Кріс Тведт

Той, хто вбиває

З подякою Елізабет.

Без неї не було б цієї книжки.

Розділ 1

Її не було вдома. Щойно переступивши поріг, він відчув, що в будинку порожньо. Та все ж перейшов усі кімнати, гукаючи; відчинив двері до спальні — може, спить; зазирнув до лазнички — може, ніжиться у ванні: зійшов у льох і піднявся на горище. З кожною хвилиною тривога зростала, пучнявіла, набирала потуги.

Вона мала б бути вдома.

Він вийшов надвір, набрав номер її мобільного. Стояв посеред подвір’я і слухав механічний голос у слухавці, який радив залишити повідомлення.

— Де ж ти? — запитав уголос.

Відчув себе по-дурному й вимкнув телефон.

Він перевзувся і рушив навмання з двору. Вузька, майже не топтана, але видна стежка заводила в ліс, вилася між соснами, огинала купини. Земля пересохла, і важко було роздивитися, чи проходив тут хтось за останні кілька годин, а може, й днів. За чверть години він дійшов до болота. Хтось перекинув дошки через калабаню — проклав дощаний місток, ще багато років тому. Більшість дощок пішли під воду, а ті, що залишилися, підгнили й ослизли. Він намагався розпізнати її сліди в намулі, де починалося болото, але там так натоптали, що важко було відрізнити відбитки одні від одних.

За болотом стежка розгалужувалася. Він навмання вибрав праву. За п’ятдесят метрів стежка знову розділилася надвоє, і він знову рушив праворуч, але стежина поступово змаліла і, зрештою, зовсім пропала в хащах.

Він ще трохи погукав її, а тоді повернувся до будинку.

Прочекав дві години й викликав поліцію.

Десь за пів години на подвір’я завернув поліцейський автомобіль. З боку водія вийшов середнього віку кремезний чоловік, а з пасажирського місця — значно молодша жінка.

— Це ви телефонували? — запитав констебль.

Він, як міг, пояснив ситуацію, намагався говорити спокійно і стримувати паніку, доки поліцейські прискіпливо розпитували його, старанно занотовуючи відповіді.

Він їздив у справах, а коли повернувся, не застав її вдома.

Так, вона знала, що він повертається. Вони розмовляли напередодні ввечері.

Ні, жодної записки в хаті він не знайшов. Ніяких есемесок чи повідомлень електронною поштою. Так, він перевірив кілька разів.

Так, дуже незвична для неї поведінка.

Ні, він не думає, що вона пішла до подруги. Вона не має подруг. І близької родини — теж.

— Гаразд, — підсумував констебль. — Вона відсутня не дуже довго. У дев’яносто дев’яти й дев’яти десятих відсотків подібні несподівані зникнення мають згодом цілком природне пояснення. Непорозуміння, поганий зв’язок, загублений мобільний... Гадаю, ми можемо дати їй ще кілька годин, перш ніж бити на сполох.

Він похитав головою, відчув, як тісно стало в грудях. Легені наче стиснулися докупи, нездатні доправити необхідний кисень до серця. Він важко осів на сходи.

Констебль уже зібрався рушити до авта, але його молода напарниця не пішла за ним. Вона присіла навпочіпки, зазирнула йому в очі.

— У чому річ? Якісь особливі підстави для страху?

Він кивнув.

— Вона мала... проблеми.

— Що за проблеми?

— Ну, психічні...

— Депресія?

— Так.

— Клали до лікарні?

— Двічі.

— Боїтеся, що вона...?

Він судомно ковтав і ковтав і ніяк не міг сковтнути, у роті раптом неймовірно пересохло.

— Так, — промовив він. Ледь чутно.

Вони розтягнулися довгою вервечкою у лісі. Він бачив зблиски кишенькових ліхтариків, немов світляки танцювали поміж деревами. Час до часу долинав гавкіт собаки чи поодинокі вигуки. І він щоразу здригався, а молода полісменка щоразу заспокійливо клала руку йому на плече.

— Не нервуйте... У разі чогось мені повідомлять по рації..

— Я хотів би піти з ними...

Жінка похитала головою.

— Пошукова команда знає, що робити. Вони вишколені. Ми їм лише заважатимемо.

Він пішов у туалет, справив малу потребу, сполоснувся холодною водою. Обличчя у дзеркалі було блідим, чужим, з розширеними від тривоги очима.

Повернувшись, відчув, ніби щось змінилося. Важке, наелектризоване повітря, немов перед близькою грозою. Волосся на голові здибилося. Полісменка стояла спиною до нього і щось говорила у тріскотливу рацію. Неможливо було розчути слів, але щось у її голосі й поведінці підказало йому правду.

Він побіг.

— Гей, почекайте! — крикнула жінка-полісмен, але він не чекав.

Літня ніч була ясною, він бачив, куди ступав, принаймні на відкритій місцевості. У лісі бігти стало важче. Він перечіпався за купини й каміння, заслонявся руками від гілля і сухостою, яке дряпало до крові руки та долоні. Але він не зважав. Біль належав не йому, а комусь чужому. Чоловікові, яким він був колись — торік, учора, ще навіть вранці.

Він знав, куди бігти. Світлячки вже не миготіли довгою вервечкою, а злетілися докупи. Позаду жінка-полісмен викрикувала його ім’я, але йому було байдуже до її волань.

Ноги підкошувалися, він, похитуючись, вийшов на галявину. Уже не біг, поволі йшов повз темні, мовчазні силуети, які стояли півколом.

Світло наголовних ліхтариків неспокійно стрибало гіллям, освітлювало й затіняло, знову освітлювало, змушувало її тінь гойдатися на тлі дерев. Він мимоволі подумав про велику птаху, яка злітає...

— Не тряси ліхтарем! — почувся роздратований голос.

Він підійшов ближче. Мусив побачити, мусив стати свідком. Вона заслужила собі на це.

Він знав, що саме побачить.

Її ступні висіли менш, ніж за метр над землею. Волосся, густе біляве волосся, яке він пестив стільки разів, що й не злічити, затуляло майже все обличчя.

Він підійшов іще ближче.

— Гей, ти! Не ходи там. Це місце злочину! — злобно гаркнув хтось, але він не зважав.

То була вона й водночас не вона. Опухле, спотворене обличчя, викочені очі. З рота звисав синьо-чорний язик.

Чоловік у камуфляжних штанах і червоній вітрівці стояв, заклавши руки до кишень, і незмигно дивився на тіло, яке ледь погойдувалося. Гілляка поскрипувала під вагою трупа.

— Самовбивство, майже ніякого сумніву, — голосно сказав чоловік, ні до кою конкретно не звертаючись. — Ніщо не вказує на кримінальну смерть.

Здавалося, слова долинули здалеку, ген звідкілясь принесені вітром.

Це помилка, подумав він, коли значення слів пробилося до його стерплої свідомості. Це абсолютна помилка.

Це не самовбивство.

Це — вбивство.

Але вголос він нічого не сказав.

Розділ 2

Чоловік поруч зі мною майже перестав дихати.

Десятеро чужих людей зібралися ухвалити рішення, яке означало для нього все. Його звали Кеннет Ольсен, він був засновником і директором компанії, яка добряче заробляла кілька років на нафтовому бумі в Північному морі, доки не обвалилися ціни на нафту. Одного пізнього вітряного осіннього вечора загорівся склад, вогонь перекинувся на головну будівлю і знищив усе дотла. Кеннета Ольсена звинуватили в навмисному підпалі й страховому шахрайстві. На досудове провадження дали два тижні, а для ухвали рішення присяжним вистачило двох годин.

— Це добрий чи поганий знак? — запитав він.

Я лишень похитав головою і відповів, що важко сказати. Потім він уже ні про що не запитував.

Я вп’явся поглядом у суддю, що головував, огрядного, підстаркуватого чоловіка, який, здавалось, дуже некомфортно почувався в центрі загальної уваги. Він тримав папірець у витягнутій руці, мружачись, вдивлявся у нього, ніби хотів упевнитися, що не забув результату, до якого прийшли всі присяжні.

— Не винний, — промовив нарешті суддя.

І я відчув гарячий приплив тріумфу в усьому тілі. Кеннет Ольсен протяжно видихнув, аж чутно було, як тремтять його легені. Він ухопився за край стола перед собою, на якусь мить здалося, що ноги йому ось-ось підкосяться, але він випростався і обернувся до мене.

— Дуже дякую, Бренне, — сказав він. — Дуже, дуже дякую. Ви врятували мені життя!

— Це моя робота, — відповів я.

— Звичайно, але ви впоралися з нею блискуче! Тепер на черзі страхова агенція. І вони, дідько б їх ухопив, таки заплатять!

Судова зала потроху порожніла. Кеннет Ольсен ще раз мені подякував, його дружина — теж. Судді й присяжні вже давно пішли. Публіка розходилася по домівках.

Я розстібнув і зняв чорну мантію. Спакував теки, почав неквапно прибирати на столі: писані від руки тези до виступу, жовті аркушики, ручки, олівці, смоктунці від хрипоти в горлі, жувальні гумки — увесь мотлох, свідчення двох тижнів кропіткої роботи.

Прокурор, ще зовсім молодий чоловік, підійшов через усю залу до мене, подав руку.

— Вітаю з перемогою, — сказав він з натягненою усмішкою. — Хоча це була помилка!

Я стенув плечима.

— Раз виграє один з нас, іншого разу — другий, — скромно сказав я, хоча в глибині душі знав, що прокурор має рацію.

Кеннет Ольсен таки скоїв злочин, у якому його звинувачено, я не мав жодного сумніву.

— Тебе це ніколи не мучить? — запитав прокурор. — Я маю на увазі, допомагати злочинцям уникнути покарання?

До такого ставлення я давно звик, не раз стикався і в судовій залі, і поза нею. Зазвичай подібні закиди ігнорував, але не сьогодні. Можливо, мене роздратував самовдоволений вираз обличчя на вилощеному, ситому обличчі.

— А ти хотів би системи, яка засуджувала б усіх, позбавляла б підозрюваних захисту, допускала б свавілля держави й поліції, перешкоджала б вчасному втручанню таких, як я?

— Та ні, я ж не про це, — розгубився від мого несподівано агресивного тону прокурор. — Я лише...

Я розумів його реакцію. Розчарування, що справедливість не взяла гору. Я теж відчував щось подібне на самому початку своєї адвокатської кар’єри, але з роками минулося. Хтось би назвав мене циніком, сам же я вважав себе реалістом.

— Так функціонує система, — примирливо мовив я. — І ти це знаєш. Ліпше виправдати винного, ніж засудити невинного.

— Хай там як, але я б не хотів бути на твоєму місці.

Я залишився в залі сам. П’янка ейфорія перемоги вже почала згасати. Так завжди буває після завершеного судового процесу. Спершу емоційний зліт до найвищих вершин, а вже наступної миті скрадливо прослизає відчуття спустошеності й апатії.

І завжди, після кожної судової справи, я підсумовую душевні втрати. Часто помічав, як колеги-адвокати втрачали хватку. Те, що колись було ентузіазмом, поволі, але невідворотно змінювалося цинізмом. Прагнення до кінця боротися за долю клієнта, заступало бажання вислати рахунок із якнайзахмарнішою сумою. Трапитися може з кожним, так, але я сам собі дав обітницю піти з професії, перш ніж до такого дійде.

Ще начеб не дійшло, як на мене, ще трохи можна попрацювати.

В конторі не було ні душі. Усі вже давно розійшлися, хто куди. Я поклав на місце теки. За багато років досвіду знав, що два тижні напруженої процесуальної роботи конче треба чимось компенсувати. Відчуття порожнечі можна виповнити простими речами — кухлем пива чи милим товариством.

За давньою звичкою, я подався у ресторанчик «Вессельстюен», замовив пиво. Зазвичай у п’ятницю по обіді в цій забігайлівці годі знайти вільне місце, але таке бувало колись, дуже давно, не тепер. Я пив поволі й зосереджено, спорожнив кухоль, замовив другий. Потім підвівся, знуджений пияцтвом на самоті. Зазирнув до одного пабу, побачив за барною стійкою двох знайомих, але вони вже, здається, дещо передчасно й буйно почали святкувати вихідні. Я вийшов, доки мене не помітили. Постояв трохи надворі, не знаючи, куди податися.

Люди навколо мене прямували хто до ресторану, хто до театру — чи куди там берґенці зазвичай ходять увечері в п’ятницю. Біля Блакитного каменя посеред площі в центрі Бергена зависала, як завжди, молодь. Звуки гітари під пальцями вуличного музиканта на розі знаменитого будинку Сюндта впліталися у вечерні сутінки. Площею спроквола прокотився поліцейський автомобіль. Мені зовсім не хотілося додому. Вдома мене ніхто не чекав.

— Агов, Мікаелю!

Голос здався знайомим. Я обернувся.

— О, та це ціла Мьорк! Ніби послана провидінням! — радісно скрикнув я.

Жінка засміялася.

— Невже так за мною заскучив?

— Аякже! Щодня лиш про тебе й думав!

— Не сумніваюся, — сказала вона, обіймаючи мене. — Куди зібрався?

— Та от саме роздумував над цим питанням, аж тут ти! Не вірю у випадковості. Може, вип’ємо разом пива?

— Радо, але за умови, що спершу проведеш мене на один захід, хоч ти зовсім не це планував собі на вечір.

— Піду, куди скажеш, лиш би з тобою!

Вона знову засміялася.

— О, видно, депресія тебе зовсім здолала, Мікаелю!

Я познайомився з Геллє Мьорк під час одного судового процесу багато років тому. Вона щойно почала працювати журналісткою в газеті «Бергенсавісен», а я був відносно молодим адвокатом, який вперто і впевнено спинався кар’єрною драбиною. Ми вподобали одне одного з першого погляду, відчувши, що перебуваємо на одній хвилі. Згодом випадково зустрілися в місті й одразу немов подуріли. Наші шалені стосунки протривали заледве кілька тижнів, уже й не пригадую, чого ми розійшлися. Рік по тому до мене дійшли чутки про те, що вона вийшла заміж за якогось бухгалтера і перейшла на нову роботу в редакцію газети «Бергенс Тідендс».

Недавно я почув, що вона стала фрілансером — ще одна жертва невпинних скорочень у сфері журналістики.

— Як приємно, що ми знову зустрілись, — сказав я, доки ми йшли у напрямку площі. — Справді, дуже давно не бачилися.

Вона глянула на мене знизу догори. Тендітна жінка, на голову нижча за мене, з білявими кучерями й карими очима.

— Я також рада зустрічі, Мікаелю, — сказала вона, беручи мене під руку. — Не так часто буваю тепер поміж людьми.

— Сидиш удома, у своєму котеджику, попиваєш вино й дивишся удвох з Кнутом вечірні теленовини?

— Ага, щось таке. Тільки котеджика нема, і з Кнутом не склалося.

Я розгублено глянув на Геллє.

— Овва!

— Не склалося і все.

— А мені здавалося, що вам добре разом.

— Нам було добре разом, доки одного ранку я прокинулася і збагнула — усе, що нас єднало, кудись поділося.

В її голосі вчувалося більше, ніж просто натяк на жаль, у ньому вчувалася справжня гіркота.

— Важко було? Я про розрив стосунків...

Геллє повела плечем.

— Трохи минуло часу, доки звиклося. Ми ж таки довго прожили разом. Але тепер усе нормально.

Розмовляючи, я і Геллє перетнули ринкову площу, проминули фунікулер і вийшли на вуличку Ліллє Овреґате.

Вона зупинилася перед мальованою від руки вивіскою «Кафе Калібер».

— Ми прийшли.

— Куди це ти мене завела?

— Сподіваюся, тобі буде цікаво. Пригадуєш Юсефа Мардала?

— Музиканта? «Блек Метал» чи щось таке?

— Так, він.

— Я думав, він сидить за зґвалтування.

— Сидів... Але в тюрмі записався на курси творчого письма Барбари Бломберґ.

— Щось не чув про таку.

— Ну, вона не надто відома, але дуже непогана новелістка. До того ж, Барбара моя близька подруга, знаємося ще зі шкільних років. Вона багато років веде курс для ув’язнених письменників-початківців, і саме вона відкрила талант Юсефа Мардала. Тепер він видав книжку.

— То ми йдемо на його презентацію?

Геллє усміхнулася.

— У твоєму голосі вчувається скепсис, Мікаелю. Не любиш літератури?

— Не люблю «Блек Метал».

Геллє глянула мені в вічі і знову всміхнулася. Я вже й забув, якими гарними були її очі. Великі, ясні, коньячного кольору з жовто-зеленкуватими цятками. Під прямими сонячними променями вони, наскільки пригадував, здавалися зовсім зеленими.

— Це не концерт, — сказала вона. — На думку Барбари, Мардал справжній самородок. Не мусиш іти зі мною, якщо не хочеш, але я мушу. Це моя робота.

