дени. — Нищо не ни направи впечатление, но продължаваме да търсим.

— Не би бил толкова глупав, че да използва кредитна карта в магазина — намесвам се. — Вероятно дори не е влизал вътре. Просто я е изчакал да си тръгне.

— Синът ѝ Джоузеф каза, че не се среща с никого и не е имала планове за този уикенд — обяснява Букс. — Може субектът да е позвънил на вратата и да е влязъл насила.

Обръщам се към Софи. Това е нейна задача, да проверява електронната поща и всякакви други социални мрежи, които жертвата може да е ползвала и да са ни от помощ.

— Продължавам да търся — казва тя. — Но до момента не съм открила нищо.

— Щатската полиция в Роуд Айлънд, Кънектикът, Масачузетс и Ню Йорк е в готовност — уведомява ни Букс. — Е, кажете вие какво научихте?

Поглеждам набързо бележките си, обобщение от работата на няколко души от екипа ни.

— В деня на смъртта си Къртис Валънтайн е имал отбелязана среща в календара си в четири следобед с мъж на име Джо Суонсън от Лайл, Илинойс — казвам.

— Шегуваш се.

— Нищо подобно. Субектът ни е използвал мъжкият вариант на името Джоел Суонсън, за да си уговори среща със следващия човек, когото възнамерява да убие, Къртис Валънтайн.

— Проследихме обаждане от мобилен телефон — с предплатена карта, разбира се, непроследим — от Лайл, Илинойс, до телефона в офиса на Къртис Валънтайн на двайсет и втори август. Това е денят, в който е убил Джоел Суонсън.

— Значи, е убил Джоел в Лайл и докато е бил там, е подготвил убийството за следващата седмица.

— Да. — Поглеждам бележките си. — Очевидно този Джо Суонсън е казал, че започва нов бизнес, но не уточнил какъв, и тъй като изгорял с последния уебдизайнер, искал да се срещне с Къртис очи в очи.

— Хитро — отговаря Букс. — Много хитро. Вероятно Къртис го е поканил в дома си, за да се изфука с техниката си. Ами Джоел Суонсън?

— Нищо — отвръщам. — Не е отбелязала по никакъв начин в компютъра си или, колкото и парадоксално да звучи, някъде другаде, че планира да се вижда с някого.

Букс не отговаря нищо. Не е трудно да се улови схемата. Субектът ни не изпитва никакво притеснение да се появи директно в дома на жена, но нещата с мъжете не стоят точно така. По всичко личи, че някак сам е проникнал в домовете на Джоел Суонсън и Нанси Маккинли, но си е уговорил среща с Къртис Валънтайн, така че да бъде поканен.

Така ли се е случило и с Марта? Дали е отворила вратата, убедена, че субектът ни е пътуващ търговец, човек, който моли да го упътят, или служител на електрическата компания? Тя би го направила. Марта би отворила вратата на случаен човек. Тя никога не мислеше за тъмната страна на нещата, само за хубавата.

— Добре — казва Букс. Поглежда надолу към часовника си. Минава четири часът по централно стандартно време, а в Кънектикът, където е Букс, е един час по-късно. Днес е събота, което означава, че ще има второ убийство, вторият пожар. О, само да можехме да се обърнем с предупреждение. Но какво бихме могли да кажем на хората? Имаме размазана снимка без име към нея, опасният район не е ясен, нямаме дори подробен модел на поведение. Хей, вие, всички, които живеете в североизточните Съединени щати, пазете се от бял мъж, среден на ръст — може да нахлуе в дома ви, да ви измъчва и да запали къщата ви.

— Изпратили сме бюлетин до местните юрисдикции в Масачузетс, Роуд Айлънд, Кънектикът и Ню Йорк да ни уведомяват незабавно за пожари от всякакъв произход в жилищни сгради — допълва Букс. — Ако имаме късмет, тази вечер ще получим информация за пожара по-малко от час, след като е възникнал.

— Ще бъдем в готовност тук — отвръщам, като се опитвам да възпирам надеждите си, но същевременно с пълното съзнание, че вече сме в играта, че тази вечер може да се случи развръзката, която очакваме.

60

Сеанс на Греъм

Запис №14

15 септември 2012 г.

Обръщам се към североизточната част на страната: определено владеете смяната на сезоните. Няма нищо по-великолепно от промяната в цвета на листата тук. Още е доста рано, тъй че ще трябва да се върна отново по същия път през октомври, за да се насладя на есента в пълния ѝ блясък, но можете да гледате на началото ѝ като на жена, навършваща пълнолетие, така загадъчна и обещаваща, толкова жизнена и пълна с енергия. Извиква пролетта у мъжете, не е ли така?

Е, понякога изпадам в подобни настроения след края на сеанса, леко сантиментални, и трябва да призная, чувствам замаяност, дори еуфория. Има толкова много за обичане в това, което правя, особено в начина, по който го правя напоследък. Виждате ли същото като мен в красотата му? В истинската му същност?

Има една стара приказка, според която хората са най-откровени при раждането и смъртта си. Знаете ли чие е това твърдение? Мое! Може би очаквахте да кажа, че го е казал Робърт Фрост или Филип Рот, но честно, аз бях. Четете известни сентенции в интернет или в книга с цитати и си казвате: „Ех, ще ми се поне под един от тях да седеше моето име“. Уил Роджърс има поне десет. Уинстън Чърчил — десетки, както и голяма част от прочутите ни президенти. Аз имам само един, нищо повече, само едно-единствено изказване за истината, но толкова проницателно, че да остане у вас завинаги.

„Забележката обикновено жегва пропорционално на истината в нея“.

„Единственото, от което трябва да се боим, е самият страх“.

„Лъжата обикаля половината свят, докато истината успее да си обуе панталоните“.

„Хората са най-откровени при раждането и смъртта си“.

Да, да, точно така! Мисля, че моят цитат се вписва добре в тази компания.

Но тук не става въпрос за мен, скъпи слушатели. Става въпрос за вас. Какво мислите за моя перфекционизъм?

Достатъчно тогава. Тази вечер прекарах времето си с този изискан джентълмен, доктор Падманабан, и поднасям искрените си извинения, в случай че съм объркал произношението на името му. Но ако го попитате, предполагам, би ви отговорил, че това не е най-лошото, което му се е случило тази вечер.

А сега е време да си тръгвам. Преди да го направя, все пак бих искал да ви попитам дали ви звуча като затормозен човек. Разбира се, че не. Това е апогеят на моята игра и продължавам да се забавлявам. Какво ли си е въобразила онази Мери?

Ще си поговоря отново с вас утре. Вероятно трафикът по I-95 се е освободил, така че по-добре да потеглям по пътя си.

(Край)

61

— Съседите казват, че доктор Падманабан живеел сам — съобщава полицаят.

— Благодаря, полицай. Изчакайте моля. — Изключвам телефона и завъртам копчето на радиостанцията, за да се свържа с Букс. — Чуваш ли ме, Букс?

— Чувам те, Еми.

— Сценарий две — казвам. — Сценарий две. Обаждането дойде от Провидънс, Роуд Айлънд.

— Сценарий две, разбрано. Позвъни им.

Трийсет секунди по-късно двамата с Букс сме в конферентна връзка с началника на щатската полиция на Роуд Айлънд и началника на щатската полиция на Кънектикът, които бяха в готовност за обаждането ми.

— Работим по сценарий две, Роуд Айлънд и Кънектикът.

— Роуд Айлънд, разбрано — обявява началник Адам Върнън. — Хората ни са на позиции.

— Кънектикът, разбрано — включва се началник Ингрид Шуегъл. И нашите хора са на позиции.

— Предполагаемият маршрут е по I-95, нали? — задавам този въпрос само за да успокоя нервите си. Вече сме го обсъждали.

— Агент — обръща се към мен началник Върнън, като бърка званието ми. — Ако заподозреният се е отправил обратно към Средния запад, единственият възможен маршрут минава през Кънектикът, а единствената магистрала, по която има логика да поеме, е I-95. Границата е дълга сто и два километра и половина, но ако няма съмнения, че някой го чака, би било глупаво от негова страна да не поеме точно по I-95.

— Много добре — отвръщам. — Обаждането за пожар дойде преди четирийсет минути, а току-що получихме потвърждение, че това е пожарът, който очаквахме. На картата виждам, че местоположението му е северно от болница „Мириам“ в Провидънс, което означава, че ще трябва да пропътува сто километра до I-95, за да стигне до границата между Кънектикът и Роуд Айлънд.

— Дори и да е спечелил преднина — казва Върнън, — няма начин да е стигнал до границата. Въпреки това вече съм издал заповед, агент. Подкрепленията се събират в момента.

— Тук агент Букман. Излитам и би трябвало да стигна границата до петнайсет минути. Аз ще бъда водещият агент, но съвсем скоро още агента ще се присъединят към вас на земята. Да уточним основното: регистрационни номера на всички превозни средства с мъж, който макар и малко се доближава до описанието. Проверките да се сведат до минимум. Ако има нещо подозрително — каквото и да е, — вашите хора да се свържат директно с мен.

— Кънектикът, разбрано.

— Роуд Айлънд, разбрано — отвръща Върнън. — Ако се появи на пътя тази вечер, ще го заловим.

62

Сигналът от хеликоптера на ФБР достига до лаптопа ми с удивително качество. Погледът отвисоко показва междущатска магистрала I-95 и се движи на юг-югоизток от Роуд Айлънд към Норт Стонингтън, Кънектикът. Магистрала на две нива, с две платна в посока югозапад плюс аварийна лента.

На границата, точно под табелите ДОБРЕ ДОШЛИ В КЪНЕКТИКЪТ и НОРТ СТОНИНГТЪН, колите на щатската полиция са изградили блокада, като са се подредили перпендикулярно на платната за движение. Доколкото екранът ми позволява да видя, подкрепленията предхождат блокадата може би на повече от километър, или както изисква протоколът за блокада на пътищата.

Пътят е задръстен от колона коли. Полицаи и агенти от ФБР осветяват предните и задните седалки на колите с фенерчета на пропускателния пункт, а от време на време отварят багажниците и ги преглеждат или отклоняват някоя кола за подробно претърсване, проверяват регистрационния номер и записват идентификационния номер, отбелязан от вътрешната страна на предната врата. След като са освободени, колите трябва да извършат необичайна маневра покрай колоната от превозни средства, а след това да поемат по аварийната лента, преди да продължат към Кънектикът, без да се чувстват особено „добре дошли“ в щата на конституцията.

Магистралата е задръстена, докъдето ми стига погледът, независимо че е късно — почти полунощ по източно време. Несъмнено шофьорите мислят, че това е съботна проверка за алкохол, и се оказва точно това за двама от тях, колите им са конфискувани, а тях закарват в ареста на Норт Стонингтън.

Хеликоптерът се движи по продължение на магистралата, следи за превозни средства, които се опитват да обърнат, и чак сега забелязвам, че има и втори хеликоптер.

Букс ми изрежда имена, регистрационни номера и идентификационни номера, а аз ги проверявам за криминални прояви и откраднати превозни средства. Не мисля, че субектът ни би карал откраднат автомобил. Криминално минало? Не мога да кажа. Очевидно не бих се изненадала, ако има такова, но нещо ме кара да мисля, че досието му е чисто. Той е толкова педантичен.

Въздържам очакванията си за тази операция, но нека погледнем обективно — тази вечер имаме реални шансове. При вида на всяка кола, която предизвиква по-голям интерес в екипа ни, чийто багажник отварят или дори само я карат да отбие към аварийната лента, косъмчетата по тила ми настръхват.

А това се случва доста често, тъй като повечето коли са подложени на обострено внимание от страна на щатските полицаи и агентите на ФБР. Повечето шофьори са мъже, болшинството са от бялата раса, а ние не сме стеснили чак толкова кръга с описанието „среден ръст, нормално телосложение“, нито знаем каква е косата му.

Въпреки всичко накрая пускат всички тези коли да преминат.

Не греша за това. Той се отправя към нова част на страната, извършва две убийства и се връща у дома. Данните не лъжат. Освен това няма начин да не живее в Средния запад. Няма. Според модела на поведение трябва да се придържа към големите магистрали.

Не бъркам. Той шофира и кара обратно към Средния запад.

Може да е поел по различен маршрут. Както каза полицейският началник, има стокилометрова граница. Но той не ни очаква, защо тогава да не тръгне по междущатска магистрала I-95? Разбира се, че би го направил.

Първите деветдесет минути минават бавно и в крайна сметка без особен резултат. След това нещата стават по-динамични, тъй като броят на превозните средства намалява. С наближаването на два часа през нощта колоните по магистралата се скъсяват. Няма толкова желаещи да минават границата с Кънектикът в този час.

След като един миниван „Додж“ преминава през блокадата, следва период, в който платното на магистралата в югозападна посока остава празно. Междущатски път I-95 е празен.

— Къде е той, по дяволите? — раздразнено мърмори Букс. — Това беше толкова логично.

— Знам — съгласявам се с него. — Мислех си, че сме го пипнали. Дали има вероятност да е тръгнал обратно, щом е видял блокадата?

— Никаква. Има щатска полиция още на първата отбивка на аварийната лента. Ако някоя кола беше опитала да завие и да пресече осевата линия, щяха да я забележат. Бяхме подсигурили всичко. Мамка му!

— Може да е решил първо да поотпочине — казвам. — Да стане рано утре.

Букс не отговаря веднага. Раздразнен е или съсредоточен. По-вероятно второто. Букс не позволява емоциите да му влияят много. Винаги е залагал повече на рационалното, отколкото на емоционалното.

— Предполагам, че има вероятност да е бил в някоя от онези коли — казвам. — Не забравяй с кого си имаме работа.

— Може. Може. Въпреки че нямаше много регистрационни номера от Средния запад.

Така е. Все пак това не ме спира да отворя базата данни и да започна да прехвърлям отново всички имена и регистрационни номера в нея.

— Ще продължим да проверяваме поне до зазоряване — уведомява той. — Не можем да продължаваме вечно. Нека определим изгрев-слънце за краен срок, а след това ще помислим отново. Как ти звучи?

— Аз съм на линия — отвръщам бодро. Въпреки това някъде дълбоко у мен се спотайва чувството, че сме го изпуснали. Изплетохме паяжина, но той някак съумя да се изплъзне от нея. Някъде по пътя се почувствах твърде запленена от собствения си анализ, убедена, че той ще следва модела, който определих въз основа на данните.

Пропуснах нещо и затова той ще го извърши отново другата седмица, в друга част на страната, още две безпомощни жертви.

63

Седя пред екрана си и прехвърлям данните от проверката, но се разсейвам, очите ми се затварят, а гърбът и вратът ми са напълно сковани. Отказвам да погледна към часовника на стената, тъй като знам, че всеки момент малката стрелка ще застане на осем, а голямата на дванайсет. Знам, че пътната блокада продължава вече десети час.

— Още един час — проговарям на Букс в микрофона, закрепен за слушалките ми.

— Каза това и преди един час — отвръща в ухото ми той.

— Още един час.

Първоначално бяхме планирали да прекратим блокадата в осем часа сутринта източно часово време, тоест седем часа в Чикаго. Аз настоях да го удължим до девет часа източно стандартно време, а вече е почти толкова.

— Трафикът дори не е натоварен — възразявам. Събрала се е малка колона от коли на път от Роуд Айлънд за Кънектикът, но не може да се нарече задръстване. — Неделя сутрин е. Не създаваме кой знае какво затруднение за хората.

— Не можем да продължаваме вечно, Еми.

— Разбира се, че можем. Ние сме от ФБР.

Пауза. Може би съм извоювала още един час. Трябва да мине през пътната блокада рано или късно, казвам си. Трябва. Макар част от мен да признава, че има вероятност да съм сбъркала.

— Не, отзовавам ги — отсича Букс, сякаш обявява час на смъртта.

— Не! Моля те — само още един…

— Не се приема. Скоро ще ти се обадя.

— Букс! — крещя, но без резултат. Букс е прекъснал връзката. Знае какво означава да спори с мен. Правилно е преценил, че е по-добре да ми затвори.

— По дяволите! — Свалям слушалките със замах и ги хвърлям на бюрото. Изправям се на крака и пареща, режеща болка пронизва гръбнака ми. Погледът ми се замъглява от взирането в екрана цяла нощ. Да си призная, мозъкът ми се е изпържил.

Излизам в коридора и се отправям към „военната зала“, преустроена конферентна зала, от която е изнесена дългата маса и осем анализатори работят по случая ни. Пристигнаха в седем тази сутрин и обработват информацията за хората, проверени на блокадата, общо повече от петстотин бели мъже.

Замаяна съм, а реакциите ми са забавени. Чувам оживен разговор, а след това смях — смях! — и забързвам крачка към стаята.

Вътре двама от анализаторите стоят прави и правят някаква смешка, глупав танц или нещо подобно. Щом ме виждат, всички насочват вниманието си към мен, спират да се усмихват и настъпва неловко мълчание. Оглеждам ги един по един, седем нови анализатори плюс Софи Таламас. Чувствам се като лишен от чувство за хумор родител, който е нахлул по време на парти с преспиване, учител, влетял в шумна класна стая, и това никак не ми се нрави, но не успявам да се въздържа.

— Мъжът, когото преследваме — изричам бавно с треперещ глас, — скалпира жертвите си, докато са още живи. Разбирате това, нали? Изгаря плътта по телата им, докато са още живи. Прекъснете ме, ако съм казала нещо смешно!

Всички приковават погледи в земята. Софи заговаря:

— Просто изпускаме парата, Еми. Всички работят много усилено.

— Всички не работят достатъчно усилено — отвръщам. — Той е тук — настоявам и посочвам един от екраните на лаптопите. — Някъде в тази информация, в кръстосаните данни, с които още не сме готови, в някоя база данни, в някой блог, социална мрежа или уебсайт се намира нашият субект. От нас зависи да го открием, хора. От всички вас в тази стая. Той няма да ни остави пръстов отпечатък, който някой от суперагентите ни да открие. Няма да изпусне портфейла си, докато си тръгва от местопрестъплението, или да се спъне и да си счупи крака на излизане от къщата на онзи, когото е изтезавал. Няма да бъде забелязан от любопитен съсед. Няма да го открие някой от оперативните агенти. Това ще бъдем ние, някой в тази стая, разследващите анализатори. Точно затова се хванете за работа, хора, и ми покажете първокласна игра, защото този нещастник ни се измъкна за още една седмица!

Изхвърчам от стаята и се насочвам към асансьора, подгонена от нуждата да взема душ и нещо за хапване, преди да продължа. Чак когато излизам на чист въздух, си давам сметка, че ключовете за колата са на бюрото в кабинета ми.

64

Връщам се в кабинета си и заварвам Софи Таламас, която държи ключовете ми.

— Май забрави това — казва тя.

Дръпвам ги от ръката ѝ.

— Нямаше право да ни говориш така, Еми. Тези хора се убиват за теб. Те са най-нископлатените кадри в цялото Бюро и въпреки това работят по петнайсет часа на ден, тук са в седем сутринта в неделя…

— Хей, знаеш ли какво, Софи? — вдигам ръце. — Щом искаш работа от девет до пет, върви да работиш във веригата „Севън-Илевън“ или на друго подобно място. Ние се опитваме да заловим чудовище. Това понякога изисква допълнителни усилия.

— Мисля, че сме единодушни по този въпрос.

— Така ли? Чудесно. — Запътвам се към вратата.

— Не сме приключили — казва Софи.

Спирам и се обръщам.

— Какво каза?

Софи, с нейната копринена коса, опъната нагоре в модерна ежедневна прическа, прилепнали джинси, красива плетена блуза и изваяни черти, се перчи пред мен. Когато някой толкова привлекателен се разгневи, лицето му всъщност не погрознява — предимствата ѝ по-скоро се подчертаха, очите ѝ станаха малко по-блестящи, а руменината на бузите ѝ се засили.

— Двете с теб имаме проблем, Еми, нали така? Ти и аз.

Поемам си въздух и задържам ръката си.

— Просто си върши работата, Софи и…

— Аз върша работата си. Работя здраво като всеки друг. Какъв е проблемът ни? Гледаш ме накриво от момента, в който се появих.

— Искам да бъдеш концентрирана — отвръщам. — Нужно ми е да се концентрираш в този случай, нищо повече.

— Не спя с него, Еми.

Отскачам назад, едва не падам от този коментар. Софи скръства ръце и не казва нищо повече, оставя тази реплика да се рее между нас. Може много да се говори и размишлява върху думите ѝ, и то не е никак добро. Фактът, че изобщо е наясно с проблема, означава, че съм направила нещо — жест, физиономия, каквото и да е, — за да покажа, че има проблем, поне в нейните очи. Факт е, че се чувства достатъчно удобно в отношенията си с Букс, за да не изпитва притеснение да направи подобно изказване. Факт е, че държи да чуя това от нея, че изобщо обсъждаме подобен въпрос, след като на свобода вилнее зъл социопат…

— Истина е — продължава да настоява тя. — Букс винаги се е отнасял много добре с мен, подкрепял ме е. Ние сме приятели, но нищо повече.

Не мога да отрека, че в този момент ме обзема прилив на облекчение, но го потискам на мига, защото това е моят специалитет, не е ли така? Да се отдръпвам, да се затварям в себе си. Чувствата ми към Букс (ако изобщо съществуват такива, някакви остатъци от чувства, първично сексуално привличане, нищо повече) не са от значение, защото съм в състояние да ги изместя, за да се съсредоточа върху разследването. Чувството за загубата на Марта не е от значение, защото мога да изместя и него. Щраквам върху всички подобни чувства и ги завличам в кошчето за боклук в съзнанието си, там, където е мястото им.

Аз съм момиче, застанало сред торнадо, но се преструвам, че дори не полъхва, че мога да разчленя емоциите си, да изключа сърцето и да прехвърля енергията към мозъка си, че мога да съм момиче, което се интересува само от данни, следи, загадки и забравя всичко човешко.

Ще имам време да бъда човек по-късно. „По-късно“ е един от любимите ми изрази.

— Върши си работата — прошепвам на Софи. — Единствено това ме интересува.

65

Прекарвам по-голямата част от времето във военната зала и наблюдавам как останалите анализатори вършат работата си, отбелязват всичко, което им се вижда обещаващо, макар и да няма много такива моменти. Усеща се някакво негласно напрежение заради избухването ми по-рано през деня, но то намалява, щом се съсредоточаваме върху работата си. В шест часа някой споменава за вечеря и единодушно решаваме да е лица. Разхождам се към кабинета на Букс, където безстрашният ни лидер води разговори с различни оперативни агенти, след като се е върнал от североизток преди няколко часа.

— По дяволите — ругае той в момента, в който влизам, и клати глава. Чува се някакъв шум, вероятно от смартфона му.

Букс изглежда ужасно, след като е прекарал цялата нощ в хеликоптера над границата между Роуд Айлънд и Кънектикът. Очите му са зачервени и блуждаещи, косата му е сплъстена. Лицето му е посърнало и небръснато.

— Какво става? — питам.

— О, нищо. — Той махва с ръка. — Бият моите хора „Чийфс“ втора поредна седмица. Си Джей Спилър, резервният рисивър на „Биле“, за бога, проби линията ни, сякаш сме група гимназистчета. — Той въздъхва. — А Ромео е от треньорите, които наблягат на защитата.

Отпускам се на стола срещу него.

Букс, много добре знаеш, че нямам представа кой е Си Джей Спилман или Ромео.

Спилър — поправя ме той. — Си Джей Спилър е…

Освен това си наясно, че изобщо не ме интересува.

Букс размахва смартфона си.

— В момента сме нула на два и ми се струва, че сме на светлинни години от дивизионната титла, която спечелихме…

— Каква е тази история с мъжете и футбола, Букс? Сякаш си пристрастен.

— Както и милиони други хора.

— Знам — съгласявам се. — И баща ми беше такъв. Прекарваше цялата неделя седнал пред телевизора да гледа мачове. Внимавахме да не шумим наоколо, защото знаехме, че това е като религия за него.

В този момент се случва нещо. Облаците се разпръскват. Сърцето ми започва да препуска.

— Футболът е задължително… — Букс се впуска във философстване, но вече не го слушам. Скачам на крака, което не се оказва добра идея в състоянието, в което се намирам, и едва не падам, докато излизам на бегом от кабинета на Букс.

Хвърлям се върху компютъра си, провеждам едночасово проучване прегряла, с ускорен пулс и толкова разтреперани ръце, че едва пиша по клавиатурата. Щом приключвам, получавам карта на Съединените щати с цял куп отбелязани места.

Букс говори с някакъв агент, когато се връщам при него. Клати озадачено глава и приключва разговора си, преди да му подам листа.

— Това са местата на убийствата — съобщавам с детинска превъзбуда и гордост. — Различните градове през есенното му пътешествие. От Деня на труда до края на миналата година.

— Добре, това са оранжевите звезди, две убийства седмично, всяка седмица в различна част на страната. Но какво означават черните звезди между двете оранжеви от всяко пътуване?

— Черните звезди — обяснявам — са футболни стадиони за професионални срещи.

Букс се взира в картата още малко; след това лицето му светва, сякаш току-що е открил нова планета.

— Никога не убива в неделя — изричам.

— О, Исусе. — Букс покрива устата си с ръка. — От Деня на труда до Нова година, това е… сезонът на Националната футболна лига.

— Не пътува по работа — отбелязвам. — Посещава професионални футболни мачове.

66

— Убийственият му поход от миналата есен — започвам. — Осми септември две хиляди и единайсета — първото известно убийство в Атлантик Бийч, Флорида. Девети септември, второ убийство в Лейксайд, Флорида. А какво се намира точно между тях? „Евърбанк Фийлд“, домашният стадион на „Джагуарс“ от Джаксънвил, където „Джагуарс“ са домакини на „Титаните“ от Тенеси същата неделя, единайсети септември.

Поглеждам към Букс, който ми подсказа да наричам футболния отбор на Джаксънвил „Джагс“, за да спечеля доверието на останалата част от предимно мъжкия ни екип. Провеждаме видеоконференция с цялата работна група.

— Кой спечели мача? — пита някой. Винаги се намира по някой шегобиец в групата.

— „Джагс“ с шестнайсет на четиринайсет — отговарям и отново кимам на Букс. — Следващата седмица има още две убийства: шестнайсети септември в Рок Хил, Южна Каролина, и седемнайсети септември в Мънро, Северна Каролина. На следващия ден е отишъл на мача „Каролина“ — „Грийн Бей“ на стадион „Банк ъв Америка“ в Шарлот.

— Всяка седмица различен стадион — обажда се Букс. — Няма пристрастие към конкретен отбор. Не следва „Колтс“ или „Беърс“ из страната. Не сме установили модел при избора му на място. Добри отбори, лоши отбори, равностойна игра или явен превес на единия отбор — не следва определен модел.

— Освен че остава далеч от Средния запад — допълвам. — Тъй като Средният запад е теренът му за периода извън сезона.

— Никога ли не посещава някой от стадионите повторно? — пита някой.

— Не, не и през миналата година. Тазгодишният сезон едва е започнал. През първата седмица на първенството на Националната футболна лига е убил онази двойка в Небраска, а след това мъжа близо до Денвър, което означава, че е ходил на мача „Бронкос“ — „Стилърс“ в Денвър онази събота. А тази седмица — втората седмица за сезона — е убил в Ню Бритън, Кънектикът, и в Провидънс, Роуд Айлънд. Ние решихме, че ще се забърза към дома в Средния запад и единственият му изход е Междущатска магистрала I-95 в посока югозапад през Кънектикът, така че я блокирахме. — Насочвам показалката си по протежението на I-95, като я движа в обратната посока. — Той обаче не си е отивал у дома в събота вечер. Поел е по I-95 на север към Масачузетс. Отишъл е на днешния мач на „Пейтриътс“ от Ню Ингланд във Фоксборо.

Не поглеждам към Букс. След като стигнахме до тези заключения и осъзнахме, че сме успели да определим точното местонахождение на субекта ни снощи, но сме блокирали I-95 в грешната посока, останах безмълвна поне десет минути.

Бяхме го пипнали. Бяхме толкова близо. Бяхме го проследили чак до проклетата магистрала, по която беше поел. Въпреки това ни се измъкна. По тази причина през следващата седмица още двама души ще загинат от мъчителна смърт.

Вероятно усетил отчаянието ми, Букс се включва с ентусиазъм.

— Важното е, че миналата година не е посетил стадионите в Денвър или Ню Ингланд. Това означава, че всеки път набелязва нов стадион — такъв, на който не е бил — всяка седмица, докато ги обиколи всичките.

— Нека да предположим — казвам, — че следващото му пътуване ще бъде до стадион, който не е посетил през миналата година. Да предположим също, че няма да е някой от стадионите в Средния запад, защото това е задният му двор. По този начин отпадат „Чикаго Беърс“, „Индианаполис Колтс“, „Сейнт Луис Рамс“ и „Канзас Сити Чийфс“. Под линия остават четири стадиона, които мислим, че няма да посети, плюс два, на които вече е бил.

— Добре, кои остават тогава? — пита някаква жена.

— В Националната футболна лига има трийсет и два отбора и трийсет и един стадиона, тъй като „Джетс“ и „Джайънтс“ ползват общ — отвръщам. — Така че цифрата е трийсет и един. Миналата година той е посетил седемнайсет стадиона и още два тази година. Това прави деветнайсет. Ако не вземаме предвид четирите отбора от Средния запад, двайсет и три отпадат от списъка. Така ни остават още осем стадиона, приятели. Още осем стадиона.

— А от останалите осем отбора само пет са домакини на мачове тази седмица — включва се Букс. — „Оукланд Райдърс“, „Далас Каубойс“, „Кливланд Браунс“, „Уошингтън Редскинс“ и „Сиатъл Сийхоукс“.

— „Сийхоукс“ играят вечерен мач в понеделник, затова мислим да отпишем Сиатъл. Следващата седмица ще посети някой от останалите четири района — обявявам.

— И какво трябва да направим? — пита един от агентите от екрана. — Да изпратим предупреждение за опасен бял мъж с обикновена външност и без отличителни белези, който може да си е уговорил среща или да се появи неочаквано пред вратата на хората?

Прав е. Това е проблемът. Не разполагаме с хубава снимка на мъжа, а освен това не познаваме добре модела му на поведение. Уговорил си е среща с Къртис Валънтайн в Шампейн, Илинойс, но нямаме представа как е действал при останалите. Какво бихме могли да кажем на хората? Какво предупреждение да им изпратим?

— Ще вдигнем местните правоохранителни органи в готовност за пожари в жилищните райони и те ще ни информират възможно най-бързо, точно както направихме на североизток тази седмица — заявява Букс. — Щом разберем мястото на първото му убийство за седмицата, ще знаем къде се намира и към кой футболен мач се е насочил.

С други думи, ще се наложи да го чакаме да убие отново. Точно толкова потискащо е, колкото звучи. И все пак това е единствената ни следа до момента.

— И след като узнаем това — заговаря един от агентите, — ще сме в състояние да го открием измежду осемдесет хиляди зрители на футболния мач?

— Така е — съгласява се Букс. — Ще трябва да измислим как да се справим с толкова народ. Поне можем да бъдем сигурни, че където и да избира жертвите си, ще прекара три часа на футболния стадион следващата неделя. Ще трябва да решим какво да правим в този промеждутък от време.

Няма да е лесно, но ще трябва да измислим нещо. През този кратък период от време ще знаем, че субектът ни е в кафез. Ще трябва да се постараем да не го изпуснем оттам.

67

Сеанс на Греъм

Запис №15

17 септември 2012 г.

Тази вечер започнах с наблюдение. Гледах я възможно най-открито — тоест, когато тя не виждаше, че я наблюдавам. Промъкнах се в бара, нали разбирате; със сигурност вече оценявате способността ми да се движа незабелязано. Когато я срещнах миналата седмица в този бар, Мери спомена, че работела тук, и извадих късмет, защото се оказа, че е барманка, така че не обикаляше много наоколо, а аз се спотайвах в ъгъла и я следях от разстояние.

Наблюдавах я, докато не беше твърде заета по времето за вечеря, а аз хапнах стандартната кръчмарска храна и после отворих лаптопа си като извинение, че не си тръгвам. Гледах я и когато клиентите започнаха да прииждат за футболния мач в понеделник вечер. Гледах как хората се отнасяха грубо с нея или флиртуваха. Гледах я, докато отделяше малко време за себе си или си приказваше с управителя и останалите служители.

След това се промъкнах в тоалетната, за да махна бейзболната си шапка и очилата и да сваля яката на якето си. Върнах се в бара, а там вече се бяха събрали достатъчно много хора, които да ми осигурят прикритие, и си проправих път към бара, сякаш сега влизам. Трябва да призная, че усещах пърхане на пеперуди в стомаха си. Да, приятели, чувствах притеснение.

Седнах на едно високо столче и зачаках реда си като всички останали. Реших да имитирам изненада, че я виждам, точно както направих миналата седмица, когато дойдох в този бар и не очаквах да я срещна. Дали да се престоря, че не помня името ѝ? Да се зачудя, а след това да щракна с пръсти и да кажа: „Мери… нали?“.

Щом приближава към мен с лека игрива усмивка, комуникативните ми умения изпадат в колапс. Тъмната ѝ коса е хваната на хлабава конска опашка, но няколко кичура са успели да се измъкнат. Присвила е очи и в ъгълчетата се забелязват тънки бръчици. Светлината е слаба и очите ѝ изглеждат по-тъмни, отколкото ми се видяха предния път, когато я гледах отблизо.

— Е, Греъм — каза тя. — Бях започнала да си мисля, че възнамеряваш да ме игнорираш цяла вечер.

Отново го направи. Изправи ме на нокти, преди дори да я поздравя. Миналия път ме спипа да записвам мислите си, като се преструвах, че използвам телефон; първият човек, който разкри измамата ми. Този път беше забелязала, че се спотайвам в дъното на бара не с пълна дегизировка, но определено в опит да се прикрия.

Това означаваше, че задължително трябва да измисля нещо остроумно, нали така? Нещо умно, може би да се подложа на самоирония — това определено би могло да се превърне в запазената ми марка. Бърза хаплива забележка, последвана от безизразна физиономия. Нещо, с което да покрия своето участие в разговора.

Преди да се усетя обаче, думите сами започват да излизат от устата ми.

— Притеснявах се от срещата с теб — казах.

Приятели, трябва да споделя, че в този момент времето за мен спря. Прииска ми се да протегна ръка във въздуха и да си върна обратно думите. Взех, че разголих душата си в този миг. „Какво направих? — мислех си в онези няколко секунди, докато поемах мъчителни глътки въздух. — Как мога да залича казаното? Беше ли ме взела за жалко нищожество?“

Ето какво се случи след това: тя отмести погледа си от моя, а ъгълчетата на устата ѝ се повдигнаха нагоре. Бършеше плота на бара с кърпа. След това ми заяви:

— Е, Греъм, това е кажи-речи най-милото нещо, което би могъл да кажеш на някое момиче.

Спомняте ли си го това чувство? Моментът, в който се установява… връзка между вас и някой друг? Трепетът в гърдите ви, щом осъзнаете, че сте преминали през мостчето, че съществува някаква взаимност?

Може би Мери и аз… не мога да повярвам, че казвам това, но може би Мери и аз…

Не. Не, не, не. Укроти топката, Греъм. Пристъпвай внимателно. С малки крачки.

Не бихме искали някой да пострада.

(Край)

68

Вдигам поглед от екрана на компютъра. Главата ми така се люшва назад, че се взирам в белия таван. Зрението ми е замъглено от недоспиване и втренчването в компютъра часове наред.

Букс почуква на вратата на кабинета ми.

— В конферентната зала остана малко китайска храна — съобщава.

— Звучи добре — отвръщам неубедително.

— Хей. — Приближава към мен и слага ръка на рамото ми. — Щом няма да спиш, трябва поне да ядеш. Станала си само кожа и кости.

Винаги съм си била такава. Петдесет и четири килограма при ръст от сто седемдесет и пет сантиметра още от тийнейджърските години. Дълга като върлина — по-любезно казано, атлетична, — не балансирана и добре оформена като сестра ми, нито, ако щете, като майка ми.

— Добре, имаме ги — обявява Софи Таламас, влетявайки в стаята. — Самите отбори, официалните продавачи на билети — вече ги имаме до един. Всички, които са купили билети за мачове на Националната футболна лига тази седмица в Оукланд, Далас, Вашингтон и Кливланд.

Завъртам стола си към нея и ѝ кимвам.

— Добре, знаеш какво да правиш — казвам. Анализаторите ще задействат магията си, ще прегледат всички имена и ще ги пуснат в нашата база данни.

— Не изглеждай чак толкова въодушевена — подхвърля Софи.

Правя физиономия. Не съм въодушевена.

— Еми не е убедена, че субектът присъства в някой от тези списъци — обяснява Букс.

— Не би си купил билет по начин, който да остави името му в някоя база данни — допълвам. — Би платил в брой. Предполагам, че би се опитал да забие билет на самия мач.

Потръпвам при думата „забие“, предвид предпочитаните от него методи на изтезание. Букс — спортният ентусиаст, се изразява по този начин. Когато за пръв път го чух да споменава забиване на билет, си представих някой с назъбен нож.

Софи разтърква очи. И тя е поработила доста часове. Това се отнася за всички нас.

— Мислиш, че тази вечер ще извърши първото си убийство за седмицата?

Свивам рамене. Сряда вечер е. Колкото по-рано през седмицата ни се покаже субектът — тоест отбележи присъствието си на конкретно място в страната — толкова по-рано ще знаем кой футболен стадион ще посети и ще можем да се подготвим по-ефикасно. Ето защо горчивата истина, макар и да звучи налудничаво, изречена от мен, е, че се надявам тази вечер да убие някого.

— Върви си у дома — настоява Букс. „У дома“ всъщност е хотелска стая.

— Можеш да работиш на лаптопа си в леглото. Вече разполагаме с много хора, които следят за този тип, Еми. Вече не си сама.

Забождам пръст върху бюрото.

— Оставам точно тук — заявявам. — Ако установим местонахождението му тази вечер, идвам с теб.

69

Сеанс на Греъм

Запис №16

19 септември 2012 г.

Искам да чуете това. Разговор между мен и Мери тази вечер. Излязох с нея, след като тя приключи работа.

Аз: Може ли да те попитам нещо, Мери? Защо се съгласи да излезеш с мен тази вечер?

Мери: Искаш да кажеш, защо се съгласих да изляза с теб, след като в понеделник те спипах да ме наблюдаваш от дъното на бара?

Аз: Предпочитам по-снизходителна трактовка на събитията. Но — да. Защо? Можех да си помисля, че ме вземаш за странна птица.

Мери: (през смях) Наистина те вземам за странна птица, Греъм.

Аз: О, радвам се, че го изяснихме.

Мери: И преди ти казах, харесвам чудати.

Това беше — не знам, беше някак умиляващо. Също и ласкателно. Нямам навик някой да се чувства нервен пред мен.

Аз: Малко ми е трудно да повярвам на това.

Мери: Да не мислиш, че има голямо търсене за трийсет и седем годишна барманка, лекуваща се алкохоличка?

(Бележка на редактора: единайсет секунди пауза.)

Мери: Опа, стреснах те. Не поднесох информацията по възможно най-добрия начин. И все пак е истина, алкохоличка съм. Трезвена съм от десет години, ако това е някаква утеха.

Аз: Не, според мен… това в доста необичайно.

Мери: О, не знам. Просто и аз имам своите демони като всеки друг.

Аз: Но ти градиш живота си отново. Посещаваш колеж през деня и работиш вечер. Намирам това за доста впечатляващо.

Мери: Много мило от твоя страна.

Аз: Мери, защо работиш в бар, след като си бивша алкохоличка?

Мери: Знам, знам, не звучи много логично, нали? Най-вече защото ми беше нужна работа само вечерно време, за да мога да уча през деня, а собственикът на бара ми е приятел. А може би и предизвикателството ми харесва.

Аз: Предизвикателството?

Мери: Да. Да знам, че съм изправена пред него всеки ден, но устоявам. Да гледам всичките тези бутилки с алкохол и да кажа: „Вече не сте ми нужни. Преодолях ви“. Това ме кара да се чувствам всесилна.

Аз: Изправяш се пред демоните си.

Мери: Да, точно така. Ти нямаш ли демони, Греъм?

Мисля, че целият този разговор беше… забележителен. Начинът, по който тя така лесно се разкри пред мен. Как ме погледна в очите и каза: „Ето това съм аз“. Хората не го правят. Не показват истинския си аз. Заврели са го под пластове от само заблуди и измамно отношение към останалите. Носят маски. Слагат си изкуствена фасада. Лъжат. Крият.

Какво трябваше да ѝ отговоря? Наистина трябваше да кажа нещо. Наистина. Все пак тя разкри неприятните подробности за живота си с такава лекота, какво бих могъл да кажа в отговор? Да ѝ споделя: „И аз си имам свои демони, Мери“. Не. Променям темата, ето какво правя.

Не стана, без да го забележи. Тя изпада в откровения, а аз искам да обсъждаме лошото време. Беше очевидно. Струва ми се, че тя знае. Искам да кажа, не знае наистина — няма начин да знае, — но има някакво предчувствие за мен. Сигурен съм, че е така.

Ах, а усмивката ѝ, ще ми се да можехте да я видите как сбърчва нос, а очите ѝ се присвиват, това е една от най-искрените усмивки, които съм виждал някога. Гори от желание да пръска радост и избутва противните и отровни мисли далеч от съзнанието си.

А как ухае. Лек намек за ягоди. Подозирам, че се дължи на шампоана и. Щом го усетя, в съзнанието ми изниква думата свежест, всъщност това е най-подходящото описание за Мери.

О, а краят на вечерта, след като я изпратих до вратата. Спомням си колко се притесних. С мушнати в джобовете ръце и сведен поглед пристъпвах от крак на крак. Казвам ви, сигурно видът ми е бил на нервен ученик на първа среща.

Освен това я целунах! Не съм съвсем сигурен как преминах от точка А до точка Б, но в някакъв момент събрах всичкия си кураж и се наведох към нея, а тя ме пресрещна. Беше толкова бавно, нежно и сладко, устните ни се притиснаха, а ръката ѝ галеше бузата ми. Почувствах заряд от енергия да преминава през тялото ми. Почувствах безтегловност.

И сега усещам безтегловност.

(Край)

70

— Мамка му.

Избутвам стола си от бюрото чак до средата на стаята. Скачам на крака и усещам силно замайване, стените се завъртат, а подът се надига към мен. Сграбчвам стола, за да запазя равновесие.

— Мамка му — повтарям, това ми се струва най-подходящо в момента.

Рухвам. Знам го. Прекарвам нощите си пред компютъра и не се храня. Няма да издържа дълго така.

Какво ще докажа с това? В сряда вечер, а сега и в четвъртък вечер, стоя залепена за компютъра и телефона и чакам обаждане от местните власти в предполагаемите райони, които субектът ще посети — Оукланд, Далас, Вашингтон, Кливланд, — ослушвам се за пожар в жилищен район, който можем да свържем с него.

А до този момент няма нищо. Разбира се, имаше няколко обаждания: домашен пожар в Саусалито, закусвалня в Кливланд, избухнала в пламъци, вероятно „гръцки пожар“ — палеж, извършен от собственик на заведение с цел получаване на застраховката, — но нищо, което да ни доближава до нашия човек.

В момента е пет сутринта. Петък сутрин. От вторник вечер съм само на кратко подремване. Трябва да поспя няколко часа, за да мога отново да остана будна тази нощ — петъчната нощ, — когато със сигурност ще нападне.

Страхотно. Със сигурност знам, че тази нощ е важната, а ще заспя на бюрото си.

Съсипана и уморена съм, вратът и гърбът ми са на етап трупно вкочаняване, пръстите ме болят от ударното писане цяла нощ, гледам като през мъгла, затова си тръгвам от сградата на ФБР, вземам колата под наем и се връщам в хотела си. Слизам от колата и затръшвам вратата. Свежият въздух в есенната сутрин носи моментно облекчение (навън — да, спомням си, че има и такова нещо, свеж въздух).

Пронизва ме остра болка в главата, погледът ми е обрамчен от тъмни петна, сякаш надничам в тунел. Осъзнавам, че трябва да си легна. Може би само за няколко часа…

— Това е тя! — чувам да се провиква някаква жена. Реакциите ми са забавени, но същевременно съм на тръни и незабавната ми асоциация — опасност — не е толкова незабавна, преди да разбера, че мъжът и жената, които са се втурнали към мен, няма да ми навредят. Поне не физически.

Единият от тях носи записващо устройство в ръка. Другият — портативна камера.

— Агент Докъри — обръща се към мен репортерката, красива млада афроамериканка. — Даниел Бел от „Трибюн“.

Това е нещо ново за мен. За пръв път пред мен се изпречват репортери така. В главата ми се стрелкат различни изрази — „без коментар“ или „не съм агент“. Вместо това отговарям просто:

— Да?

— Агент Докъри, разбирам, че преследвате сериен убиец, който вилнее из страната и вероятно е убил десетки хора, а след това е изгорил доказателствата, за да прикрие престъпленията си.

— Аз… аз… — Клатя глава, вдигам длан към оператора и понечвам да се отправя към хотела си. — Не мога да коментирам в хода на разследването — изричам механично думите, които съм чувала от политици или прокурори с каменни физиономии, изложени на атака. — Без коментар. Не можем да коментираме в хода на разследването.

— Значи, се провежда разследване — отвръща тя. — Чудесно. Благодаря ви.

Започвам силно да клатя глава, което не помага особено на крехкото ми равновесие. Продължавам да вървя още по-забързано и извръщам рамо към нея, за да се защитя, вече почти пред входа на хотела. Ако не внимавам, може да падна върху камерата.

— Къртис Валънтайн — продължава тя. — Джоел Суонсън?

Протягам ръка към вратата на хотела и я отварям.

— Сестра ви Марта?

Бързо извръщам глава към нея, но не казвам нищо. Тя вдига ръка, за да ме успокои, и приближава.

— И без това съм наясно, агент — уверява ме тя. — Сестра ви е била една от жертвите и вие сте предприели кръстоносен поход. По времето, когато сте открили този убиец, никой не ви е вярват.

Съзнанието ми препуска. Не мога да се справя. Дори не съм наясно с протокола. Специалните агенти са обучени да реагират на репортери. Колкото до анализаторите? Никой не пожелавала разговаря с нас.

— Кой… ви информира за това? — успявам да попитам.

Тя навежда глава и жестът ѝ сякаш ми казва „тц-тц“. Точно така — репортерите не разкриват източниците си. За тях това е като еднопосочна улица.

— Вземете визитката ми — казва тя и по някаква причина аз го правя. — Това е невероятна история, Еми. Не искате ли да изразите вашата гледна точка?

— Не — отсичам и влизам в хотела.

71

Букс прокарва ръка през лицето си. Очите му са зачервени и замъглени, а лицето измъчено. Спал е повече от мен, но това не променя нещата особено. И колежаните, които се подготвят за последния си изпит, са спали повече от мен.

— Никога не коментираме съществуването или липсата на разследване — обяснява ми нежно Букс като родител на дете.

Разтърквам окото си с юмрук.

— Нищо не съм казала.

— Потвърди, че се води разследване.

— Тя знаеше имена. Включително това на Марта. Беше наясно за проклетото разследване.

Букс ме поглежда в очите, но не настоява. Вече е казал мнението си. Без значение какво е знаела репортерката, не е имала потвърждение от ФБР до момента, в който го получи от мен.

Примирено вдигам ръце.

— Издъних се.

Букс не оспорва признанието ми.

— Как са стигнали до тази история? — питам, но въпросът е риторичен. Репортерката никога няма да каже, а и няма значение.

— Предполагам, че от местен полицаи, който работи по случаите на Джоел Суонсън и Къртис Валънтайн. — Букс клати глава. — Тези типове винаги мислят за услуги. „Подхвърлих ти информация, но трябва да ме изтъкнеш, като напишеш статия за някой от случаите ми“ и други от сорта. А може да е бил и някой от членовете на семействата на жертвите. Честно, изненадан съм, че мина толкова време, преди да изтече информация.

— В напълно неподходящ момент. — Запращам една химикалка през стаята. — Той си мисли, че му се е разминало. Върши си работата през седмицата, където и да е това, убива тези хора, като го прикрива хитро, и мисли, че е заблудил всички, а тази неделя ще бъде на футболен стадион, където да го заковем. Ами сега? Сега ще разбере, че сме по петите му!

Мобилният телефон на Букс звънва. Той ме поглежда с извинителна усмивка.

— Кретена — съобщава. Натиска бутона на високоговорителя и отговаря.

— Букс е — казва той. — Еми е при мен.

— Ах, да… браво, Еми! В момента, в който преследваме най-важната следа в този случай, ти извади наяве цялото ни разследване пред „Чикаго Трибюн“.

Букс извърта очи, най-вече за да ме успокои. Кретена сигурно е щастлив от възможността да демонстрира надмощие и да навре вината в лицето ми, независимо че я преувеличава.

— Тъкмо говорих по телефона с редакторите — уведомява ни Кретена. — Не бяха особено благоразположени да споделят информация. Знаят имената на някои от жертвите и факта, че Еми е лично обвързана със случая…

Двамата с Букс се споглеждаме. Добър удар от страна на Дикинсън. Убедена съм, че най-съкровената мечта на Кретена е да ме уволни по този повод. Ако не се беше състояла онази сценка в кабинета му, със сигурност щеше да направи точно това.

— … и както изглежда, има вероятност да разполагат със заключение от аутопсия. Знаят, че субектът ни е убивал в различни райони в страната, но май не разполагат с пълната информация. Освен това не споменаха нищо за последните данни като видеозаписа на субекта от бара или връзка с професионалните футболни мачове.

Клатя глава.

— Няма значение. Знаят, че случаите със смъртта на Къртис Валънтайн и Джоел Суонсън, а и тази на сестра ми, са били класифицирани като убийства, а не като случайни пожари. Това ще му подскаже всичко. Той не иска да търсим убийства, а още по-малко него самия. Щом прочете статията, ще разбере, че сме наясно с методите му. Дотук с шанса да го издебнем.

Кретена казва:

— Значи, ще трябва да ми благодариш, че говорих с редактора на „Трибюн“ да задържи статията до понеделник.

— О, това е чудесно — възкликва Букс. — Чудесно! — Протяга ръце, за да успокои напрежението. — Значи, още има надежда за нас.

— Каква беше отплатата? — питам.

— Информация от първо лице, когато и ако случаят бъде разрешен.

Букс свива рамене, сякаш това не е кой знае какво.

— Ето защо разполагате с този уикенд, с този последен шанс да откриете субекта на футболния стадион, който ще посети — предупреждава Дикинсън. — Направете услуга на всички нас и се опитайте да не сътворите още някой гаф дотогава.

72

Сеанс на Греъм

Запис №17

22 септември 2012 г.

Мери, Мери, все се чумери,

как расте любовта ми към теб.

Със сладки усмивки и женски игрички

и усукана конска опашка.

Според мен всички ще се съгласим, че му е нужно доста редактиране. Стихоплетец не съм, ясно е.

Но в добро настроение съм, спор няма. О, чуйте ме, започвам да звуча като Йода от „Междузвездни войни“. Не Йода, съдията от Върховния съд или Йода от профсъюза на дърводелците. Има само един Йода! Няма защо да го квалифицирам. „Глупчо съм аз!“

О, боже, наистина се чувствам глупаво. Истински шемет съм, преобличам се два пъти, преди да изляза на среща тази вечер, оправям си косата, два пъти си измивам зъбите. Дори направих няколко лицеви опори, за да е сигурно, че ако докосне ръката ми или ме прегърне, ще почувства твърди мускули. Нормално ли е да се контя тъй старателно? Какво ме интересува? И да не е нормално, нека да е така!

Добре, дишай дълбоко. Не искам да я стресна. Не искам да я отблъсна с прекалено нетърпение. Не бива човек да е прекалено нетърпелив, нали така? Имам предвид, че може и да се радва на компанията ми, но да не е готова за сериозно обвързване.

Господи, на какво приличат инструментите ми. Форцепсите са разбъркани. Скоро ще се наложи да подменя длетото. Мисля да премина от десетмилиметрово на такова от осем милиметра, когато избирам ново. По-трудно е за наточване и вероятно по-трудно за почистване, но е и много по-прецизно. Всичко се свежда до прецизността. Кюретите за кости също са виждали по-добри времена. Какво става с мен? Едно време почиствах старателно инструментите си веднага щом се прибера у дома. Ето какво ми причиняваш, Мери. Разсейваш ме.

Въпреки това не възразявам да ме разсейват!

Дали имам готовност за обвързване? О, виждате ли, отново го правя — бързам прекалено много. Тя е приятно момиче, Греъм, много сладка жена. Може и да предстои нещо в дългосрочен план, но не е необходимо да вземаш решение точно сега, нито пък довечера. Карай полека. Нали така казват хората — карай полека?

Добре. Да. Така е. Ако действам твърде напористо, тя ще се отдръпне. Просто се дръж естествено, отпусни се и остави нещата да се случват от само себе си.

О, а ето и неприятната подробност за Мери: тя работи от понеделник до сряда и разполага с най-подходящите за социални контакти вечери от четвъртък до неделя. Какъв лош късмет! Това са вечерите, през които осъществявам малките си пътувания. Вечерите, през които ме няма, са нейните свободни вечери! Дали това е знак, че не ни е писано да сме заедно?

Добре, ето какво мога да направя аз. Не бива да прекалявам. Да се насладим на хубава среща в събота вечер и… да не бързаме.

Господи, използвам клишета. Но предполагам, че са станали клишета, защото са истина. Просто не бързай, отпусни се, остави отношенията да подишат като младо каберне совиньон.

Но не бива да се стига и до другата крайност — не прекарвай твърде много време в старание да покажеш незаинтересованост, да изпращаш погрешни сигнали. Не се старай прекалено. Дръж се естествено.

Да се държа естествено? Кое ми е естественото на мен?

Направо се подлудявам. Просто върви да се забавляваш, без да възлагаш много надежди. Добре. Да. В това е истината. Просто върви да се забавляваш, без да мислиш за бъдещето.

И не забравяй да подмениш острието на ножа за ампутация.

За всеки случай.

(Край)

73

Клепачите ми са толкова натежали, че едва ги вдигам, часовникът в кабинета ми показва четири часа. Четири сутринта. Съботната вечер настъпи и отмина без инцидент.

Грабвам телбода от бюрото си и го хвърлям по часовника, но уцелвам твърде далеч, в стената остава следа, а по мокета се посипват парченца боя. Четири последователни безсънни нощи — от сряда до събота вечерта, — а резултатът са единствено торбичките под очите ми и замъгленото зрение.

Чул удара, Букс влиза в кабинета ми, изпълнен с опасения, че може да стане жертва на летящ предмет.

— Той какво, да не би да си е взел почивка тази седмица? — крясвам. — Да не би просто да е решил: О, не, не и тази седмица? Не е в стила му. Никога не го е правил. Той е като робот. В единствената седмица, в която сме готови за него, единственият ни шанс, преди вестниците да пуснат статията и да го известят за намеренията ни, и той решава да направи проклета ваканция?

Букс се обляга на вратата.

— Знам. Не го разбирам. Все пак ще се справим. Нямаме избор…

— О, ще престанеш ли да бъдеш така ужасно хладнокръвен? — просъсквам. — Тази седмица можехме да го издебнем от засада, Букс. В кърпа ни беше вързан. Сега ще разбере, че сме по следите му.

— Не е задължително да стане така, Ем. Дори не знаем още какво ще публикуват „Трибюн“. Нека направим всичко по силите си, за да контролираме това, което можем.

Клатя глава и започвам да виждам още по-размазано. Щом погледът ми отново се фокусира, виждам статията от града, в който живееше Марта, „Пеория Таймс“, онази от миналия месец, в която се разказва как съм настоявала пред полицейското управление смъртта на Марта да се разследва като убийство, а не като случаен пожар. „Ние разбираме вълнението на госпожица Докъри — беше цитиран началникът на полицията. — Но не можем да си позволим да пилеем ресурсите си заради каприза на скърбяща сестра. Заключенията на детективите от полицията, началника на пожарната и съдебния лекар, че Марта Докъри е умряла вследствие на вдишване на дим от случайно възникнал пожар, съвпадат“.

Букс проследява погледа ми и вижда статията, забодена със синьо кабарче на дъската за бележки на стената до компютъра ми.

— Виж само колко далеч сме стигнали. От коя дата е тази статия — седми август тази година? Представи те като сестрата, която не може да приеме реалността и вярва в Дядо Коледа. А виж как е сега, Еми. Шест седмици по-късно не само убеди Бюрото, че си била права, но и възбуди напрегнато преследване — в което се приближаваме. Виж колко близо сме, Еми. Преди да ни прати тази странична топка, бяхме готови да метнем мрежа върху футболен стадион, за да заловим този негодник на мига. Ще имаме нов шанс. Честна дума. Вече сме вътре в главата му. Разполагаме с модела, без значение, че той пропусна тази седмица. Хей, погледни ме.

Изведнъж се е озовал надвесен над мен, без да съм забелязала. Може би защото нахлуването му в личното ми пространство досега не е било нахлуване — беше и негово пространство. Тогава нещата бяха по-прости. Беше по-лесно да бъда с него, отколкото без. Така беше по-естествено. Чувствах се добре. Сякаш бяхме парченца от пъзел, които нямаха смисъл сами, но заедно си пасваха идеално. Точно такъв трябва да бъде животът за нормалните хора, нали? Откриваш парченцето, което ти пасва, което допълва твоето, нагласяш ги и извивките съвпадат, дори и да не е напълно гладко, дори да са нужни малки поправки. Нямаш нужда от съвършенство. Караш нещата да се движат напред и оценяваш факта, че картинката се получава, вместо да се взираш в ъгълчетата и неравностите.