— У чому вона полягає?

— Там незвичайна історія, про неї я хочу написати матеріал. Засуджений за зґвалтування блек-музикант дебютує як письменник! То що? Зі мною?

Геллє далі всміхалася, трохи іронічно, очікувально. Біляве волосся, коротше, ніж колись, обрамляло золотистою хмаркою обличчя; золотисто-смаглява шкіра і веснянки на носі робили її значно молодшою.

Не знати й звідки, виринув спогад.

Я і Геллє в парку, у найтемнішому його закутку, у тіні розлогого куща золотого дощику. Геллє задерла спідницю і сіла мені на коліна. Нам було геть байдуже до того, чи за якихось тридцять метрів бачать нас перехожі. Дика жага, яка ховалася під самою поверхнею її розкішного, начебто невинного єства, захоплювала й шалено збуджувала мене.

Здається, вона відчитала хіть на моєму обличчі, але погляду не відвела, чіпко прикипіла до моїх очей. У роті мені пересохло.

— Ходімо, — хрипко сказав я.

Розділ З

Ми зійшли чотирма нерівними сходинками в цілком темне приміщення з побіленими стінами. Ще було кілька вільних місць. Серед публіки, як я завважив, переважала молодь, дехто, без сумніву, з блек-метал-середовища, у чорному шкіряному одязі, з металевим пірсінгом в усіх можливих місцях — у бровах, ніздрях, губах. Давні фани Мардала, подумав я, несподівано згадавши музичний гурт Дунгеон. Контраст з вишуканим інтер’єром, з квітами та білими столиками був разючий.

На крихітній сцені стояли два фотелі.

Ми знайшли вільний столик у далекому кутку зали. Я підійшов до бару, узяв нам два пива. Коли повернувся, Юсеф Мардал і висока, рудоволоса жінка з окулярами у великій оправі, уже сиділи на сцені.

Я ніколи не бачив Барбари Бломберґ і ледь пригадував обличчя Юсефа Мардала з газетних публікацій, вочевидь пов’язаних з його судовим процесом. На тих фото він справляв враження темної особистості, грізної та агресивної, хоча, мабуть, так здавалося через одяг і макіяж, бо тепер він мав зовсім інший, консервативний, образ — класичні штани й сорочка. Лише чорне волосся, зібране кінським хвостом, і ледь видне татуювання навколо шиї і зап’ястків, видавало в ньому колишнього Мардала.

Він сидів непорушно, занурений у себе, наче не від світу цього, доки Барбара Бломберґ модерувала презентацію книжки.

— Ти написав дуже пронизливу й брутальну книжку, Юсефе, — почала Барбара Бломберґ. — Новели, які несила читати і водночас несила відкласти. Невже світ, справді, такий жорстокий?

Юсеф Мардал трохи завагався, ніби запитання ошелешило його.

— Так, світ часто жорстокий, — нарешті сказав він. — Принаймні мій світ був таким. Інші, можливо, сприймали його інакше, але я чувся покликаним зображати дійсність, яку бачив.

Тихий голос, неквапно зронені слова, ніби він обдумував кожне речення, перш ніж його вимовити.

Мене несамовито притягувала Геллє, яка сиділа поруч, і її стегно за якихось кілька сантиметрів від мого. Мені хотілося простягнути руку, торкнутися її, але я бачив, наскільки вона захоплена розмовою на сцені. Поступово і я почав уважніше прислухатися.

Важко було не піддатися. Його голос огортав слухачів м’якою ватою; спершу відсутній погляд, дедалі більше оживав, що запальніше він говорив. Точними рухами рук він підкреслював суть сказаного. Здавалося, немов уся енергія у залі сконцентрувалася навколо нього. Я навіть подумав, якби я мав компаса, його стрілка вказувала б на Юсефа.

Коли презентація закінчилася, я відчув себе свідком якоїсь неординарної події. Юсеф Мардал обійняв Барбару, подякував їй. Публіка плескала, свистіла й захоплено улюлюкала.

Юсеф Мардал далі сидів на крихітній сцені. Перед ним утворилася невелика черга з фанів, охочих одержати автограф. Барбара з задоволеним виразом на обличчі сіла біля нас. Геллє обійняла її.

— Усе відбулося просто чудово, — сказала Барбара.

— Блискуча презентація. Справжній кайф, — похвалила Геллє, а тоді познайомила нас.

— Ви чудова модераторка, — сказав я.

Барбара засміялася.

— Дякую, але це заслуга Юсефа, не моя. Він має вроджений акторський талант...

Десь хвилин за п’ятнадцять Юсеф Мардал підійшов до нашого столика. Він ішов розпруженою, аж наче недбалою ходою. Спершу обійняв Барбару, потім — Геллє, а тоді кинув на мене запитальний, майже викличний погляд.

— Познайомся з Мікаелем, — сказала Геллє. — Він адвокат.

Я підвівся, подав руку.

Його потиск був нівроку міцний.

— Мені, на жаль, знайомий дехто з вашої братії.

— Такі ми недобрі? — усміхнувся я.

Юсеф стенув плечима.

— Не гірші й не ліпші за решту, мабуть. Просто я змушений був скористатися вашими послугами. То була моя помилка — не адвоката.

— Будемо сподіватися, що наше знайомство не перейде межі приватного спілкування.

— Звичайно! — Юсеф гостро глянув мені в вічі. — Я тепер нова людина. Завдяки Барбарі воскрес із мертвих, якщо й не на третій день, то на третій рік...

Барбара захоплено засміялася.

— Так, я чаклую на замовлення!

— Ви відсиділи три роки? — не втримався я від запитання, але ж він сам почав.

— Два роки і шість місяців.

Я замовив усім пиво. Юсеф Мардал одним духом вихилив пів кухля, обтер рот тильним боком долоні. Ми випили за нього та за книжку.

Хтось гупнув мене в спину, і я трохи роздратовано озирнувся. Молодик, якому на вигляд було десь під тридцятку, прокладав собі шлях позад мого стільця, цілком мене ігноруючи й не зводячи погляду з Юсефа.

— В-в-вибачте, — затинаючись, промовив він. — Г-гадаю, ви м-м-могли б... я не встиг к-купити... Якщо б в-ваша ласка...

Чоловік простягнув примірник книжки «Залізні легені».

— Звичайно, — кивнув Юсеф.

— Як Ви називаєтесь?

— Рікард, але це не для мене. Підпишіть для Раґнгільд.

Юсеф усміхнувся, нашкрябав два слова й віддав книжку.

— Будь ласка... Сподіваюся, вашій коханій сподобається.

Чоловік пробурмотів слова подяки.

— Як воно бути в шкірі письменника? — запитала Геллє.

— Ч-ч-чудово, — перекривив недавнього прохача автографа Юсеф і голосно розсміявся.

Я мимоволі глянув услід чоловікові-заїці. Він не обернувся, але його шия аж паленіла багрянцем.

Публіка почала розходитися, і ми теж подалися геть. Я і Геллє крокували поруч тротуаром, а ті двоє — перед нами. Барбара, яка в підвальчику видудлила один за одним три келихи вина, зашпорталася, схопила Юсефа за руку й попленталася далі, важко на нього навалюючись.

— Шкодуєш, що пішов зі мною? — запитала Геллє.

— Ні! Хоча мушу визнати, щось з ним не те, — відповів я, згадуючи побагровілу шию чоловіка з книжкою.

— Трохи є, — погодилась вона. — Думаю, з цього вийде добра стаття. І я рада, що не зіпсувала тобі вечора.

— Що ти! Навпаки! Так приємно знову тебе бачити...

Геллє глянула на мене дивним поглядом, значення якого я не міг собі витлумачити, і, мить повагавшись, знову взяла мене під руку.

Бар був великий і дуже гамірний, але розташування — просто фантастичне. За вікнами виблискувала гладенька, немов облита оливою, поверхня Вогена, берґенської гавані, у якій віддзеркалювалися вогні міста.

— Що питимете? — запитала Барбара. — Я частую.

Я не зрадив пиву, Геллє пила біле вино, а Юсеф з Барбарою — горілку. Ми цоркнулися келихами. На всі потуги присутніх жартувати Барбара реагувала голосним реготом. Вульгарність їй не личила. Її очі посоловіли, тіло втратило координацію, рухи стали в’ялими. Щоразу, звертаючись до Юсефа, вона торкалася його руки або плеча.

Я крадькома спостерігав за Юсефом. Мардал, мабуть, видавався привабливим багатьом жінками, та й чоловікам — теж. Він мав виразно окреслене обличчя, високі вилиці й глибоко посаджені очі. Майже по-жіночому зграбний рот з повними губами, чутливими й брутальними водночас.

Я нахилився уперед і прошепотів на вухо Геллє:

— Здається, твоя подруга запала на нього.

Геллє мала роздратований вигляд.

— Барбара стає геть дурною, коли нап’ється. — буркнула вона. — Постійно вимахується.

Якийсь чоловік протиснувся між мною та Юсефом.

— Гей, чоловіче, помалу! — розсердився Юсеф.

Чоловік обернувся до нього. То був кремезний, червонопикий чолов’яга, десь за тридцять, у рожевій сорочці з розпущеною краваткою.

— Посунь свою дупу, щоб інші могли пройти! — гаркнув він. — Ти, гомику! — додав він, помітивши кінський хвіст Юсефа.

Юсеф зісковзнув з барного табурета, став перед чоловіком. Він був з ним майже однакового зросту, але значно щуплішим.

— Тобі не подобаються геї? — цілком буденним голосом тихо запитав Юсеф. — То, мабуть, тобі не сподобається, як я тебе вграю.

На чолі чужака миттю виступили краплини поту.

Не встиг я отямитися, як Юсеф схопив у жменю чоловіче достоїнство хама, нахилився до нього — вони ледь не торкалися щоками — і прошепотів йому у вухо:

— Якщо зараз не заберешся звідси, відірву яйця і згодую тобі! Зрозумів?!

Чоловік дивно пискнув. Його лице обм’якло, шкіра відвисла, рот напіврозтулився, губи заслинилися. Він насилу кивнув.

Юсеф відпустив його й відвернувся спиною. Чоловік нетвердою ходою почвалав геть.

— Що ти йому сказав? — запитала Барбара.

— Я сказав, що в наступній своїй книжці опишу його відстійну сорочку і його самого, якщо він не поводитиметься ввічливіше.

Тепер захоплено сміялися уже обидві, і Барбара, і Геллє. Сміх Геллє завжди заражав, але тепер мені щось зовсім не було смішно.

— От що значить сила пера! — вигукнула Барбара. — Перо могутніше за меча!

Раптом до мене дійшло, що тільки я помітив, що насправді відбулося.

Я зустрівся поглядом з Юсефом. Він кайфував від свого вчинку. Барбара прихилилася до нього, поклала долоню йому на стегно.

Геллє різко підхопилася з місця.

— Думаю, мені досить! — сказала вона і глянула на Барбару. — І тобі вже час додому!

Барбара пирхнула.

— Хочу ще випити.

— Твоє право, — відрубала Геллє з несподівано крижаними нотками в голосі.

Я теж підвівся.

— Посаджу тебе на таксі...

Нічне прохолодне повітря пахло свіжістю. Я відчував сп’яніння, але не занадто захмелів. Під М’ясним базаром стояли рядами таксі, чекали, коли пізньої ночі повалять з ресторанів відвідувачі. Ми зупинилися перед першою автівкою. Геллє притулилася до мене, ми обійнялися.

— Дякую за гарний вечір, — сказав я. Вона була така ніжна й тендітна на дотик, що мені зовсім не хотілося відпускати її зі своїх обіймів. — Може, знову зустрінемося найближчим часом?

— Радо, — відповіла Геллє.

Я відчинив їй задні дверцята. Вона сіла, усміхнулася і помахала рукою на прощання.

Таксі від’їхало на метр і різко загальмувало. Геллє відчинила двері. Я підійшов, нахилився запитати, у чому річ. Ніяк не міг зрозуміти виразу її очей.

— Сідай, Мікаелю!

Розділ 4

Посеред ночі вона встала з мого ліжка й одягнулася. Я відчув це крізь сон, хотів попросити її залишитися, але зумів хіба пробурмотіти щось невиразне, коли вона нахилилася і легко торкнулася поцілунком моїх губ.

— Мені сподобалося з тобою кохатись, — сказала вона й зникла.

Я заплющив очі й знову поринув у сон.

Коли прокинувся, надворі вже був білий день. Запах жіночої плоті, запах Геллє, ще вчувався у постелі, мов примарний спомин. Попри вжитий напередодні алкоголь, я почувався легко і бадьоро, ба навіть більше, я почувався щасливим.

Ми поїхали до мене додому й відразу пішли до спальні. Геллє миттю роздягнулася. Коли я вийшов з ванної, застав її уже голою. Вона сиділа на ліжку, підігнувши коліна й розставивши ноги. Відкрита й нетерпляча. У момент найвищої насолоди, вона міцно вчепилася в мене, ніби боялася, що я зникну.

Я помився у душі, спокійно, зі смаком поснідав. А тоді надіслав Геллє есемеску. «Дякую за вчорашній день. І за ніч».

Вона відповіла аж за кілька годин.

«Ти чудовий» — тільки написала вона, але мені цього було достатньо.

Геллє ні на мить не йшла мені з голови. Двічі я поривався їй зателефонувати, але стримував себе, не хотів видатися нав’язливим, надто напористим від самого початку. У понеділок, коли я простував униз, до міста, районом старих вілл Калфарет, Геллє ще міцно трималася моїх думок. Був теплий, навіть трохи паркий ранок пізнього літа.

Перші краплі дощу торкнулися обличчя, коли я минав будівлю поліції. Я пришвидшив крок, сподіваючись дістатися даху над головою до початку грози, але марно сподівався. Потужний шквал вітру розхристав поли плаща, і тієї ж миті влило, наче з відра. За кілька хвилин тоненькі холодні струмочки потекли за комір, у черевиках чвакало, а мокрі, як хлющ, холоші штанів лопотіли навколо литок. На Торґалменнінген дощ періщив так сильно, що вся площа вкрилася молочно-білим шумовинням. Жменька перехожих бігла, пригнувшись, до хоч якогось прихистку, а я настільки промок, що ховатися вже не було сенсу.

У конторі пані Сьоренсен несхвально глянула на мене.

— Я ж попереджувала, Мікаелю, що треба взяти парасолю, — терпко сказала вона.

— І мали рацію, як завжди, — усміхнувся я і пройшов повз неї до свого маленького кабінету.

Я повісив сушитися плаща і піджака, одягнув суху сорочку. Завжди тримаю в кабінеті запасну сорочку на випадок несподіваного виклику до суду. Гірше було зі штанами. Я недовго вагався, стягнув їх і повісив на спинку крісла перед радіатором. Шкарпетки розклав на підвіконні.

Саме тієї миті двері відчинилися, і ввійшла Сюнне.

— Нівроку, Мікаелю Бренне! — вона звела вгору брови і зміряла мене з голови до ніг. — Новий стиль?

— Ага, подумав, що варто винайти новий спосіб заманювати до нас більше клієнтів, — сказав я, сідаючи за стіл і намагаючись зберегти залишки гідності.

Сюнне Бергстрьом значно молодша за мене. Колись вона була моєю помічницею, а тепер один з двох партнерів адвокатської контори Бергстрьом & Бренне. Я — другий партнер.

Сюнне сіла на стілець для клієнтів, випростала ноги й схрестила ступні. Вона мала найдовші в світі ноги.

— Вітаю! Чула, що ти в п’ятницю виграв процес.

— Єс! Ще одна перемога в системі правосуддя.

— А потім гульбанив у місті?

— Так, але я тебе не бачив після суду.

Зазвичай, після голосних процесів, ми разом ходимо десь посидіти, чи то відсвяткувати перемогу, чи розрадити одне одного. Це вже стало традицією.

Сюнне скорчила винувату гримаску.

— Я не мала як, соррі. Домовилася про зустріч, не могла її скасувати.

— З Дідріком?

Дідрік Сьорлунд був її новим коханим. На думку пані Сьоренсен, цього разу все виглядало дуже серйозно. Можливо, вона мала рацію. Я дуже на це сподівався. Колишній коханець Сюнне покинув її, коли отримав нову роботу в іншому місті, а вона не захотіла до нього переїжджати. Після того, наскільки мені було відомо, вона навіть не дивилася убік чоловіків. Досі...

— Так, з Дідріком, — Сюнне трохи помовчала. — Але певна, ти чудово розважився і без мене. Маєш сьогодні дуже задоволений вигляд. Зустрів когось зі знайомих?

— Ти їх не знаєш...

Сюнне прискіпливо глянула на мене, але теми не розвивала.

— Надіслав рахунок до суду другої інстанції? — натомість запитала вона.

— Та я ж тільки поріг переступив, Сюнне!

— То негайно цим займися! Вони останнім часом дуже затягують виплати.

— Маємо ще трохи грошей?

— Ну, рахунок фірми аж ніяк не тріщить від напливу коштів.

— Я думав... у нас нормальний трафік справ, хіба ні?

— Не зовсім типові справи. Багато консультацій і дрібних кримінальних справ — не надто поплатно. Тенденція ніяк не позитивна. До того ж... — Сюнне на мить завагалася. — До того ж, Мікаелю, ти міг би докласти більше зусиль до складання розпорядку роботи фірми і вчасного надсилання рахунків.

Подібна дискусія у нас уже велася раніше. Пильнувати бухгалтерію входило до її обов’язків. І ще жодного разу Сюнне не сказала, що на нашому рахунку достатньо коштів. Я зазвичай звинувачував її, що вона невротично, ледь не маніакально, перестраховується. Вона ж вважала мене безвідповідальним.

— Та викрутимося, — сказав я. — Завжди ж викручувалися.

Сюнне провела рукою по волоссі. Цей жест я знав дуже добре, він свідчив про стрес.

— Ти тільки говорити можеш, а я минулого місяця аж на чотири дні затримала платню пані Сьоренсен.

Її слова мене стурбували. Я й не здогадувався, що все аж так погано.

— Сьогодні ж надішлю їм рахунок, — пообіцяв я. — І Кеннет Ольсен рветься подати позов до страхової агенції. Я зателефоную йому й візьмуся за цю справу.

Сюнне пішла, а я ще довго сидів, роззираючись по кімнатці. Хай кабінет і невеличкий, нема чим хвалитися, зате власний. Одного разу я вже опинився за бортом, голий та босий, без практики, без грошей, і нізащо в світі не хотів би зазнати подібного ще раз.

З похмурих думок мене висмикнув дзвінок телефону. Я схопив мобільний.

— Мікаель Бренне, слухаю...

На тому кінці запала невеличка пауза.

— Привіт! — сказав нарешті жіночий голос. — Дякую за вчорашню приємність. То був дуже гарний вечір.

На якусь секунду я подумав, що то Геллє, і кожна моя жилка задрижала, але потім з розчаруванням упізнав голос.

— Барбара?

— Так, хіба я не назвалася? — вона нервово засміялася. — Даруйте, що турбую, але ви казали, що я можу зателефонувати.

Таке часто траплялося: люди, з якими я випадково зустрічався десь у місті, мали якісь юридичні проблеми і потребували консультації. Я завжди просив контактувати зі мною в робочі години. Переважно ніхто не телефонував, але нині, видно, був виняток.

— Звичайно! — бадьоро сказав я, намагаючись пригадати, про що ж вона просила. — Чим можу допомогти?

— Мені треба скласти заповіт. Само собою, я заплачу, скільки це коштуватиме. Так кажу, про всяке...

— Гаразд, — погодився я. — Зустрінемося і все обговоримо.

Ми вибрали день наступного тижня, який пасував нам обом.

— І ще одне, — квапливо сказав я, перш ніж вона поклала слухавку. — Візьміть з собою перелік спадкового майна. Мені не потрібне геть усе, лише найголовніше: активи й пасиви, нерухомість, можливо, інше велике майно, якщо таке є. Щоб я орієнтувався, про що йтиметься.

Розділ 5

Я витримав до вечора вівторка, а тоді сам зателефонував Геллє.

— Привіт! Це — Мікаель.

— Привіт, Мікаелю! Ще раз дякую за приємний вечір. Її голос звучав доволі стримано, ледь не байдуже, ніби ми востаннє бачилися на якомусь обіді чи офіційному прийнятті, а не лежали одне біля одного на мокрих від поту простирадлах.

Я відважився.

— Я думав про тебе...

Майже невловна пауза, ніби вона не знала до пуття, що відповісти.

— Справді?

— Гм... Увесь час.

— Гарні то були думки чи погані?

— Чудові!

— Це добре! — голос змінився, став глибшим і хрипкішим.

— То... може, зустрінемося?

— Так... Ось тільки останніми днями я маю дуже багато роботи з Юсефом.

— Вийде стаття?

— Звичайно... Юсеф вважає, що ідея з написанням статті просто блискуча!

— Я сам також трохи зайнятий... Може, у п’ятницю? Вийдемо в місто, десь пообідаємо, — запропонував я.

— Я маю кращу ідею, — сказала Геллє.

Адреса, яку вона назвала, виявилася приватним будинком на околиці міста, у Сьорайде, трохи безликим, вочевидь, збудованим у вісімдесятих роках минулого століття, зате з великою присадибною ділянкою, далеко від сусідів. У той момент, коли я висідав з автівки, вона вийшла на поріг, певно, побачила мене у вікно. Я подумав, що це добрий знак, отже, чекала на мене.

Геллє поспіхом цмокнула мене в щоку.

— Великий будинок маєш, — сказав я.

— Так... Залишився мені після десяти років співжиття з ідіотом Кнутом. Будинок, який я не можу утримувати, бо нема грошей.

— Завжди можеш його продати.

— Я звикла тут жити, — сказала вона, відчиняючи передні дверцята авта. — Покатаємося?

Людергорн — одна з вершин бергенського семигір’я. Не найвища вершина, але має дуже характерний силует з західного боку. Для усіх, хто прибував до міста морем, гора, яку видно з відстані багатьох морських миль, завжди служила головним навігаційним знаком.

Геллє ішла швидше, була легша тілом. Я намагався не відставати, але раз по раз відволікався, зачарований її тугим задком, який стрибав переді мною — усе вгору і вгору.

— Тут гарно, — сказав я, вибравшись на вершину на кілька хвилин пізніше за Геллє і намагаючись приховати свою втому.

— Так, гарно. За ясної погоди звідси можна побачити навіть далекі містечка. Я люблю цю гору.

— Ти, мабуть, відьма, — сказав я. — Це ж тут збиралися відьми на шабаш з дияволом?

Геллє засміялася.

— Так кажуть саги, але диявола я ніколи не зустрічала, хоча буваю тут доволі часто.

Ми довго стояли мовчки, задивившись на шхери, острови, фьорд, кораблі. Навколо жодної живої душі, окрім нас. Слід за літаком перетнув блакитне небо сірою смугою. Я обійняв її за плечі. Вона повернулася до мене обличчям.

— Тут немає диявола, Мікаелю. Доведеться вдовольнитися тобою...

Я оволодів нею на вершині Людергорна, а може, то вона оволоділа мною.

Потім ми подалися до мене додому, зготували обід, випили по два келихи червоного вина, потеревенили трохи й лягли в ліжко. Ми знову полюбилися, уже спокійніше, без поспіху.

Вона залишилася на ніч.

Уранці я приготував сніданок. Доки порався, чув, як свистіла в трубах вода.

— Я голодна, як вовк, — сказала Геллє, заходячи в кухню з мокрим після душу волоссям. — Як не нагодуєш негайно, розбудиш у мені звіра.

— Сідай! Тут є все, чого забажає жінка з низьким рівнем цукру в крові. Яєчня. Шинка. Повидло. Грінки. Чай. Сік.

— Супер! — Геллє намазала маслом скибку хліба. — А кетчуп є?

— Кетчуп до яєчні? — недовірливо глянув я на неї.

— О, то ти один з них? Невже це означає, що наші стосунки не матимуть майбутнього?

— Ні-ні, все добре. Просто я не маю кетчупу... — я уважно глянув на Геллє й обережно запитав: — А у нас стосунки?

— Ну, не знаю... Принаймні не знатиму, доки не поїм...

Я заворожено дивився, як вона наминала канапку за канапкою.

— Витріщатися невиховано, Мікаелю!

— Неймовірно, скільки може в себе ввіпхати така тендітна жінка!

— Від любощів у мені прокидається апетит.

Потім ми пили каву в еркері. Вона сіла в фотель, такий ветхий, що давно просився на смітник, а я — в інший, з розхитаними пружинами й зачовганою до блиску оббивкою.

— Дуже гарний дім. Направду, — промовила вона, озираючись по кімнаті.

Я простежив за її поглядом. Денне світло безжально викрило наддерту шпалеру з давньою вогкою плямою, пилюку по кутках та опале листя якоїсь напівдохлої рослинки на підвіконні.

— Колись тут, справді, було гарно, але вже час, мабуть, підчепурити трохи, — сказав я.

— Можливо, але він має душу, шарм і особистість. Як і його господар... Це — найважливіше.

— Дякую, — засміявся я.

— А ось сад запущений!

— Не люблю копирсатися у землі.

— А я дуже люблю! — усміхнулася Геллє.

На мить мені майнула візія, якої раніше ніколи не мав, — уявилося майбутнє з доглянутими грядками. Майбутнє, у якому я був не сам. Геллє підтягнула під себе ноги, відкривши мені клаптик засмаглої голизни.

— Залишишся на вихідні? — запитав я.

Вона не відразу відповіла, глянула поглядом, якого я не зумів витлумачити.

— Хочеш, щоб я залишилася?

— Ніби так... Хочу.

— Ти небагато про мене знаєш, Мікаелю. По суті, нічого не знаєш.

— Ми ніколи не знаємо всього про інших людей і все ж потребуємо їх.

Геллє промовчала.

— Пригадуєш часи, коли ми були разом, колись? — запитала вона за якийсь час. — Я була шалено в тебе закохана й вірила, що це взаємно. А потім, одного вечора, випадково побачила тебе в місті. Ти сидів, обіймаючи іншу жінку...

Я занімів.

— Невже таке було? І тому ти пішла від мене? Чому ж нічого не сказала?

Геллє стенула плечима.

— Не знаю... Здалося, ніби тебе влаштовували поодинокі побачення, іноді секс, коли припече... Я ж хотіла більшого. Потім зустріла Кнута... Ніколи не мала сумнівів, чого хоче він.

— Цього разу все буде інакше. Обіцяю! Я став інакшим...

Розділ 6

Барбара Бломберґ сиділа, стуливши докупи ноги й склавши руки на колінах. За великими окулярами поблискували сірі очі. Саме такою я запам’ятав її після презентації книжки Юсефа Мардала.

— Дякую, що погодилися мене прийняти, — сказала вона. — Ви ж дуже зайнята людина.

— Пусте! То я вдячний за неймовірно приємний і цікавий вечір!

— Рада, що вам сподобалося. Я веду курси творчого письма в тюрмі вже багато років. Ставлю собі за мету допомогти учасникам розкрити свій прихований потенціал, пізнати себе, але ніяк не зробити з них письменників. І все ж... Юсеф Мардал неординарна людина. Для мене було величезною втіхою відкрити в ньому талант, Я щаслива, що він дозволив мені його ушляхетнити.

— Розумію... Він дуже своєрідна особистість, — погодився я. — То чим можу допомогти, Барбаро? Ішлося про заповіт, чи не так?

Вона кивнула.

— Так, нічого особливого, гадаю, але хотіла б мати певність, що все буде зроблено добре.

— Звичайно. Ви маєте дітей?

— Ні, на жаль... Я не можу мати дітей. Може, це й на краще. Мені простіше самій, не знаю, чи була б доброю матір’ю.

Її пальці зраджували хвилювання, то спліталися, то розпліталися. Я звернув увагу, які вони незвично довгі.

— Прямі спадкоємці? — я розгорнув нотатника і почав записувати. — Ви одружена? Маєте співмешканця?

Барбара похитала головою.

— Ні те, ні те.

— О, то ви вільна птаха, — бовкнув я.

— Звучить начеб спокусливо, але зі свого досвіду знаю, що лише сімейні люди вважають самотність свободою.

— Я мав на увазі спадкове право.

Барбара засміялася.

— Знаю, Мікаелю! То був жарт... Вибачте, надалі буду серйознішою.

Я усміхнувся, але почувався трохи по-дурному.

— Були якісь попередні заповіти?

— Ні. Мої батьки давно померли, а кілька років тому померла й сестра.

— Інші брати-сестри?

— Нас було тільки двоє. Наскільки я розумію, сестрин син, тобто мій племінник, успадкує усе, якщо я не складу заповіту.

— Це правда. А ви не хочете, щоб так сталося?

— Дуже не хотіла б... Він має... серйозні проблеми, — вона змахнула рукою, немов захищаючись. — Я багато років намагалася йому допомогти. Оплачувала лікування в усіх можливих клініках. Піклувалася про нього. Бо пообіцяла сестрі перед смертю подбати про її сина. Останнім часом дуже боюся, що такі великі гроші стануть для нього прокляттям, а не благом. Я не маю права допустити, щоб він успадкував мої гроші. Не знаю, що пішло не так. Він був неймовірно милою дитиною... Не маю сили про це говорити.

— То й не мусите, — заспокоїв я Барбару. — Вам вирішувати, отримає він щось після вашої смерті чи ні. Щоб позбавити хлопця спадку, особливих підстав і пояснень не треба. Ви взяли з собою якісь майнові папери?

Барбара глибоко пірнула рукою у надра своєї торбинки, вийняла пластикову теку й простягнула мені. Я швидко погортав документи.

— Чудово... Хоча не конче було брати з собою геть усе.

— Я не знала, що саме вам згодиться, — сказала Барбара. — Думала, ліпше взяти забагато, ніж замало.

За двадцять хвилин ми розібралися з усіма питаннями.

— Я зателефоную, коли матиму чорновий варіант, — сказав я. — Це не займе багато часу.

Барбара підвелася. Висока, трохи цибата й незграбна жінка, заповнила собою мій крихітний кабінетик, і він ніби став ще менший. Усе в ній було занадто великим і незугарним. Лише рот не вписувався у портрет, був чуттєвим і звабним.

Я теж підвівся, подав їй пальто. Вона поправила рукави, обернулася до мене. Сірі очі здавалися дуже великими за скельцями окулярів.

— У вас з Геллє... усе серйозно? — запитала раптом вона.

Я мить повагався, перш ніж відповісти.

— А вона щось казала?

— Ні... Просто запитую... Мені подумалося... ми майже не бачимося останнім часом. Зазвичай зустрічаємося по кілька разів на тиждень, а в ті дні, коли не бачимось, висимо на телефоні. Однак за останні кілька тижнів вона навіть слухавки не завжди бере, — уста їй дивно заламалися. — От я й подумала, що, можливо, це через вас...

Барбара пішла, а я ще якийсь час дивився їй услід. Вона нагадувала мені чаплю. Висока, струнка, сіра, трохи навіть боязка і водночас розкішна.

Розділ 7

Минуло кілька тижнів, і я несподівано для себе завважив, що тротуари встелило килимом слизького жовтого листя. Прийшла осінь, а я, запаморочений Геллє, цього навіть не помітив. Наше життя увійшло в спільну колію: ми зустрічалися ледь не щодня, мандрували навколишніми горами, готували вечері вдвох. У ті дні, коли не бачилися, я здебільшого перебував в стані апатії — тужив за нею.

Ми завжди приходили до мене. До неї — ніколи. Коли я запитував про причину, вона здвигала плечима й казала, що не має жодного бажання лягати зі мною у ліжко, яке довгі роки ділила з Кнутом.

— Ні доброго життя, ані доброго сексу, — пояснила Геллє.

Вона лежала на животі, гола, відвернувши від мене голову; волосся хмаринкою розсипалося на подушці. Вона гарно пахла — сумішшю шампуню і свіжим потом. Я поцілував її у шию.

— А у нас добрий секс? — запитав я.

— Ммм, — промуркотіла Геллє. — Несамовито розкішний!

І я їй вірив.

Вона обернулася, потягнулася, мов кицька, й сіла на ліжку.

— Я тобі розказувала, що продала статтю?

— Про Юсефа? Прекрасно...

Але мене неприємно штрикнуло від того, що вона згадала про нього саме тепер.

— Я вже дуже давно не мала серйозних публікацій. Останніми роками мені здавалося, ніби я пишу суцільну дурню. Мода, тренди, плітки — ото й усе. Але історія Юсефа Мардала — це справжня історія. Це — важлива історія. Лиш би за неї порядно заплатили...

— А можуть заплатити непорядно?

Геллє повела плечем.

— Неспівмірно з затраченим часом. Ти ж сам знаєш, скільки я напрацювалася з тим матеріалом. А навколо надто багато безробітних журналістів, які б’ються за ті ж крихти, що й я. Це — ринок. Та мені таки заплатять, добряче заплатять! Ось побачиш!

— Можна мені прочитати?

Геллє спершу трохи розгубилася.

— Хочеш? Чом би й ні! Почекай, принесу свій ноут...

Доки я читав, Геллє милася в душі. Стаття була довга і ґрунтовна. Я багато чого не знав про Юсефа. Про те, скажімо, що був одружений з подружкою юності, чи про те, що замолоду знався з середовищем сатаністів, які дуже активізувалися у Бергені на початку дев’яностих, доки не дійшло до вбивств та підпалів церков. Сам він називав свою належність до сатаністів юнацьким бунтом. «Я уже не вірю ні в Бога, ні в Сатану, — процитувала його Геллє. — Як на мене, треба вибирати або обох, або нікого».