Поглеждам го в очите. Виждала съм копнеж в погледа му преди — отвръщала съм на този копнеж, — сега обаче съм твърде съсипана за смислена реакция. Букс също го знае. И преди съм казвала, че той ме познава по-добре от мен самата.

— Ще го заловим — обещава той. — И това ще се случи скоро.

74

Сеанс на Греъм

Запис №18

23 септември 2012 г.

Не знам какво да правя. В беда съм. Толкова голяма, колкото и въображението ми не е рисувало досега. Нямах представа какво да отговоря, когато тя ми го каза. Просто седях там, а после…

О, говоря пълни безсмислици. Излязохме на разходка след вечеря, след това отидохме у тях, а там имаше от онези стари камини, които горят на дърва, и макар че не беше студено, тя реши, че ще бъде много романтично да запалим огън, така че го направихме.

После започнахме да се целуваме и да се докосваме. Беше толкова леко, приятно и нежно. Не говоря за секс. Говоря за нещо много по-дълбоко. Говоря за интимност. Само се милвахме и галехме, гледахме се в очите, усещахме дъха на другия по лицата си. Преживяхме момент, какъвто не съм споделял никога с никого. Можех да остана там завинаги.

Тогава ѝ признах:

— Мери, ти си много специална за мен. — Думите наистина излязоха просто така. Не бяха обмисляни. Това не е обичайно за мен, нали? Откъде тогава се взе този случаен изстрел? Аз планирам всичко, което върша — абсолютно всичко, вие го знаете, знаете, че правя така, — но не и с нея. Исках да го изрека. И ми стана приятно.

А тя промълви:

— Наистина ли?

Уверих я, че го казвам искрено. Разбира се, че беше така. Но след това тя се умълча. Усетих как се отдръпва. А не е типично за нея. Тя е като отворена книга, помните ли? И ето я внезапно заключена в себе си, сдържана. За пръв път забелязвам ранимост в погледа ѝ. Пренесох я в ситуация, в която не се чувстваше комфортно. Не знаех какво да направя. Чудех се дали не допуснах огромна грешка. Питах се дали да не се извиня. Но би било крайно нелогично да се извиниш на някого, задето си го нарекъл специален. После в главата ми запрепускаха какви ли не мисли: „Това ще извади наяве липсата ти на опит, Греъм“ или „Така само доказа, че подобни връзки не са за теб“, но след това, вместо да продължа да седя вцепенено или да се върна към пресметливия си аз, доверих се на чувствата си и заговорих чистосърдечно:

— Да не би да казах нещо, с което те обидих?

Очите ѝ се напълниха със сълзи и първоначално реших, че ще се опита да замаже нещата с някакъв съвсем обикновен отговор, но ето какво ми каза всъщност — беше по-скоро шепот, лицата ни почти се докосваха.

— Ако е искрено, тогава ще ти се отдам. Наистина. Готова съм да го направя. Но само, при условие че и ти ми се отдадеш. В случай че не ти е възможно, няма нищо. Но аз съм готова да го направя, ако и ти го искаш.

„Ще ти се отдам“. Това бяха думите ѝ!

Нямах… нямах представа какво да отговоря. В този момент я целунах и вероятно тя прие това за отговор или ми даде време да взема решение. Но на мен не ми е нужно време, за да реша. Мери, аз искам да ти се отдам. Искам да ти се отдам по-силно, отколкото някога би могла да си представиш. Искам да бъда в ръцете ти, те да отворят всички заключени вратички в мен и да ти се разкрия. Искам ти да бъдеш единственият човек на света, който знае всичко за мен. Не разбираш ли? Открай време копнея за това. То е едничкото ми желание.

Но как? Как мога да го направя? Как мога да очаквам, че ще ме приемеш?

Въпреки това си мисля, че тя може да бъде този човек. Знае какво означава да преодолееш миналото, да продължиш напред като нова личност, без да поглеждаш назад. Определено моето минало е малко по-сложно от алкохолизма, но в крайна сметка не става ли въпрос за същото нещо? Да погледнеш в бъдещето. Да се превърнеш в по-добър човек.

Точно това искам, Мери. Искам да продължа напред с теб. Мога да го направя. Поне ми се струва, че мога. Искам да опитам. Не е ли това най-важното — че искам да опитам?

Но трябва да повярвам безрезервно.

Мога ли да ти имам доверие, Мери?

(Край)

75

Поемам си дълбоко дъх, преди да погледна първата страница на притурката на „Чикаго Трибюн“ в понеделник.

ФБР проучва възможността серия от пожари да се окажат дело на сериен убиец. Пътешествието на „престъпния гений“ из цялата страна включва пожари в Шампейн и Лайл

Чикаго — Федерални агенти в Чикаго и на други места проучват поредица от пожари в жилищни райони, за които до момента се смяташе, че са случайно възникнали, като възможно дело на „престъпен гений“, успявал многократно да заблуди следователи и патолози из цялата страна през изминалата година, обяви източник, близък до следствието. Сред жертвите на пожарите, които вече са класифицирани като убийства, са и наскоро загиналите Къртис Валънтайн, трийсет и девет годишен, от Шампейн и Джоел Суонсън, двайсет и три годишна, от предградието Лайл. Властите не уточняват броя на починалите, но обобщават, че става въпрос за „няколко десетки ако не и сто“ смъртни случая из цялата страна. „Прави така, че пожарите да се приемат за случайни — споделя един от източниците ни, — и смъртта да изглежда непричинена насилствено“. Според източниците ни новите патоложки изследвания и задълбочената полицейска работа са разкрили брутални убийства чрез изтезание, които до голяма степен са били прикрити чрез подпалването на пожари. „Повечето доказателства са изгорели в пламъците“, казва един от следователите.

Споменава се за мен чак в шестия параграф като „служител на екипа по анализи във ФБР“, чиято сестра Марта умряла при битов пожар в къща край Финикс, Аризона, миналия януари, и лобирала за федерално разследване на няколко привидно сходни пожара.

„Упорството на Еми се оказа катализаторът“, твърдеше един от източниците. Единствената снимка, приложена към статията, която продължава и на пета страница, е на мен, докато се опитвам да се измъкна на фотографа пред хотела си.

Но има един още по-интересен параграф:

Източници, близки до следствието, споделят, че доказателствата, открити от съдебния лекар и на местопрестъплението, са дали възможност на следователите да определят най-общо местоположението на извършителя, макар и тази информация да не беше разкрита пред „Трибюн“.

„В основни линии, знаем къде живее той — казва източникът. — Само въпрос на време е“.

Откъде са се сдобили с тази информация? В основни линии знаем къде живее? Да, ако под основни линии имате предвид Средния запад.

— Е, положителната страна е, че поне се прочу — казва Дени Сасър и нежно слага ръка на рамото ми. — Можеше да бъде много по-лошо — добавя той не така лековато.

Истина е. В статията не се споменава моделът, който следва при пътуванията си из страната, нито мачовете на Националната футболна лига или пък фактът, че отдавна вече не сме на етап предварително разследване.

— Няма нищо за футболните стадиони — казва Букс и влетява в кабинета ми.

— Не се споменават футболните мачове — обявява Софи, която също пристига. — Това е хубаво, нали?

— Хубаво е — отвръщам и правя успокоителен жест. — Да, хубаво е.

Всички мълчим, докато препрочитаме статията. За мен това е четвъртият път.

— Информацията е изтекла на местно ниво — заключава Дени. — Който и да е пропял, не е много наясно с това, което правим.

Може и така да е… още чета… говори се за първоначалните заключения от медицинските изследвания… работата на патолога на ФБР, която оспорва тази на местните експерти… други местопрестъпления, неизвестни на репортерите, но се споменава, че се намират в четирите края на Съединените щати… обща статистическа информация за битовите пожари в Съединените щати и известните случаи на палеж… и още малко драматизъм за финал: „Това е един от най-изобретателните убийци, за които съм чувал“, са думите на един от източниците.

Психически изтощени, се опитваме да се съвземем от първоначалната тревога и известно време и четиримата стоим мълчаливо. Както винаги Букс е този, който нарушава тишината, като се прокашля.

— Е? — казва той и свива рамене. — Какво прави нашият субект сега?

76

Сеанс на Греъм

Запис №19

24 септември 2012 г.

Не, не, не. Няма начин това да се случва. Не сега. Не сега!

Не разбирам. Как стана това? Как са могли да узнаят? Направих всичко както трябва! Дори и те го признаха: „Престъпен гений — казват, — заблудил редица следователи и патолози“. Разбира се, че го направих. Екзекуциите ми бяха безпогрешни. Въпреки това очевидно престъпният гений не е бил толкова гениален, нали?

Това глупаво момиче. О, това глупаво, глупаво момиченце на име Еми Докъри. „Катализаторът“ на разследването, както се казва в статията.

Не би трябвало да се изненадвам. Марта ми каза, че си непреклонна, Еми, блестяща и отдадена. А аз проявих самонадеяност. Кого го е грижа, че сестра ѝ работи във ФБР? — казах си. — Никой не би успял да ме разгадае.

Какво трябва да направя сега? Да си събера топчетата за игра и да си вървя у дома? Да приема, че добре се позабавлявах, и да си продължа живота? Те точно това искат. Пуснали са тази статия само за да я видя. Не го ли осъзнавате? В нея няма почти никакви подробности. Те не знаят какво правя, нито как или защо. Ако имаха представа, нямаше да пуснат сведения в пресата. Не, просто някак са успели да разберат какво извърших, но нямат и бегла идея за моята самоличност и местонахождение. За тях съм невидим призрак, както е било винаги. Значи, се опитват да ме сплашат. Да, разбира се — опитват се да ме стреснат, като ми внушат, че са по петите ми. Въпреки това знам, че не са наблизо. Не — точно така, не са близо, няма начин да са наблизо, не са ме приближили. Не са близо.

Не, не, не. Не, не, не.

Как са узнали? Просто не мога да разбера. Толкова много внимавах. Действах така дисциплинирано.

Мислите, че ще ме накарате да престана? Така ли? Мислите, че като пуснете мъглява статия във вестника, ще ме спрете? Въобразявате си, че не съм наясно как вашите хора умишлено публикуват материали, за да стреснат заподозрените? Ако щете, привлечете и сто агенти за разрешаването на този случай, пак няма да ме откриете. Можете да ме пъхнете в автобус, пълен с агенти на ФБР, и те пак няма да ме надушат. Вие изобщо не сте ми в категорията — осъзнавате това, нали? Как беше онази поговорка? „Не можеш да имаш дъга без буря“. Просто ми давате стимул да се усъвършенствам. Да, точно така, това вече е съвсем в духа на Греъм. Вероятно ми е нужно ново предизвикателство. Може това да е втора глава от историята ни. В първа глава аз пътувам из страната абсолютно безнаказано, а ФБР си спи блажено в Хувър Билдинг. В тази глава ФБР се събужда, но въпреки това не може да хване и собствената си сянка. Да, ще се развилнея, точно това ще направя. Ще се развилнея и ще го извърша под самия им нос, за да им докажа колко са безсилни.

И как все пак — как са разбрали? Не мога да повярвам. Умът ми не го побира. Моля, някой да ми обясни.

Няма значение. Не, няма никакво значение. Всъщност се радвам, че се случи така, защото беше започнало да става твърде лесно. А сега вкусът ми към всичко това се завърна. Тази седмица ще падне голяма забава. Ще направя тази седмица още по-специална.

Мислите, че можете да ме уплашите? Гледайте какво ще се случи тази седмица, нещастници, и тогава преценете колко сте ме стреснали.

(Край)

77

Букс затваря очи и потрепва, докато Кретена приключва с тирадата си по високоговорителя.

— … значи, вместо да ползваме ресурсите си за преследването на злодей, ние ги похабяваме по медийни разследвания.

Е, на практика точно Дикинсън се занимава с медиите, а не някой от тези, които сме в Чикаго, и точно той не е свършил никаква работа по случая, ако не броим обирането на лаврите.

— Какво следва сега? — пита той.

Поглеждам към Букс, който се е проснал на стола си и ми кима да отговоря. Дори самото отместване на погледа ми от единия край на стаята към другия причинява пронизваща болка в главата ми.

— Тази седмица е четвъртата от сезона на Националната футболна лига — започвам. — Само на три от осемте стадиона, които субектът ни още не е посетил извън Средния запад, тази седмица ще се играе домакински мач: Детройт, Филаделфия и Далас. Далас играе в понеделник вечер, затова няма да отиде там. Не го прави в понеделник.

— Не го прави, а? Толкова добре ли го познаваш? Значи, вероятно имаш обяснение защо е пропуснал последната седмица?

Продължавам по същество, без да обръщам внимание на заяждането.

— Никога не пътува в понеделник вечер. Това не отговаря на модела. Ето защо ще отиде в Детройт или Филаделфия.

— На кое от двете места? — пита Дикинсън.

— Филаделфия — отговарям.

Букс ме поглежда озадачено.

— Нашият субект обича да се простира далеч в географско отношение — обяснявам. — Предпочита да не се връща в същия район за кратък период от време. Ето защо, когато посещава различни стадиони във Флорида например — Маями, Джаксънвил, Тампа Бей, — раздалечава пътуванията си, така че да не са в твърде кратък интервал от време. Когато ходи в областта на Ню Йорк да гледа „Бъфало“, „Ню Йорк Джетс“ или „Ню Йорк Джайънтс“, положението е същото — винаги внимава да не се доближават много във времето. Опитва се да не създава впечатление за определен модел.

— Още не си обяснила защо си толкова сигурна, че този уикенд ще избере Филаделфия — прекъсва ме Дикинсън.

— Защото в Пенсилвания има два стадиона — на „Стилърс“ и на „Игълс“ — отвръщам. — А той не е посетил още нито един от двата. Остават му осем седмици до приключването на обиколката му и две пътувания до Пенсилвания, за да успее. Ако имах за цел да раздалеча посещенията си, бих избрала Филаделфия за тази седмица и да оставя Питсбърг за края на обиколката.

Пауза.

— Звучи ми логично — обажда се Букс.

— Предвид постиженията ти до момента, Еми, не е толкова сигурно — присмива се Дикинсън.

Букс се кани да скочи в моя защита, но му давам знак да не го прави. Нека Дикинсън се гаври. Не ми е нужно неговото одобрение. Не ми е нужно ничие одобрение.

Марта често ми казваше, че съм фанатично независима, че се старая да отблъсна хората, които са близо до мен. Силната и независима Еми, често ме наричаше тя с обичайната си смесица от любов и упрек. Винаги се стремиш да докажеш, че можеш да се справиш и сама.

— Въпросът — заговаря Букс — е дали субектът ни е чел статията в „Трибюн“ и ако да, как му е въздействала.

— Имате ли отговор на този въпрос, госпожице Докъри?

Нямам. Поне не и основан на данни, което е типично за моите отговори. И все пак имам предчувствие.

— Това ще го мотивира — заявявам. — Има нужда да докаже пред себе си, че няма да допусне ФБР да го сплаши.

Букс поема дълбоко въздух и тревожно отмества поглед към тавана.

— Нещата ще станат още по-страшни — предричам.

78

Сеанс на Греъм

Запис №20

27 септември 2012 г.

Добре, просто искам всички да разберете — не биваше да става така. И кой знае? Може би нямаше да стане. Никога няма да узнаем, нали? Не. Не, няма.

Но срещата ми с Мери… това, че я срещнах, беше…

(Бележка на редактора: седемсекундна пауза.)

… срещата ми с нея ме промени. Или можеше да ме промени. Само ако ми бяхте дали шанс да разбера.

Но не. Вие решихте точно сега да откриете какво правя. Не преди година или дори преди шест месеца. Не, изчакахте да срещна тази невероятна жена, че да поумнеете, да разгадаете заниманията ми, да избърборите всичко пред някакъв вестник и да преобърнете целия ми живот с главата надолу.

Точно затова сега… нека го кажа по следния начин. Намерението ми е да изразя недоволството си пред вас. Ще ви покажа какво се случва, когато се месите в живота ми.

Дотук с кротостта ми.

(Край)

79

— Това не звучи логично — казвам в телефона, докато крача из кабинета си. Отмествам поглед към часовника на стената, който показва почти полунощ, четвъртък вечер.

Полицай Глен Хол отговаря задъхано:

— Просто докладвам това, което се очаква от мен, госпожо. Поръчаха ми да се обадя незабавно в случай на възникнал битов пожар. След това диспечерът ни ме свърза с вас…

— Не. Разбирам. Правилно сте постъпили.

Полицай Хол е направил каквото му е било наредено. Разгърнахме правомощията си върху възможните райони, където нашият субект би ударил тази седмица — Детройт и Филаделфия, — с цел да бъдем уведомени незабавно при възникване на битов пожар. Бил е повикан за битов пожар и се е обадил веднага.

Бях убедена, че следващата спирка на субекта ще бъде във Филаделфия. Полицай Глен Хол обаче работи в полицейското управление в Алън Парк, Мичиган — предградие на Детройт.

Стискам основата на носа си.

— Колко казахте, че са жертвите?

— Госпожо, има… има…

Гласът му пресеква. Не съм сигурна дали е от връзката, или по-вероятно под въздействието на емоции.

— Има шест трупа — изрича той.

— Добре, полицай, всичките ли са открити в една и съща спалня?

— Точно… така.

— Извинявам се за молбата, полицай, но бихте ли ми описали разположението на труповете?

— Аз… изглежда… — Чувам как си поема въздух, за да се стегне. — Подредени са като в морга.

Той е. Трябва да е той.

— Получих съобщението ти. — Букс влетява в кабинета ми. — Нима е той? При шест жертви?

Кимам, свела поглед надолу.

— Шест души? Никога не го е правил, Еми.

— Той е — настоявам. Не следва никакъв отговор, затова вдигам глава и го поглеждам в очите. — Той е.

Букс отваря мобилния си телефон.

— Тук е Букман — представя се той. — Мобилизирайте екипа за бързо реагиране. Заминаваме за Детройт.

80

Деветдесет минути след като получих обаждането от Алън Парк, Мичиган, се намирам в малък десетместен самолет с Букс и екипа ни за бързо реагиране. Букс говори по телефона със специалния агент на работната група в Детройт, който е на смяна, и дава нареждания. Аз гледам през прозореца, а умът ми се щура в различни посоки до момента, в който мъжът срещу мен, с когото преди малко са ме запознали, но вече не мога да си спомня името му, прекъсва размишленията ми.

— Значи, не следва определен модел при избора на жертвите си?

— Няма модел — отговарям. — Мъже и жени. Бели, чернокожи, мексиканци, азиатци. Няма деца, но възрастовата граница се движи от двайсет до седемдесет и седем. Всичките са от различни социални прослойки. Счетоводител и адвокат, лекар, продавач на обувки, портиер, магазинер от бакалия. Единственото общо между жертвите е, че живеят сами.

— Нищо друго не ги свързва?

Поклащам глава.

— Не открихме нищо друго. А пробвахме всичко. Направихме кръстосани анализи според градовете, в които са отраснали, училищата, които са посещавали, клубове, в които са членували, религиозна принадлежност, социални медии, които ползват, всичко. Не — повтарям и въздъхвам дълбоко. — Всички те са нормални, обикновени хора без особени характеристики.

Букс приключва телефонния си разговор и поглежда към мен.

— Всички жертви от тази вечер са жени — съобщава. — Шест жени. Четирите вече са идентифицирани, още работят по останалите две. Изглежда, има отрязани крайници, прободни рани и вероятно огнестрелни рани, но това ще се изясни след аутопсиите.

— Това се различава от методите му на поведение, нали? — пита един от агентите на борда.

— Различава се — потвърждавам. — Шест жертви наведнъж определено е нещо различно. Методът на убийствата е различен. Фактът, че могат да съберат толкова информация от местопрестъплението, че пожарът не е бил опустошителен, също е нещо ново. Всичко е различно.

— Нарушава дисциплината си — обяснява Букс. — Губи емоционален самоконтрол.

— Вече не му е нужна такава дисциплина — възразявам. — Вече е наясно, че знаем какво върши. Не са му нужни предишните прецизни методи на убиване, които маскират смъртта като естествена, защото знае, че няма да се заблудим. Честно казано, дори се чудя защо си е направил труда да предизвика пожар.

— Иска непременно да отгатнем, че е той. — Букс се замисля върху това и кима. — Изпраща ни послание. Казва: „Не се страхувам от ФБР. Всъщност още нищо не сте видели“.

Потрепервам от тази мисъл, сякаш това не е бил основният ми страх от мига, в който медиите подхванаха историята и я публикуваха.

— Сега ще сбърка — обажда се друг агент. — Щом започва да излиза от рутината, ще направи погрешна стъпка.

Може. Това е в тяхната компетенция, не в моята. Аз не съм толкова убедена. В момента не съм сигурна дори дали ме интересува. Точно сега искам едно-единствено нещо.

Искам субектът да се появи на футболния мач между „Викинги“ и „Лайънс“ тази неделя.

81

Букс крачи пред луксозната ложа, разположена в северната част на „Форд Фийлд“, където сме устроили команден център. Под пара е, съсредоточен в своята част от задачата, разговаря с щатския ни екип, местни и федерални представители на правоохранителните органи, възлизащи на около сто и петдесет цивилни под прикритие, които се сливат с мъжете и жените, дошли да гледат футболния мач. Точно така се срещнахме с Букс за първи път — железния агент, за когото не можеш да си представиш, че има живот извън кабинета си, който сякаш не се интересуваше от друго на този свят, освен да залови лошите и да си свърши работата.

— Добре, успокойте се всички — казва той и след секунди в модерната луксозна ложа настъпва пълна тишина. — Това може да се окаже най-добрата ни възможност да заловим най-кошмарния сериен убиец, на когото съм попадал, затова е важно да не забравяме основните принципи. — Нервно поема дъх. — Днес тук ще се съберат шейсет хиляди души и един от тях ще бъде нашият субект. Ако приличате на агенти от ФБР, той ще ви забележи. Ако приличате на полицаи в цивилно облекло, той ще ви забележи. Ако давате вид, че търсите някого, той ще ви забележи. Той е умен, проницателен и изключително внимателен. Не бива да бъдете забелязани.

Гласът на Букс бързо се снижава и едновременно с това помещението зажужава.

— По тези причини ще използваме малко по-различен подход. Искаме той да се появи на стадиона. Щом това стане, не искаме да си тръгва. Ако трябва да спираме всеки бял мъж на възраст между трийсет и четирийсет години — може би с шкембенце, а може би не; може би плешив, а може би не, — ако трябва да ги спрем на излизане от стадиона, ще го направим. Преди всичко трябва първо да го пуснете да влезе. Вашата задача днес е да идентифицирате потенциални заподозрени, които са влезли в стадиона, и да ни докладвате тук, в командния център. Няма да задържате никого, докато не ви бъде наредено.

Няма да носите слушалки и да използвате радиостанции. Ще се обаждате на човека, към когото сте прикрепени, по мобилния телефон и ще давате вид, че питате съпруга или съпругата си защо толкова са се забавили в тоалетната. Ще се стараете да изглеждате така, сякаш наистина сте дошли да видите как „Лайънс“ ще бият „Викинги“.

— Дай боже — прошепва млад местен полицай, облечен в яркосиня трикотажна фланелка на „Лайънс“. Градското разложение може и да поглъща всичко отвътре навън и ние може да преследваме най-изкусния сериен убиец, но футболът си остава всесилен.

— Екипът тук, в командния център, ще наблюдава всичко, което ходи, пълзи или прелита, в радиус повече от километър и двеста метра от стадиона на тези монитори. За наш късмет за домакинството си на Суперкупата през 2006 година „Форд Фийлд“ са изградили допълнителна широкообхватна безжична мрежа за наблюдение, за да контролират тълпата, входовете, изходите и околното пространство. И, бог да благослови Детройт, тя все още функционира. Обаждате ни се с местоположение и описание и ние ще го погледнем отблизо. След това ще вземем решение как да действаме по-нататък. Не желаем да подплашим този тип, преди да сме готови да го заловим.

Букс дава думата на следващия по длъжност, за да разпредели задачите, и се присъединява към Софи, Дени и мен до стената. Пристигат служители от кетъринга и започват да плъзгат таблите по плотовете покрай стената точно до нас. Вдигам вежди, а Букс подхвърля шеговито:

— Все пак не бива да се отличаваме от останалите луксозни ложи. Намираме се от северната страна и всички ложи от южната ще могат да ни видят, стига да пожелаят. Трябва да изглеждаме автентично.

— Истински късмет, че автентичният вид включва италиански сандвич с говеждо — прошепвам.

Чувам изреждането на имена.

— Агент Букман, команден център. Софи Таламас, команден център. Дени Сасър, вие сте ръководител екип за купуващите билети пред източния сектор. Еми Докъри, вход A…

— Вход A? — обръщам се към Букс. — Сложил си ме на вход A? Знаеш не по-зле от мен, че той няма да използва вход A.

— Предвид факта, че Комерика Парк е точно срещу Бръш стрийт на запад, а 36-и Окръжен съд е срещу Бийкън стрийт на югоизток, там има толкова камери, че без проблем можем да разберем какво е обядвало местното население. Той ще избере някой от входовете от западната страна: Вход B, C, D, E или F. Те осигуряват по-добър достъп до паркингите, плюс че високите сгради наоколо, от които някой може да наблюдава, са по-малко.

Букс примигва търпеливо.

— Сериозно? — прошепва. — Значи, няма да те разпознае от снимката в „Трибюн“, докато наблюдаваш вход A, нали така?

Прав е. Мразя, когато се оказва прав.

След като задачите са раздадени, Букс отново оглежда хората. Възрастни мъже и жени подскачат на място, разтягат се, разтърсват крайниците си, за да се освободят от напрежението. Сякаш самите ние ще сме участници във футболен мач.

— Повечето хора не посещават футболен мач сами — продължава инструктажа си той. — Това е едно от нещата, които ще го отличат. Но пък е умен. Значи, ще се опита да влезе с някое семейство или компания, сякаш е част от тях. Вероятно ще се заприказва с някого, за да не се набива на очи. Въпреки това в някакъв момент ще се отдели. Няма как да ви дам точен сценарий, така че мога единствено да ви предупредя да внимавате за следното: наблюдавайте, без да се озъртате. Лесно е, нали?

Някои се засмяха приглушено. Това е класическа тактика на Букс, подчертава трудностите, за да предизвика екипът да се мобилизира.

А след това за последен път напомня сериозността на положението.

— Този мъж е скалпирал, попарил и нарязал прецизно седемдесет, а може би и повече човешки същества през изминалата година. Извършил е действия, способни да накарат нацистките престъпници да се изчервят. Заклал е шест жени в Алън Парк в четвъртък вечерта. В петък е екзекутирал майка и три деца, преди да ги подпали. Той е най-продуктивният сериен убиец, с когото съм си имал работа, и продължава да се развива. Всъщност положението се влошава.

Букс се оглежда.

— Този човек е чудовище. Днес ние ще го заловим, жив или мъртъв.

82

Еми, ще изровиш дупка в земята, ако продължаваш да крачиш така — смъмря ме Букс, щом отговарям на мобилния си телефон. — Дори бегло не приличаш на човек, който отива на футболен мач. Просто застани на едно място и си придай отегчено изражение, сякаш чакаш приятеля си да дойде с билетите.

— Трудно ми е да се преструвам — отвръщам. — Никога не съм имала приятел, който да ме е водил на футболен мач.

— Това беше грубо. Никога не си показвала дори бегъл интерес към футбола.

Самата истина.

— Нещо ново при билетните каси? — питам за стотен път. Бяхме стигнали до извода, че нашият човек плаща само в брой и не би купил билета си с кредитна карта, а ще предпочете да се сдобие с него на стадиона точно преди мача.

— Имаме няколко следи — отвръща той тревожно неопределено. — Ти мисли само за своята задача.

— Благодаря за страхотния съвет.

Прав е, разбира се. Нервна съм и вероятно ми личи. Това се отнася и за Букс. Всички са нервни и се борят с това по начина, типичен за ченгетата — сарказъм и остроумни забележки.

Отвориха входовете два часа преди началото на срещата и пред очите ми са се изредили около петнайсет хиляди бели мъже с шкембета, с различни нюанси синьо по ризите, панталоните, лицата и други части на тялото си. Въпреки това никой не беше дошъл сам; всички като че ли пристигаха на стадиона поне с още един човек.