Мені важко визначити, була це банальність чи оригінальність думки. Більше враження справила інша цитата.

«Тюрма врятувала мене. У моєму житті завжди переважали хаос і стрімкі переміни, а тюрма змусила мене прислухатися. У тиші й самотності камери я почув віщий голос. Інші йдуть у монастир, щоб почути Бога. Я ж пішов до в’язниці... І хоч Бога не почув, зате почув самого себе. Може, це, зрештою, те саме».

Я й сам одного разу сидів у тюрмі. Хай лише кілька тижнів, але ніколи не забуду тих відчуттів. Певний лише одного: ніколи не чув там ані голосу Бога, ані свого внутрішнього, лише заціпенілу тишу.

— Що скажеш?

Геллє вийшла з душу голою, лише пов’язала рушником мокру голову. Шкіра ще була брунатною після літа, тільки маленькі груди й поголене лоно вирізнялися на тлі засмаги. Щоразу, як я бачив її такою, мене вражало її майже хлопчаче струнке й туге тіло.

— Добра стаття, — сказав я. — І неймовірна історія. Її неодмінно надрукують.

— Але...?

— Що ти маєш на увазі?

— Ну, щось таке було в твоєму голосі.

— Тобі здалося, — заперечив я. — Хіба... ні, зі статтею усе гаразд, направду. Гарно написана, гарно скомпонована, цікава... Справа в самому Юсефові.

— А що з ним не так?

— Ти ж ним захоплюєшся? Хіба ні?

— Захоплююся? Не знаю, чи вжила б саме це слово. Він талановитий, харизматичний. Цікава особистість. Чому тобі так здалося?

— Ти його ніби ідеалізуєш, навіть трохи романтизуєш. Немовби його талант є природною силою, яка нівелює усі обмеження.

— Ну, так воно і є. Тому ця історія така незвичайна...

Я бачив, Геллє образилася, і вже каявся, що взагалі рота розтулив. Але щось у її поведінці мене роздратувало. У статті злочин, який скоїв Юсеф, був частиною фабули, міфу, Але я трохи таки знався на правовій системі. Для того, щоб відсидіти два роки і шість місяців за насильство, мають бути дуже серйозні підстави. У минулому Юсефа Мардала мали бути жертви, а про них у статті згадано лише мимохідь.

— Пусте! — сказав я. — Мабуть, лише я недолюблюю Юсефа.

— Недолюблюєш? — перепитала Геллє так здивовано, аж забула про свою образу. — Чому?

— Ну, важко сказати... Просто недолюблюю і крапка.

Насправді, я добре знав, чому. З голови не йшла сцена біля бару, свідком якої я став. Я бачив, що він зробив, бачив його жорстокість. Голос, погляд, поведінка — усе. Юсефові Мардалу подобалося завдавати фізичного болю.

Геллє засміялася, і то був нещирий сміх.

— Може, ти ревнуєш?

— Ревную?

— Так! Він розкішний мужчина.

Це не була сварка, однак щось дуже близьке до неї. Що ж, усі закохані час до часу сваряться, подумав я, лежачи в темряві й прислухаючись до ледь чутного, рівного дихання Геллє.

Розділ 8

У неділю увечері я полетів до Ставанґера. З собою мав повну валізу документів і кілька чистих білих сорочок. Попереду чекали п’ять днів у суді й п’ять самотніх ночей у готельному номері в місті, де я ніколи не почувався затишно. Колись давно, ще молодим парубійком, я був у Ставанґері проїздом. Чекаючи потяга, який мав повезти мене далі на південь, я вирішив пройтися навколо міського озера Браяватнет. Зненацька на мене налетів якийсь молодик і без попередження зацідив кулаком межи очі. Можливо, нехіть до Ставанґера пов’язана з тим випадком.

На летовищі Сула я купив журнал зі статтею Геллє, розгорнув в автобусі, їдучи до міста. Чорно-біле фото Юсефа Мардала займало цілу сторінку, гра світла й тіні гостро підкреслювала риси його обличчя. Збоку — крихітний портрет Геллє. Вона усміхалася широкою, білозубою усмішкою. Мене немов щось кольнуло. Я не розмовляв з нею кілька днів. Геллє була зайнята своїми справами. Довелося присвятити вихідні підготовці до процесу. Мені страшенно її бракувало.

Я вийняв мобільний і послав їй есемеску.

«Купив журнал. Гарне твоє фото! Уже затужив за тобою».

Готельний номер був облаштований з разючим несмаком: брудно-коричнюваті стіни, побічниці ліжка обтягнуті якимось фіолетовим пластиком, і то таким куцим, що ледь налазив. Єдине, що примирювало мене з обставинами, панорама гавані. Але недільного вечора гавань була такою ж пустельною і безлюдною, як і решта міста.

Я повечеряв у готельному ресторані й повернувся в номер. Геллє на моє повідомлення не відповіла. Я зателефонував, але вона не підняла слухавки. Певно, була чимось заклопотана.

Я ліг у ліжко, але заснути не міг.

За три чверті години я таки встав і порушив своє ж правило — узяв з міні-бару пів пляшки червоного вина. Світла не вмикав, сів перед вікном, попиваючи з келиха вино. Вуличні ліхтарі невтомно мерехтіли на темній, неспокійній воді в гавані. Якийсь п’яниця брів, хитаючись, повз причали, від ліхтаря до ліхтаря, — полярник на материковій кризі, а може, астронавт у невагомості Всесвіту.

Як же хотілося бути зараз деінде. Готельний номер у чужому місті буває іноді найсамотнішим місцем на землі. Мені раптом спало на думку, що зазвичай я дуже передбачуваний у своїх спорадичних інтимних стосунках, люблю тримати їх під контролем. З Геллє усе не так. Усе зовсім навіть навпаки. Вона змусила мене почуватися занапащеним.

Занапащеним, але щасливим.

П’яниця на причалі зник з поля зору, прямуючи кудись у далину, можливо, до недосяжної мети. Я допив вино, чекаючи на дзвінок Геллє. Вона не зателефонувала.

Наступний день у суді був довжелезний. Навіть прокурор, здавалося, не сушив собі голови, чим закінчиться слухання. Один з суддів відверто позіхав, другий сидів, заплющивши очі.

Робота адвоката у кримінальних справах не завжди романтична й захоплива. Навпаки, вона така, як усі інші роботи — рутинна і монотонна. Ставарґерська справа нічим не вирізнялася: четверо пропитих, плюгавих наркоманів, які придумали аматорський проект збуту наркотиків, заздалегідь приречений на провал. Останніми роками переважали саме такі нудні процеси, майже не траплялося гучних, сенсаційних справ. Я потребував справи, яка освіжила б мою славу і знову повернула на перші шпальти газет.

Я повечеряв з колегами-адвокатами, а потім відпросився у товариства, мовляв, маю купу роботи, і пішов у номер. Напиватися з ними в барі було понад мої сили. Дні в суді тягнулися нескінченно довго й тоскно, щоб ще обтяжувати їх похміллям.

З третьої спроби Геллє нарешті взяла слухавку.

— До тебе важко додзвонитися, — сказав я.

— Я забула ввімкнути звук на телефоні, не чула дзвінків, — відповіла Геллє.

Ми трохи поговорили, але розмова не клеїлася.

— Щось сталося? — стривожився я. — Якась ти мов нежива.

— Та ні, щось мене наче розбирає. Грип чи застуда...

Ми ще трохи побалакали, однак Геллє відповідала мляво, ніби витала думками деінде. Ще за кілька хвилин вона вибачилася, сказала, що хоче лягти.

— Я тебе кохаю, — сказав я, але, боюся, вона не почула.

У вівторок Геллє не брала слухавки. Спромоглася лише на есемеску, у якій повідомила, що нездорова, але нічого страшного.

У середу вона взагалі не відповідала.

У четвер суддя кілька разів осмикував мене, бо я був розсіяний і ставив свідкам одні й ті ж запитання. Після закінчення слухань я відразу подався до готелю.

Телефон нарешті подав ознаки життя — її повідомлення. Воно було коротке і дуже сухе. «Вибач, Мікаелю. Щось між нами не складається. Мені треба трохи побути самій».

І все.

Я не міг повірити. За одну мить Геллє викреслила все, що було між нами. Відчуття було таке, як тоді біля озера, коли мені врізали кулаком в обличчя. Ніби, підкравшись непомітно, збила з ніг велетенська хвиля. Я їй телефонував, але вона вимкнула мобільний.

Телефон був вимкнений увесь вечір і всю ніч.

Коли суддя остаточно виправдав мого клієнта, той потиснув мені руку й подякував за зусилля. Він навіть не здогадувався, що це був мій найгірший заключний виступ на суді за всю адвокатську кар’єру.

У Бергені бушував вітер. Літаком гойдало на всі боки, коли він заходив на посадку, пасажири кричали зі страху, а я майже нічого навкруги не помічав. Потім я насилу дочекався, коли на стрічку багажного транспортера виїдуть мої речі. Чекання тягнулося ледь не вічність. Нарешті я під дощем, у ранніх сутінках, обвішаний двома торбами та валізою, помчав дрібними перебіжками до стоянки. Шибки авта всуціль запотіли, довелося з’їхати на узбіччя і дати двигуну попрацювати кілька хвилин на холостому ходу, перш ніж прямувати далі. Нетерплячка пекла в грудях, як шлункова печія.

Я поставив авто під її воротами й мало не бігцем кинувся садовою доріжкою, викладеною пласким камінням. Дощ ущух, але кущі в саду були рясно всіяні краплинами води, які мерехтіли у світлі ліхтаря над дверима. У двох вікнах світилося, але ніхто не відчинив на мій дзвінок. Я натиснув ґудзик дзвінка і не відпускав, а коли й це не допомогло, почав щодуху гамселити кулаком у двері, певний, що вона вдома.

Раптом Геллє з’явилася у проймі дверей.

— Господи, Мікаелю, чи ти зовсім з глузду з’їхав?

Я був одержимий бажанням побачити її, переконати, що сталося якесь прикре непорозуміння, але цієї миті я вже не знав, що казати. Десь у наших стосунках з’явилася темна пляма, яку вона бачила, а я — ні.

На її обличчя немов лягла якась скам’янілість, наче вона вдягла маску. Я не зумів відчитати знаків. Не наважувався.

— Ти ж так не думаєш, — нарешті пробелькотів я.

Вона кілька секунд придивлялася до мене, мов до чужака.

— Чому це я так не думаю?

— Я... нам так добре було вдвох... хіба ні?

— Було добре, але все вже минулося.

— Чому?

— Бо я більше не хочу зустрічатися з тобою. Невже обов’язково повинна бути причина?

— Було б принаймні порядніше сказати мені про це відверто, у вічі, а не посилати есемеску.

Я сам відчував, як жалюгідно звучать мої слова.

— Можливо, й так, — сказала Геллє. — Але я кажу тобі це тепер, а ти ніби не чуєш.

Її обличчя було бліде й змарніле; вона мала на собі лише тонкий шовковий халатик, який притримувала рукою біля шиї, рятуючись від нічного холоду. Я бачив, як з-під тонкої тканини випиналися соски грудей, і це чомусь мене несамовито розлютило.

— Чому ти невбрана?!

— Що? Я хвора. Я тобі казала, що погано почуваюся!

— У тебе є хтось? Інший чоловік?

Я начеб помітив якийсь потайний, мимовільний зблиск у її очах, ніби вона щось приховувала.

— Тобі що, дах поїхав, Мікаелю? — обурилась вона.

Але я проігнорував її слова, так само як проігнорував її гнівні протести, коли протиснувся повз неї у коридор і рвонув на другий поверх, перестрибуючи по дві сходинки нараз. У вухах гупало. Я рвучко розчахнув двері спальні.

І став, мов укопаний, на порозі. Бачив м’яке світло нічника, барвисту зелено-рожеву постільну білизну, одна ковдра відгорнена набік, дві подушки одна на одній, видно, підкладені під спину. На нічному столику біля ліжка — пігулки від болю в горлі й горня з чаєм. Поряд з горнятком — дитяча фотографія Геллє. Серйозні карі очі й хмарка білявих кучерів. У спальні нікого, крім нас. І, вочевидь, нікого ніколи й не було.

Геллє стояла біля сходів, коли я зійшов униз.

— Тепер задоволений?

— Вибач, — пробурмотів я.

Не зупиняючись, вийшов повз Геллє надвір, під дощ, який знову почався, сів за кермо й подався додому з відчуттям проваленого іспиту — з відчуттям, що я не той чоловік, яким себе завжди вважав.

Розділ 9

— Що трапилося? — запитала Сюнне.

— Нічого. Просто... понеділок, ранок!

Але Сюнне надто добре мене знала, щоб дати обвести себе навкруг пальця.

— Геллє?

— Так, — кивнув я.

— Що ти вже утнув?

— Я — утнув?! Чому відразу моя вина?

Сюнне здвигнула плечима.

— Бо так переважно є, Мікаелю! Пригадуєш актрису, не пам’ятаю імені... як ти забув, що запросив її в ресторан на її день народження?

— Сіссель, — підказав я. — Тут все інакше. Мені було байдуже до Сіссель. Тобто вона мила дівчина, але мало важила для мене.

— Геллє важливіша?

— Цього разу я не зробив нічого поганого. Якщо не вважати поганим те, що не приховував своєї закоханості.

— І вона нічого не пояснила?

Я похитав головою.

— Зле, Мікаелю... Тут я з тобою погоджуюся.

— Останніми роками, визнаю, у моїх стосунках з жінками панував повний безлад, та не цього разу. Я нічого не розумію...

Я замовк. Бо що казати? Для мене час, прожитий з Геллє, був найчудовішим у житті. Для неї ж, мабуть, ні.

Наступні дні робота валилася мені з рук. Настрій кардинально мінявся від злості й відчуття власної меншовартості до сорому через свою негідну поведінку в п’ятницю увечері. Я раз по раз прокручував у голові слова Геллє, подумки повертався до сцени, коли, грубо відсторонивши її, увірвався до помешкання і влетів до спальні. Я ніби застряг у самому собі. Урешті-решт, усе звелося до визнання тотальної поразки.

Вона покинула мене.

Повертаючись з роботи додому, я робив те, що й завжди. Готував вечерю, дивився телевізор, слухав музику. І так продирався крізь монотонність днів.

Минув тиждень, і Сюнне стало досить. Їй обридло дивитися, як я, зневірений до краю, сиджу перед вікном, витріщаючись надвір.

— Зберися докупи, Мікаелю! — сказала якось вона. — Не завжди всі наші бажання сповнюються. Якщо ми хочемо когось, це зовсім не означає, що той хтось хоче нас.

— Невелика розрада, — буркнув я.

— Тобі не розрада потрібна, — безжально відрізала Сюнне. — Іноді ліпше глянути правді в вічі.

— Я не знаю, що далі робити, — зізнався я.

Сюнне довго дивилася на мене.

— Можеш для початку переглянути справи, які згромадилися на твоєму столі, — порадила вона. — Якщо збанкрутуємо, легше тобі не стане.

— Сподіваюся, усе не аж так погано? — запитав я.

— Саме аж так погано, — серйозно відповіла Сюнне. — Останніми місяцями ти не надто перетруджувався.

Цього можна було очікувати. Нарешті я збагнув, у яку важку фінансову скруту потрапила наша фірма. Я занехаяв свою клієнтуру. Кохання ніколи не сприяє напруженій праці. Принаймні в моєму випадку.

Зробивши над собою неймовірне зусилля, я сів писати список справ.

Останнім у списку опинився заповіт Барбари Бломберґ. Я відчув гостру нехіть займатися справою людини, яка була близькою подругою Геллє, але оформити заповіт треба було ще кілька тижнів тому. Я схопив телефона.

— Добрий день, Барбаро! Це — Мікаель Бренне.

— Добрий день!

— Я телефоную з приводу заповіту. Вибачте, що все так затягнулося, але я був неймовірно зайнятий. Ви могли б зайти в контору по обіді, щоб ми вичитали папери й поставили крапку в цій справі?

— Сьогодні не вийде. Я не в місті.

— А завтра?

Барбара на хвилинку завагалася.

— Теж не зможу... Хіба не раніше дев’ятої години вечора, але то вам, певно, надто пізно.

— Ні-ні, зовсім не пізно. Завтра я довго працюватиму...

Голос цілком звичайний, подумав я, кладучи слухавку. Може, вона ще не знає про наш з Геллє розрив...

О шостій гостині наступного дня я вийшов повечеряти на самоті, а потім повернувся до контори, щоб довести до пуття заповіт Барбари. Нічого складного в ньому не було, то ж я швидко впорався з роботою.

Минуло десять хвилин по дев’ятій, а її не було. Я почав нетерпеливитися. Узяв телефон на рецепції, набрав її номер. На іншому кінці чулися безкінечні гудки. Здалося, минула ціла вічність, коли дзвінок перемкнувся на автовідповідач. Я мовчки поклав слухавку. Ніколи не любив телефонних автовідповідачів.

Надворі пішов сніг з дощем, брудні, мокрі патьоки стікали шибками вікон. Вочевидь, вона десь у дорозі. Я уявив, як Барбара спішить вулицею, закутана по вуха в теплу одежину, а телефона не чує, бо він валяється десь на дні торбинки.

Ще за десять хвилин я зателефонував знову — той же результат.

Вона цілком могла й забути про нашу домовленість.

Я зателефонував востаннє і здався. Хай там що, але Барбара вже не прийде.

І все ж я далі сидів, не йшов додому. Ближче до одинадцятої таки змусив себе встати з крісла, одягнув куртку.

Телефон на столі задзвонив, коли я вже виходив з дверей контори. Мабуть, Барбара, подумав я.

— З ким я розмовляю? — запитав незнайомий чоловічий голос.

— А я з ким розмовляю? Це ж ви мені телефонуєте... Я — адвокат Мікаель Бренне. У чому річ?

— З поліції турбують.

Це пояснювало пізній телефонний дзвінок. Нова справа. Арештували якогось телепня, і йому потрібний захист. Я відчув внутрішній спротив. Була вже майже ніч, хотілося додому, але звичка взяла гору. У моїй професії клієнтові ніколи не відмовляють.

— Окей. Почекайте хвилинку, — я відклав слухавку, обійшов стійку рецепції і сів на місце секретарки, пані Сьоренсен, узяв кулькову ручку, а тоді — слухавку. — Слухаю вас! Як звати клієнта?

На іншому кінці дроту запала тиша.

— З якого приводу ви телефонуєте? — запитав я.

— Річ у тому, пане Бренне, що сьогодні ввечері з цього номера кілька разів телефонували Барбарі Бломберг. Це були ви?

— Так, я. А що сталося?

— З якою метою ви телефонували?

— Що? А чого ви питаєте? — мені закралося в душу недобре передчуття. — Що трапилося?

— Хвилинку, пане Бренне.

Я чув віддалений гамір, ніби хтось затулив слухавку долонею, а тоді в моєму вусі зазвучав інший голос. Знайомий. І це вже не обіцяло нічого доброго. Зовсім нічого доброго.

— Бренне? Це — інспектор Ґюннар Маркюссен. Барбара Бломберг, на жаль, мертва.

— Мертва? Що сталося?

— Ще зарано робити висновки. А навіщо ти їй телефонував?

— Де ти є?

— Бренне! Просто відповідай на запитання, будь ласка! З якої причини...

— Ти в неї удома?

Зітхання на другому кінці дроту.

— Так, ми в її помешканні. Будь такий добрий, скажи...

Я поклав слухавку.

Розділ 10

Перед будинком Барбари Бломберґ стояли два цивільні авта й одне поліцейське. Я припаркувався на узбіччі. Промоклий, змерзлий полісмен непорушно стояв перед входом, широко розставивши ноги. Нікого, окрім нього, більше не видно — ні сусідів, ні випадкових перехожих; ніхто не зупинявся, заінтригований появою поліції. Можливо, через пізню годину або мерзьку погоду.

— Добрий вечір, — привітався я. — Перекажіть, будьте ласкаві, інспекторові Маркюссену, що приїхав адвокат Бренне.

Полісмен глянув на мене байдужим поглядом.

— Нащо?

Я зітхнув.

— Зробіть, що вас просять. Він, напевно, захоче поговорити зі мною.

Полісмен ще вагався, а тоді вирішив, що надійніше буде порадитися з начальством.

— Зачекайте тут. Не заходьте за ворота, — звелів він і рушив до великого, мокрого від дощу будинку. У миготливому синьому світлі проблискових маячків він видавався якоюсь двовимірною декорацією.

Я чекав, згорбившись і запхавши руки глибоко до кишень пальта. Великі вогкі клапті сипалися з неба, на мить їх вихоплювало з темряви світло самотнього вуличного ліхтаря, а потім вони миттю розтавали, ледь сягнувши землі. За кілька хвилин повернувся полісмен з присадкуватим, кремезним чоловіком у парці та плетеній шапці.

— Бренне, — сказав він, не подаючи руки. — Якого біса ти сюди приперся?

— Вона була моєю клієнткою.

— Он як? Боюся, вже тобі не заплатить. Барбара Бломберґ більше не є нічиєю клієнткою.

— Що трапилося?

— Ми не в суді, Бренне... Тут я ставлю запитання, а не ти!

Я мовчав. За кілька секунд інспектор приречено зітхнув.

— Там жахлива картина. Ходімо в моє авто...

Його авто виявилося стареньким, ветхим фордом мондео універсал. Підлога перед переднім пасажирським сидінням була засипана паперовими кавовими кухликами, обгортками з-під шоколаду та іншим сміттям. Ґюннар Маркюссен завів двигуна, зняв шапку, провів долонею по лисині — мабуть, давня звичка з тих часів, коли на голові ще росло волосся — й обернувся до мене. Він мав плаского носа і глибоко посаджені очі, у яких важко було щось відчитати. Я це знав, не раз бачив його свідком у суді.

— Отже, вона була твоєю клієнткою, Бренне? У якій справі? І не плети мені дурниць про конфіденційність! Мертва ж уже...

Я пояснив усе, як треба.

— Заповіт? Ого! І хто ж її спадкоємець?

— Братська церква.

— Що, у біса?

— Релігійна громада.

— Ніколи про таку не чув. Вони успадкують усе?

— Майже. Жінка була самотня і не мала дітей. Двоє далеких родичів отримають невеличкі грошові суми, але більшість майна відійде громаді.

— Про яке майно йдеться? Якісь реальні цінності?

Я стенув плечима.

— Залежить, що ти вважаєш реальними цінностями.

— Я — поліцейський, — сказав Ґюннар Маркюссен. — Усе, що вище десяти тисяч крон, для мене — багатство.

— Вона була, на диво, дуже заможною.

— Чому «на диво»?

— Якщо взяти до уваги її письменницьку діяльність, добре ім’я у літературних колах, але маловідоме широкому загалові...

— То вона була письменницею?

— Ти зовсім нічого про неї не знаєш?

— Я знаю лише одне — вона мертва, як риба, викинена на берег, — буркнув Маркюссен. — А що ти маєш на увазі, кажучи про заможність?

— Будинок на Парадісі, у цьому районі багатих віл, коштує доволі багато. А ще хатинка в горах. Банківські депозити й акції на кілька мільйонів чи, може, й більше. Усе це вона успадкувала від багатих батьків.

Маркюссен голосно присвиснув.

— Нівроку грошей! А тепер запитання на тисячку крон: хто успадкував би маєтки Барбари Бломберг, якби ти не склав для неї заповіту?

— Вона не встигла його підписати, — сказав я. — Тож, напевно, діятимуть загальні правила спадкування. За словами Барбари, вона має рідного племінника. Адам Лід одержить усе.

— Гм... — замислено хмикнув Маркюссен. — Отже, якби вона прийшла сьогодні на зустріч з тобою, Адам Лід втратив би понад десять мільйонів крон?

— Саме так. У кожному разі, якби Барбара підписала й нотаріально засвідчила заповіт. А тепер можеш розповісти, що сталося?

— Прочитаєш у газетах, — кинув через плече Маркюссен, беручись за ручку дверцят.

— Не вимахуйся, Маркюссене. Я тобі розказав усе, що знав.

— І вважаєш, що тепер я зобов’язаний вчинити так само? Це поліцейське розслідування, Бренне! — роздратовано сказав він.

— Чого ти боїшся? Що я розпатякаю журналістам? Обіцяю мовчати! Її убили?

Він знову відкинувся на сидінні.

— Боюся, що інформація просочиться завчасно. Як завжди... Так, її убили. Замордували.

Додому я повернувся далеко за північ. На Парадісі падав мокрий сніг, а в моєму районі — дощ. То був довгий день, я втомився та водночас почувався надто збудженим, щоб заснути.

У помешканні було холоднувато. Я розпалив коминок і налив собі ковток коньяку. Може, треба повідомити Геллє? Вони ж з Барбарою близько товаришували. А з іншого боку — навіщо? Мій дзвінок не змінить того, що сталося, а Геллє рано чи пізно й сама про все довідається. Я сидів у темряві, дивлячись, як витанцьовує вогонь, пожираючи дрова.

Барбара Бломберг мертва, її немає, але вона принаймні полишила по собі слід — книжки, які читатимуть ще довго після того, як вона стане прахом.

А якби я цієї ночі дійшов до кінця свого життєвого шляху, чи міг би сказати те саме про себе? Навряд. Я маю немічного тата, не маю дітей, не маю братів-сестер, навіть нормальних приятелів уже не маю, після того як декілька років тому помер від раку мій найкращий друг. По мені залишаться хіба зо дві статті в «Юридичному журналі».

Не так багато в підсумку всього життя.

Розділ 11

Інспекторові Маркюссенові не варто було хвилюватися, що я стану джерелом витоку інформації. Уже наступного дня всі інтернет-видання рясніли заголовками на перших сторінках. «Жорстоке вбивство відомої письменниці» — таким був заголовок у найбільшому таблоїді країни, хоча, думаю, надзвичайно мало читачів газети коли-небудь чули про Барбару Бломберґ. Умерти — та ще й драматично — найнадійніший спосіб прославитися.

У статті йшлося про «голе й спотворене тіло письменниці, яке знайшли в помешканні жертви. Досвідчені слідчі повідомили кореспондентові „VG“, що їм за багаторічну практику рідко траплялося бачити таке жахливе місце злочину. Там не інакше, як орудував божевільний». Чудовий зразок журналістики, яка, не вагаючись, нехтувала фактами, зате залюбки розбурхувала уяву читачів.

Упродовж кількох днів заголовки ставали дедалі дрібнішими, статті переносилися на останні сторінки інтернет-видань — зацікавлення злочином поволі згасало, хоч сама подія й не зникла назовсім з поля зору медій. Коли поліція затримала чоловіка, підозрюваного у вбивстві, це знову підхльоснуло зацікавлення журналістів, та, коли його вже наступного дня відпустили, між рядками відчитувалося чимале розчарування. Я майже не мав сумнівів, що йшлося про Адама Ліда, хоча видання і не вдавалися до подробиць. А потім усе стихло. Або розслідування застрягло, або ж Ґюннар Маркюссен посилив дисципліну серед своїх підлеглих, і витік інформації припинився.

Того дня я вирішив поїхати на роботу автом. О дванадцятій забрав його зі стоянки й рушив на південь. Поліція нарешті дала дозвіл на поховання Барбари Бломберґ.

На паркувальному майданчику перед церквою в Стуретвейті годі було знайти вільне місце. Довелося покружляти прилеглими кварталами, доки я таки надибав дірку, ближче до кварталу Мінде. Надворі потепліло, знову насунули дощові хмари — звична жовтнева вестланнська погода.

У церкві не було де яблуку впасти. Я втиснувся на останню лаву біля центрального нефу, глянув у програму, яку взяв при вході. З першої сторінки мені усміхалася Барбара, значно молодша, ніж та, яку я знав, — у круглих окулярах, з довгим волоссям. Лише очі ті самі, спокійні, сірі. Якби не очі, мені нелегко було б упізнати жінку, з якою був знайомий.

Священик говорив про її життя, про дитинство і юність, про освіту й сімейний статус. Усе це я чув уперше.

Я навіть жодної її книжки не читав. Вона мені подобалася як людина; зрештою, була всього лиш моєю клієнткою.

Труну винесли під музику Шопена. Люди виходили з церкви на бліде, матове ранішнє світло, у багатьох виднілися на очах сльози. Я полишив церкву майже останнім. Надворі труну поклали на ноші й обережно занесли в катафалк, що стояв осторонь. Задзвонили дзвони. Катафалк поволі рушив.

У переповненій церкві Юсефа Мардала ніде не було видно, але тепер, коли юрба згорьованих чи просто цікавих почала розсмоктуватися, я побачив його — він стояв, прихилившись до кам’яного муру і схрестивши на грудях руки. Я підійшов.

— Бренне, — кивнув він. — Як справи?

— У мене все добре, та, на жаль, не в Барбари...

Ми обоє дивилися услід чорному автомобілеві з хрестом на даху, який ось-ось мав зникнути за поворотом.

— Так, — сказав Юсеф. — Погані справи. Мені тепер буде нелегко. Спробуй знайти когось, хто зміг би її замінити. І саме тепер, коли так розкрутилася промоція з моїми «Залізними легенями». Боюся, її смерть відверне увагу від книжки...

Його слова ошелешили мене. Ніби те, що сталося, було лишень тимчасовою перешкодою у кар’єрі Юсефа Мардала. Юсеф Мардал насамперед. І ніхто інший.

— Бачив Геллє? — запитав я. — Я думав, вона прийде на похорон.

— Ти мав би ліпше знати, Бренне. У вас же ніби якась любов зав’язалася...

Я повів плечем.

Юсеф усміхнувся.

— Кінець коханню? Не пускає більше до себе в труси?

— Бувай, — сказав я і пішов геть.

І лише коли сів за кермо, зізнався сам собі, що прийшов на похорон з єдиної причини: сподівався побачити Геллє.

Вона мала прийти. Мене діткнула тривога, чи не трапилось чогось з нею. Востаннє я бачив її хворою, Геллє не вставала з ліжка. Вони ж, попри все, були подругами, дуже близькими подругами.

Я кілька разів пробував додзвонитися, але в телефоні висіла глуха тиша. Може, змінила номер... Відсутність зв’язку видавалася нестерпною. Мені немилосердно хотілося поїхати до неї, лиш би упевнитись, що вона жива, що з нею все гаразд, але знав — це неможливо. Щоразу, як згадував свою тодішню поведінку, кортіло запропаститися під землю.

Розділ 12

Карл Петтер мовчки підняв кухоль, уявно цоркаючись. Він працював інспектором у Політікаммер, поліцейському управлінні Гордаланна, регіону зі столицею у Бергені. Колись руді кучері обрамлювали його голову, немов ореолом. Через пишну шевелюру, а ще через неймовірну пихатість його прозивали Сонцесяйним. Тепер він підстригся і посивів, тому мало хто й пригадував, звідки взялося дивне прізвисько. Не знаю, чи можна називати нас друзями, бо ми, попри все, стояли по різні сторони судочинної лінії фронту, однак регулярно зустрічалися за кухлем пива. Карл Петтер зробив великий ковток і обтер рот тильним боком долоні.

— Чув, ти, як завжди, вигулькнув там, де на тебе не чекали, Мікаелю.

Спершу я не зрозумів, що він має на увазі, але потім до мене поступово дійшло.

— Маєш на увазі вбивство Барбари Бломберґ? Наш троль-симпатяга, Ґюннар Маркюссен, уже наскаржився?

— Маркюссен класний фацет, до речі... Але, справді, почув від нього. Що ти забув на місці злочину?

— Мав важливі свідчення...

— ...які міг би запросто переказати телефоном!

— Можливо... Складається враження, що розслідування зайшло в глухий кут.

Карл Петтер похитав головою.

— Ніяких коментарів. Ґюннар знесе мені голову, якщо обмовлюся про хід слідства.

Я випростався на стільці.

— О? Тобто є про що обмовитися?

Карл Петер усміхнувся, відригнув пивом.

— Навіть не намагайся випробовувати на мені свої примітивні адвокатські штучки, Мікаелю. Стеж за газетами, як усі пересічні громадяни. Звідки, до речі, ти її знав?

То була дуже прозора спроба змінити тему, але я знав, що більше нічого з нього не витягну, тому розповів, як познайомився з Барбарою Бломберг.

Карл Петтер пожвавішав.

— Я добре пам’ятаю Юсефа Мардала, — сказав він. — Ти читав його книжку?

— Ні. А ти?

Він заперечно похитав головою.

— Я ж поліцейський. Ми читаємо винятково комікси.

— А й справді! Цілком забув... Дуже немудро з мого боку, — хмикнув я.

— Зате прочитала моя дружина, — вів далі Карл Петтер. — Їй сподобалося. Стверджує, що в нього талант, — він знову похитав головою. — Я допитував Мардала в попередній справі, і, якщо хочеш знати мою думку, у нього не все окей з головою. Він справжній мерзотник, який тиняється світом, ширячи навколо себе лише горе й зло. Ніколи б не повірив, що така людина може мати літературний хист.

— Книжку схвально зустріли критики.

Сонцесяйний зневажливо чмихнув.

— Не завжди добра писанина є причиною похвали критиків. Життя Юсефа Мардала — історія попелюшки, чоловіка, який створив сам себе. Медії таке люблять. І не лише медії. Вірою в можливість існування подібного феномену просякнута вся система кримінального правосуддя. Це — підґрунтя системи, так би мовити. Реабілітація, навернення на шлях праведний, нове життя. Майже як хрещення і християнство.