Приключвам разговора. Поглеждам часовника си и поклащам глава, сякаш съм раздразнена, влязла в ролята на момичето, което чака приятеля си. Защо аз съм тук долу, а Софи е горе в командния център? Разбира се, отговорът ми е ясен; оказа се, че Софи има опит в използването на сложна техника за наблюдение и затова е позиционирана в луксозната ложа, а аз прекарвам времето си тук долу с отчайващо неопитния пазач на входа на стадиона. Тук не сме така обгрижени. Трябва да се вписваме в образа си. Въпреки всичко мога да назова поне двайсет места по тялото си, където да скрия непозволени неща и те да останат незабелязани от охраната на стадиона.

Минавам през пропуска, като умишлено не обръщам внимание на останалите пет агенти, които правят същото. Много от агентите под прикритие са по двойки, за да не се отличават, но трябва също и да се разпръснем възможно най-много.

Да си призная, никога не съм предполагала, че футболен стадион може да ми се види красив отвътре. Този е такъв, поне на мястото, от което влизам аз. Всичко е направено от стъкло, стомана и тухли, има отворен атриум, свеж и изпълнен с естествена светлина, прилича по-скоро на търговски център, отколкото на стадион. Бил е изграден около стар универсален магазин, чиято архитектура е била запазена, включително и старата павирана уличка. Мога да разбера кое кара местните толкова да се гордеят с това съоръжение, и то с пълно право. От друга страна, тук има доста балкони, от които субектът ни може да ни наблюдава.

А не всички от екипа на добрите са дотам… незабележими. Стрелвам гневно един мъж на средна възраст с къса подстрижка, застанал на входа на магазин за спортни стоки, който се взира в тълпата твърде явно, вместо да се възхищава на бебешкия футболен екип, който стиска в ръце. Със същия успех можеше да носи табела, на която пише: САМО СЕ ПРЕСТРУВАМ, ЧЕ ПАЗАРУВАМ. ВСЪЩНОСТ СЪМ ЧЕНГЕ.

Минавам през входа откъм Адамс стрийт и започвам да си проправям път към мястото си — то се намира в началото на сектор 112. Игралното поле е вкопано под нивото на улицата, тъй като при строителството не искали стадионът да доминира твърде много в силуета на града. След като минавам покрай дългата метална преграда, виждам, че целият преден сектор седалки са разположени долу, а не са издигнати.

Усещането е смазващо. Шумът, цялата тази маса от хора — всичко. Никога няма да успеем да го открием тук. Те са твърде много, а ние сме малко.

Стегни се, Еми.

Проучвам сектора, докато бавно вървя към мястото си. Обаждам се на Букс.

— Здрасти, скъпи! — изричам ведро. — Днес стадионът наистина е претъпкан! Ще ми се и ти да беше тук долу. Все пак се радвам, че ще можеш да гледаш по телевизията!

— Добре прозвуча, Еми — чувам гласа на Софи от другата страна. — Какво имаш за нас?

— Сектор сто и единайсет, ред девет, място трето или четвърто. Сектор сто и тринайсет, ред двайсет и шест, в средата и ред трийсет, пето или шесто място. Също и сектор сто и дванайсет, ред осемнайсет или деветнайсет, някъде в средата. Всички са или плешиви, или лицата им не се виждат добре. Сигурна съм, че до почивката ще имам поне още десетина.

Сядам поне да се престоря, че гледам мача, и „Викинги“ печелят тъчдаун. Дяволско начало, Детройт.

83

В началото на последната четвърт Детройт губи с 20 на 6. Няма как по-малко да ме е грижа за изхода от това събитие, при което възрастни мъже са се облекли в ярки гладиаторски костюми и се опитват да пренесат кожена топка през маркировката на полето, но се вълнувам от резултата. Ако се случи това, което Букс нарича „предрешена победа“, запалянковците вероятно ще започнат да си тръгват и ние трябва да сме в готовност, че субектът ни може да напусне малко по-рано от планираното.

Дали 20 на 6 се смята за предрешена победа? Нямам представа, но от приказливите ми приятели в сектор 112 разбирам, че мачът си оставал с потенциал „две по двайсет“, така че се налага да кимам, сякаш разбирам какво означава това. Бях принудена да го правя доста често, откакто бях седнала на тази седалка. Трябваше да се преструвам на разгневена от размяната на ритници в началото на второто полувреме, да ругая заедно с другарчетата си по място заради липсата на компетентност у специалния координатор на отбора на Детройт, да кимам доволно, когато защитата на „Лайънс“ най-после се събуди. Освен това трябваше да измислям повод след повод, за да се обадя на майка си/сестра си/брат си/съпруга си/ приятеля си/леля си, всеки път, щом видех плешив мъж, с тънък нос и скосени рамене.

Букс и неговият екип вероятно са огледали отблизо всеки мъж на стадиона досега. Един от местните дори обяви Дени Сасър за заподозрян, когато се появи на стадиона.

— Липсва ми работата като анализатор — оплаквам се по телефона на „брат“ ми, щом се отправям отново към прохода към Адамс стрийт. — Нямам никакъв контрол над наблюдението.

— Разбрано — отвръща Софи. — Защо не поогледаш край преместваемите павилиони в търговската зона? Има няколко слепи участъка, където видимостта е възпрепятствана от чадъри.

— Добре.

Адреналинът ми се повишава с наближаването на края на играта. Просто знам, че той е тук. Чувствам го.

Давам си сметка, че се разхождам из търговската зона и оглеждам хората, както правех през лятото с Марта в мола. Стадионът започва да се поизпразва, но почитателите на „Лайънс“ не се отказват. Те ще останат до последното ахване — поредната мъдрост, която бях попила в сектор 112. Играта продължава да се чува идеално, тъй като стадионът е отворен към търговската част в два от ъглите. Виждам хората от екипа на правоохранителните органи по местата им на изходите. Подготвяме се за проверка на запалянковците при излизането им от стадиона, последната възможност, към която можем да прибегнем. Стомахът ми се свива. Няма начин да се остави да бъде заловен при такава неумела клопка. Твърде педантичен е. Твърде горд. Твърде умен.

Облягам се на стената до ескалаторите, които водят до горния етаж, и гледам хората да вървят. Пръстите и дланите ми барабанят в нервен ритъм по металната повърхност заедно с музиката, която кънти от стадиона. Ако мога да кажа нещо по отношение на мача, то е, че в Детройт определено разбират от музика. Домът на „Могаун“ се гордее с историческото си наследство. Заложили са на родените тук герои Кид Рок и Еминем, а докато се придвижвам обратно през атриума към мястото си, Арета Франклин започва да настоява за Р-Е-С-П-Е-К-Т.

Както вървя, започвам да долавям необяснимо странно усещане или отсъствие вдясно от себе си. Може би точно това чувство оперативните агенти наричат интуиция. То ме прави изключително неспокойна. Стадионът ми се пада отляво, а стъпаловидният таван, типичен за долната част на трибуните, кара дясната част да изглежда много по-висока. На пръв поглед не забелязвам нищо необичайно в магазините и ресторантите. Въпреки това усещам някаква неподвижност на място, където всичко и всички се движат.

Спирам и се заглеждам в малка група. Никой от хората не прилича на субекта ни, но така и не успявам да се отърва от усещането. То дори се усилва. Чувам ехото от гласа на Арета от стадиона, макар и отдалечено, сякаш се намирам между стени, които заглушават околните шумове.

Ооо, целувките ти (ооо)

По-сладки и от мед.

Сърцето ми бие като лудо, дланите ми лепнат от пот. Не мога да го обясня… просто някак знам…

Извръщам се.

На двайсетина метра един мъж стои неподвижно и се взира право в мен.

84

Гъста коса. Гъста брада. Шапка на „Лайънс“ на главата. Очила с рогови рамки. Яката на якето му е високо вдигната. Дегизиран е. Въпреки че не мога да видя добре очите му, знам, че са вперени в моите.

Примигвам стресната и невярваща. Този човек стои на съвсем малко разстояние от мен и ме гледа. Хората минават между нас на път към тоалетните или павилионите, но всеки път, щом се появи в полезрението ми, продължава да стои все така неподвижно, втренчен право в мен.

Той е.

Една жена случайно се блъсва в рамото му. Тялото му се разтърсва, но той не отмества поглед от мен.

Той е.

Вдига леко глава, сякаш да ме огледа по-добре.

В тези няколко мига аз съм застинала, бездиханна, парализирана. В същото време искам да ме види. Тук съм, ще ми се да му кажа. Открих те.

В тези безкрайни мигове чувам припяването на Арета Франклин, усилването и заглъхването на шумовете на тълпата, докато се взираме един в друг.

Две секунди? Десет? Не знам колко време е минало, преди да си спомня защо държах мобилния си телефон в ръка, за да не се налага да ровя в джоба си в даден момент.

Моментът е настъпил. Сърцето тупка в гърлото ми, свеждам поглед и палецът ми застива над бутона за бързо набиране, незабавната ми връзка с командния център.

Вместо това вдигам отново поглед към субекта ни, чието изражение се е променило от неразгадаемо в нещо като съчувствена самодоволна усмивка.

В ръката му се появява малко черно устройство, вероятно собственият му мобилен телефон. Но за какво му е мобилен телефон точно сега…

Експлозията е така оглушителна, че почти не забелязвам как нещо рикошира в лицето ми и ме порязва, взривът е разтърсващ, защото знам, че крещя, но не чувам собствения си глас, а подът сякаш изведнъж подскача, за да ме фрасне в бузата.

В моя временен ступор нищо не ми се струва логично, нито лепкавият под и видът на собствената ми кръв, нито пулсиращата светлина от проблясващите сирени, и въпреки че не чувам нищичко, усещам го, чувствам го, както лежа на пода — внезапно променената вибрация на стадиона, която се е превърнала в непрестанен тропот, паническо препускане…

Вдигам глава по посока на субекта, мъжа, когото преследвам повече от година, но вместо него виждам ням филм на ужасите, никакъв звук, само стъписващи образи на тела в лудешки бяг, паническата им борба през тесния проход и освободили се от задръстването, устремени към изхода. Пълзя на длани и колене като ужасено псе към колона до една от вътрешните стени на стадиона и я прегръщам като любим човек, докато тълпата минава край мен, настъпва ме по стъпалата и глезените, препъва се в мен и накрая успявам да свия крака и заемам ембрионална поза.

Стискам колоната с всички сили, а хората продължават да се бутат и да се катерят един върху друг в опит да се измъкнат. Вдигам глава за глътка въздух насред паническото бягство, без да спирам да се вкопчвам с изтръпналите си крайници за своята опора. Знам, че ако се пусна, ще бъда премазана.

Главата ми жестоко кънти, въздухът не ми достига, опитвам се да потисна позивите за повръщане и нарастващия си ужас. Колко още ще умрат тук днес? Нямам представа. Не мога да мисля за това сега. Аз също ще бъда сред мъртвите, ако се пусна от тази колона.

Той го направи отново, мисля си. Субектът ни отново избяга. Прикри се сред шейсет хиляди души, хукнали към изходите, които скоро щяха да изпълнят улиците около „Форд Фийлд“ след неидентифицираната експлозия, спукала тъпанчетата ми. Надхитри ни още веднъж. Беше се подготвил за нас. Разбира се. Бил е готов за нас през цялото време. Всеки път, когато си помислим, че сме близо, оказва се, че той е предвидил нашия ход и го е парирал.

Той никога няма да спре. А ние никога няма да го заловим.

85

— Не мърдайте — казва парамедикът.

— Добре съм. Беше само одраскване.

— Имате сътресение и бузата ви трябва да се зашие.

Слънцето се е скрило и тъмнината започва да оцветява небето. Минали са шест часа от взривовете. Парамедиците отдавна са откарали най-сериозно пострадалите в шокови зали. На външния паркинг на „Форд Фийлд“ са останали съвсем малко цивилни и сега той е пълен с автомобили на Национална сигурност, ФБР, щатските шерифи, както и с коли на различни медии, а над нас кръжат новинарски хеликоптери. Експлозия по време на футболен мач на НФЛ не може да остане незабелязана дълго време.

Очевидно е имало осем експлозии, всяка от които е възникнала секунди след предишната, в южната част на стадиона. Казват ми, че бомбите сами по себе си не били толкова мощни, но били поставени на стратегически места в претъпкани кошчета за боклук, където акустиката максимално да засили звука от взривовете и в търговската зона, и в самия стадион, включително и на вход A, където бях разпределена.

Запалянковците не изчакаха обяснения, след като чуха гърмежите; не се замислиха за разликата между мощна пиротехника и бомба на терористи. След отминаването на експлозиите последва неистово бягство към изходите, което никой — дори ФБР — не би могъл да предотврати. Дори някой да беше в състояние да възпре тълпата, протоколът не би го допуснал. Процедурата по евакуация изисква всички врати да бъдат отворени, за да могат хората да си тръгнат. Буквално трябваше да пуснем цялата публика да си отиде. В тези първи минути за всички това беше терористична атака.

Букс и останалите от екипа направиха всичко възможно да потушат хаоса, но той беше твърде голям. Хората скачаха в колите си и потегляха, преди да сме успели да се ориентираме.

Букс идва при мен и слага ръка на рамото ми.

— Имаш късмет, че тъпанчетата ти не са спукани — успокоява ме, макар първоначално да си мислех, че се е случило точно това. — Била си точно до кошчето, в което се е детонирал М-80.

Предпазливо докосвам превръзката на бузата си.

— М… какво?

— Били са М-80 — обяснява той. — Първоначално са използвани като военни експлозиви. Били са забранени за обществена продажба през шейсетте, но хората продължават да ги купуват нелегално. По дяволите, струва ми се, че и аз залагах такива като дете. Адски шумни са. Поне четирийсет-петдесет пъти по-шумни от тези, които можеш да купиш законно.

Скачам от задната част на линейката и изчаквам малко, докато възстановя равновесието си.

— Как е успял да внесе експлозиви на стадиона? — питам.

— О, лесно е, Ем. — Букс раздалечава палеца и показалеца си на около два сантиметра и половина. — Те са горе-долу толкова големи и не съдържат метал.

— Ами детонаторът?

— Трябва да е ползвал детонатор с дистанционно. Продават се във всеки магазин за фойерверки.

Страхотно. Направо страхотно.

— Очаквал ни е — проронвам.

Букс стисва устни.

— В медиите не оповестиха нищо, което го свързва с футболните мачове. Но той е умен. Това ни е ясно. Предполагам, че е било предпазна мярка от негова страна. Щом те е видял, разбрал е, че ще има нужда от път за бягство. Затова го е използвал.

Въздъхвам. Както винаги ние играем на дама, но субектът ни е разигравал партия шах.

— Никой не е загинал, нали? — питам, моля се.

— До момента не. Има сериозно пострадали в суматохата около изходите. Никога не съм виждал толкова много хора така уплашени. — Погледът му става зареян; след това се отърсва от спомена. — Взривовете не са наранили друг, освен онези, застанали непосредствено до кошчетата за боклук като теб. Проблемът идва от паниката, възникнала след това. Казват, че имало стотици със счупени кости, смазани ребра, всякакви натъртвания и ожулвания, но до този момент няма жертви.

Слава богу за това. Първата добра новина този ден.

Букс държи рисунката на полицейския художник, направена по описанието, което дадох. Гъста тъмна коса, гъста брада, масивни очила, шапка на „Лайънс“, армейско яке с вдигната яка.

— Очевидно е дегизировка — казвам. — Въпреки това точно така изглеждаше.

— Добре. Тогава да видим дали ще можем да го открием на видеомониторите как влиза в стадиона днес — отвръща той. — След това ще видим къде е седял и ще се движим отзад напред.

— Да го направим — съгласявам се. — Трябва да присъствам. Все пак точно аз го видях.

— Налага се да отидеш в болницата, Ем.

Освобождавам се нервно от него.

— Добре съм.

— Не, Емили Джийн. Ще отидеш в болницата. Трябва поне да те зашият. Това е заповед.

Втренчвам се в него и той мига пръв. Никой от нас няма да се преструва, че той може да ми нареди каквото и да било.

— Харисън Букман, заведи ме пред видеомонитора на мига — настоявам. — Иначе на теб ще са ти нужни шевове.

86

Два часа по-късно миризмата на доставената храна още се усеща в луксозната ложа, която изпълнява и функциите на команден център, а погледите на Букс, Софи, Дени и моят са помътени и уморени.

— Е, сега поне сме наясно, че не е пристигнал с дегизировката, с която е бил, когато си го видяла — обявява очевидното Букс.

— Прегледахме внимателно записите от всички входове на стадиона и така и не го забелязахме. Субектът ни е изглеждал по друг начин, когато е минал през охраната преди мача.

Букс енергично разтрива челото си, сякаш се опитва да избърше петно от мастило.

— Това беше най-добрата ни възможност да разберем къде е седял — казва той. — Все пак не е единственият начин. Ще се появи на записите от различни камери и ако имаме късмет, ще го открием в групови кадри.

Кимам, като че ли откривам надежда в думите му, но не е така. Субектът ни е помислил за всичко. Всеки път мисълта му е изпреварила нашата с километри.

— Кой знае дали изобщо отново ще посети някой от мачовете на НФЛ — казвам. — Можем да се надяваме да го направи от инат, но не бих заложила на това. Това беше. — Отпускам глава на стола. Това беше нашият шанс.

— Добре, да не се оставяме на мрачни мисли — намесва се Софи. — Да огледаме мачовете от следващата седмица и да съставим план. Това е петата седмица от този сезон, нали така? Еми, ти все още си на мнение, че има вероятност скоро да се насочи към някой от стадионите в Пенсилвания: Питсбърг или Филаделфия. Нека да видим тогава… — Тя изважда програма на НФЛ. — О, погледнете само! Играят едни срещу други следващата неделя. „Игълс“ срещу „Стилърс“, неделя, седми октомври, в един часа следобед. Това е добре, нали така?

Затварям очи. Въпреки похвалните опити на Софи да внесе слънчев лъч тук, аз виждам единствено тъмнина.

— Вече знае, че сме направили връзката с НФЛ — казвам. — Мислиш ли, че отново ще се оплете в паяжината?

— Съжалявам, аз май не съм в течение с тая история за Пенсилвания — казва Дени. Всички сме се уединили в своите тесни тунели в хода на разследването. Дени прекарва по-голямата част от времето си в оперативна работа.

— Еми търсеше модел в посещенията му по стадионите — обяснява Букс. — Когато субектът отива в район, в който има повече от един стадион, той разделя посещенията с няколко седмици, така че да не са твърде начесто. Както във Флорида, където направи пауза между пътуванията си в Джаксънвил, Маями и Тампа Бей.

— А още не е ходил в Пенсилвания — добавя Дени. — Добре. Остават едва няколко седмици от обиколката му на стадионите, така че ако ще посещава Пенсилвания втори път, ще е най-добре да го направи веднага. Разбирам.

Радвам се, че разбира. Животът ми изведнъж стана по-лек.

(Имам сътресение и мога да си позволя да съм груба, стига да не си проличи.)

— Разрешава ли се на стар и пенсиониран агент като мен да предложи нещо? — пита Дени.

— Давай — отвръща Букс.

— Можем ли да обмислим вероятността той да не отиде в Пенсилвания?

— Защо би пропуснал? — питам.

— Ами… не е ли очевидно?

— Не, не и за мен — отвръщам с нарастващо нетърпение. И това се дължи на сътресението.

— Може да живее в Пенсилвания и да не иска да го търсим там.

Изправям се напред в стола си.

— Според нас живее в Средния запад — обажда се Букс. — Забрави ли?

— Спомням си, че твърдите така. Това не означава, че съм съгласен.

Посочвам към Дени и размахвам пръст.

— Убийствата му от периода извън сезона на НФЛ са съсредоточени около щатите в Средния запад — казвам. — Значи, моделът показва, че в онази част от годината, през която не обикаля стадионите на НФЛ, убива близо до дома.

— Наясно съм, че това е теорията — отвръща Дени.

— Но се питаш, Дени — продължавам, вече изправена, — защо нашият субект да не ни е подмамил и за това, както направи с всичко останало в хода на случая?

— Най-общо казано, да — отвръща Дени.

Букс ме поглежда, а цветът се връща по страните му.

— Той е създал модел, който да ни накара да помислим, че е човек от Средния запад, в случай че се досетим за онова, с което се занимава. Наистина ли предвижда нещата толкова отдалече?

Разсмивам се гръмко на този въпрос.

— Той е на цяла галактика разстояние пред нас, Букс.

Букс се надига от стола си и започва да кима.

— Той живее в Пенсилвания?

— Ако някой има по-добра следа в момента, нека да чуем — предлага Дени.

Поглеждам към Букс.

— Аз определено нямам. Струва си поне да опитаме. Да проверим регистрационните номера на паркинга?

Букс вдига радиостанцията до устата си.

— Букман вика началник на екип за бързо реагиране Дейд.

Миг по-късно радиостанцията изпращява в отговор.

— Дейд слуша.

— Дейд, ти следеше видеозаснемането на паркингите пред „Форд Фийлд“ по време на мача, нали така?

— Потвърждавам, агент. Дори и в момента проверявам регистрационни номера.

— Има ли такива от великия щат Пенсилвания?

— Нека проверя.

Радиостанцията замлъква.

— Общността Пенсилвания — обаждам се аз, като си позволявам да се опияня леко в надеждите си.

— Какво каза?

— Нарича се Общността Пенсилвания.

Радиото пак запращява.

— Агент, има три регистрационни номера от Пенсилвания.

— Искам ги веднага, Дейд.

— Разбрано.

Букс отново кима към мен.

— Значи, Пенсилвания не е щат?

— Мисля, че все пак се брои за щат.

— Надявам се да е така. Иначе би настъпило объркване с флага ни.

Двете със Софи сме отворили лаптопите си, готови да започнем проучването в мига, в който получим имената.

— Какво всъщност означава „общност“? — настоява Букс.

— Букман, откъде бих могла да знам, по дяволите?

— Ти го спомена.

Минават още пет минути, изпълнени с напрегнати закачки, с които се опитваме да отпуснем опънатите си до краен предел нерви, преди отново да чуем нещо по радиостанцията.

— Добре, агент, готови ли сте?

— Готови.

— Първата кола е регистрирана на името на Дейвид Епс от Бийвър Фолс. — Дейд прочита адреса.

Софи се обажда:

— Аз ще взема този — и започва да трака по клавиатурата.

— Второто превозно средство е на Марлон Къмър… Къмърфорд, предполагам. — Диктува ни името буква по буква и ни прочита адреса в Ери, Пенсилвания.

— Аз вземам него — казвам.

— А третото — продължава агентът — е записано на името на някой си Греъм, Уинстън Греъм.

87

Това е само предчувствие, една от стотиците теории и следи, по които тръгваме, но нещо в предположението на Дени — че субектът ни живее в Пенсилвания — някак ми звучи логично. А фактът, че само три превозни средства са пътували от Пенсилвания за този мач определено улеснява разследването.

Въпреки това не бележим добро начало. На двете със Софи ни отнема не повече от двайсет минути да изключим първите две имена от списъка, с който разполагаме. Дейвид Епс от Бийвър Фолс е начален учител, женен, с три деца и има брат, който живее в Детройт, и това обяснява идването му за мача на „Лайънс“. Марлон Къмърфорд от Ери, Пенсилвания, е шейсет и три годишен пенсионер, работил в сферата на обществения транспорт и кръстосаната проверка с отдела за продажба на билети на „Лайънс“ показва, че той притежава билет за целия сезон и посещава всички домакински мачове на „Лайънс“.

Уинстън Греъм е номер три. И двете със Софи се заемаме с него, изпълнени с копнеж за някакъв резултат, тъй като това е последният ни шанс.

— Ерген, никога не се е женил — казвам аз, докато преглеждам базата данни. — Няма криминално досие. Не са му вземани пръстови отпечатъци.

— Родители: Ричард и Даяна, починали, последният преди девет години — допълва Софи. — Няма други роднини. Единствено дете. Израснал в Риджуей, Пенсилвания. Вместо адрес е посочен пощенски код, така че живее в селски район.

Двамата с Букс се споглеждаме.

— Ако трябваше да пиша биография на субекта ни — казвам, — той би бил самотник, който живее на отдалечено място и разполага с много свободно време.

Букс кимва замислено. Вдига мобилния си телефон и казва:

— Свържете ме с агента на смяна от оперативната група в Питсбърг. — След дълга пауза Букс очевидно се е свързал и се представя на агента. — Нужна ми е съдебна заповед — казва той. — Има ли дежурен помощник федерален прокурор, с когото мога да говоря? Чудесно. Свържете ме.

Следва нова пауза, докато Букс чака федералния прокурор от вечерната смяна в Питсбърг, който ще трябва да издейства от федералните магистрати спешна съдебна заповед в този час на нощта.

— Името е Уинстън Греъм — казва забързано Букс, като диктува второто име буква по буква, а след това дава номера на социалната осигуровка, номера на шофьорската книжка и домашния адрес. — Телефонни разпечатки, банкови сметки, кредитни карти и съдебна заповед за обиск. В момента изготвям писмена клетвена декларация. Какво? Защо — защо не? — Букс започва да крачи. — Да, така е. Да, така е. Чуйте… чуйте ме. Хич не ме е грижа, че някой си магистрат бил заспал. Преследваме човека, заложил експлозивите във „Форд Фийлд“ днес. Да, същия. На всичкото отгоре не е само това, той е също и подпалвач и сериен убиец, който броди из страната. Това… добре, но ме чуйте, нямаме време да действаме малко по малко. Защото нямаме! Просто… осигурете ми каквото можете, колкото можете по-бързо. Мислите ли, че ще се справите?

Букс затваря телефона.

— Адвокати — изпъшква. — Мислят, че не разполагаме с достатъчно основание за съдебна заповед.

— Може и да са прави — обажда се Дени. — Предполагаме, че нашият човек живее в Пенсилвания, а Греъм живее в Пенсилвания, както още тринайсет милиона души. Мислим, че нашият човек е присъствал на мача днес, също като Греъм и още шейсет хиляди души. Освен това живее сам. Вероятно това не е достатъчно за някой съдия.

— Може това да е — Софи завърта лаптопа си към нас. Там са данните на Уинстън Греъм от транспортното ведомство в Пенсилвания. — Подновил е шофьорската си книжка преди осем месеца и е сменил снимката си — казва тя. — Този човек изглежда ли ви познат?

Снимката не е с особено добро качество и заради това още по-силно напомня зърнестото изображение на субекта, с което се сдобихме от таверната „При Бени“ в Ърбана, Илинойс, мястото на срещата му с Къртис Валънтайн. За разлика от онова изображение, където се вижда съвсем малко от овала на лицето му и само дългият прав нос, а той е извърнал поглед надолу и лице встрани от камерата, снимката от подновената му шофьорска книжка е съвсем фронтална. Присвил е очите си, които са кръгли и с отпуснати тежки клепачи, приличат на очите на човек, който носи очила, но са му казали да ги свали (и не е особено радостен от това). За разлика от записа в бара, където би могъл да мине за абсолютно плешив, тук Уинстън Греъм има подобие на тънка кестенява коса зад ушите, но иначе е плешив. Гънките в долната част на лицето му прикрива брадичката, следствие от възрастта и теглото. Изглежда малко по-възрастен от своите четирийсет години, но за мен няма съмнение.

— Той е — казвам и усещам прилива на адреналин, усещане, което преди няколко часа би било необяснимо.

— Мамка му, това е той — съгласява се Букс. — Това е субектът ни.

— Кога тръгваме? — питам.

— Всички обратно в хотела да си съберете нещата — нарежда Букс. — Тръгваме колкото можем по-бързо.

88

Приключвам с прибирането на багажа и пъхам последните тоалетни принадлежности в чанта, а през това време слушам новините по CNN по телевизията за разкритията, свързани с взривовете по време на днешния мач и преследването на „Бомбаджията от «Форд Фийлд»“. Повторенията са безкрайни. Не престават да се занимават с тази история, но същевременно нямат нищо ново, освен смехотворните изказвания на запалянко, който разказва за силата на взривовете и бясното тичане към изходите.

— Беше като на Четвърти юли — казва един човек.

— Помислих, че съм умрял — казва друг.

— Звучеше, сякаш гърми от всички страни едновременно — твърди трети.

Виждаме схема на „Форд Фийлд“, стрелки и червени светещи точки на местата на взривовете от южната страна. Според думите на длъжностно лице е избрал идеалните места, за да използва акустиката на търговската площ, така че да усили максимално шума и да причини по-голяма паника.

Казват ни, че властите са отхвърлили версията за ислямски тероризъм. Заподозреният бил бял мъж на около трийсет или четирийсет. Зрителите са уверени, че в момента тече напрегнато преследване, в което са включени щатските и федералните власти.

Обявена е смъртта на трима души вследствие на наранявания по време на мелето по пътя към изходите.

Подскачам от звука на почукване по вратата на хотелската ми стая. При тези обстоятелства и мяукане на коте може да ме накара да подскоча.

Букс е. Пускам го да влезе и се връщам при вещите си.