— А ти в таке не віриш? — я відчув, як закрадається роздратування. — Усі, хто сиднем сидить у своїй шкаралущі, як ото ти, мають схожі проблеми.

— Хто — «усі, як ото я»?

— Поліцейські служаки. Прокурори. Навіть іноді судді. Ви понижуєте злочинця до злочину, який він скоїв. Видається, ніби в своїх слідчих діях ви керуєтеся гаслом «раз злочинець — назавжди злочинець». Але світ не такий простий. Я завжди думав, що така позиція є однією з причин, чому ви часто не бачите інших варіантів, окрім тих, які лежать у вас перед самим носом.

Карл Петтер стенув плечем.

— Хотів би я дивитися на світ твоїми очима. Це наповнило б мою роботу більшим сенсом. Але, на жаль, я не маю такої розвиненої здатності до самообману, як ти. Поліцейські є і будуть санітарами суспільства, а не соціальними кураторами.

— Ти цинік, Карле Петтере!

— Я спраглий чоловік. Твоя черга замовляти пиво!

Я приніс ще дві гальби. Сонцесяйний підняв кухоль, ловлячи блищики світла в бурштиновому напої.

— Гарний колір, — сказав він. — До мене дійшли чутки про твою нову даму серця, журналістку, Геллє Мьорк. Гарненька, наскільки я пригадую.

— Хто сказав?

— Хтось в управлінні, мимохідь.

— Застаріла інформація.

Карл Петтер звів угору одну брову.

— Вона мене відшила, — сказав я.

— І це тебе злостить, так? — Карл Петтер перехилився через стіл. — Прикро, коли тебе відшивають, але перш ніж ти опустишся надто глибоко в надра жалю до самого себе, добре подумай, що насправді тебе засмучує.

— Тобто?

— Є два варіанти. Або ти сумний, бо дуже закоханий і будь-якою ціною хотів би зберегти стосунки, або почуваєшся скривдженим, бо не годен змиритися, що тебе покинула жінка, а не навпаки, — Карл Петтер тицьнув у мене товстим вказівним пальцем. — Якщо хочеш знати мою думку, то я схиляюся до другого варіанта. Надто давно тебе знаю, Мікаелю. Ти — це ти.

Він підняв кухоль, осудливо глянув на нього.

— Ну нє, ти бачиш? Знову майже порожній...

— Твоя черга бігти по пиво, Карле Петтере!

Сонцесяйний похитав головою.

— Ні, Мікаелю, система працює зовсім не так. Ти заробляєш принаймні вдвічі більше, ніж я. А отже, маєш удвічі більше платити за пиво. Це наш маленький внесок у розвиток суспільства справедливості. І ти це знаєш...

Я не сперечався, приніс ще два пива. З Сонцесяйним марно дискувати, коли в нього такий період у житті, як нині.

Розділ 13

Сонцесяйний побажав мені «на добраніч» і хиткою ходою почимчикував на зупинку автобуса, який мав доставити його додому, до одного зі спальних районів міста, де він прожив останні двадцять п’ять років. Я ж вирішив пройтися. Нічне повітря після спертої атмосфери пабу було чисте й холодне. Я дихав на повні груди, але в голові не прояснювалося, навпаки, здавалося, що свіжий кисень розігнав тілом пиво. Може, випив понад міру, а може, сьогодні випав один з тих вечорів, коли алкоголь гірше засвоюється. У кожному разі, ноги запліталися, і я йшов зиґзаґами.

Вдома я видудлив кілька склянок води й сів в еркері. З гіркого досвіду знав, що лягати спати, коли хміль ще свіжий, не варто. У кімнаті було прохолодно. Я подумав, чи не розпалити коминок, але не мав ні сили, ні бажання. Натомість приніс з канапи плед і загорнувся в нього. Замислився над словами Сонцесяйного. Чи мав він рацію, кажучи, що я найбільше страждаю від враженого самолюбства? Хтозна. Мені хотілося лише одного: щоб Геллє була поруч.

Я намацав у кишені мобільника, написав повідомлення. Написав, що тужу за нею, просив відгукнутися, аби я знав, що з нею усе гаразд. Розумів, що писати в п’яному стані зовсім немудро, та все ж надіслав есемеску. Не мав, що втрачати. Попри все мав відчуття, ніби послав своє послання не конкретній людині, а кудись у порожнечу.

Мабуть, мене збудив власний храп. А може, я змерз і від того прокинувся. Підборіддя мокре від слини. Я сидів у незручній і неприродній позі, голова звісилася на груди. Я обережно підвів голову, роззирнувся навколо, не розуміючи, де я, аж доки до мене поволі дійшло, що сиджу в своїй темній вітальні, мені пересохло в роті, а в скронях гупає молотом.

Була, певно, глупа ніч. За вікнами темно, аж чорно. Ані натяку на світання. Я став на ноги, тихо крекнув, випроставши спину. Мені наче почувся якийсь звук, скрадливе шряботіння по шибці. Я обернувся.

Посеред вікна, я побачив обличчя, обрамлене моїм віддзеркаленням.

Я здригнувся, хрипко скрикнув і поточився назад, але забув, що досі загортався у плед, мов в індійське сарі, і впав на підлогу. Маленький журнальний столик перед фотелем розлетівся під моєю вагою на друзки.

Я застогнав від гострого болю у спині, виборсався з пледа і став на ноги.

Обличчя у вікні зникло.

Я повимикав усі світла у вітальні, притиснувся лицем до шибки, але нічого не побачив, окрім глибоких тіней та силуетів дерев і кущів, які поволі гойдалися на вітрі.

Можливо, мені примарилося, і то були рештки нічного кошмару, який не встиг розвіятися після неспокійного сну. Мабуть, так і було, подумав я, бо з’ява за вікном більше скидалася на троля або привида, ніж на живу людину. Та все ж я обійшов увесь будинок згори надолину, від горища до льоху, перевірив, чи надійно замкнені вікна й двері; переходячи з однієї кімнати до іншої, постійно озирався через плече.

Зрештою, ліг спати, але мені не спалося. Лежав, як заєць під кущем, прислухаючись, чи не вчуваються сторонні, чужі моєму дому звуки. Поринув у сон аж на світанку, коли за вікном почало сіріти.

Я прокинувся під обід, почувався мерзенно. Після довгого хлюпання в душі, кількох знеболювальних пігулок, скромного сніданку і двох чашок кави мені стало ліпше, але ніяк не добре.

Потім прибрав наслідки нічної катавасії. Журнальний столик ремонту не підлягав, годився хіба на розпал у грубці. Тимчасово замінив його кухонним табуретом.

Надворі дощило. У якийсь з проміжків поміж дощем я взув гумові чоботи, накинув на плечі старий плащ і вийшов у садок. І не побачив там ніяких слідів чужої присутності.

Спробував знайти цікаву спортивну програму в телевізорі; там транслювали велосипедну гонку, а мене велосипедний спорт зовсім не цікавив. Та все ж я не перемкнув канал. Мабуть, я задрімав, бо не чув, як у мобільному пропищала есемеска. Помітив її аж тоді, коли хотів глянути на годинника.

Повідомлення від Геллє.

Перша ознака життя за багато тижнів. У мені спалахнув промінчик надії, ніби птаха ожила в грудях. Тремтячими пальцями відкрив текст, прочитав.

«Досить мене мучити, Мікаелю».

Що, з біса, це мало б означати?!

Руки мені трусилися, я почав набирати літери, поривався заперечити: я не мучу її, просто хвилювався за неї — ото й усе, але зрозумів, що воно не має сенсу. Якась ірреальність. У душі я сподівався, що вона одумається, тимчасове потьмарення минеться, але надія виявилась марною. Геллє не одумалася.

Я відкинувся на подушку, заплющив очі.

Збуджений коментаторський голос щось розчаровано викрикував з телеекрана. Едвальд Буассон-Гаген пробив колесо, почулось мені, а Александер Крістофф упав — чи може, навпаки...

То був поганий день.

Поганий день для всіх.

Розділ 14

Сюнне стояла посеред мого кабінету й з осудом оглядала безлад.

— Тут діється казна що, Мікаелю!

Я простежив за її поглядом, який мандрував від переповнених стелажів до стосів тек з документами повсюди, де лиш було для них місце. Пара стоптаних черевиків валялася у кутку, підвіконня захаращене брудними чашками з-під кави; сотні згризених кулькових ручок і погнутих скріпок доповнювали колоритну картину.

— Ага, — погодився я. — Трохи є.

Замість сварливо наїхати на мене, як це звично буває, Сюнне розвалилася на стільці для клієнтів, витягнула ноги. У потертих джинсах і старих кросівках, а не в одному зі звичних строгих адвокатських костюмів. Одяг і брак макіяжу робили її молодшою.

— Твій кабінет сміховинно маленький, — сказала вона.

Раніше це не був кабінет, а щось середнє між архівом і коморою для віників та швабр. Коли я сюди вселився, то ще не чувся в праві ставити свої умови й капризувати — мене щойно випустили з тюрми попереднього утримання. Але ж ніхто не збирався осідати тут назавжди.

Сюнне трохи помовчала й додала:

— Останнім часом я часто думаю про майбутнє нашої контори. Як на мене, один з можливих варіантів — розширення діяльності. Знайти солідного партнера, об’єднати зусилля, щоб стати більш конкурентоспроможними на ринку. Ми все-таки найпрестижніша адвокатська фірма в місті, щонайменше в сфері кримінального права. А тому можемо бути привабливими для співпраці.

— Послухай, Сюнне, я не вважаю, що є хоч якісь підстави для...

— Мікаелю! — долинув з рецепції голос пані Сьоренсен. — Телефон! Візьмете?

Я махнув рукою Сюнне. Вона відразу зрозуміла, чого я хочу й відчинила двері кабінету, щоб я міг крикнути у відповідь, не встаючи з місця.

— Звідки?!

— З поліцейського слідчого ізолятора!

— Переведіть дзвінок на мене!

Я зняв слухавку.

— Це з СІЗО турбують, — сказав голос у телефоні. — У нас тут сидить один тип, який дуже хоче з вами зустрітися.

— Хто?

— Юсеф Мардал. Поговорите з ним?

Він несподіванки я на якусь частку секунди аж занімів.

— Скажіть йому, що приїду за чверть години.

Мені довелося довгенько почекати, доки привели Юсефа, але в цьому не було нічого незвичного. Чекання — ось що найбільше виснажувало тих, хто сидів у підвалах під поліцейською управою. Вони чекали, доки мине похмільний синдром або доки їм дозволять похмелитися; вони чекали на адвокатів, слідчих або на чисту білизну. А ще не менш нетерпляче чекали на судове рішення — відпустять їх чи залишать під арештом. Для наглядачів дні теж минали в чеканні, доки вони бігали від камери до камери, перевіряли, чи за дверима все гаразд і чи ніхто не вкоротив собі віку, розраджували тих, хто плакав, або вгамовували дебоширів; рахували години до закінчення зміни.

Я бував у тих темницях сотні разів, здебільшого як адвокат, але одного разу, два роки тому, довелося побути в’язнем. Після того випадку я завжди, коли спускався в поліцейські сутерини, відчував у грудях відлуння тодішнього страху й розпачу. Якщо підверталася нагода, я радо уникав підземелля, але в моїй роботі така можливість не завжди випадала. Сьогодні цікавість здолала нехіть.

Двері відчинилися несподівано, і досередини ввійшов Юсеф Мардал. Я підвівся, подав руку. Його потиск був не такий міцний, як минулого разу.

— Що трапилося? — запитав я, коли він сів за маленький стіл.

— Це ти мусиш з’ясувати, — відповів він. — Мене арештували вчора ввечері.

Я вже здогадався, що він пробув у камері всю ніч. Від його тіла несло потом, очі почервоніли, обличчя бліде. Навряд чи йому пощастило виспатися.

— А сам як думаєш? — знову запитав я.

— Поліція терпіти мене не може. Завжди так було. Я не плазую перед ними, і вони від цього просто казяться.

— Думаю, є конкретніші підстави для твого арешту, ніж нелюбов поліцейських.

Юсеф похитав головою.

— Напевно, знайшли якесь лайно й можуть на мене його повісити. Для них нічого не мало б значення, навіть якби я здобув Нобелівську премію з літератури, бо маю «послужний список», і цього достатньо. Я потенційна здобич...

Я підвівся, натиснув ґудзик дзвінка біля дверей, щоб викликати вартового.

— Я з’ясую, хто слідчий і поговорю з ним. Май на увазі, невдовзі обов’язково відбудеться допит. Тоді все й знатимемо.

— Ти будеш на допиті? — у його голосі вчувалася ледь вловна нотка, тріщина в досі бездоганному фасаді.

— Неодмінно, — сказав я. — Буду.

Більше розмовляти не було про що, ми мовчки чекали, доки хтось прийде й відчинить двері. Чекали довго, але в цьому підземеллі всі на щось чекають.

Розділ 15

— Наскільки добре ви знали Барбару Бломберґ? — запитав інспектор Ґюннар Маркюссен і відразу випустив шило з мішка.

Я майже не сумнівався, що йтиметься про Барбару, ще від дзвінка з СІЗО, і цілком впевнився у своїх здогадах, коли почув, що допит вестиме Маркюссен. Внутрішній ритм усередині мене змінився. Знати — це щось зовсім інше, ніж здогадуватися.

Гадаю, Юсеф Мардал відчував щось подібне, бо хоч мав незворушний вираз обличчя, ураз підтягнувся.

— Барбара? До чого тут Барбара?

— Просто відповідайте на запитання.

— Я був з нею знайомий.

— Де ви познайомилися?

— У тюрмі. Вона вела курс творчого письма для ув’язнених.

— І ви на нього записалися.

То була констатація, а не запитання, тож Юсеф Мардал промовчав.

— Тоді вперше зустрілися? — запитав Маркюссен, витримавши кількасекундну паузу.

— Мабуть, так...

— Ви не знаєте точно?

— Та ні, я цілком певний, тоді ми бачилися вперше.

Так тривало якийсь час — вишпортування найдрібніших деталей навколо стосунків Юсефа Мардала й Барбари Бломберґ.

— Але ви підтримували з нею контакт і після звільнення, так?

— Так.

— Навіщо? Курс уже ж закінчився...

Юсеф важко зітхнув, ніби розмовляв з малою дитиною або несусвітнім тугодумом.

— Бо я маю, що сказати. Бо я маю талант до письма. Барбара це збагнула; вона, хай йому дідько, перша побачила, хто я насправді. Яким важливим є мій голос. Я завжди це знав, але вона перша з решти людей упізнала в мені талант. Хоча... я не сподіваюся на ваше розуміння.

Маркюссен роздивлявся Юсефа, мов цілковитого ідіота або особливо цікавий трафунок.

— Чому ж це?

— Такі, як ви, ніколи не розуміють, що важливе в житті. Вас цікавлять лише закони і правила, вам важливо, щоб усі крокували строєм, дотримувалися твердої життєвої лінії, були старанними, слухняними й корисними громадянами.

Маркюссен усміхнувся.

— То ви вважаєте себе бунтарем, ідеалістом, якого переслідує суспільство? Може, час уже подорослішати, Юсефе?

Я нахилився уперед. Треба нагадати йому про свою присутність.

— Маєш ще якісь запитання, Маркюссене?

Він здивовано глянув на мене.

— Звичайно, Бренне. Я маю багато запитань. Ми щойно почали...

— Тоді пропоную повернутися до них, а не заводити тут суперечку з моїм клієнтом!

Щелепи Маркюссена заходили ходором, жуючи жуйку, обличчя потемніло. Він уже розтулив рота відповісти щось ущипливе, але, збагнувши даремність навіть спроби, промовчав.

— Гаразд, — промовив він з удаваною сердечністю. — Повернімося до Барбари Бломберг. Як часто ви з нею зустрічалися після вашого звільнення, пане Мардал?

— По-різному бувало. Іноді часто, іноді між зустрічами минало багато часу.

— Що мається на увазі — «часто»?

Юсеф Мардал мав доведений ледь не до відчаю вигляд.

— Навіть не знаю... Раз на тиждень, можливо? Ну, щось таке...

— Останнім часом — теж? Як часто ви бачилися останнім часом?

Я знову втрутився.

— Куди ти хилиш?

— Думаю, це очевидно... Ми хочемо детально розібратися у стосунках твого клієнта з Барбарою Бломберґ.

— А мета? Його підозрюють в убивстві?

Маркюссен на мить завагався.

— Ми ще до цього повернемося.

— Е ні, — я рішуче похитав головою. — Відкривай карти, щоб ми знали, на чому стоїмо. Мій клієнт не зобов’язаний надавати пояснення. Або розповідаєш, чому ми тут, або негайно закінчуєш допит.

Ґюннар Маркюссен нерішуче мовчав, але вибору не мав, і він це добре знав.