— Мислех, че ще се чакаме във фоайето — казвам.

— Да, щяхме. Аз просто… реших да се кача.

— Добре. Някаква промяна в плановете?

— Не. Няма промяна. И все пак пилотът няма да се появи до един час, така че разполагаме с няколко минути.

— О, добре.

Чудя се какво ли очаква той от тези няколко минути.

Обръщам се отново към него, а Букс стои с гръб към мен срещу евтиното, покрито с петна шкафче. Вдига колебливо ръка, а после я свива в юмрук.

— Когато чух това в първия момент… — започва той, а след това рязко прочиства гърлото си.

Мълча. Той не продължава. Аз го правя вместо него.

— Когато чу шума от първия взрив в южния край — казвам тихо и приближавам до него, но не твърде много.

— Аз… помислих, че си мъртва.

— Само че не съм, Букс. Добре съм. Минаваме през това и продължаваме напред, нали така? Нали винаги така казваш?

Той кима. Букс и неговите емоции винаги са ми напомняли на вода и олио.

— Добре — казвам, — нека се съсредоточим…

— Не преставах да звъня на мобилния ти телефон, а ти… ти не отговаряше.

Не казвам нищо. В стаята изведнъж става много горещо.

— Знаеш как в началото на този случай не бях убеден, че теорията ти ще ни отведе някъде — казва той. — Ти разполагаше с интересна информация, но честно казано, изпитвах известни съмнения. — Той се извръща встрани и успявам да видя профила му, уморените му очи, разчорлената му над челото коса. — Просто исках да работя по случая, защото ти работеше по него. Сега, след като съвсем сама разкри това чудовище, това звучи глупаво.

— Радвам се, че го направи — отвръщам. — Виж ни сега. Струва ми се, че този Уинстън Греъм може да се окаже нашият…

— Еми, трябва да кажа това. Само ми позволи да го кажа. — Букс си поема дъх. — Аз още…

Мобилният му телефон започва да звъни. Недовършеното му изречение увисва помежду ни. „Аз още…“ Раздразнено откача телефона си от колана.

— Букман слуша — изрича. После изостря вниманието си. — Какво? Кой? Ем Ес…

Обръща се към мен.

— Включи Ем Ес Ен Би Си.

Грабвам дистанционното и започвам да превключвам, без да съм сигурна къде да търся този канал, но се оказва, че са ми нужни само няколко щраквания.

Сензационното заглавие в долната част на екрана е красноречиво.

ПОСЛЕДНИ НОВИНИ:

ПРЕСЛЕДВАНЕТО СЕ МЕСТИ В ПЕНСИЛВАНИЯ

— … са на мнение, че са локализирали бомбаджията от „Форд Фийлд“. Източникът на Ем Ес Ен Би Си е потвърдил, че федералните следователи са се съсредоточили върху извънградски район в Пенсилвания и вярват, че бомбаджията от „Форд Фийлд“ се намира там.

— О, мамка му — мърмори Букс. — Как се случи това? — Букс крещи в телефона — Как се случи това, по дяволите?

Вдигам ръка към лицето си. Осъзнавам, че може да е бил всеки. Бяхме поддържали връзка с местната полиция, шерифските служби в окръг Елк, щатската полиция в Пенсилвания и отдела на ФБР в Питсбърг. Достатъчно е информацията да изтече само от едно място.

— Искам сериозно затягане на периметъра около къщата му — казва той в телефона. — Защото ако гледа новините в момента, наясно е колко сме близо. По дяволите, по-добре да вярвате, че той гледа новините.

89

Сеанс на Греъм

Запис №21

30 септември 2012 г.

Идват да ме отведат! Идват да ме отведат!

О, това е чудесно, това е просто чудесно, чудесно, чудесно. Вие сте някъде там отвън, нали така, дами и господа от ФБР? Кое беше? Наистина много искам да знам. Наистина. Кое беше? Как така разбрахте, че ще отида на онзи футболен мач?

О, по дяволите, мамка му, мамка му! Как… какво по… ааах! Аааах!

Мислите си, че ще заловите заподозрения си жив? Така ли си мислите, вие тъпанари, мамка му, мамка му, мамка му! Ще ме заключите и ще ме изучавате като плъх в клетка, ще ме вържете и ще анализирате мозъчните ми вълни, за да можете да спрете следващия като мен? О, бива си го това, точно то е най-ценното, да си мислите, че можете да спрете някого като мен. Не можете! Не го ли разбирате? Не осъзнавате ли? Не можете да предотвратите появата на следващия аз, защото това сте вие! Аз съм във всеки от вас! Единствената разлика е, че не се крия зад маска, не карам SUV и не отпивам от напитката си от „Старбъкс“ на футболния мач на детето си. Вие сте точно като мен и дори не го знаете!

Чувате ли ме? Чувате ли ме, по дяволите?

Защо да ви се оставя да ме заловите? А? Защо ми е да го правя? Защо да ви позволявам да узнаете нещо за мен? Не го заслужавате. Аз се опитвах да ви помогна, аз… по дяволите! По дяволите! Опитвах се да ви накарам да разберете, но защо трябва да ме е грижа за някого от вас, след като не ме разбирате, по дяволите? Защо трябва да ме е грижа, за каквото и да е вече? Не сте го заслужили с нищо. Вие и жалките овчици, дето ви следват, не сте направили нищо в живота, с което да заслужите онова, на което мога да ви науча, на което се опитах да ви науча.

Затова продължавайте да водите жалкото си овче съществуване, правете това, което ви казват другите, и не спирайте да си повтаряте, че животът ви е нормален, хубав и щастлив, без значение кой дърпа конците и без значение какво всъщност се случва по света или какво представляват в действителност хората, които се крият зад усмихнатите си маски, фризирани коси и… Както и да е, знаете ли какво? Приключих с това. Така е… Но няма да се оставя да ви падна в ръцете. Бихте могли да научите толкова много от мен, но вече е твърде късно. Защо трябва да ме е грижа за вас, след като вас не ви е грижа за мен? За мен! Защо аз да съм без значение?

Мислите си, че ще спрете хората като мен? Никога няма да успеете. Чувате ли ме, момчета и момичета от ФБР? Никога, никога няма да спрете хората като мен!

(Бележка на редактора: четиринайсетсекундна пауза.)

О, не мога… не вярвам на това. Не мога да повярвам! Твърде лошо за вас, няма да си отида тихомълком, не мога, не виждате ли, че аз просто… просто не мога…

(Бележка на редактора: осемнайсетсекундна пауза.)

Не е редно да става така. Не бива да е така. Не е правилно. Не в честно. Не съм онова, за което ме мислите. Но вие никога няма да схванете. Никога няма да се опитате да проумеете. Приключих с опитите да ви накарам да разберете. Приключих.

Изпитвам такава умора. Такава умора. Наистина нямам желание да извърша това, което се налага сега. Наистина, наистина, наистина не искам да го правя, кълна се, че не искам, моля ви, повярвайте, че не искам.

Въпреки това нямам избор. Тя знае твърде много.

(Край)

90

Четири часът сутринта. Плътна, неподвижна тишина без дори бегла светлина на хоризонта. Спокойна есенна сутрин в извънградския район на Пенсилвания, която скоро няма да е така спокойна.

Фермерската къща, собственост на Уинстън Греъм, се намира в подчинения на щатската администрация окръг Елк. Някогашната ферма е заобиколена от три страни от гъсти храсти, но е отдавна запусната, с горичка в задната част и малка тухлена къща. Чертежите, които сме получили от окръжния архив, показват, че в задната част на ранчото има три спални, кухня, дневна и хол. Има и мазе под целия контур на къщата.

От главната улица към фермерската къща се вие черен път с дължина повече от половин километър, а Уинстън Греъм е паркирал своя „Буик Скайларк“ до гаража, долепен към нея.

Хората от екипа за освобождаване на заложници са заели позиции, обкръжили са фермерската къща, буквално лежат в тревата и чакат да чуят сигнала на Букс в ухото си. Облечени са в черно от глава до пети, носят противогази, каски и автомати, в кобурите им има пистолети, а в коланите — зашеметяващи гранати.

От позицията ни върху малък хълм на около половин километър отново вдигам инфрачервения бинокъл към очите си. В къщата няма движение. Не светят лампи нито вътре, нито отвън. Изглежда, че ранчото е било изоставено.

— Благодаря, Ваша Милост — изрича Букс по телефона. Въздъхва облекчено. — Разполагаме със заповедта.

Букс беше прекарал половин час на телефона, за да дава обяснения на федералния магистрат от Питсбърг за причините, по които искаме да извършим обиск на жилището на Уинстън Греъм. Последното, от което имаме нужда след цялата тази история, е някакво съдебно правило, което да постанови претърсването за невалидно и да ни остави с празни ръце.

Букс вдига радиостанцията към устата си.

— Ръководител екип, говори Букман. Имаме ли връзка?

— Имаме връзка, Букман.

Отговорът по радиостанцията на Букс нарушава тишината на нощта.

— Ръководител екип, имаме статус жълто.

— Разбрано.

— На позиции ли сте, ръководител екип?

Ръководителят на ЕОЗ прави бърза проверка на хората си по периметъра и отново ни се обажда.

— На позиции сме, в пълна готовност.

Букс поглежда към другия агент и към мен. Намираме се в малък конвой от превозни средства, който не се вижда от фермерската къща: шерифската служба на окръг Елк, щатската кавалерия на Пенсилвания, местната пожарна служба, сапьорски екип, федерални длъжностни лица от ФБР, както и Бюрото по алкохол, тютюневи изделия, огнестрелни оръжия и експлозиви (АТФ).

— Началник екип — обявява Букс. — Изпращаме „Кевин“ вътре. Разбрано?

— Разбрано.

Букс кимва на агента от АТФ до себе си, мъж на име Мур. Точно в този момент съм по-впечатлена от съоръжението в ръцете на Мур, снабдено с видеомонитор и ръчка за превключване. Прилича на тийнейджър, който си играе на Ексбокс.

Въпреки това „Кевин“ не прилича на видеоигрите, които съм виждала. „Кевин“ е устройство за откриване на експлозиви, което се движи като количка с дистанционно управление, има големи колела и възможност за завъртане на 360 градуса. Ние също виждаме онова, което вижда „Кевин“ с това дистанционно управлявано устройство.

Един от хората от екипа за освобождаване на заложници приближава към отворен прозорец. Това е странно. Уинстън Греъм ни кани вътре.

Човекът от АТФ пуска „Кевин“ в дневната и се прикрива на няколко метра разстояние. Екранът в ръцете на Мур оживява. Вече виждаме вътрешността на къщата на Уинстън Греъм, виждаме онова, което вижда „Кевин“, на мъничък екран.

Дневната е пълна със стари мебели, а кухнята е съвсем мъничка, с отворен план. Поовехтяла е, но определено е била обитавана. На плота за закуска има бирена бутилка. По пода са пръснати вестници, които почти напълно покриват дървения под.

Вестници.

За пожар са необходими три неща: кислород, гориво и топлина.

Отвореният прозорец осигурява кислород.

Вестниците са гориво.

Лампичката на дистанционното устройство на Мур започва да примигва в червено, мини сирена. „Кевин“ ни казва нещо.

Казва ни, че засича източник на топлина.

— Ще избухне — предричам.

— Ръководител екип, оттеглете се — нарежда Букс по радиостанцията си. — Оттеглете се, ръководител…

В този момент приглушена експлозия нарушава тишината в тъмната нощ, от дневната се издига яркооранжев пламък и поглъща помещението за миг като страховит драконовски дъх.

— Пожарен екип, действайте! — крещи Букс към дясната си страна. Пожарният камион потегля, последван от специалните части, екипирани с противопожарни шинели, и сапьорите, а гумите скърцат по павирания път.

— Не иска да бъде заловен жив — отбелязва Дени Сасър.

Бързо си слагам шинела и каската и вземам противогаза в ръка.

— Всички агенти — провиква се Букс и хуква към този ад. — Обезопасете периметъра! Обезопасете всеки сантиметър от периметъра! Вероятно това е отвличане на вниманието!

Хуквам с Букс, като и двамата пренебрегваме колата и просто тичаме към къщата, а яркооранжевата светлина и гъстият дим вече се издигат от покрива.

— Мазето — успявам да извикам задъхано. — Той е в… мазето!

91

— Назад! — провиква се Букс към мен с протегната ръка, щом стигаме на няколко метра от къщата. — Не си оторизирана да влизаш, Еми. Това е заповед!

Специалните части, екипирани с противопожарно оборудване, се придвижват напред редом с пожарникарите като въоръжен ескорт с вдигнати автомати и щитове, готови за всеки и всичко. Само след миг мощните им маркучи бълват силни водни струи, прозорците се пръсват, а мастиленочерният дим излиза от всеки отвор в ранчото. Стоя на дистанция зад устойчивия на куршуми щит и чакам следващия залп или нещо друго, нещо неочаквано, тъй като господин Уинстън Греъм се е превърнал в експерт по неочакваните неща.

Минава доста време, преди страховитите оранжеви пламъци, излизащи от къщата, да бъдат напълно потушени и да оставят след себе си само потопената подгизнала конструкция, все още изкашляща задушлив дим. Пожарът беше планиран внимателно и много добре изпълнен, но все пак пожарната беше на по-малко от километър разстояние в този момент.

— Чисто е! — чувам вик в слушалката в ухото си. — Първият етаж е чист!

Имат предвид, че няма живи или мъртви хора. Също и заплаха.

Мазето. Пожарът не е стигнал до мазето. Бих се обзаложила.

— Остани… тук — обръща се към мен Букс през противогаза си.

Аз покорно правя крачка назад.

Той изчезва в черния дим, обгърнал къщата, която вече не гори, но излъчва такава ужасна горещина, че я усещам през щита и каската си.

Не забравяй къде ти е мястото, казвам си. Не е твоя работа да отиваш там. Можеш да причиниш повече грижи, отколкото да помогнеш. Току-виж си пропаднала през пода и да похабят ценно време да те спасяват. Не ти е там мястото.

Слагам си пожарникарските ботуши, които са част от екипировката ми, каската, щита и противогаза с контейнер с кислород, тежкото палто и панталоните. Защо биха ми дали тези неща, ако не очакваха да ги сложа? Изчаквам пет минути, а после се отправям вътре.

Почти невъзможно е да виждам през дима, но съм запозната с разпределението на къщата от чертежите, както и останалите агенти. Поемам чист кислород от противогаза си, макар да съм заобиколена от гъст смог. Съсредоточавам се върху пода, частично прогорен от пожара, пръснатите навсякъде овъглени късчета вестници и тези, които се носеха във въздуха като конфети в края на парад. Преминаването по този под не е безопасно, но аз не съм нито първият, нито десетият човек, който го прекосява, пък и не ме бива да чакам. Знам, че ако продължа напред през основния коридор, покрай кухнята и спалните, ще открия вратата за мазето.

Намирам вратата, отварям я, стълбището води към мазето, където няма дим. Поемам надолу. Там има поне десет агенти, казвам си. Няма значение колко е добър, не може да ги победи всичките.

Нали?

Стигам до най-долното стъпало и се обръщам. Основната част от мазето е недовършена и мрачна, бетонни стени и подове, бойлер за гореща вода, уред за омекотяване на водата, пералня и сушилня в единия край и лежанка за вдигане на тежести с щанга и допълнителни дискове в другия край.

След това обаче има дълъг коридор с врати от двете страни. Агентите ги отварят една по една и влизат с оръжията напред. Виковете им: ФБР!, АТФ! и Федерални агенти! Кънтят към мен. Свалям противогаза си и тръгвам по коридора, докато агентите проверяват помещенията едно след друго.

— Навсякъде е чисто! — извиква един от агентите към Букс, който кимва и напразно се оглежда. Вижда ме, но не гори от ентусиазъм да спори. Просто свива рамене. Цялата къща, първият етаж и мазето са били проверени.

Къде си, Уинстън Греъм?

Връщам се обратно в основната част на мазето при електроуредите и зоната за спорт. Тогава забелязвам едно шкафче в ъгъла, направено от сив метал, високо приблизително колкото мен, което има двойни врати, а на дръжката на едната от тях свободно виси отключен катинар.

За педантичен човек като Уинстън Греъм това си е чиста покана.

— Тук — казвам. — Вижте тук.

— Отдръпни се, дявол да го вземе — нарежда Букс, хваща ръката ми и ме дръпва назад. Той размахва пръст към шкафа. Агенти се приближават от всички страни. Един изважда катинара. След това в пълен синхрон агенти хващат двете врати и ги отварят заедно.

Шкафът отвътре е като всеки друг. Три рафта, два от тях напълно празни. В интерес на истината, в средата на шкафа има едно-единствено нещо.

Куп хартия.

Вързана с виолетова панделка.

— Какво е това, мамка му? — пита Букс, приближава до рафта и поглежда първия лист хартия. — Какви са тези „Сеанси на Греъм“, по дяволите?

92

Зазорява се, небето над нас преминава в ден, но продължава да е относително тъмно. Намираме се обратно на пътя в камиона на екипа от специалните наети, ползваме пода на кабината като работна маса и сме разпръснали купчината документи, обичайните размишления на един сериен убиец, които той е нарекъл „Сеанси на Греъм“. Те са номерирани — общо са двайсет и два — и има дати. Оказва се, че са записвани устно. Вероятно е използвал някоя от онези високотехнологични джаджи, които автоматично превръщат записа в документ.

Всеки от сеансите на Греъм е пръснат по пода на камиона. Първо ги прочитаме набързо. Ще има предостатъчно време да анализираме избора му на думи и разговорни изрази, цели дни ще бъдат посветени на разбора на всяко от изреченията.

В този момент търсим по-скоро следи за мястото, на което би могло да се крие това чудовище. Ето защо минавам набързо през отвратителното, изпълнено с прослава към самия него съдържание на тези страници, гнусните пасажи, в които четем за мъченията на жертвите му, и търся нещо, което би могло да ни насочи…

— Мери — изричам на глас. В запис номер дванайсет се споменава някоя Мери, разговор с нея, записан в бар. След това отново се появява в останалите глави. С всеки нов параграф фокусът се измества към нея. Той ѝ се разкрива. Измъчва се по нея. Влюбва се в нея.

Мери е барманка, задочна студентка е, бивша алкохоличка. Но как е фамилията ѝ? Къде живее? Цяла Пенсилвания ли ще трябва да претърсим, за да открием тази Мери?

След това виждаме, че той се размеква, щом осъзнава, че приближаваме към него. Продължава да се величае, но започва да се изнервя. Губи самоувереност, като в същото време се опитва да убеди себе си — а и нас, — че не е така.

Какво ще направи с Мери?

— Трябва да я открием — промърморвам.

Букс вдига радиостанцията към устата си.

— Какво е положението с полицейските кучета?

— Тук са — чува се някакъв глас. — Започваме с неговия имот, а след това ще продължим към горичката зад ранчото. Агентите ни претърсват там в момента.

— Да продължаваме да четем — обръща се Букс съм мен. — Тук някъде трябва да има следа към нея.

Но аз почти съм приключила, а не съм открила кой знае какво. В запис номер двайсет и едно с дата от вчера, неделя, след като ни се измъкна на „Форд Фийлд“, Греъм не е оставил повече следи. Добре. Чудесно. Но последните му думи от този ден ме карат да настръхна.

„Тя знае твърде много.“

— Той ще я убие — казвам.

Тогава стигам до последния запис с днешна дата. Първи октомври.

93

Сеанс на Греъм

Запис №22

1 октомври 2012 а.

Не исках… не исках това за теб, Мери. Не исках това за нас. Трябва да ми повярваш. Моля те, кажи ми поне това — кажи, че вярваш на думите ми. Лъгах те. Лъгах и себе си, убеждавах се, че с теб би могло да е различно, че всичко би могло да бъде различно. Но сега те моля да ми повярваш. Моля те, повярвай, че ако се бяхме срещнали по-рано, нещата щяха да бъдат различни, аз щях да се променя, знам, че щях да го сторя заради теб, Мери.

Сега вече е твърде късно и аз не мога да те оставя… не. Мери, не мога, съжалявам, колкото никога през живота си. Всъщност не ми се беше случвало да изпитвам нещо подобно на съжаление, никога, но сега го изпитвам, защото ти отключи неща вътре у мен, а аз исках да ги освободя и да ги опознавам заедно с теб. Знам, че бихме могли да направим това и всичко щеше да бъде наред. Моля те, разбери, Мери — моля те! — че нямам избор, нямам друг избор, освен да направя това, защото, без значение от любовта ти към мен, те ще те пречупят и ще те накарат да им разкажеш разни неща за мен, а аз не мога да го допусна. Ако можех, щях да те оставя тук, но не мога, нямам избор. Разбираш го, нали? Нямам избор. Това е извън моя контрол.

Сега те идват за мен, Мери, и ще ти наговорят какви ли не неща за мен, а аз не мога да ги оставя, защото те ще ги накарат да звучат много по-зле, отколкото са в действителност — те така правят, а аз не мога да им позволя. Предпочитам да ме запомниш като човека, който те обича, защото аз те обичам, Мери, кълна се, че те обичам, а точно ти роди у мен способност да обичам.

Няма да ме обичаш, ако чуеш какво ще ти наговорят. Няма да ме обичаш, ако узнаеш истината. Струва ми се, че не би могла. Не, няма такова нещо. Никой не би ме обичал! Как би могъл? Как би могъл някой… сега тихо, Мери. Тихо.

Ти си моята специална Мери, скъпата ми Мери Лейни, и аз винаги ще те обичам, винаги ще си спомням за теб и това ще трябва да бъде достатъчно. Моля те, разбери, мила моя Мери. Моля те да разбереш, че правя това от любов, и ми се иска да беше различно, иска ми се да беше различно, о, защо не може да бъде различно? Защо просто не ме оставят на мира и да ни дадат шанс да бъдем различни и по-добри?

Вече не ни остава нищо и аз не мога да ги оставя да те наранят или да те настроят срещу мен. Няма да ги оставя да разрушат онова, което имахме. Няма.

Сега поспи, моя мила, сладка принцесо. Спи и ме носи в сърцето си, а аз винаги ще те нося в моето.

Обещавам ти, че един ден отново ще се видим.

(Край)

94

— Мери Лейни, Л-Е-Й-Н-И — диктува Букс по радиостанцията си.

Аз седя на пода в камиона на специалните части с отворен лаптоп и преглеждам регистрационните номера на превозни средства в Пенсилвания и имотните данъчни регистри.

— Има четири жени на име Мери Лейни в района на Питсбърг — казвам.

— Ако изобщо става дума за Питсбърг.

— Трябва да е близо — отвръщам. — Каквото и да ѝ е направил, върнал се е тук и е прибавил разпечатката от записа към купчината листове, преди да изчезне.

— Може да я е убил тук, в тази къща — предполага Букс.

— Не го казвай. Не казвай, че я е убил.

— Определено изглеждаше така, Ем.

— Чакай — казвам и вдигам поглед от компютърния екран. — Възрастта ѝ. Тя спомена възрастта си, нали така? Мисля, че беше на трийсет и седем?

— Май… беше… така. — Букс прехвърля параграфите, които се отнасят до Мери, любимата на Уинстън Греъм. — Да, трийсет и седем. Значи е родена през хиляда деветстотин седемдесет и пета или в края на хиляда деветстотин седемдесет и четвърта.

Влизам в системата на здравеопазването в Пенсилвания, за да потърся актовете за раждане.

— Ако е родена в Пенсилвания, ще бъде… точно… тук! Ето го: Алънтаун, Пенсилвания — о, по дяволите. По дяволите. Това не е Мери Лейни. Това е Марти Лейни.

— Сигурна ли си?

— Разбира се, че съм сигурна — отвръщам раздразнено. — Мога да различа Марти от Мери, за бога.

— Може да ѝ е брат.

— Може. Да продължим да търсим все пак.

Връщам се към имотните данъчни регистри, откривам номер на социална осигуровка и правя кръстосана проверка с данните от криминалните провинения. Навремето е била алкохоличка и е вероятно да е имала проблеми със закона.

Нищо. И четирите Мери Лейни от района на Питсбърг са били примерни граждани, които почитат законите.

— Добре, да се заемем с данъците — предлагам. — Данъчна агенция… данъчна агенция…

Данъчните регистри са богат източник на информация. Нужна ми е само дата на раждане. Може да не е родена в Пенсилвания, но плаща данъци тук.

Четирите Мери Лейни с четирите им дати на раждане се появяват на екрана ми.

— Дата на раждане: двайсет и втори, шести, деветдесет и четвърта — чета. — Дата на раждане: тринайсети, пети, осемдесет и втора… Дата на раждане: двайсет и седми, пети, шейсет и девета… Дата на раждане…

Подскачам от пода на камиона.

— Дата на раждане: единайсети, седми, седемдесет и пета!

Букс кима.

— Това ли е нашата Мери?

— Задръж, задръж, задръж. Нека да проверя данните за работодателя ѝ.

Моля се да е бар или ресторант, място, където биха наели барманка.

— Да! — извиквам. — Като работодател е записан спортен бар „При Ърни“.

— Това е нашата трийсет и седем годишна барманка. — Букс грабва радиостанцията. — Говори Букман. Имам нужда от хеликоптери. Мобилизирайте екипа за освобождаване на заложници. Разполагаме с адрес.

— Идвам с теб — заявявам, избутвам го от пътя си и скачам от камиона, преди да е успял да отговори. — Тя е още жива — отсичам. — Трябва да е така.

95

Щатско шосе 85 в Китанинг, Пенсилвания, е затворено на разстояние от километър във всяка посока от дома, собственост на Мери Лейни. През улицата срещу къщата има празен паркинг, който дава възможност за удобно кацане на хеликоптерите. Щатската кавалерия вече е обградила къщата. Пожарните коли чакат на по-малко от сто метра.

Екипът за освобождаване на заложници слиза от единия хеликоптер и бързо заема позиции. В основата си това е спасителна акция, но не бива да поемаме никакви рискове с Уинстън Греъм. Беше успял да ни се измъкне неведнъж, след като го бяхме спипвали. Постоянно успяваше да ни надхитри. Да, в последния „Сеанс на Греъм“ се беше постарал да звучи, сякаш я оставя — „обещавам ти, че някой ден ще се видим отново“, бяха последните му думи към нея, — но не бих изключила вероятността да се намира в тази къща и да ни чака.

Букс изтичва при хората от екипа за освобождаване на заложници и си говори нещо с тях, а аз оставам на шосе 85, точно срещу къщата. Тя е обикновена, двуетажна, с дъсчена небесносиня облицовка с бели рамки и покрив с битумни керемиди. Издига се на малко хълмче, а до предната веранда води каменна пътека.

Кавалерията на Пенсилвания е в готовност с насочени пушки, а двама души от екипа за освобождаване на заложници пресичат улицата със стълба и я поставят до страничната стена на къщата. Когато настъпи моментът, ще се качат по нея до покривчето на предната веранда и оттам ще влязат през прозорците на втория етаж, като в същото време щурмуват и първия.

Въпреки това още никой не се качва. Поглеждам часовника си. Минава седем часът сутринта.

— Изпрати „Кевин“ вътре — казва Букс.

— Това ще отнеме много време — възразявам. — Тя може да умира вътре.

Букс кимва, но не казва нищо.

— Букс, тя може да…

— Нямам време за това, Еми.

— Мери няма време.

— Чуй ме. Кой знае какво ни е подготвил там вътре? Собствената му къща избухна в пламъци, щом приближихме до нея. Няма да изпратя агенти на самоубийствена мисия. Първо проверяваме за бомби, а после, ако е чисто…

— Ами ако точно през това време тя умре, Букс? Бихме могли да спасим живота ѝ, а ние стоим тук и следваме протокола…

— Това не е просто протокол. Това е правилната тактика. Искаш един куп агенти да умрат, защото не съм взел предпазни мерки? Техният живот е моя отговорност.

— Тя е най-добрият ни шанс да заловим Греъм.

Букс се извръща към мен.

— Еми, ако не замълчиш, ще ти сложа белезници. Няма да изпратя вътре хората си, без да имам представа какво ни чака там. Не и след всички изненади, които ни бяха поднесени досега. Искаш ли първа да влезеш през тази врата?

Обръща се, отдалечава се от мен и заговаря по радиостанцията.

Тя е вътре и умира, вика за помощ, моли се за чудо, някой да я открие и да я спаси. И ти си се молила за същото, нали, Марта? Молила си се някой да те спаси, но никой не е дошъл. Аз не дойдох. Не бях при теб. Хуквам през шосе 85 към къщата.

— Еми, какво правиш? Спри! Еми, спри!

Затичвам се по каменната пътека, която води към къщата.

— Всички агенти, стойте по местата си! — нарежда Букс в слушалката в ухото ми. — Еми, това е пряка заповед: недей да влизаш в къщата!

Изваждам слушалката и бързо изминавам трите крачки до предната веранда, до входната врата, обикновена дървена врата със старомодно чукче.

Идвам, миличка. Идвам да ти помогна.

Подготвям се за сблъсък и завъртам топката.

96

Влизам в къщата и застивам за миг, но нищо не се случва. Няма експлозия. Няма изстрели.

Мигновено поглеждам към пода — дървена настилка в преддверието и коридора. В коридора виждам кървави следи, които завиват зад ъгъла.

— Мери Лейни! — провиквам се и тръгвам по кървавата следа, като се придържам към едната стена, за да не стъпя в кръвта и да замърся местопрестъплението. — ФБР!

Стигам до малка тоалетна в края на коридора. Кървавата следа води до спалня с груб стар килим и вехти мебели. Следата спира пред вратата.

Мазето.

Отварям вратата.

— Мери Лейни! — провиквам се към тъмното мазе.

Плъзвам ръка по стената и откривам електрически ключ. Щраквам го, но нищо не се случва. Под мен няма нищо друго, освен необятна тъмнина. Изваждам айфона си, включвам фенерчето и тръгвам надолу, следвайки светлинния лъч. Има десетина дървени стъпала и парапет. Долу виждам само стълбищна площадка.

— Мери Лейни! — провиквам се.

Поемам надолу по стълбите, колкото мога по-бързо, с пълното съзнание, че може да е заложен капан или да пропаднат под мен, но нямам избор.

Идвам, Марта, тук съм, ще ти помогна, само ми дай шанс, само почакай, моля те, не умирай, моля те, върни се при мен.

Движа мъничкия си източник на светлина напред-назад и се ослушвам да чуя нещо.

— Мери — промълвявам вече с разтреперан глас, щом стигам до последното стъпало, а после и до пода на мазето.

В този момент чувам леко прокашляне, единично тихо ехо някъде от дясната ми страна.

Извръщам се и започвам да насочвам светлината наслуки, а пулсът ми препуска. Нищо, не виждам нищо, освен един гардероб и…

Подскачам, щом светлинният лъч приближава до пода — силует, неподвижна фигура, нещо, някой, проснат по корем на пода.

Като че ли е жена, ако съдя по дългата коса, разстлана по земята. Но къде са носът, очите и…

— О, господи — промърморвам, приближавам се и фиксирам малкия лъч жълта светлина върху нея. Лицето ѝ е окървавено и лилаво, очите ѝ са затворени от отоци, носът ѝ е изкривен на една страна, устата ѝ е размазана.

Навеждам се долу към нея. Тялото ѝ се надига и отпуска, дрезгаво хрипти.

Докосвам рамото ѝ, а тя трепва. Премествам светлината към тялото ѝ — окървавена бяла риза и сини джинси. С неопитното си око забелязвам, че кръвта е на пръски; изглежда не е пронизана или простреляна — бита е жестоко по лицето, но не и по тялото.

— Мери? Аз съм от ФБР. Вече си в безопасност, миличка.

Над мен се чува тропот от стъпки от пристигането на кавалерията, ФБР изпраща хората си.

Главата на Мери помръдва едва забележимо.

— Знаеш ли къде е той, Мери? — питам. — Няма нищо — успокоявам я, когато не ми отговаря. Нежно разтривам рамото ѝ. — Ще ти помогнем.

Тропането вече се чува от стълбите на мазето и светлината се засилва от фенерчетата с променлив лъч, които използват агентите.

— Трябва ни лекар! — обръщам се към тях. Понечвам да се надигна, за да се покажа на агентите, но Мери вдига ръка и хваща моята. Слагам и двете си ръце в нейните и навеждам глава към лицето ѝ.

— Не ме… оставяй — прошепва тя.

— Няма, миличка, обещавам — промълвявам със сподавен глас, а очите ми се пълнят със сълзи. — Тук съм. Няма да позволя повече никой да те нарани.

Мери започва да се тресе бясно, а от гърлото ѝ се надига пронизителен вой. Слагам едната си ръка на гърба ѝ, подлагам дланта си под брадичката ѝ и я люлея, докато агентите от екипа за освобождаване на заложници щурмуват мазето с лъчове светлина и оръжия колкото за цяла армия.

— Всичко ще бъде наред — изричам с убеденост, каквато не изпитвам. — Той вече не може да те нарани.

97

Отварям стреснато очи и шумната експлозия се изпарява в мига, щом се събуждам. Напоследък сънищата ми все са такива, не толкова за пламъците, които поглъщат всичко, а за мощната експлозия, която ги причинява.

Примигвам срещу силната светлина. Не ми е ясно защо в болниците така прекаляват с горното осветление. Когато Мери Лейни успее да отвори очите си, почти няма да може да вижда.

А тя ще отвори очи, поне лекарите така казват. Бинтовете, които покриват посиненото ѝ лице, и интравенозният източник, пъхнат в ръката ѝ, говорят за сериозно пострадала жена, но лекарите твърдят, че има нормална мозъчна дейност, което според мен е успокоително, въпреки че не може да има нещо добро в нуждата да измерват мозъчните ти вълни.

Мери има сътресение и носът ѝ е раздробен. Зъбите ѝ са добре и изглежда няма други лицеви фрактури, само лилави отоци, сред които се виждат цепки вместо очи, подута уста и бузи.

Взирам се в надигането и отпускането на гръдния ѝ кош и слушам тихото ѝ дишане. Щом се събуди, очакваме да ни даде някаква информация. Вече опитахме, след като я открихме, но от устата ѝ излизаха само неразбираеми звуци. Лекарите казаха, че била изпаднала в шок и е травматизирана. Обработиха раните ѝ, направиха някакви изследвания и наредиха да изчакаме поне два часа, преди отново да се опитаме да говорим с нея.

Междувременно агентите претърсват дома на Греъм. Открили са гуми в задната част на къщата, които е щял да изгори, туби с бензин и противогази — ето как е вкарвал газовете в дробовете на жертвите, за да имитира задушаване при пожар. Откриха всякакви хирургически инструменти за мъченията, които е извършвал, както и медицински книги на тема хирургия. Проверка на дейността му в интернет показа, че е бил чест гост на порнографски сайтове за мъчения и е търсил допълнителна медицинска информация. Оказа се също, че е посещавал фейсбук страниците на голяма част от жертвите, без да се „сприятелява“ с тях, само е търсил информация, която му е показвала къде са живеели, къде са работели, всякакви факти, които биха му помогнали да се подсигури, преди да извърши нападението.

Става ясно, че се е научил как да подпалва пожари отново от интернет, от страница, в която подробно с обяснено предизвикването на експлозия със закъснение: използвал е лента, с която е провесвал балон от тавана над запалена свещ. Балонът е бил пълен с бензин. Поставял е свещта върху купчина хартия. След като Греъм си е тръгвал, пламъкът на свещта е разтопявал балона, който се е пръсвал, бензинът се е плисвал върху пламъка и огънят се е разпространявал по вестниците. Бум. До пристигането на огнеборците лентата отдавна е изгоряла, а следите от свещта остават, за да се стигне до заключение, че пожарът е предизвикан от запалена свещ, оставена върху вестници и списания.

Сега снимката от шофьорската му книжка се показва навсякъде, по всички кабелни новини и във всички възможни онлайн новини. Всички в страната виждат снимката на пълничкия, почти плешив мъж с присвити очи на име Уинстън Греъм.

Той ще изглежда различно, разбира се. Ще има коса, вероятно и мустаци, ще промени веждите си, ще носи очила и какво ли още не — няма да допусне да го забележат.

Но къде е отишъл все пак? Къде може да отиде?

Нямаме представа. Знаем само, че е изтеглил повече от двеста хиляди долара от банковата си сметка, така че разполага с достатъчно пари в брой да направи доста неща.

Вратата се отваря и влиза Букс. Кимва ми с ледено изражение и се обръща към Мери.

— Още не са минали два часа — напомням.

— Мислех, че може да се е събудила сама.

— Обещах да ти се обадя, ако стане така.

— Много неща ми обеща. — Това е началото на реч, която нещо ми подсказва, че е репетирал. — Обеща, че ако поема този случай, ще следваш напътствията ми, но не го направи.

— Не искам да говоря за това — казвам.

— Еми, дадох ти директна заповед и ти не се подчини. Можеше да бъдеш убита. Можеше да предизвикаш смъртта на Мери. Можеше да предизвикаш експлозия, която да ни погуби всички…

— Но не го направих, нали Харисън? Не го направих. Затова млъкни най-сетне.

Букс продължава да седи прав и оставя мълчанието да работи в негова полза. И двамата сме наясно какво следва.

— Не ме е грижа — заявявам. — Изхвърли ме от случая. Уволни ме. Все ми е едно. Няма да престана да го търся.

— О, естествено, че те отстранявам от този случай — отвръща Букс. — Не мога да те уволня. Но предполагам, че Дикинсън ще се погрижи. Вече поиска пълен доклад за действията ти. Имаше едва двеста представители на правоохранителните органи, полицаи и свидетели. Няма да му преча. Заслужаваш да бъдеш уволнена.

Опирам чело в рамката на леглото на Мери в същата поза, в което бях, преди да влезе.

— Е? — пита Букс.

— Какво „е“?

— Отстранена си от случая.

— Чух те и първия път.

— Тогава трябва да си тръгнеш.

Вдигам поглед към него.

— Няма да си тръгна. Обещах ѝ, че няма да я оставя. Букс ме поглежда така, както прави всеки път, щом проявя ината си.

— Държа ръката ѝ в линейката на път за болницата. Държа ръката ѝ, докато лекарите я преглеждаха, макар още да не мога да повярвам, че ти позволиха. Но пък да те разубеждава човек за нещо, е като да говори на тухлена стена.

— Щом се събуди, ще ме види да стоя тук, Букс. Няма да си тръгна. Приеми го.

— Приеми го. Приеми го! Същата стара Еми, което прави каквото си поиска, когато поиска и както поиска. — Букс сбърчва вежди по познатия начин. Вратът му е аленочервен. Иска му се да ме извлече за косата от стаята.

Освен това би могъл да го направи. Но не го прави. Защото в този момент Мери Лейни рязко си поема дъх.

98

Мери Лейни се навежда напред, задавена от силна кашлица, съпътствана от храчки и засъхнала кръв. Използвам автоматичните бутони на леглото, за да го вдигна до шейсет градуса, а след това натискам звънеца за повикване на сестрата.

— Тук сме, Мери — казвам и хващам ръката ѝ, за да я утеша. — Намираш се в болница и си в безопасност.

Щом пристъпът на кашлица отшумява, Мери остава напълно неподвижна. Очите ѝ, които още приличат на цепки в лилавите отоци, са втренчени право напред.

В момента си припомня всичко.

След това надава тих стон. Раменете ѝ се разтреперват, а по подутите ѝ бузи потичат сълзи.

— Не може вече да те нарани — успокоявам я.

— Той… той… вие… — Опитва се да каже нещо, но дъхът ѝ пресеква и тя хлипа приглушено.

— Още не сме го заловили — казва Букс. — Ще го хванем. Ще ни е нужна помощта ти, Мери.

Още разплакана, Мери започва да оглежда ръцете и краката си, потупва тялото си с длани, сякаш търси скрито оръжие. После внимателно докосва лицето си с пръсти, това ужасно насинено и подуто лице.

— Аз съм агент Букман, а това с Емили Докъри, анализатор на проучвания във ФБР. Съжалявам, но наистина трябва да поговорим с теб сега.

След малко Мери кима, а тялото ѝ престава да се разтърсва от хълцане. Подавам ѝ кърпичка и тя леко избърсва лицето си. После се обръща към мен.

— Ти… ме откри — проронва. — Ти беше. Ти… не ме изостави.

Хващам ръката ѝ и леко се усмихвам.

— Ще се оправиш.

— Той какво… какво направи Уинстън? У-уби ли…?

Обръщам се към Букс, а той кимва.

— Издирван е за убийство. За поредица от убийства.

Тя приема тази новина тежко. Ако съдим по последния „Сеанс на Греъм“, той ѝ е говорил през цялото време, докато е млател лицето ѝ, трябва да е заподозряла, че е извършил ужасни неща.

— Добре, всички се отдръпнете — нарежда лекарят, щом влиза в стаята.

— Побързай, Мери — казва Букс. — Това е важно. Подсказа ли ти с нещо накъде се е запътил? Или каква е следващата му стъпка? Нещо, каквото и да е?

Букс спира лекаря с протегната ръка.

Мери прочиства гърлото си.

— Той каза… той каза…

— Настоявам да се погрижа за пациентката си — нервира се лекарят.

— Това е важно — прекъсва го Букс. — Продължавай, Мери. Какво каза той?

— Каза, че никога няма да го заловите — отвръща тя. — Каза, че е невидим.

99

Докторът ни изгонва от стаята, за да прегледа Мери. Минавам покрай въоръжените федерални шерифи, които пазят пред вратата на Мери, и продължавам по коридора.

— Ще го открием — казвам. — Имам някои…

— Върви си у дома, Еми — прекъсва ме Букс и ме подминава.

Чакам да се обърне. Не го прави.

— Няма да си вървя у дома.

— Но няма да останеш и тук. Това място е достъпно само за упълномощени лица. Ти вече не си упълномощена.

Тръгвам след него. Винаги е ходил много бързо.

— Мога да ти помогна да го откриеш — упорствам. — В това съм най-добра, Букс. Хайде.

Букс стига до асансьора и натиска бутона.

— Ти приключи — отсича той. — Аз приключих с теб. Не мога да ръководя операцията, когато някой безцеремонно пренебрегва нарежданията ми. Това подкопава доверието на целия екип. Ако беше пораснала, щеше сама да забележиш това. Но ти не си. Още си дете, Еми. Дете. А аз приключих — вдига ръце във въздуха. — Приключих.

Аз поклащам самонадеяно глава — вероятно като дете.

— Мога да го открия. Аз съм най-добрият ти шанс. Защо би…

— Съжалявам. — Асансьорът пристига и вратите се отварят. Букс влиза и се обръща към мен. — Ти приключи.

Вратите започват да се затварят. А с тях и възможностите пред мен.

Букс блокира вратите, излиза и се приближава толкова близо до мен, че се налага да отстъпя назад.

— Мислиш си, че можеш да прегазваш всекиго, когато си пожелаеш, а той просто да търпи — процежда той. — Защо искаше да проведа това разследване, Еми?

— Аз…

— Ще ти кажа защо — продължава той. — Искаше да водя разследването, за да можеш да ме тъпчеш и да правиш каквото ти хрумне, нали така?

— Не, в интерес на истината те исках в този случай, защото знаех, че директорът ще те послуша, и защото си един от най-добрите агенти в Бюрото…

— О, престани с глупостите, става ли? Ако не за друго, разчитам на откровеността ти. Искаше някого, когото да можеш да манипулираш, а знаеше, че можеш да го правиш с мен. — Размахва пръст пред лицето ми. — Е, познай какво. Използва ме за последен път.

— Значи, ще оставим убиецът да се измъкне, защото не можеш да преодолееш това, че не се омъжих за теб.

Букс се отдръпва назад със зяпнала уста.

— Леле. Голяма работа си.

Да, определено прекрачих границата.

— Аз… съжалявам, Букс. Не исках да кажа това.

Букс стисва зъби и се стреми да не среща погледа ми.

— Ако до пет минути не напуснеш тази болница, ще наредя да те арестуват.

— Агент! — Един от федералните шерифи тича по коридора към нас. — Госпожица Лейни каза, че е готова да сподели още нещо.

— Чудесно — заявява Букс, доволен, че има повод да прекъсне този разговор.

— Тя… ами… — Шерифът извинително вдига ръце. — Тя каза, че иска госпожица Докъри да присъства.

Букс навежда глава и я поклаща. След това ми хвърля смразяващ поглед.

— Госпожица Докъри е освободена от задълженията си по този случай.

— Да, сър, но… — Федералният шериф прочиства гърлото си. — Тя каза, че ще разговаря единствено с госпожица Докъри.

Букс заравя пръсти в косата си със звучно ръмжене.

Не мога да се сдържа и лекичко се усмихвам.

— Някак неловко се получава — промърморвам.

Букс тръгва гневно покрай мен към стаята на Мери.

— Е, тръгвай най-сетне! — провиква се през рамо към мен.

100

— Изглеждаше толкова нормален — казва Мери Лейни с още дрезгав глас. Има нова превръзка на носа. Синините около очите ѝ са добили лилаво-черен оттенък. Не мога да я погледна, без да ми се доплаче.

Откриха алуминиева бейзболна бухалка, изцапана с кръвта на Мери в мазето. С нея Греъм я беше удрял многократно, докато лицето ѝ се бе подуло като ужасяващ балон.

Греъм беше направил интересен избор с тази бейзболна бухалка. Имаше ли някакъв скрит смисъл в това? Не бих очаквала да подложи Мери на същите мъчения като останалите си жертви. Не би я изгорил, скалпирал или премахнал нервните центрове в коленете, лактите и китките ѝ. Но защо е използвал точно бейзболна бухалка? Защо просто не е взел оръжие и да го направи бързо, с едно дръпване на спусъка.

— Искам да кажа, той беше странен и неуверен — продължава Мери, — но изглеждаше абсолютно безобиден. Може би… нямаше самочувствие. Въпреки това ставаше все по-малко потиснат, колкото повече се опознавахме. Беше сладък и мил.

Поглежда към нас при тези думи — поне така мисля, ако съдя по извръщането на главата. Очите ѝ са така дълбоко скрити в отоците, че почти не виждам помръдването им.

— Знам, че сега това звучи глупаво — добавя тя.

— Ни най-малко, Мери — успокоявам я. — Уинстън Греъм заблуди много хора. Бил е ненадминат. Успявал е да накара съвсем непознати жени, които живеят сами, да го пуснат в домовете си. За това се искат виртуозни умения.

Мери взима няколко парченца лед от чашата за еднократна употреба и ги слага в устата си.

— Първия път, когато го срещнах, той ми каза, че бил сериен убиец.

— Наистина ли? — възкликвам. Тя не знае, че сме чели за първата им среща в разпечатките на „Сеансите на Греъм“. Не знае дори, че те съществуват. Букс казва, че предпочита да изчака, преди да ѝ кажем.

— Това се случи в бара, където работя — казва тя. — Той… — Мери вдига ръка към ухото си, сякаш говори по телефона. — Изглеждаше, сякаш записва думите си на онова устройство. Държеше го до ухото си като мобилен телефон. Коментирах това и той като че ли наистина остана заинтригуван. Каза ми, че бил убил цял куп хора. Реших, че се шегува.

— Както би помислил и всеки друг — отговарям.

Мери ни разказва за няколко от срещите си с Греъм. Срещи, за които вече знаем, но се преструваме, че не е така. Не се впуска в такива подробности, каквито четохме в „Сеансите на Греъм“, но в общи линии историите са същите. Вечерта, когато се вмъкнал в бара и я наблюдавал дегизиран (мисля, че това трябваше да е първият сигнал — признава тя, преди да продължи, — но беше някак ласкателно. Мъжете обикновено не се заглеждат много по мен). След това се срещнали на по питие, след като приключила работа една вечер. Последвала срещата в събота вечер, моментът, в който Греъм се отклони от убийствения си поход. После лежали пред камината, целували се, гушкали се и за пръв път заговорили за сериозна връзка.

Разговорът продължава почти три часа. Букс е най-добрият разпитващ, когото съм виждала — търпелив, внимателен към детайлите, — не пропуска нищо, което са казали или направили, нито една емоция, изживяна от Мери, докато аз я държа за ръка.

— Това е толкова унизително — заключава Мери. — Сигурно ме мислите за пълна глупачка.

— Мисля, че си специална — отвръщам. — И за него си била такава. Мисля, че си го пленила, Мери, все пак не те е убил, нали така? Убил е всички останали. Не просто ги е убил. Мери. Изтезавал ги е. Осакатявал ги е. Но не и теб. Имал е възможност да го направи, но не е можел да се насили. Имало е нещо различно у теб.

— Просто извадих късмет — възразява тя.

— Не е било късмет — намесва се Букс. — Удрял те е с алуминиева бейзболна бухалка. Лесно е можел да те убие, ако е искал. Може и да не ми вярваш, Мери, но колкото и неприятни да са нараняванията по лицето ти, определено не е удрял с всичка сила. Само един сериозен удар с тази бухалка би ти причинил мозъчни увреждания. Мисля, че е изпитвал колебания.

— Сигурно се шегувате — учудва се тя.

— Не. Това прилича на самоубийствата. На хората, които си прерязват вените. Първоначално се колебаят, затова оставят леки, първоначални разрези, преди да съберат кураж наистина да прережат вените си. Наричат ги колебливи порязвания. Това е нещо подобно.

— Колебливо замахване — допълвам.

— Малко или много, да — отвръща Букс. — Сам е казал, че ще трябва да те убие, но при всяко замахване се е отдръпвал. Защото дълбоко в себе си не е намирал сили да те убие. Означавала си твърде много за него.

Тя се засмива горчиво.

— Трябва да си призная, че доста мисли минаха през главата ми, докато ме налагаше. Но определено не се сетих, че съм означавала твърде много за него.

Въпреки това Букс е прав. Този тип Греъм е използвал бейзболна бухалка, а не огнестрелно оръжие или нож. До самия край не е бил убеден, че е в състояние да я убие.

— Ами… какво ще стане сега? — пита тя.

Букс кимва.

— Ще останеш ден-два в болницата. Ще те пазим. След като те изпишат, ще трябва да те настаним на сигурно място. Да те преместим някъде.

Мери притиска ръка до гърдите си.

— Мислите, че може да се върне?

— Трябва да предвидим такава вероятност. Но не се безпокой. Няма да узнае къде си. Това са просто предпазни мерки. Ще ти назначим и охрана.

— Кой? Имате предвид агенти на ФБР?

— Или федерални шерифи. Професионалисти.

Мери навежда глава и въздъхва.

— Не искам да се крия. Не мога да се крия.

— Само докато го заловим — убеждавам я.

— Може да си в опасност — обяснява Букс. — Може да размисли и да реши, че не иска да живееш. А може да иска да си с него и да опита да те отведе.

Мери поклаща глава и дълбоко си поема дъх. После поглежда право към мен.

— Ще го направя, ако ти дойдеш с мен — заявява.

101

Нещо не е наред. Нещо тук не е наред.

Намирам се в кафето на болницата, препрочитам отново копието си от „Сеанси на Греъм“ и се опитвам да открия нещо недоловимо. Дени и Софи, които се присъединиха към нас в Пенсилвания, се взират в собствените си екземпляри. Не е много, но в този момент е единствената ни следа.

— Защо е започнал да създава тези „Сеанси на Греъм“ едва през последната година? — питам. — И то чак през август. Започнал е убийствения си поход през септември две хиляди и единайсета, но е започнал да прави тези записи единайсет месеца по-късно?

Дени пъхва една клечка за зъби в устата си и започва да я дъвче.

— Кой знае? Може да е решил, че гениалността му трябва да бъде увековечена.

Поклащам глава.

— Той е твърде методичен. Би планирал тези „Сеанси на Греъм“ заедно с убийствения си поход. Не мисля, че се поддава на прищевки. Това се потвърждава и от действията му, и от този негов дневник — дисциплина, подготовка, екзекуция.

Софи се обажда.

— Значи, въпросът е кое е предизвикало подобно решение? Какво се е случило през август тази година, две хиляди и дванайсета, нещо, което се различава от началото на убийствения му поход през септември две хиляди и единайсета?

— Нямаме информация за травмираща случка в личния му живот — отвръща Дени. — Родителите на Греъм са починали преди десет години. Не е имал братя и сестри. Няма съпруга или деца. Няма приятелка — поне такава, за която да знаем, — поне преди Мери, разбира се. Няма любими хора. Няма връзки. Няма дори домашен любимец.

Замислям се за миналия август. Нищо особено не изпъква в методите му на убиване в този период. Що се отнася до мен, тогава просто изпращах имейли на Дикинсън и спорех с Полицейското управление в Пеория, Аризона…

— Почакайте — казвам и скачам от стола, като разливам кафето от чашата на Дени. — Почакайте малко. Август, тогава пререканията ми с полицията в Аризона добиха публичност. Тогава вестникът в Пеория пусна статията, в която обсъждат твърденията ми, че смъртта на Марта всъщност е убийство. Тогава отбелязаха, че работя във ФБР.

— Трябва да я е чел — отвръща Дени.

— Разбира се, че я е чел — заявявам. — Той е проследявал всичко. Абсолютно. Значи, прочита това и решава, че ФБР ще започне да му диша във врата.

Истината е, че собствената ми агенция ме беше изхвърлила и отричаше теориите ми, докато Букс не се появи и не помогна да я представя пред директора. Но Греъм не би могъл да знае това. Знаел е само, че ФБР се кани да започне национално разследване.

— Греъм се е почувствал заплашен за пръв път — казвам.

— И реакцията му е била започването на дневник? — учудва се Софи. — Защо? Искал е да обясни пред света какво е сторил, в случай че бъде заловен?

Правя физиономия. Не ми звучи логично. В наши дни сериен убиец като него може да бъде прославен от медиите. Дори и да бъде заловен, всяко новинарско списание или кабелна телевизия с готовност биха му предоставили трибуна под гръмкия надслов „Съзнанието на хищника“.

— Знаете ли какво си мисля? — потупвам с пръсти купчината разпечатки пред себе си. — Мисля, че това е заблуда. Мисля, че някъде в тези страници е скрита лъжа. Нещо, което да ни оттласне, в случай че приближим твърде много. Защо не? Ако ФБР ви следва по петите, не бихте ли подхвърлили бележка с грешна информация?

— Значи, въпросът е къде се крие лъжата в тези разпечатки? — пита Дени.

— Това е много интересен въпрос. — Букс става от масата. — Можеш да размишляваш над него от тайното място, което ще делиш с Мери Лейни.

Температурата в кафенето рязко пада. Софи и Дени се оттеглят. Букс не сяда, затова решавам и аз да се изправя от другата страна на масата.

— Тръгваш утре — заявява Букс. — Между другото, Дени идва с теб.

— Добре, чудесно. Ще продължа с проучванията си и ще ти изпратя имейл с резултата или ще ти се обадя…

— Имейл ме устройва — отвръща той. Дори не ме поглежда. Стиска с длани облегалката на стола, а след това я потупва. — Добре, късмет и бъди…

— О, Букс, хайде де. Знам, че наруших протокола, но не е като да съм застреляла някого, дори не съм те обидила лично. Опитвах се да помогна. Държиш се, сякаш съм те заплюла в лицето.

Букс продължава да не поглежда към мен и клати объркано глава.

— Просто приключих с теб, Еми. Във всяко отношение. Тръгвай и ако измислиш нещо, пиши ми. Няма да те спирам да правиш проучванията си, но вече не те смятам за част от това разследване, нито за част от каквото и да било, свързано с мен. Честно казано, не искам повече да говоря с теб, нито пък да те виждам.

Отдръпвам се. Не бях осъзнала колко много съм го злепоставила. Нито колко прясна е раната.

— Достатъчно ясен ли съм, Еми? Разбрахме ли се?

Помахвам с ръка.

— Хубаво, добре, както кажеш.

Букс кимва и си тръгва.

— Букс — промълвявам. — Ако това изобщо има значение, наистина съжалявам.

Той спира, но не се обръща.

— Няма значение — отвръща. — Вече не.

102

Когато виждам Мери Лейни на следващата вечер, тя за пръв път е облечена в собствените си дрехи, а не в болничната нощница. Изглежда по-добре, независимо от насиненото и подуто лице и гигантската превръзка върху носа си.

— Всичко ли е готово? — питам. — Ще ни вземат след няколко минути.

— Бих се чувствала по-добре, ако не приличах на Човека слон.

Поне приема положението с чувство за хумор.

Излизам от стаята. В края на коридора Дени Сасър разговаря с някакъв човек.

— О, Еми — възкликва той и посочва към другия човек. — Запознай се с Джим Деметрио. Джим, това е Еми Докъри.

Джим Деметрио е съвсем малко по-висок от мен, което означава към метър и седемдесет и осем, на средна възраст, със здраво телосложение. Облечен е в тениска с якичка и носи бейзболна шапка.

— Значи, това е прочутата Еми Докъри — заговаря той. — Тази, която разкри случая.

Ръкувам се с него.

— Не бих се изразила точно така.

— Тогава тази, която установи, че изобщо има случай — усмихва ми се той. — Добихте голяма популярност.

— Джим е пенсиониран служител на ФБР — обяснява Дени. — Той работеше в оперативната група в Питсбърг допреди година и половина. Един от най-добрите профайлъри на серийни убийци, които познавам. Въпреки това реши да се ориентира към частния сектор и да се занимава с консултиране на охранителни фирми.

Браво на него. Още не мога да разбера защо се ръкувам с него.

— Предложил е да помогне в разследването.