— Гаразд, — нарешті промовив він. — Твого клієнта підозрюють в убивстві Барбари Бломберґ.

— Абсурд! — вигукнув Юсеф Мардал. — Барбара так багато для мене означала. Навіщо мені її вбивати?

Маркюссен проігнорував його вигук, дивився лише на мене.

— Продовжимо?

Я кивнув.

— Продовжимо...

Ми могли б на тому поставити крапку. Деякі адвокати твердо наполягають, що клієнт не зобов’язаний давати свідчення поліції, але я до таких не належу. Моя робота — пильнувати, щоб поліція поважала права клієнта, а не будь-якою ціною добиватися звільнення винуватця злочину. До того ж, інформаційні потоки під час допиту курсують в обидва боки. Рано чи пізно я з’ясую, у чому полягають підозри поліції, і які вона має докази.

Маркюссен повів допит далі, так само монотонно й повільно. Юсеф відповідав дуже коротко, говорив саме стільки, щоб його не звинуватили ще й у саботажі, проте не давав ніяких розлогих пояснень. Так минуло дві години, а ми ще не добралися до вечора вбивства.

— Треба зробити перерву, — сказав я.

Маркюссен заперечно похитав головою.

— Не бачу потреби, Бренне. Ще п’ять хвилин і на сьогодні буде досить, — він знову повернувся до Юсефа. — Мені цікаво, пане Мардал, чи ваші стосунки з Барбарою виходили за межі професійних?

— Що ви маєте на увазі?

Маркюссен усміхнувся.

— Ви знаєте, що я маю на увазі. Чи були ви в неї закохані? Або ж вона у вас? Чи були ви коханцями?

— Ні.

— У вас бував з нею секс?

— Ні.

— Впевнені?

— Навряд чи я таке забув би, як вважаєте? — роздратовано відповів Юсеф.

— Ваша правда, навряд, — сказав Ґюннар Маркюссен і потягнувся.

— Ми закінчили? — запитав я.

— Так, — відповів Маркюссен. — На сьогодні...

Я начеб помітив у його очах задоволений блиск, але, може, здалося. Він був профі.

— Що тепер? — поцікавився Юсеф Мардал.

Він раптом немов осунувся і змарнів.

— Тепер я поговорю з прокурором, — сказав Маркюссен. — Або вас завтра відпустять, або суддя вирішить залишити вас під вартою. Вам повідомлять за кілька годин.

Розділ 16

Дружину Мардала звали Юдіт. Вона розмовляла так тихо, що я ледве чув її у телефонній слухавці.

— Тут трохи поганий зв’язок. Можете говорити голосніше? — попросив я.

На лінії щось затріскотіло, і нарешті пробився її голос. Може, вона тримала слухавку далеко від рота.

— Я питала, чи Юсеф повернеться сьогодні додому.

— Ні, щойно повідомили про його арешт, — сказав я.

— І що тоді? Що буде завтра?

— Суд.

— Що вони кажуть? Що він накоїв?

Я не вмів знайти милосердного формулювання.

— Його підозрюють в убивстві Барбари Бломберг.

Жінка довго мовчала.

— Ви мене чуєте, Юдіт?

— Так, — я чув її протяжне й тремтяче дихання. — Так, я слухаю... Господи!

— Усе буде добре, — сказав я і сам відчув, як безсенсовно звучали мої слова. — Ви могли б зібрати йому чистий одяг і туалетні речі.

— У тюрму?

— Ні, в камеру попереднього утримання в поліції.

— Зараз? Увечері? Я не знаю...

— Йому це потрібно, Юдіт, — наполіг я.

— Поліція забрала наші авта.

— Ходять автобуси.

— Тоді я не встигну повернутися додому до темряви.

— Ви ж не...

— Я ніколи не виходжу з дому в темну пору, — урвала вона мене.

Я подумки вилаявся.

— Скажіть вашу адресу! Я приїду й заберу все, що треба...

По радіо передали штормове попередження. На мості Нургордаланнбрюа вітер несамовито теліпав автом. Я міцно вчепився в кермо. Мені діткнуло неприємне відчуття, які ж ми вразливі супроти шаленства сил природи. Світла Кнарвіка ледь виднілися в далечі, за завісою дощу, що сунув на місто.

Увійшовши в крутий поворот, я ледь не збив оленя, який перебігав дорогу. Їхня популяція збільшилася не лише на узбережжі й материку, але навіть на островах. Олені завдавали великої шкоди власникам садів. Хоч і нечасто траплялося їх бачити, мені подобалися ці тварини, та не тоді, коли налітаєш на них на великій швидкості в темряві.

Нарешті я знайшов потрібну адресу й очманів. З якогось дива я сподівався побачити маленьку стару хатину або скромний котедж, але ніяк не величезну дерев’яну віллу, збудовану в швейцарському стилі, в оточенні могутніх дубів.

Я поставив авто на під’їзній алейці й бігцем кинувся до дверей. Доки Юдіт Мардал відчинила і впустила мене в коридор, голова вже встигла змокнути.

— Привіт! — простягнув я руку й додав: — Мікаель.

— Я здогадалася, — сказала вона, ігноруючи мою усмішку. — Мене звуть Юдіт.

Її долоня була тепла і суха на дотик. Вона ходила боса, мала довге чорне волосся, гривка спадала на очі. Побачивши її, я на мить згадав себе молодим. У її постаті було щось вільне, нескуте, ніби вона тримала в собі якусь мелодію і рухалася під її звуки. Спершу я подумав, що Юдіт значно молодша за Юсефа, але потім помітив тоненькі складки навколо рота й мереживо зморшок навколо очей — перше враження виявилось оманливим.

— Я спакувала Юсефові кілька речей, — сказала вона, простягаючи целофановий пакет.

До хати не запросила.

Я швидко переглянув пакунок, завважив, що вона поклала щітку до волосся.

— Усе це, звісно, годиться, але добре було б покласти чисту сорочку для завтрашнього суду.

— Так, я забула...

Я дивився їй услід, доки вона піднімалася сходами на другий поверх. Чекаючи, розглядався навкруги. Черевики й чоботи розкидані на підлозі, купа курток навалена на стільці, пилюка в кутках і невідкриті конверти з рахунками й рекламою на столику в коридорі. У хаті тхнуло собакою. І він не забарився. У коридор вийшов, чалапаючи лапами, великий, з густим чорним хутром пес.

— Привіт! — сказав я йому, простягаючи руку.

Пес ретельно її обнюхав, а потім лизнув.

Я почув кроки Юдіт, раз крок збився з ритму, ніби вона на секунду втратила рівновагу. Жінка зійшла донизу з чорною сорочкою в руках, охайно згорнула її і поклала в пакет.

— Іди на місце, Моллі, — звеліла вона собаці, і Моллі слухняно повернулася до кімнати.

— Чудово! Мені треба квапитися, щоб встигнути до міста, перш ніж розгуляється шторм.

Відколи я прийшов, вона жодного разу не перестрілася зі мною поглядом. Здавалося, ніби не наважувалася або не хотіла дивитися у вічі. Трапляються такі люди. Вони інстинктивно намагаються стати невидимками.

Зрештою, Юдіт таки звела на мене посоловілі очі, і я зрозумів, що вона пила. На верхній губі я помітив білу смужку, шрам, на який раніше не звернув уваги — ніби хтось давно роздряпав усю губу. Юдіт була вродливою жінкою, і цей невеличкий ґандж, на диво, додавав їй іще краси.

— Що буде з Юсефом? — запитала вона.

— Я вже казав: завтра суд. Поліція хоче взяти його під арешт.

— Надовго?

Я стенув плечем.

— Важко сказати. Гадаю, до кінця слідства. Для початку проситимуть чотири тижні.

Юдіт похнюпилася.

— Ті ідіоти самі не знають, що роблять. Ви не могли б його витягти звідти під підписку про невиїзд чи як воно там називається?

— Боюся, у цьому випадку це нереально. Але я поверну його вам за найменшої можливості. Ви могли б попросити когось пожити з вами, тим часом?

Юдіт здивовано глянула на мене.

— Пожити? Тут? Нащо? Не думаю, що Юсефові сподобалось би...

— Я просто подумав, якщо ви боїтеся темряви...

— А, це... Усе нормально, доки я не виходжу за поріг. Страшно стає надворі... Юсеф каже, що я собі науявляла бозна що...

Вітер надворі подужчав. Він налітав скаженими шквалами, щоразу наганяючи хвилі дощу. Я сів за кермо, увімкнув двірники на повну швидкість, бо злива всуціль заливала передню шибу; обережно розвернувся на подвір’ї. У світлі фар щось майнуло.

Я з розгону натиснув на гальма, відчинив бокове вікно, виставив надвір голову. Дощ ударив в обличчя і майже засліпив мене, та все ж я помітив примарну тінь, яка зникла в темряві. Мабуть, ще один олень, вирішив я.

Я підняв шибку, витер лице рукавом куртки й подався додому.

Розділ 17

Були часи, не так уже й багато років тому, коли юрби журналістів, дзумкотіння камер, зливи спалахів — усе, що пов’язане з резонансною кримінальною справою, неймовірно мене заряджали. Тепер я набув більшого досвіду й, мабуть, відчував пересит, та однаково щось зі мною робилося тієї миті, коли я переступав поріг почекальні крихітної підвальної кімнати, де відбувалися судові засідання, на яких ухвалювали рішення, тримати арештованого під вартою чи ні. Зростав пульс, пощипувало в потилиці, лоскотало в животі, ніби я ось-ось мав стрибнути з парашутом з кілометрової висоти.

Ось чого мені бракувало, подумав я у мить прозріння, протискуючись крізь юрбу газетярів, які навперебій викрикували запитання. Мабуть, тільки цього я й потребував.

У дверях наступної кімнати, куди пресу не допускали, я обернувся й застережно підняв руку.

— Друзі! — крикнув я. — Поки ніяких коментарів я не маю. Ще навіть всіх документів не бачив.

Та це не завадило журналістам далі викрикувати нові й нові запитання, доки я не зачинив за собою двері. Я скинув пальто, сів за мацюпусінький столик, вийняв теку з документами, яку мені доставили в контору пів години тому, і почав читати. Нереальне завдання. Забагато паперів, замало часу...

Бічні двері відчинилися, і літня сива жінка зазирнула в кімнату.

— Суддя хоче знати, чи все готово, — сказала вона.

— Ні, — відповів я. — Я ще не маю клопотання. До того ж, ще не з’явилися прокурор і мій клієнт.

— Прокурор уже прийшов. Зачекайте трішки, я його приведу.

За кілька секунд з тих же дверей вийшов прокурор Сандаль. Ми не дуже добре ладнали між собою.

— Бренне, — скривився він. — Я вислав тобі клопотання е-мейлом. Якби ти завдав собі труду переглянути пошту, то відразу б його побачив.

— А ти мав би попередити, якщо справа недоукомплектована.

— Така традиція...

— Маєш для мене примірник, чи вважаєш, що я можу обійтися без клопотання?

Сандаль мовчки подав мені два аркуші й вийшов.

Я швидко перебіг очима обвинувальний акт. Жодних несподіванок. Юсеф Мардал був звинувачений за статтею 233 кримінального кодексу в тому, що «увечері 16 жовтня 2014 року він умисне заподіяв смерть Барбарі Лід Бломберг, попередньо брутально згвалтувавши її, а потім обв’язав шию мотузкою і задушив».

А ось клопотання про утримання під вартою змусило мене підстрибнути на стільці. Поверхово гортаючи документи, я пропустив найважливіше.

Єдиний, незаперечний доказ, який викликав задоволену гримасу на мармизі старшого інспектора Маркюссена після вчорашнього допиту.

Юсеф Мардал хоч і ввійшов до кімнати в кайданках, однаково випромінював зверхність і самовпевненість, та вже невдовзі роззирався навколо, мов загнаний звір, який шукає виходу з пастки.

Але виходу не було, принаймні я його не бачив.

— Сперма? Звідки взялась би моя сперма в її домі? Неможливо!

Я мовчав, і вже за кілька секунд Юсеф потупив очі в підлогу. Ані сліду пихи не зосталося.

— Не розумію... Я ж користувався презервативом, — тихо пробурмотів він.

— То ви мали інтимні стосунки?

— Так, — він розгублено підвів очі.

— Але я її не вбивав. Бренне, ти маєш мені повірити!

— Не про мене йдеться! Не має значення, вірю я тобі чи ні. Повірити мають суддя і поліція, а я гарантую тобі, що вони й на крихту зараз не мають до тебе довіри.

— Ваша честь, — подав я голос і підвівся.

Суддя, гостроносий чоловік з ріденьким волоссям, який зовсім недавно став суддею, а до того нидів у якійсь адміністрації, роздратовано глянув на мене.

— Вам нададуть слово пізніше, адвокате Бренне. Зараз я ставитиму запитання, а підозрюваний відповідатиме. Сідайте, будь ласка.

— Гаразд, ваша честь, — сказав я. — Я знаю правила процедури суду нижчої інстанції у кримінальних справах. Хотів лише завважити, що мій клієнт не бажає давати свідчення.

— Гадаю, він сам може про це заявити, — відповів суддя.

— Звичайно, може. Я втрутився, бо також хотів заявити, що ми визнаємо клопотання поліції.

— Он як? — суддя видавався трохи розгубленим через порушення звичного перебігу слухань.

— З огляду на серйозність справи й на доконечну необхідність ретельно розслідувати справу до кінця. Юсеф Мардал погоджується на утримання під вартою упродовж чотирьох тижнів. Задля порядку і через присутність тут великої кількості журналістів, представників професії, які, за моїм досвідом, здатні багато чого перекрутити й переінакшити, дозвольте наголосити, що ця згода аж ніяк не є визнанням вини.

Глухий шемріт прокотився в юрбі журналістів. Суддя, здавалось, боровся з бажанням грюкнути молотком по столу.

— Гм... — буркнув він. — Пане прокуроре?

Сандаль підвівся.

— Нічого не маю додати, окрім того, що прошу задовольнити клопотання, — сказав він і знову сів з незадоволеним виразом обличчя.

Я знав, що він почувався одуреним. Кував плани розправитися зі мною у відкритому суді. Для мене ж це було єдиною маленькою радістю дня, але невеликою втіхою.

— Тебе, очевидно, сьогодні або завтра етапують до окружної тюрми, — сказав я до Юсефа Мардала після ухвали рішення. — Завтра провідаю, де б ти не був.

— Може, нам варто поговорити? Я трохи поміркував і хотів би...

— Ні! Мені треба ретельно вивчити документи, — урвав я його. — Поговоримо пізніше.

Перш ніж Юсеф встиг іще щось сказати, двоє поліцейських повели його до «воронка», а я залишився, щоб сотні разів на сотню різних ладів сказати: «Без коментарів!»

Розділ 18

Я бачив безліч фотографій з незчисленних місць злочину. Фотографії останків жертв, полишених слідів — покинутої оболонки змії, яка змінила шкіру. На них уже немає того, що робило людину людиною, тому стає начеб простіше ставитися до таких світлин.

Але цього разу все було інакше, бо я знав Барбару Бломберґ за життя. Зазвичай жертви — це анонімні долі у світі, переповненому іншими анонімними долями, а Барбара приходила до мене в контору, сиділа на вутлому стільці для відвідувачів, розмовляла зі мною, дивилася на мене своїми спокійними сірими очима, ввічливо сміялася з моїх не надто дотепних жартів. Щоправда, на фото була не зовсім вона, її важко було впізнати.

Барбара лежала на підлозі у вітальні зовсім гола. Розкидані руки. Одна нога зігнута в коліні, ступня другої, випростаної, ноги вивернута назовні. Хтось вдарив її по голові з лівого боку, сильно вдарив, аж шкіра репнула й проступила свіжа кров.

На фото видно молоток, який лежав на підлозі за кілька метрів від тіла. Маленький, звичайний молоток, який можна купити в будь-якій крамниці мережі Клас Ольсон за сотню крон.

Але Барбара загинула не від цього, від удару молотка вона лише втратила свідомість. Принаймні так написано у висновку патологоанатома. Доки вона, безпомічна, лежала на підлозі, убивця двічі обмотав її шию мотузкою і зав’язав двома звичайними вузлами. І задушив.

Я уважно роздивлявся синюшне обличчя, майже чорний язик, висунутий з-поміж потемнілих губ, одне око напівзаплющене, друге зовсім розплющене — обидва підтекли кров’ю від напруги смертельної боротьби. Хочу вірити, що патологоанатом мав рацію, і вона була без свідомості, коли її убивали.

Я так поринув у свої думки, що помітив Сюнне, аж коли вона зайшла в кабінет.

— Привіт! Чула, що твій клієнт загримів за ґрати на чотири тижні.

— Загримів.

— Він убив?

— І це питає юрист? Невинний, доки не доведено протилежне.

— А сам що думаєш?