— О, чудесно, много ви благодаря — казвам. — Около ранчото на Уинстън Греъм в окръг Елк има няколко квадратни километра гъста гора и ние претърсваме всеки сантиметър от нея за следи от заравяне, скривалище за оръжия, каквото и да е. Приемаме доброволци, стига да има такива.

— За мен е удоволствие — отвръща Деметрио. — Хубаво е отново да си изцапам ръцете.

— Джим ни предоставя къщата си в Орегон — казва Дени.

О, добре. Изпращат Мери Лейни във вила на брега на Орегон в град на име Канън Бийч. Очевидно точно в къщата на Деметрио.

— Идеална е — пояснява Деметрио. — Подсигурил съм я за собствена безопасност. Разположена е на върха на един хълм и до нея може да се достигне само по павиран път с портал. Свидетелката ви ще бъде на абсолютно сигурно място. — Рисува хоризонтална линия във въздуха. — Абсолютно.

— Ами много ви благодарим — казвам.

— Може ли да попитам? — обръща се той към мен и се навежда напред. — Как го направихте? Кое ви помогна да сглобите картината?

Свивам рамене. Наистина нямам време за това. Но пък човекът ни заема бунгалото си и предлага помощта си. Малко демонстрация на добра професионална воля не би навредила.

— Информацията — отговарям. — Моделът на престъпленията. Сами по себе си те бяха гениално прикрити. Въпреки това, събрани заедно, формираха модел.

— Гениално — повтаря той. — Смятате го за гениален?

— Мисля, че той е чудовище. Но е много умен.

Деметрио присвива очи.

— По-добре не мислете за него като за чудовище. Той е човешко същество, водено от свои собствени подбуди, без значение, че може да са напълно погрешни…

— Той е чудовище — казвам още веднъж.

Деметрио игнорира резкия ми тон.

— Щом твърдите така.

Обръщам се към Дени.

— Тя е готова.

— О, тогава аз тръгвам — подхвърля Деметрио, обръща се към асансьора и натиска бутона. — Радвам се, че се видяхме, стари приятелю. Имам малко работа в онзи район след няколко дни. Може да се отбия.

— Разбира се — отвръща Дени. — Благодаря още веднъж, Джими.

Деметрио задържа погледа си върху мен.

— Какъв е следващият ход на това „чудовище“, Еми? Какво предвиждаш?

Избърсвам дясната си ръка в джинсите си, а вратите на асансьора се отварят.

— Предвиждам, че ще го спипаме — заявявам.

По лицето на Деметрио пробягва самодоволна усмивка.

— Никога не го подценявай — предупреждава той, преди да изчезне в асансьора.

103

При пристигането ни на летището в Портланд сме посрещнати от ескорт на ФБР и силен дъжд. С Мери и Дени слизаме от самолета, забързваме към една от колите и шофьорът — агент от ФБР от отдела в Питсбърг на име Гети — бързо потегля.

Мери поглежда през обляния от дъжд прозорец.

— Сигурни ли сме, че никой не знае къде се намираме? — пита ме тя.

Обръщам се към нея.

— Много внимаваме за това. Само четиримата агенти, които ни охраняват, ти, аз и агент Букман са наясно с местоположението ни.

— Само това? Никой друг?

— Никой друг. Опитай да се отпуснеш. Не те бива много да стоиш на едно място, нали?

— О, господи, не — отвръща тя. — Баща ми казваше, че никога не се спирам, че все се захващам с нещо. Казваше, че приличам на работна пчеличка. Жужеше присмехулно, когато минаваше покрай мен.

Колата ни отбива към кабинката за билети на излизане от летището. Мери извръща глава от прозореца и се навежда. Опитва се да се държи нормално, но страхът ѝ е непогрешим.

Странно е да я гледам такава, защото има впечатляваща външност, малко по-висока от мен, със стегната фигура като на състезател по бягане или колоездене. (Каза ми, че тренировките ѝ помогнати да пребори алкохолизма, заместили потребността ѝ да прави нещо.) Косата ѝ е светлокестенява и права, с проста прическа и дължина точно под ушите. Състоянието ѝ в момента, ужасните синини, бледостта и огромната превръзка на носа ѝ ми пречат да преценя доколко е привлекателна. Превръзките, които крепят шината на носа ѝ, минават през средата на лицето ѝ.

Дъждът плющи по колата, докато се включваме в движението на пътя. Надявам се да се успокои и дори евентуално да заспи.

— И никой друг не знае къде сме? — пита отново тя. — Само четиримата охранители, агент Букман, ти и аз?

— Точно така, Мери. Честно.

— Той, така или иначе, не би ме последвал. Нали? — Тя се обръща към мен.

— Не мисля, че би го направил — казвам. — Просто вземаме предпазни мерки.

Един SUV ни задминава отляво и Мери отново се навежда да прикрие лицето си. Този път забелязва, че съм я видяла.

— Съжалявам — промълвява.

— Подлудяваш се — слагам ръка върху нейната. — Никой не знае, че си тук. Честно.

Влизаме в Канън Бийч, Орегон, под прикритието на нощта и се движим по тясна уличка на по-малко от петдесет метра от Тихия океан. Свалям прозореца и вдишвам влажния солен въздух. Това не е ваканция, но за миг ме изпълва такова усещане. Минаваме покрай някакви курортни комплекси, след това покрай смесени магазини, ресторанти и павилиончета за сувенири, всичките затворени, тъй като е три през нощта.

Мери става все по-напрегната с приближаването на дестинацията ни. Смъква се ниско на седалката, така че никой да не може да я види отвън — не че отвън има някой в този час на нощта. Но на мен ми е лесно да разсъждавам логично. Не на моя гръб е изрисувана мишена.

След това свиваме надолу по пътя в посока, противоположна на океана и силно осветените витрини на магазините по тясна, криволичеща алея и стигаме до колата и двама души, облегнати на нея, които ни чакат. Те се изправят, щом ни забелязват. Предполагам, че това са щатските шерифи от Портланд.

Мери протяга ръка, аз я хващам и сключвам пръстите си около нейните.

— Тук ще сме в безопасност — уверявам я.

Изведнъж някаква порта, която дори не съм забелязала, се отваря навътре. Шерифите влизат в колата си, а ние поемаме след тях по стръмна извита, павирана алея, която води към хижата.

И двете коли отбиват към посипаната с чакъл зона за паркиране в западната част, осветяват къщата с фаровете си, а в светлината се виждат различни насекоми. Цялата хижа е направена от черешово дърво и всъщност е доста голямо ранчо. Около него има малък двор, но отвъд него сме заобиколени от тъмнината на нищото — от склон, убедена съм в това, макар мракът да е непрогледен. Намираме се на върха на хълм. Беше точно както го беше описал Джим Деметрио: за да се добереш до хижата, трябва да минеш по павираната алея право в ръцете на федералните или да се изкатериш по склона на планината.

Щатските шерифи слизат от колата си и претърсват хижата, преди ние да влезем. На предните седалки в колата ни Дени и шофьорът, специален агент Норм Гети, чакат търпеливо.

— Къщата е добре подсигурена — съобщава Гети. — Има предна и задна врата, всяка със секретна брава с блокиращ механизъм. При отварянето на всяка врата се чува звънене, а ако алармата е включена и бъде активирана, звукът ще се чуе от другата страна на Тихия океан. — Той посочва към къщата. — Цялата сграда е оградена от охранителни камери и сензори за движение, а пред предната врата има и допълнителна камера и можем да следим всичко оттук. — Той се обръща към нас и ни показва айпад, видеомонитор, чийто екран е разделен на четири и показва изображения от четири различни камери. — Напълно безопасно е — уверява ни.

— Хайде да слизаме — обръщам се към Мери. — Всичко е наред.

Измъквам се от страната на Мери, още стиснала ръката ѝ, и вдишвам мекия влажен въздух, изпълнен с миризмата на океан, донесена от лекия бриз. Наистина се намираме на върха на хълм, но имам чувството, че това е по-скоро остров, отколкото планина. Мястото, на което се намираме, е около декар, може дори и по-малко, и по-голямата част от него е заета от хижата и посипаната с чакъл зона за паркиране. Тревата около постройката е съвсем малко, следва стръмен склон от всички страни, ограден отвсякъде. Приближавам към оградата от източната страна и надниквам надолу към нищото.

— Там долу има само гъсти храсталаци и дива растителност — обяснява агент Гети. — Би му се наложило да изкатери цяла планина и да премине през непреодолими препятствия. Дори и да успее, би се изправил пред ограда с височина метър и половина, увенчана с бодлива тел. Единственият път към хижата е по павираната алея, през нас, през камерите и сензорите за движение, които ще ни предупредят за присъствието му много преди да стигне до вас.

Мери кима с глава.

— Наистина изглежда безопасно — признава тя.

Аз стисвам ръката ѝ.

— Абсолютно — съгласявам се, като се опитвам да убедя и двете ни.

104

Отвътре хижата е просторна и обновена. Има голяма дневна с дървени подове и тоалетна зад помещението, кухня с доста прилични размери и ламинирани плотове, две спални с баня помежду им, достъпна и от двете, в задната част на къщата.

Стаята, в която съм аз, има две единични легла, предполагам за двете дъщери на Джим Деметрио. Не знам нищо за живота му, но на снимките в рамки на бюрото виждам Джим на малко по-млада възраст с жена си и двете им дъщери на десет-единайсет години да махат към фотоапарата от някаква лодка, а на друга снимка четиримата са облечени официално по някакъв повод. Спя в нечия стая, което винаги ме кара да се чувствам неспокойна и не добре дошла.

Събираме се обратно в дневната, която с обзаведена като ловна хижа с еленова глава, закачена на стената, меча кожа, постлана в средата на стаята, и еленови рога над плота, от които висят на дръжките си чаши за кафе.

— Това май ще свърши работа — казва Дени.

Останалите федерални служители — Гети и двамата шерифи — разработват плана си за през нощта и за по-нататък. Двамата агенти ще останат в колата си на паркинга, единият ще спи, а другият ще стои буден. Другата кола ще заеме позиция в началото на алеята и отново ще има партньори, които ще се редуват да спят. Всеки екип ще разполага с айпад, от който ще има достъп до всички охранителни камери и сензорите за движение.

Дени подава на Мери и мен малко устройство, което прилича на дистанционно за кола, само че има само един червен бутон.

— Натиснете бутона в случай на нужда — поръчва той. — Всички ще влезем веднага.

В случай на нужда. Това би трябвало да ни успокои, но се случва точно обратното. Ще трябва само да натиснем червения бутон, в случай че Уинстън Греъм някак успее да преодолее препятствията и се добере до нас.

В стаята настъпва тишина.

След това се чува звънене, шумно дрънчене на метални зъбни колела. Дени се извръща. Агент Гети изважда оръжието си. Сърцето ми подскача, изтичвам към Мери и я прегръщам.

В това време вратичката на малък часовник, закачен на стената, се отваря. Показва се една птичка и казва: „Ку-ку!“, а след това отново се прибира вътре.

Часът е четири сутринта.

— Божичко — промълвява Гети и прибира оръжието си в кобура.

Всички си поемаме дъх. Птичката не е заплаха. Вероятно има алиби за времето на убийствата.

Ала това показва колко опънати са нервите ни. Че независимо как се убеждаваме колко сме защитени, никой не е напълно сигурен в това.

105

Събуждам се от сън, от кошмара, който ме тласка към прозореца, за да се измъкна от пламъците, погълнали леглото ми. Попивам потта, избила по челото ми, и сядам в леглото. Кафе. Подушвам приятния аромат на кафе.

Излизам от стаята си и минавам покрай вратата на Мери. Тя е притворена, но не плътно затворена. Мярвам я седнала, затова потропвам на вратата и я отварям.

На нощното шкафче до леглото ѝ са подредени шишенца с лекарства, които ѝ е предписал лекарят. Предвид факта, че може да ѝ се наложи да прекара известно време в уединение, дали са ѝ достатъчно лекарства за няколко месеца. Има таблетки за болките, успокоителни и такива за сън.

Седнала е в леглото и се е облегнала на надигнатите възглавници с опънати крака, а между тях има нещо. Нещо, над което се е надвесила втренчено — поне докато не ме вижда.

Щом ме забелязва, изправя се. Лицето ѝ е подуто, както и вчера, а може и повече, и също така лишено от цвят.

— Не исках да те притеснявам — отмествам поглед към предмета и виждам, че е дълъг и цилиндричен. Не е някое от шишенцата с предписаните ѝ лекарства. Това е алкохол. По-точно бутилка водка „Грей Гуз“.

— Не съм пила — бързо казва тя.

— Но го обмисляш.

Известно време не казва нищо, извърнала глава встрани от мен. След малко решавам, че просто ме чака да си отида.

— Просто — не знам дали мога да го направя — промълвява. — Дори нямам желание да отворя очи и да посрещна деня. Преодолях толкова много и бях ужасно горда. Само че това. Това? — Тя отнесено поклаща глава. — Наистина се интересувах от него — казва. — Знам, че звучи безумно, но…

— Не е безумно, Мери…

— Не стига, че изгубих първия мъж, когото мислех за свестен и почтен, но на всичкото отгоре трябва да живея в страх, че мога да бъда осакатена и измъчвана, с пълното съзнание, че съм абсолютна глупачка, затова че допуснах този човек в живота си, че не забелязах…

— Мери, недей…

— И знаеш ли още какво? — показва ми бутилката. — Изпивам тази бутилка и няма да ми се налага да мисля изобщо за това. Изобщо.

Приближавам се и сядам на леглото срещу нея.

— Такава неудачница съм! — проплаква тя. — Как се влюбваш в сериен убиец? — Тя покрива лицето си с ръце.

Слагам ръка върху нейната и я оставям да говори. След малко тя поема дълбоко дъх и простенва.

— Знаеш ли, през целия си живот съм се чувствала като неудачница — казвам. — Със сестра ми Марта бяхме близначки. Въпреки това тя беше много по-хубава от мен. Приличаше на майка ми. По-красива, по-забавна, по-популярна. Аз бях длъгнеста, заровена в книгите, наизустявах квадратни корени и се хвърлях в каузи, посветени на околната среда и жестокостта срещу животни, докато тя беше в отбора на мажоретките и член на ученическия съвет. Винаги съм възприемала себе си като грешка. Като нискокачествен остатъчен продукт. Като загнил плод за боклука.

Мери вперва поглед в мен, а след това отпуска ръце.

— На мен не ми приличаш на неудачница. Нито, като виждам, агент Букман те мисли за такава.

— Е — вдигам длани. — Добра съм. Научих се да се справям с това. Но винаги ужасно много съм ревнувала от Марта. А тя беше толкова мила с мен. Това е наистина ненормално. Марта много ме обичаше. Пред нищо не би се спряла за мен. А аз ѝ отвърнах единствено със завистта си. Сега бих направила всичко… — Поклащам глава и поемам дълбоко въздух. — Искам да кажа, че си неудачница само в собствените си очи, Мери. Не си такава. Преодоляла си невероятни трудности. Ще преодолееш и тази.

Тя ме поглежда с благодарно изражение. Зад атлетичното тяло се крият години, които тази самотна жена е посветила на упражнения, преодоляла е зависимостта си с високо вдигната глава, но не е успяла да открие любовта. В случая с Уинстън Греъм е мислела, че я е открила само за да научи ужасни неща за него. Дали ще се възстанови от това, както го е постигнала след алкохолизма?

— Ела с мен — протягам ръка. — Да си вземем по едно кафе и да излезем на верандата. Денят изглежда прекрасен. Бутилката още ще бъде тук, ако я искаш след това.

Тя хваща ръката ми и ставаме от леглото. Когато тя се изправя, показва се едно бяло плюшено мече.

— Кое е приятелчето ти? — питам.

— О, то си беше тук — отвръща тя. — Но аз имах бяло мече като малка. Носех го навсякъде със себе си. Знаеш ли как го наричах? Бял мечо.

— Много оригинално — коментирам.

Тя се разсмива, а това е добро начало.

— Един ден го забравих в пазарската количка в магазина. Повече не го видях. Бях неутешима с дни. В продължение на цяла година всеки път, когато ходех в супермаркета, търсех Бял мечо. Накарах баща ми да пита управителя дали някой не го е открил. Измислих си истински сюжет как някое мило момиченце го е намерило и го е завело в хубавия си дом.

— Това си е истинска трагедия. — Хващам я под ръка. — Е, аз не съм Бял мечо, но ще ти бъда приятелка завинаги.

— Наистина ли? — пита тя предпазливо.

— Обещавам — казвам. — Като неудачница на неудачница.

106

Изпържвам яйца в тигана и препичам няколко филийки, докато Мери седи отвън на верандата и пие кафе с Дени Сасър. Не чувам какво си говорят, но ги виждам, а Мери изглежда по-развеселена и заинтригувана. Дори ми се струва, че я виждам да се смее.

Дени го бива да играе ролята на дядото, който умее да вдъхва спокойствие. Освен това е прозорлив следовател с десетилетия опит, когото всеки от нас е подценявал в даден момент. Ако не беше Дени, нямаше да се ориентираме към Пенсилвания като възможна локация за субекта ни. Дени пъхна носа си в безценните ми данни, прояви съобразителност и ни отвори път към голям пробив в случая.

Взимам една чаша и се присъединявам към тях на верандата.

— Закуската е готова, щом пожелаете — обявявам.

— Отлично! — възкликва Дени. Неговата жизнерадост ми идва в повече толкова рано сутринта.

Косата на Мери е още рошава от съня. Облечена е в екип за бягане, комплект потник и тениска, въпреки че скоро няма да тренира. Въпреки това изглежда доста по-добре, отколкото преди половин час. Предполагам, че е нормално в живота на пристрастените вечно да са на въртележката, винаги на крачка от ръба на пропастта.

Сядам на едно меко кресло до тях, усещам бриза в лицето си, а те продължават разговора си.

— Значи, си се обучавала у дома — казва Дени. Обръща се към мен. — Мери се е обучавала у дома.

— Така е — потвърждава тя. — Баща ми беше много строг за тези неща.

— Биваше ли го в науките?

— О, боже, не — махва с ръка тя. — Той работеше нощни смени в цех за преработване на месо. Там не се иска много мислене. — Тя кимва. — Въпреки това много искаше да получа добро образование, а не харесваше образователната система в Алънтаун. Ето защо купи една камара книги и ме обучаваше сам през деня.

Алънтаун ме кара да се замисля за песента на Били Джоуел със същото име, за града в Пенсилвания с отчайваща икономика, закритите работни места във фабриките, а заедно с това и изчезващата надежда.

— Майка ти нямаше ли я? — пита Дени.

— Не, тя е умряла при раждането ми.

— Господи, Мери, съжалявам — казвам.

— Да. — Тя свива рамене. — Малко е странно да страдаш заради загуба, която не можеш да осъзнаеш. Имам предвид, че буквално не съм я виждала. Винаги сме били само аз и татко. Справяхме се. Не съм се отдавала на самосъжаление.

Животът ѝ несъмнено е бил тежък. Самотен родител, който не е планирал сам да отглежда детето си, но е бил принуден. А после и да го обучава у дома. В израстването ѝ не е имало нищо обичайно. А след това и алкохолизмът, който я е отклонил от планираната кариера, да се надяваме не завинаги.

И ето че сега трябва да живее в страх, със съзнанието, че се с влюбила в сериен убиец.

— Поддържаш ли връзка с баща си? — пита Дени.

— Не, не. Той почина през две хиляди и единайсета. Инфаркт. Умря на мига. Тя свива устни. — О, сигурна съм, че всеки психиатър би заключил, че съм търсила силна мъжка фигура, която да запълни празнотата. — Нали така? А да взема да се натъкна на сериен убиец. Добре ги подбирам, нали? Страхооотно преценявам характерите.

Оставя чашата си с кафе и се взира над планините към Тихия океан. Променям темата, преди отново да е изпаднала в униние.

— Мери, имам нужда от помощта ти за нещо.

Тя поглежда към мен.

— Разбира се. Каквото поискаш.

За пръв път ѝ разказвам за „Сеансите на Греъм“, как Уинстън Греъм е преразказал мислите си и голяма част от убийствата през последните два месеца. Тя се ужасява, особено след като разбира, че е сред главните герои в дневника.

— Искаш от мен да ги… прочета?

— Да — отговарям. — Защото мисля, че някъде в тях се крие лъжа. Някаква заблуда. А може би ти си единственият човек, който може да я забележи.

Мери кимва.

— Ще го направя — съгласява се. — Разбира се, че ще го направя.

Мобилният ми телефон забръмчава. Текстово съобщение от Софи Таламас: спешно и лично.

— Двамата с Дени трябва да проведем телефонен разговор — казвам на Мери. — Връщам се след минута и ще започнем работа по разпечатките.

— Вие останете тук, а аз ще вляза. Трябва да се измия и да сменя превръзката си. — Докосва ръката ми. — Съжалявам за по-рано — казва. — Добре съм. Наистина. Имаш достатъчно тревоги, че да мислиш и за мен.

Вероятно е права. Тя е силна жена, признавам ѝ го. Щом си тръгва, включвам смартфона си на високоговорител и връщам обаждането на Софи.

— Хей — обажда се Софи.

— Тук сме двамата с Дени. Голяма новина ли си ни приготвила?

— Да — казва тя. — Уинстън Греъм е мъртъв. Поглеждам към Дени и усещам прилив на облекчение. Тя наистина ли каза това?

— Ужасно звучи — казвам, — но слава богу.

— Още не бързай да благодариш — спира ме тя. — Уинстън Греъм е умрял преди повече от година.

107

След половин час Мери се връща на верандата с мокра коса.

— Какво се е случило? — пита тя и внимателно оглежда израженията ни.

Представям ѝ съкратената версия. След щурмуването на къщата на Уинстън Греъм в окръг Елк негова ДНК от коса по гребена в банята му била пусната в базата данни. Получило се съответствие с неизвестна жертва, изхвърлена на брега на Атлантическия океан през октомври две хиляди и единайсета година. Предвид състоянието на трупа се стигнало до заключение, че е прекарал във водата поне един месец. Това означава, че преди субектът ни да започне убийствения си поход в Атлантик Бийч, Флорида, на осми септември две хиляди и единайсета година, той е хвърлил Уинстън Греъм в океана.

— Откраднал е живота на Уинстън Греъм — обяснявам. — Греъм е живеел в уединение и е бил заможен, така че е бил идеална мишена. Нашият субект е убил Греъм, вероятно след като е получил достъп до банковите му сметки, а после е използвал къщата на Греъм като база по време на операциите си. Ако някой би решил да проверява проучванията му в интернет, те биха се намирали в компютъра на Греъм. Ако някой решеше да проследи колата му — което, разбира се, направихме ние, — би стигнал до Греъм.

— Ето защо е правил тези „Сеанси на Греъм“ — пояснява Дени. — Искал е да ни накара, в случай че се приближим достатъчно, да повярваме, че Греъм е нашият човек. Това е била голямата лъжа. Лъжата е била, че убиецът не е Уинстън Греъм.

— Но аз… била съм в къщата му — обажда се Мери, неспособна да мисли трезво. — Вечерях с него. Имах чувството… имах чувството…

— Който и да е, бил е просто самозванец — уточнявам. — Откраднал е живота на Греъм и те е накарал да повярваш, че е самият Греъм. И защо би се усъмнила? Не би имала причина за това.

Мери сяда и слага ръце на гърдите си.

— Мисля, че ще повърна.

— Нищо не се е променило — обяснява Дени. — Навън още има човек, когото преследваме, и ще го заловим. А ги продължаваш да бъдеш на сигурно място. Единственото различно нещо е името му.

Формално погледнато, той е прав.

Въпреки това, както и да въртим и сучем, ясно е, че сме попаднали в поредната му уловка. Уинстън Греъм изобщо не е бил Уинстън Греъм. Нямаме никаква представа кой е субектът ни.

Той отново ни демонстрира, че се движи с няколко с гънки пред нас. Горе е долу, лявото е дясно, черното е бяло. Отново гоним опашката си.

На всичкото отгоре по някаква причина, непочиваща на логиката или емпиричните формули, които винаги са били част от живота ми, не мога да се отърся от ледените тръпки, от усещането, че изобщо не сме така кипи гени, както си мислим, тук, в тази уединена хижа.

108

Осем часът вечерта. Слънцето е залязло и е оставило ослепителен ореол, оцветен в розово, зелено и оранжево, цветовете на вкусно сорбе.

После небето се превръща в пепел и тук горе, в отдалеченото ни скривалище, отвъд външното осветление на двора изведнъж се възцарява абсолютна тъмнина. С нея се усилва и ужасът, който изпитвам, това е първата ни цяла нощ тук. Също така е първата нощ, след като сме установили, че Уинстън Греъм всъщност не е Уинстън Греъм.

Крача из спалнята и приключвам разговора със Софи (Букс е решил да не се включва, продължава да не общува с мен).

— Добре — казвам, — значи, сме наясно, че е ползвал „Виза“ и „Американ Експрес“ в Питсбърг и околните предградия. Имаме няколко ресторанта и барове и изглежда, че е посещавал един от тях редовно, всяка неделя през есента на две хиляди и десета. Предполагам, за да пие бира и да гледа футбол.

— А предвид сумите, които е харчел, трябва да е имал компания — допълва Софи. — Приятелче по чашка. Може така Греъм да се е запознал със субекта ни, точно там нашият човек да е спечелил доверието на Греъм и да се е сближил с него.

— Продължавай в тази посока — поръчвам. — Обади ми се, ако имаш новини. — В Пенсилвания наближава единайсет вечерта, така че се съмнявам да чуя още нещо от нея тази вечер.

— Мери, ще взема един бърз душ — извиквам.

— Добре, няма проблем!

Събличам си дрехите и оставям дистанционното с червения бутон на тоалетката. Неприятно ми е да се отделям от Мери дори за минута, макар че отвън има четирима охранители, а и аз не бих могла да помогна много при схватка със субекта ни.

Водата в хижата е с добро налягане, а душът е от онези, които те обливат като дъжд. Толкова ми е добре да се отпусна, да избягам от всичко, да оставя водата да масажира врата и раменете ми, да затворя очи и да вдигна лице към водната струя.

Но този момент отминава и притеснението отново ме завладява, а стомахът ми се свива. Подсушавам се набързо, обличам се и грабвам дистанционното от тоалетката. Тръгвам към дневната. От коридора виждам купчината листове със „Сеансите на Греъм“, но няма и следа от Мери. Къде би могла да…

— Ехо — стряска ме Мери. Тя е в кухнята и сипва горещо мляко в картонена чашка.

Пристъпът на паника отминава. Трябва да съм минала точно покрай нея. Дори не погледнах в кухнята. Какво си мислех — че е била отвлечена през десетте минути, които прекарах в банята? Трябва да се стегна. Започвам да ставам параноична.

Въздъхвам.

После изведнъж се чува бръмчене, механично скърцане на зъбни колела и проклетата кукувица се показва от дървената си колибка, закачена на стената, до следващото си появяване след час.

Трябва да е девет часът.

— Мамка му — процеждам.

Стегни се, Еми. Мери е в безопасност. Намираме се на отдалечено място, неизвестно за никого, заобиколено от въоръжени полицаи. Мери е в безопасност.

— Приготвих малко горещ шоколад за всички — казва Мери. — Реших, че това е най-малкото, което мога да направя за тях след многото, което те сториха за мен.

Тя подрежда четирите чаши върху голяма чиния.

— Какво правиш? — питам.

— Изнасям им какаото.

— Не, нищо подобно. Няма да излизаш от къщата.

Мери ми се мръщи.

— Не мога ли поне да изляза, за да им дам какаото?

— Не. Аз ще го направя. — Взимам чинията от ръцете ѝ. — Веднага се връщам.

— Мислиш, че ще дойде да ме търси, нали така?

— Не, не е така.

— Напротив. Усещам го. Виждам, че е така.

— Мери, веднага се връщам.

Тръгвам предпазливо с чинията в прохладната нощ и подавам две от чашите на щатските шерифи, седнали в колата на чакъления паркинг.

— Две чаши какао — обявявам. — Благодарение на Мери.

— Много мило — казва шофьорът, мъж на име Маклауд. — Ухае невероятно.

— С благодарности за всичко, което правите — отвръщам.

След като са ми останали само две чаши, оставям чинията на капака на колата им и се отправям със заети ръце към началото на алеята.

Когато пристигам, до колата стоят трима вместо двама души.

109

Инстинктивно забавям крачка, въпреки че слизането по наклона изисква известни усилия, за да запазя равновесие. Очите ми привикват към тъмнината и успявам да различа чертите на третия човек, застанал до Дени Сасър и агент Гети.

Тримата се смеят и правят някакви жестове. Щом Дени ме забелязва, обръща се към мен.

— Еми — казва, — спомняш си Джим Деметрио.

Джим Деметрио. Разбира се. Бившият агент от ФБР, който се пенсионирал преди около година и живее в района на Питсбърг. Същият, който ни услужи с хижата си. Един от най-добрите профайлъри на серийни убийци по думите на Дени Сасър.

— Радвам се да ви видя отново — поздравявам го.

— Хижата устройва ли ви?

— Чудесна е — отвръщам. — Благодаря още веднъж. — Внезапно притеснена от горещите чаши в ръцете си, аз ги слагам върху багажника на колата. — Горещо какао за охранителите ни — казвам.

— Как е тя? — пита Деметрио и сочи към къщата. — Свидетелката? Нервна ли е?

— Добре е — отвръщам кратко със закрилническа нотка в тона.

— Хмм. Е, това е добре.

— Хей — подхващам. — Какво ще кажете да направя една снимка на тримата? — Вдигам смартфона към очите си. — Заради едно време.

— О, не ми трябва да се виждам по снимки — възразява Деметрио. — Само ми напомнят колко стар и отпуснат ставам.

— Стар, отпуснат и заможен — допълва Дени.

— О, хайде, момчета. Просто се съберете за снимка.

— Нее, всъщност аз трябва да вървя — заявява Деметрио. — Може да се отбия да ви поздравя по-късно. Пазете се.

Джим Деметрио скача във фантастичната си спортна кола и отпрашва.

— Благодаря за горещия шоколад — казва Дени. — Мирише страхотно.

Но има нещо друго, което мирише зле.

Тръгвам обратно по алеята, изпълнена с адреналин. Набирам номера на Софи, въпреки че минава полунощ нейно време. Съмнявам се, че спи.

— Здрасти — казва ми тя.

— Софи — изричам, останала без дъх. — Нужно ми е много бързо проучване на един човек.

110

Минава още час. Взирам се в тъмнината през прозореца към задната веранда, но виждам само звездите, изпълващи небето. Обикновена спокойна обстановка.

— Какво има? — пита Мери. Тя седи на дивана в дневната с екземпляра си от разпечатките на „Сеансите на Греъм“.

— Няма нищо. — Въпреки това усещам, че сетивата ми са изострени и се вслушвам в звуците на всяка птичка, всяко шумолене на листата, всяко свирене на вятъра, всяко проскърцване в хижата.

— Не си си изпила горещия шоколад — казва тя. — Дори вече не е горещ.

— Всъщност съм алергична към шоколад — усмихвам ѝ се. — Не ми даде сърце да ти кажа.

— О, съжалявам — отвръща тя. — Ще ти направя чай.

— Не се притеснявай.

— Не се притеснявам. Нали помниш, аз съм работната пчеличка. — Мери скача от канапето и минава покрай мен на път към кухнята. Пълни чайника с вода и го слага на печката.

— Благодаря — казвам. — Може би малко чай ще ми дойде добре.

Тя стисва ръката ми.

— Сигурна ли си, че си добре? Изглеждаш по-притеснена и от мен.

Не отговарям, а тя влиза в спалнята си.

Отново поглеждам през кухненския прозорец, а водата в чайника започва да се загрява. Няма смисъл да тревожа Мери. Сякаш и без друго не е притеснена.

Тя се връща от спалнята и сяда на канапето, спуска долу единия си крак и започва да чете разпечатките.

— Тези текстове са страховити — казва. — Въпреки това не попадам на нищо, което да не звучи достоверно. Освен факта, че ме описва като красавица.

В далечината се чува изстрел. Пукот от ауспуха на кола? Обичайно не бих придала такава важност на подобно нещо.

Предпазливо пристъпвам към входната врата, след като чувам звъненето, а механичните зъбчати колела се плъзват. Кукувицата ме уведомява, че е десет вечерта, след като ме е докарала до инфаркт и ме е накарала да подскоча.

— Мамка му, проклет часовник — мърморя. — Мислиш ли, че някой ще възрази, ако отскубна това нещо от стената?

Това кара Мери да се изкикоти.

— Обичам часовниците с кукувици. Имахме такъв, когато бях малка. Всъщност имах такъв прякор.

— Така ли? Прякор? — изричам аз, колкото мога по-лежерно, за да не тревожа Мери, и поглеждам през прозореца зад гърба ѝ към посипания с чакъл паркинг, където всичко изглежда нормално, колата на щатските шерифи седи с включен двигател, а фаровете осветяват хижата.

Всичко е наред.

Въпреки това се отправям към кухненския прозорец, като че ли съм на пост, независимо от това, че отвън има четирима въоръжени охранители с достъп до охранителните камери, които могат да свършат много по-добра работа от мен.

— Просто глупав прякор — продължава Мери. — Спомняш ли си онази песничка „Ла Кукарача“?

— Какво? — питам аз и рязко извръщам глава.

Изведнъж през прозореца зад гърба ѝ нещата не изглеждат никак наред. Лампичката на тавана в седана на щатските шерифи е включена и осветява вътрешната част на вратата. Шофьорът Маклауд стои неподвижно с глава, опряна във волана. Партньорът му е облегнат на стъклото до съседното място, също съвършено неподвижен.

Един човек тича през чакълестия паркинг към бунгалото.

— Бягай, Мери, бягай! — крясвам, щом лицето на Джим Деметрио се долепя до прозорчето на предната врата и едно огромно око наднича вътре.

111

Мери заляга и се превърта от канапето на пода, а Джим Деметрио започва да блъска по вратата.

— Той е, Мери, той е! — протягам ръка, за да я подканя да бяга с мен, но тя се свива на пода, подпира лакти успоредно на канапето, сякаш се опитва да се предпази от стрелба с огнестрелно оръжие, и се придвижва към входната врата. — Мери, той идва! — крещя. — Това е той! — Потискам инстинкта си да избягам, защото не мога да оставя Мери сама с него. Отварям чекмеджетата в кухнята да търся нож и в този момент чувам плъзването на ключ в ключалката.

Той има ключ. Това е неговото бунгало.

„Обещавам ти, че някой ден отново ще се видим“.

Вратата се отваря. Деметрио ме поглежда.

— Еми, къде е…

Мери скача от пода и той я зърва с периферното си зрение. Преди Деметрио да е успял да се обърне, Мери забива нещо остро във врата му. Кръвта бликва от гърлото му, а той вцепенено се препъва назад, пада към вратата и се строполява на пода.

Мери отскача назад, сякаш е радиоактивен.

Приближавам към него от кухнята, проверявам дали диша. В момента адреналинът ме поддържа. Цялото ми тяло трепери. Успявам да измъкна мобилния си телефон от джоба си, но не мога да го задържа и го изпускам на пода.

Очите на Деметрио вече са безжизнени. Свлякъл се е на пода, а главата му е изкривена под необичаен ъгъл. Кръвта продължава да шурти от гърлото му, изтласкана от последните удари на сърцето му, което още не е разбрало, че трябва да престане да помпа.

Мери се обръща към мен, а гърдите ѝ се издигат като на животно.

— Знаеш ли… името му? — пита ме тя.

— Д-джим — успявам да възвърна гласа си. — Джим Деметрио. Собственикът на хижата. Бивш служител на ФБР от Питсбърг.

Тя отново се обръща към него.

— Проклятие — промълвява. — Не си споменавала нищо за него.

Подпирам ръце на коленете си и се опитвам да си поема въздух. От телефона ми на земята се чува звук, текстово съобщение от Софи.

Джим Деметрио чист. Извън страната почти целия септември по дела, свързани с охранителния бизнес. Купувал порше в Питсбърг в деня на взривовете в Детройт. Не може да е нашият субект.

Джим Деметрио… не е нашият убиец? Тогава — какво се случи току-що?

Извръщам се към Мери, която оглежда Деметрио отблизо, вероятно за да се увери, че е мъртъв.

— Трябва да проверим агентите — казвам. — Може още да са…

— Не. — Мери клати глава, обръща се и запречва външната врата. Изведнъж се владее много по-добре, много по-самоуверена е, отколкото някога съм я виждала. — Не, не, Еми. Няма да го правим.

В първия момент съм дезориентирана, замаяна и объркана.

После кръвта ми се смразява.

Мери ме гледа внимателно. Не притежавам физиономията на играч на покер. Никога не съм я владеела. Сигурно е забелязала изражението ми, когато информацията започва да се стоварва върху мен като метеорити, всичко, което съм пропуснала. Актът за раждане, който открих, докато се опитвах да издиря Мери Лейни — същата година на раждане като тази на Мери, същият роден град като този на Мери, но името беше Марти. Синините по лицето ѝ, които се предполага, че е получила от бейзболна бухалка, би трябвало да са много по-сериозни. А сега и историята, която беше започнала да разказва, „Ла Кукарача“.

— Ти си лъжата — казвам. — Лъжата в тези разпечатки… ти си била.

Тя ме гледа, но не казва нищо, дишането ѝ се е поуспокоило. Вече няма смисъл от преструвки.

— Трябваше да изпиеш какаото — отвръща тя. — Така щеше да е много по-лесно.

112

Бягай, Еми. Бягай. Това е единственият ти шанс.

Но нямам къде да избягам. Тя е блокирала пътя ми към входната врата и е по-близо до предната веранда от мен. Освен това съм чакала повече от година, за да срещна убиеца на сестра ми. Сега успях и няма да ходя никъде.

— Така и не довърши разказа си за часовника с кукувицата — казвам. — Била си малка и си танцувала на „Ла Кукарача“?

Тя свива рамене, но не казва нищо. Превръзката на лицето ѝ и бялата ѝ риза са опръскани с кръв. Тя стиска оръжието си до себе си — скалпел, вероятно откраднат от болницата.

— Нека довърша вместо теб — предлагам. — Татко ти е искал да се обръща към теб с този прякор. Ти обаче не си можела да го произнасяш. Затова каза, че си била неговият часовник с кукувица. Права ли съм за това?

Знам, че съм права. Поне това беше историята, която Гретчън Суонсън ми разказа, когато седях до кухненската ѝ маса и забелязах фигурката на хлебарка. Единствената разлика в тази версия беше, че въпросното малко момиченце бе дъщеря ѝ, погребана наскоро.

— Джоел Суонсън — промълвява Мери. — Приятно момиче. Много доверчиво.

Изваждам дистанционното от джоба си и натискам червения бутон.

— Приятелите ти отвън няма да чуят това — заявява Мери. — Точно сега ги е налегнала хубава дълга дрямка.

— А може би този сигнал стига и до хора, които не си упоила с приспивателните си таблетки — казвам. — Може да стига до агент Букман. Или до местната полиция. — Натискам втори път за всеки случай.

— Може и така да е — отвръща Мери. — Стига тези неща да имат батерии.

Поглеждам отново към дистанционното, натискам червения бутон, но забелязвам, че червената лампичка не светва. В нея няма и капка живот, както и в многобройните жертви на Мери.

— Докато вземаше душ — обяснява Мери.

Обмислям своите намаляващи възможности. Мери е предвидила всичко. Сътворила е „Сеансите на Греъм“, в случай че някак се доберем до нея, за да може да използва Греъм като изкупителна жертва. А последното изречение — „Обещавам, че някой ден отново ще се видим“ — говори как е била напълно сигурна в измъкването си и ни оставя да вярваме, че това пророчество се е сбъднало. Беше много хитро от нейна страна да настоява да я придружа до Орегон, за да може да държи разследването под око.

— Може да ме убиеш, но вече няма шанс да ти се размине. Прикритието ти напълно се срина.

— Така ли? — Тя прави още една крачка към мен като животно, което дебне жертвата си, с леко присвити колене, готова да реагира на всяко мое движение. Най-много четири крачки я делят от мен. — Наистина ще трябва да се откажа от посещенията на футболни мачове, което е много жалко. Обичам да гледам на живо. А иначе, просто ще изчезна. Не разбираш ли? Убиецът ме е открил и ме е отвлякъл — казва тя с престорено невинен тон. — Аз още съм жертвата.

Права е. Сега всичко ми се изяснява. Ще вземе айпадите от агентите, за да нямат записи от видеокамерите. Вероятно ще остави от собствената си кръв в бунгалото, за да създаде впечатление, че се е отбранявала. Защо не? Щом може да се пребие с бейзболна бухалка и да ни заблуди, би било съвсем лесно да пореже пръста си и да остави малко кръв. Тогава би била просто Мери Лейни, жертвата, отвлечена от неизвестен убиец.

— И после какво? — питам. — Ще започнеш нов живот? Ще присвоиш отделни черти, историйките и шегите, които са ти разказвали всичките ти жертви, които ти си принуждавала да ти разправят, докато си ги изтезавала? Всичко идва оттам, нали? Как татко ти те дразнел с жужене? Бялото мече, което си изгубила в супермаркета? Историята с „Кукарача“ на Джоел Суонсън? Ами Марта? — крясвам, а от устата ми хвърчат слюнки. — Какво ще вземеш от нейния живот?

Мери пристъпва още веднъж към мен.

— Ще взема теб, Еми — казва.

След това се усмихва.

Аз хуквам въпреки всички препятствия, тъй като нямам нищо за губене, насочвам се вдясно към вратата за верандата, грабвам дръжката ѝ, докато тялото ми се блъсва в нея…

Усещам горещото ужилване на скалпела, който потъва между ребрата ми, парещата болка, щом влиза и излиза с едно плавно движение. После една ръка хваща косата на тила ми и падам на пода в кухнята. Слагам ръка на раната, а горещата кръв се излива от мен, болката кънти оглушително в главата ми.

Мери бавно ме приближава, а аз лежа безпомощно на пода. Играе си със скалпела в ръката си. От лявата ѝ страна, мое дясно, чайникът на кухненската печка започва да свири.

— О, чудесно — възкликва тя. — Водата е готова.

113

Мери ме наблюдава с чайника с гореща вода в едната ръка и скалпела в другата с измъчено изражение — смесица между гримаса и усмивка.

Приплъзвам се леко назад по кухненския под. В капан съм. Не мога да я надвия. Не мога да се меря нито с физическите ѝ способности, нито с тактиката. Имам единствено главата си, а в нея в момента се появяват образът на сестра ми, цялата жестокост, на която бяхме станали свидетели, снимките от аутопсиите, жертвите на скалпел и изгаряния, накълцаните хора, изтезавани нечовешки. С последни сили притискам ръка върху раната в гръдния си кош, а кръвта се процежда между пръстите ми.

— Марти — промълвявам с треперещ глас. — Ти си… Марти.

— О, видяла си акта за раждане? Чудех се дали е така. Да, татко искаше момче. Но се сдоби с мен. Е, това не го спря.

Мери накланя чайника и струя от горещата течност се плисва по бедрото ми. Кракът ми отскача, проплаквам от болка, а от плътта ми се издига пара.

— Не мърдай — нарежда тя.

Приплъзвам се назад. Мери силно настъпва крака ми, извива го рязко и чупи глезена ми с ужасяващо пукане. Навеждам се напред към болката и ръката, рамото и шията ми са изгорени с още от врялата вода.

— Казах да не мърдаш.

Използвай главата си, Еми. Трябва да има изход.

— Значи… убиваш хора… защото татко е искал… да бъдеш момче?

Следващата доза гореща вода се разлива по гърдите ми, а ризата ми залепва за мен. Писъкът ми е толкова силен, че почти не мога да го чуя, не мога да го различа.

— Така ли мислиш? Значи, според теб всичко опира до убиването? Ти, великата Емили Докъри, гениалният анализатор от ФБР, не си разбрала какво искам аз?

Тя сяда върху мен, коленете ѝ притискат ръцете ми към земята, надвесила се е над мен, доминира. Хваща косата ми с една ръка и дръпва главата ми надолу. Насочва скалпела към лицето ми, подиграва ми се.

Използвай главата си, Еми. Измисли нещо.

— Искаш тези нормални хора… да почувстват…

— Тези хорица и сигурният им защитен живот — подхвърля тя. — Те нямат представа какво е страданието. Не и докато не срещнат мен.

Първият разрез е по линията на косата ми, прецизно разделяне на кожата, движи се от лявата страна по линията на косата, реже кожата и стърже костта. Крещя силно, колкото ми позволяват дробовете, ритам безполезно с крака зад Мери, зрението ми се размазва, сякаш някой светва и загасва лампите, докато писъците, които чувам, вече са неразпознаваеми, някакъв остър животински вой в далечината, не мой…

Използвай главата си, Еми. Това е единственият ти шанс.

Разрезът спира до ухото ми. Опитвам да помръдна главата си, но тя ме държи здраво в хватката си. Силите ме напускат, ръцете ми изтръпват под тежестта на тялото ѝ, краката ми са безполезни, кръвта ми продължава да изтича от гръдния кош.

— Не е лошо — възхищава се на работата си Мери. — Обикновено имам електрошок, каиши, ароматни соли и пълен набор от хирургически инструменти, но знаеш ли какво? Така никак не е по-зле. Понякога художниците правят най-добрите си творби под напрежение. Ти ще бъдеш моят шедьовър, Еми.

Накарай това да спре… накарай това да спре… измисли нещо…

— Да си призная, не мога да ги накарам да почувстват това, което съм чувствала аз — споделя безстрастно тя. — Не мога да ги инжектирам със стероиди всеки ден още от детството им, не мога да ги принудя да вдигат тежести, нито да ги карам да се притесняват, че гласът им в училище може да звучи в прекалено висок регистър. Не мога да ги накарам да се преобличат в кабинката на тоалетната за ежедневните тренировки по футбол, така че съотборниците им да не могат да видят интимните им части. Но мога да направя това, Еми.

Мери дръпва косата ми в основата на разреза, проучва я, усеща как поддава. Раздиращата болка е толкова непоносима, че не мога… не мога дори… не мога…

Идвам, Марта, идвам да те видя, искам да дойда при теб, моля те, моля те, умолявам те да ме оставиш да дойда…

— В този момент ти се иска да умреш, нали така, Еми? Искаш да те отърва от страданията ти, нали? Но няма да стане. Ще трябва да живееш в болка като обезобразен изрод, докато аз не кажа, че е приключено. Бъди благодарна, че това ще са само няколко часа от живота ти, а не трийсет и седем години.

Използвай главата си. Нещо, каквото и да е…

Има нещо… едно предимство…

— Не ми умирай сега — нарежда тя. — Още не. Не съм приключила.

Мери отново притиска главата ми към пода, но този път с дясната ръка, а скалпелът е в ръката ѝ в готовност да започне разреза от дясната страна по линията на косата ми, за да довърши започнатото, да отдели скалпа от челото ми и да ме превърне в изрод като нея самата.

Този път не се съпротивлявам. Тялото ми остава отпуснато. Сдържам дъха си.

Този път използвам главата си.

114

— Не, не, не! — повтаря Мери. — Събуди се! Събуди се!

Мери отпуска косата ми, навежда се напред и усещам горещия ѝ дъх, докато ми крещи.

— Няма да умираш още! Няма да се измъкнеш от това…

Събирам всички сили, вдигам рязко глава и удрям силно челото си в превръзката върху счупения нос на Мери.

Мери вие от болка след удара като ранено измъчено животно и мигновено хваща носа си с две ръце. Пада назад, вече не е върху мен. Поемам дълбоко въздух с наслада и се надигам, а кръвта се стича в очите ми и от гръдния ми кош, стаята се върти.

Скалпелът, изцапан с кръвта ми, лежи на пода. Протягам се към него, първия път не съумявам да го вдигна, заради раздвоеното зрение, но накрая успявам да го стисна, а Мери се гърчи от болка, защото носът ѝ е счупен за втори път в рамките на една седмица, макар този път да не го е направила сама.

Опитвам се да се изправя, но не успявам, тъй като глезенът ми е раздробен, а тялото ми е прекалено слабо и не мога да се държа на крака. Светлините светват и загасват като тези на сирените, а при всяко просветване Мери е по-близо до мен, превръзката на носа ѝ я няма и лицето ѝ представлява кърваво лилава пихтия, от която се чува зловещо ръмжене и ужасяващо нищене…

Идвам, Марта.

Аварийната светлина примигва, в главата ми издрънчава гонг, а двете с Марта сме на абитуриентския си бал с кавалерите си, нейният е капитан на футболния отбор, а моят — десетокласник, когото познавам от математическия клуб, осем сантиметра по-нисък от мен; денят, в който идентифицирах Марта в моргата; онзи път, когато като десетгодишни откраднахме цигарите на майка ни; вечерта, в която Букс коленичи пред мен и ми поднесе диамантения пръстен на баба си…

Пронизващата болка в ребрата ми, намръщената гримаса на Мери срещу мен…

След това за миг всичко е неподвижно, двете с Мери се взираме една в друга, тя надава пронизителен вой и се втурва към мен. Аз също тръгвам към нея, като се оттласквам със здравия си крак. Забивам чело в лицето на Мери. Тя крясва и пада назад, а аз се приземявам върху нея, удрям гърдите ѝ с лявата си ръка и я притискам надолу с тежестта на тялото си.

Мери размахва ръце към лицето ми и се опитва да хване скалпела в ръката ми.

Започвам да губя равновесие, силите ме напускат. Това е. Последният ми шанс.

Дясната ми ръка се спуска бързо надолу, скалпелът потъва в плът и кост, а после отново и отново, туп, туп, туп, кръвта изпръсква лицето ми, а писъците на Мери затихват.

После става тъмно и топло.

115

Когато виждам Марта, тя сияе. Изглежда по-млада, по-свежа, по-щастлива. Изглежда като Марта в най-добрия ѝ вид.

В първия момент никоя от двете не заговаря. Движим се плавно, безтегловно, прегръщаме се и заплакваме. А след това се разсмиваме, защото отново сме заедно. Този път, както ѝ обещах, е различно.

Разказвам ѝ всичко. Разказвам ѝ колко глупава и несигурна съм била, колко много съм ѝ се възхищавала през годините, колко ми се е искало да заприличам на нея и за моя изненада, това е напълно шокиращо, тя казва, че е изпитвала същото към мен. О, започваме да се смеем. Колко странен може да бъде животът. И двете сме се възхищавали една на друга и сме си завиждали, без да си даваме сметка за това. Смяхме се на ваканциите с надутия чичо Фил, за първия цикъл на Марта и как тя плака по този повод, а аз също плаках, защото ме изпревари и в това. Спомняме си онзи път, когато бяхме на осем и тя стъпи на един пирон в гората зад къщата ни, а Анди Ървин и Дъг Мейсън се сбиха кой да я отнесе у дома, така че накрая аз я преметнах през рамо и я отнесох сама.

Имам чувството, че разговорът ни е безкраен, че няма начало и край, че времето няма значение. Защото сега е винаги.

Често казват, че всичко се случва по определена причина. Решаваме, че това клише е истина в този случай. Стигаме до извода, че ако Марта не беше умряла, убиецът никога нямаше да бъде забелязан, никога нямаше да бъде спрян. Смъртта ѝ е спасила живота на много хора. И ни събра отново.

Положението не е идеално, но ще трябва да го приемем.

Сега поне имаме една друга без земните си ограничения, липса на самочувствие и дребнави разногласия. Върнах си моята сестра.

Завинаги.

116

Тежкото дишане на оттеглилия се специален агент Харисън Букман изпълва иначе тихата стая. Вратата се отваря със замах и парфюмът на Софи нахлува вътре.

— Знам, че моментът не е подходящ, Букс, но получихме потвърждение от стария треньор по футбол в Алънтаун. Марти Лейни е играл като стартиращ тейлбек в училищния отбор. Забележителен играч. След това той… тоест тя… напуснала училище след десети клас без предупреждение и завършила гимназия в Риджуей.

— Вероятно при навлизането на Марти/Мери в пубертета — казва Букс. — И всичките стероиди на света не могат да променят природата.

— Точно така. Не е вземала участие в спортни занимания, след като се е преместила в Риджуей. Всъщност данните, които имаме, показват, че Марти е водела уединен живот в новото си училище. Просто е посещавала часовете, а после се е прибирала право вкъщи. Никакви извънкласни дейности. Никакви приятели. Това ѝ е позволявало да прикрива по-лесно истинския си пол. После Марти е постъпила в колежа „Пит“, като е останала да живее у дома. Завършила е криминалистика. След като той… искам да кажа тя… завършила, започнала работа в семейния бизнес. Татко я е държал под око през целия ѝ живот.

Букс въздъхва болезнено.

— Този баща е истинско съкровище. Вярно, че и моята майка веднъж ми каза как искала да се родя момиче. Въпреки това не ме е карала цял живот да се преструвам, че съм такъв. Потвърдихме ли всичко за този кретен?

— Да, потвърдихме. Доктор Доналд Лейни бил футболната звезда на гимназията, който контузил коляното си през първата си година в „Пит“ и повече никога не трал. Станал криминален патолог в Алънтаун. Майката на Мери починала при раждането — единствената истина, която ни каза. Когато Мери се преместила в Риджуей, доктор Лейни отворил погребално бюро. Мери работела там заедно с татко си. И познай какво се оказа, че се е случвало в това погребално бюро?

— Не искам да знам — отвръща Букс.

— Било затворено, след като контролните органи получили редица оплаквания, че труповете са били обезобразявани и осакатявани.

— А, това трябва да е била нашата Мери — казва Букс. — Упражнявала е върху трупове онова, което е щяла да прави с живи хора, щом татко умре.

— Да, да. Е, сега може да прави компания на татко си в ада.

Тишина. После Софи добавя с по-тих глас:

— Е, Букс… тук ли смяташ да седиш?

— Разбира се, да. Добре съм, Соф. Скоро ще се чуем. Ако не съм го споменал, страхотна работа свърши по този случай.

— Всъщност го направи. Все пак и двамата сме наясно кой заслужава най-големи похвали за този случай.

В стаята не се чува нищо друго, освен отдалечаващите се стъпки на Софи и течението, когато тя отваря и затваря вратата.

— Да, определено знаем — прошепва задавено Букс.

Отново настъпва тишина.

— О, Еми — промълвява той. — О, Еми. О, Еми, моля те…

Не съм готова, Марта. Още не. Обичам те, момиче, ужасно много ми липсваш, но още не съм приключила тук.

— Еми? — усещам дъха на Букс върху лицето си. Ръката му хваща моята. — О, боже мой, Еми? — повтаря той с разтреперан глас. — Ти си будна.

Насилвам се да отворя очи, в началото клепачите ми само леко пърхат, а после го виждам през мъгла.

— Емили Джийн, толкова много те обичам. Обичам те с цялото си сърце. Знаеш, че е така, нали?

— Да… — прошепвам. Нямам сили дори да стисна ръката му.

Той нежно прокарва пръсти по лицето ми.

— Както се разделихме… боях се, че никога няма да мога да ти го кажа. — Той притиска устни в челото ми. — Знаеш, че не мисля всички онези ужасни неща, които ти наговорих, нали?

— Да… — Опитвам се да се усмихна, но не съм сигурна дали се получава.

— Изгуби много кръв, но се справи. Направи го, Еми. Ти я залови. Спомняш ли си какво се случи?

— Да… — Клепачите ми потрепват и се затварят. Не бързам да си припомням онази нощ. Не бързам и да се погледна в огледалото. Въпреки това белезите ще заздравеят. Винаги става така.

— Мога да остана при теб, докато се оправиш — предлага той. — Имам предвид само като приятел. Няма да те притискам. Мога просто да ти помагам, когато имаш нужда. И майка ти е тук. Сега слезе да си вземе нещо за обяд. Тук е, откакто те открихме в бунгалото.

Намествам се и усещам пареща болка от лявата си страна, докосвам превръзката на челото си. Мери Лейни ми е оставила подаръци на раздяла.

Букс потупва ръката ми.

— Трябва да си починеш — казва, — а аз ще повикам лекаря.

— Да…

— Уморена си, Ем. Просто поспи. Ще бъда тук, когато се събудиш.

Той се отдалечава от мен. Едва успявам да отворя очите си.

— Букс — промълвявам със сетни сили.

— Да? Да?

— Ела… по-близо.

— Добре. — Той се навежда към мен.

Устата ми е пресъхнала, а устните ми се напукани. Почти нямам сили да говоря.

— По-близо — успявам да кажа.

Отначало Букс ме поглежда озадачено.

— Добре, миличка. — Навежда се съвсем близо до мен, ухото му почти се допира до устните ми. — Тук съм, Ем.

Само мигове ме делят от блажения сън, силите бързо ме напускат и се навеждам напред, за да бъде чут шепотът ми.

— Да — казвам му.

Благодарности

Специални благодарности на всички, които помогнаха за този роман. Пат Лейнг с опита си на бивш федерален прокурор в Чикаго ми даде съвети и ми помогна да вникна в съдебното производство при случаи на палеж. Дан Колинс, бивш федерален прокурор и настоящ партньор в адвокатска кантора „Дринкър Бидъл & Риит“ в Чикаго даде съвети по малки и големи въпроси, включително и подробности по изискването на съдебни заповеди и профилирането на серийни убийци. И на несравнимата Сали Макданиел-Смит за нейното неуморно внимание към детайла в криминалната патология и палежите — с други думи, за това, че обясни как се убива човек, така че да изглежда като нещастен случай.

Content

Джеймс Патерсън, Дейвид Елис
Невидим
Невидим #1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

Благодарности