— Навіть не знаю, що сказати. Я тільки почав вникати в деталі. Навіщо йому її убивати? Вона була йому корисною, важливою для його кар’єри, а Юсеф Мардал, мені здається, амбітний чоловік. Щось не в’яжеться.

Сюнне схилилася на стіл, простягнула довгий палець з червоним полакованим нігтем і обернула теку з фотографіями на дев’яносто градусів. Скривила бридливу гримасу.

— От дідько!

— Так, не надто гарні картинки.

Сюнне не могла відвести погляду від фото.

— Цікаво, що змушує нас роздивлятися подібні фотографії, незважаючи на жахіття?

Я згорнув теку.

— Така наша природа, мабуть. Відраза й завороженість водночас.

— Мабуть, — задумливо промовила Сюнне. — Розумію ставлення пані Сьоренсен до преси, яка полює за такими фото.

— Feeding frenzy, — сказав я. — Шал пожирання. Вони атакують мене телефонними дзвінками, але я не маю, що дати. Доведеться їм голодними йти спати.

— У будь-якому разі, завтра твій портрет з’явиться у газетах.

— Я точно знаю, хто з’явиться на першій сторінці — Юсеф. Вони не могли не піддатися спокусі виставити його в повному блек-метал-екіпіруванні.

Сюнне засміялася.

— Твоя правда! Але як ти думаєш, чи заведе поліція на нього справу? Чи звинуватять його?

— Надто далеко забігаєш... Поки що на це схоже.

— Тому ти такий задоволений?

— Задоволений? Я б так не сказав. Це цікава справа, ба більше, ця справа може врятувати наш фінансовий стан.

Сюнне усміхнулася і кивнула головою.

— Маю надію, ти не помиляєшся, Мікаелю.

Я далі сидів над документами. Не знав лише одного: як про вбивство стало так швидко відомо. Барбара жила самотньо. Її тіло могло пролежати багато днів, навіть тижнів, доки хтось забив би на сполох. Таке вже траплялося раніше.

Я гортав папери, не побачив жодного звіту про злам помешкання, та, зрештою, знайшов відповідь у стенограмі одного з допитів свідків.

Вхідні двері були відчинені. Сусід поблизу почув, як вони гупають на сильному вітрі. Він не полінувався піти й перевірити, у чому річ, і вже з коридора помітив мертве тіло на підлозі.

Мабуть, убивця погано зачинив за собою двері, подумав я. Видно, вилетів, охоплений панікою, коли до нього дійшло, що він накоїв. І все ж я не бачив, як цей факт міг допомогти мені. Поки що не бачив. Юсеф Мардал не видавався мені типом, який швидко втрачає голову.

Я знову розклав теку з фотографіями, ще раз ретельно все передивився.

Чи був Юсеф здатний на таку жорстокість? Носив у собі аж таку лють?

Я розумів, що знав про нього надто мало, аби відповісти на своє запитання. Поступово знання прийде, я мушу довідатися про нього якнайбільше: ким він був, які мрії виношував, що могло довести його до шалу. Я зробив ще одну позначку в нотатнику.

«Прочитати „Залізні легені“!» записав я собі нагадування великими літерами.

Записав і згадав інше. «Я ж користувався презервативом», — прошепотів він до мене. Я ще раз проштудіював теку з фотографіями, помітив ледь видний синець на одній груді, другий синець — угорі стегна. Розгорнув звіт судово-медичної експертизи. Лікар-патолог також завважив гематоми. А ще невеликі розриви, у вагіні та в анусі.

«Рани спричинені ймовірним зґвалтуванням», — написав він у рапорті.

Ніяких згадок про сперму в вагіні, анусі, гортані чи інших частинах тіла. Де ж вони знайшли ту сперму, і приголомшили мене цим відкриттям ще на судовому слуханні? Тоді я не зосередився на інформації, не мав часу так далеко загадувати дорогою на засідання суду. Мені лише запам’яталося, що сліди сім’яної рідини знайшли на місці злочину, і, якщо вірити тесту ДНК, вони, безсумнівно, належали Юсефові Мардалу. Я гарячково гортав виписки, звіти й аналізи, доки нарешті знайшов.

Виявляється, сліди виявили на канапі. Маленьку пляму на оббивці. Ото й усе, але цього було достатньо, щоб посадити Юсефа Мардала щонайменше на чотири тижні в тюрму. Можливо, й на довше, якщо не трапиться чогось драматичного. Чи мала поліція достатньо доказів проти нього, щоб висунути обвинувачення і засудити, ще велике питання, але жодного сумніву — вони мали вагомі причини для підозр й утримання під вартою.

Якщо я не знайду інших суттєвих доказів.

Я схопив телефона і зателефонував в Управління поліції. Не здивувався, що Ґюннар Маркюссен досі сидів у своєму кабінеті. У слідчих часто бували ненормовані робочі дні, надто коли йшлося про вбивство.

— Слухаю, Бренне, — сказав він сухо. — Твій клієнт хоче зізнатися чи ти телефонуєш просто побазікати?

— Адам Лід, — коротко кинув я.

— Хто?

— Небіж Барбари. Який утратив би спадок, якби не її смерть.

— Ага, справді. Вибач, довго засидівся і втомився. То що з ним?

— На противагу моєму клієнтові, Адам Лід мав мотив.

— Мав, але, на біду тобі й твоєму клієнтові, він не вбивав своєї тітки.

— Певний?

Маркюссен позіхнув у слухавку.

— Певний? Так. Він один з найімовірніших кандидатів, тому ми ретельно перевірили все, з ним пов’язане. Чоловік має алібі.

— Неспростовне алібі?

— На те скидається. Пообіддя і вечір він провів у компанії трьох або чотирьох інших осіб, не пригадую докладніше, скільки їх було. Головне інше — усі присягаються, що були разом з Адамом Лідом у час скоєння вбивства. Чого ще треба? Вибач, що розчарував тебе!

Щось не видавався він засмученим.

— Нічого подібного в документації я не знайшов.

— Ну, не нафантазував же я. Або ти не догледів, або запис допитів ще не долучили до справи. У кожному разі, про Адама Ліда можеш забути.

Я подякував і поклав слухавку. Треба закруглятися на сьогодні. Зайве стресувати заздалегідь. Минуть місяці, доки справа закінчиться. Ще буде доволі часу перебрати всі деталі, і не раз. Ще буде доволі часу, щоб знайти слабку ланку в ланцюжку поліцейських доказів, щоб продумати різні гіпотези; ще раз і ще раз перевірити алібі Адама Ліда й, можливо, перевести слідство на пошук інших підозрюваних. Я покинув теки на столі, одягнув пальто й подався додому.

Піднімаючись довгим Кальфарським схилом упіймав себе на тому, що насвистую собі під ніс. Уперше за тривалий час почувався бадьорим, жвавим і життєрадісним. Усім своїм єством відчував, що нарешті допався до справи, на яку так довго чекав.

Резонансна справа.

Для когось, напевно, це було б дивно й гротескно, але для адвоката нема нічого ліпшого на світі за вбивство. Бо це надзвичайний виклик. Задля таких справ я живу. І — що також важливо — саме з таких справ я живу.

Розділ 19

Коли Юсефа Мардала виводили з зали судових засідань, він мав доволі розгублений вигляд, зате за два дні, коли ми зустрілися з ним у кімнаті для відвідин в окружній тюрмі Бергена, він уже знову повернув собі пихату міну й недбалу ходу.

Я підвівся, простягнув руку, але Юсеф удав, ніби не побачив мого жесту.

— Ти не прийшов учора, — терпко сказав він.

— Я телефонував і попередив, що не зможу.

— Я хочу іншого адвоката.

Минуло кілька секунд, перш ніж до мене дійшов сенс сказаного.

— Що за вигадки?! Хочеш міняти адвоката лише тому, що я прийшов на день пізніше? Це абсурд! Я віддав перевагу вивченню документів. Це набагато важливіше, ніж...

«...тримати тебе за ручку», — хотів додати я, але вчасно прикусив язика.

— Ні, не тому, — сказав Юсеф. — Скільки років мені можуть дати?

— Якщо засудять? Важко сказати. Десять, дванадцять, може, більше...

— Ну, ось! Я не можу дозволити пустити решту свого життя псові під хвіст! Те, як ти повівся на суді... просто здався, без боротьби, — він похитав головою. — До дідька! Так не піде! Мені потрібний боєць! А ти слабак!

Юсеф глузливо глянув на мене.

Я відчайдушно намагався втримати незворушну маску на обличчі. Інстинктивно відчував, що Юсеф Мардал належав до того типу людей, які позитивно реагують на вияв сили. І навпаки, слабкість інших може вивільнити в їхніх душах найжорстокіших демонів.

— Звісно, можеш чинити, як тобі заманеться, — удавано безтурботно сказав я. — Просто цікаво знати, яких дій ти очікував від мене?

— Ти міг вдатися до всіх класичних адвокатських трюків, а замість того не зробив нічого! — голос його звучав агресивно.

Я, щосили стримуючись, нахилився до нього.

— Кажеш, хочеш бійця? Охоче вірю, але тут тобі не бар, де можна комусь натовкти пику, Юсефе. Це — війна. Тобі потрібний генерал, який знає, коли час вступати в бій, а коли треба й відступити. Мусимо змиритися з поразкою у деяких битвах. Битви не важливі. Важливо — виграти війну! — я підвівся. — Так що вибирай Юсефе адвоката собі до смаку. Щасти!

Юсеф завагався.

— Ти вважаєш, що зумієш виграти війну?

— Зумію, — твердо відповів я, хоч сам не дуже в це вірив.

Юсеф кивнув, ніби нарешті почув те, що хотів почути.

— Можливо, я трохи поспішив з висновками, Бренне!

— Це означає, що я залишаюсь твоїм адвокатом?

Я лишень хотів мати цілковиту певність, позбутися будь-яких сумнівів, тому й перепитав.

— Ти в ділі.

Я присунувся ближче.

— Тоді берімося до роботи! Насамперед мушу попередити. Затям собі, якщо ти вбивця, то я не хочу цього знати, гаразд? Бо інакше не зможу переконувати суд у твоїй невинуватості.

— Що? Ти допускаєш, що я міг убити? — запитав Юсеф, і його здивування видавалося щирим.

— Не в цьому суть... Я лише намагаюся донести до тебе, що...

— Я не вбивав Барбари! Я не робив цього, трясця твоїй матері!

Я бачив його обурення і розпач, і зі здивуванням упіймав себе на тому, що вірю йому.

— Чудово, що ти не вбивав Барбари, — озвався я після короткої мовчанки. — Але таки переспав з нею. Навіщо сказав поліції, що не мав з нею інтимних стосунків?

— Я запанікував. Усі ж знають, що її вбили, і я добре розумів, чому мене заарештували.

Юсеф Мардал не був дурнем, удався до єдиного вірогідного пояснення. Це навіть могло бути правдою.

— Я і досі не розумію, звідки взялася моя сперма, — додав він. — Як уже казав, я користувався презервативом.

— Можливо, неохайно його знімав.

— Ні, не думаю... Знімав у туалеті, а потім спустив в унітаз.

— Пляму знайшли на оббивці канапи. Ймовірно, краплина сімені скотилася з пеніса. Таке буває.

Він замислився.

— Мабуть, маєш рацію. Так могло статися...

Я не відразу поставив наступне запитання.

— Секс був добровільний, чи ти її змусив?

Юсеф засміявся.

— Змусив? Ти жартуєш? Вона насилу дочекалася, доки я зняв труси, — так нетямилася від похоті.

Я спробував приміряти його слова до того образу Барбари, який склався у моїй уяві, і не зміг. Не те, щоб це мало якесь особливе значення. Люди зрідка бувають такими, якими їх собі уявляють, а я ж заледве її знав.

— Раніше ви теж займалися любощами?

— Ні, хоч я знав, як її вабило до мене.

— Звідки?

Юсеф пересмикнув плечами.

— Просто знав і все. Ще відтоді, як ходив на її курси. Манера поведінки. Вона могла прихилитися до мене, покласти долоню на мою руку або наче ненароком припасти тілом. Сам знаєш, як воно є.

Я знав.

— Гаразд, — прийняв я його пояснення. — А як ви того разу опинилися в ліжку?

Він знову пересмикнув плечами.

— Барбара запитала, чи не хотів би я прийти до неї додому. Я мав показати їй новий текст, чернетку новели.

— Показав?

— Ні, не встиг... Уже за п’ять хвилин ми опинилися в ліжку.

— Отже, ти з нею переспав, але не вбивав?

— А нащо? Вона допомагала мені з писанням, мала наміри й далі допомагати. Коли я пішов, вона була гола, розморена й жива, — Юсеф похитав головою. — А вже наступного дня її вбили. Важко повірити...

До мене не відразу дійшов сенс його слів.

— Хочеш сказати, що вбивство сталося не того ж дня? Ти був у неї за день до смерті?

— Так, у середу.

Я відчув, як змінився раптом мій голос, з’явилися якісь скрипучі нотки.

— Сподіваюся, приїхав автом? — запитав я.

— Звичайно.

— Ти ж розумієш, поліція перевірить всі проїзди платними кордонами міста.

Юсефові нараз мов заціпило.

— Можливо, я помилився. То міг бути й четвер, — нарешті озвався він.

Я встав.

— Надто легко брешеш, Юсефе! — йому не сподобалися мої слова, очі потемніли, однак я не допустив вибуху люті. — Про мене, роби собі, що хочеш, але те, що ти брешеш, навіть не задумуючись про наслідки, мене тривожить. Якщо дійде до суду, це може погано скінчитися. Прокурор страх як не любить брехні. Він учепиться в неї, випотрошить все до крихти, аж доки присяжні, дивлячись на тебе, одностайно прийдуть до висновку, що брехун винен і бреше, аби врятувати свою шкіру. Це щоб ти розумів: брехня нікуди не подінеться. Вона переслідуватиме тебе на всьому шляху.

Юсеф витримав міг погляд. Я прочитав у його очах згоду. Він кивнув.

Сонце стояло низько над горизонтом, коли я виїхав з тунелю Ейдсвоґ. Відблиски променів на мокрому асфальті засліплювали й створювали ілюзію, ніби за вікном ясно і тепло. Я з’їхав на крайню праву смугу й повернув на Сандвікен. Ніяк не міг заспокоїтися після зустрічі з Юсефом, ледве ж не втратив справи. Це ще цілком могло статися і згодом, бо Мардал, чоловік владний і авторитарний, був непередбачуваним клієнтом. Він міг будь-якої миті відмовитися від моїх послуг, а я тепер потребував його більше, ніж він мене. Добрих, фахових адвокатів знайти не важко, для мене ж, саме тепер, він був єдиним клієнтом.

Коли я завернув навколо Сколтена і прямував до Воґена, зателефонував Ґюннар Маркюссен.

— Допит Мардала завтра. Тобі підходить, Бренне?

— Коли починаємо?

— О пів на десяту.

— Підходить, — сказав я і поклав слухавку.

Розділ 20

— То насправді у вас таки був секс з Барбарою Бломберґ? — запитав Ґюннар Маркюссен втретє, з тим самим вдаваним зачудуванням у голосі. — Хоча три дні тому ви стверджували, що...

— Маркюссене, — втрутився я. — Чи не був би ти такий люб’язний припинити оцей примітивний театр і перейти до нашої програми.

Порожній погляд. Маркюссена не повеселило моє втручання, але й не дуже обурило. У його манері поведінки відчувалася висока фаховість. Я подумав, що він арештовував багатьох злочинців і не раз був свідком, як вони вислизали з павутини правосуддя, тож не брав це надто близько до серця. Така професія...

— Так, я вже казав... Вона була жива і здорова, коли я звідти пішов, — поволі карбуючи кожне слово, відповів Юсеф Мардал, ніби говорив до дитини.

— А навіщо збрехали?

— Боявся, що вплутаюся у халепу.

— Однаково ж вплуталися.

— Так, дурницю впоров.

— Гм, — мрукнув Маркюссен. — Як влучно завважив адвокат Бренне, повернімося до нашої програми. Коли ви були з нею?

— З нею? Тобто, коли я її трахав? Не дуже точно пам’ятаю. Між сьомою і восьмою вечора. Десь так...

— Окей, добре, але я запитував про день.

— Четвер.

— Четвер шістнадцятого?

— Так, правильно.

— Того ж дня, коли її убили? — важко вимовив Маркюссен.

— Так, — Юсеф відсьорбнув кави. — Але не я.

Я виминав дивитися на Юсефа Мардала, а він не дивився на мене. Він мені збрехав, але моє застереження врятувало його від повторення помилки, яка стала б фатальною. Чи мав я право так повестися? Я знав, що переступив грань і зайшов в етичну сіру зону. Моя робота не полягала у виправданні й звільненні клієнта будь-якою ціною, а в дотриманні справедливості. То чому я попередив його?

Відповідь проста й не надто приємна. Я мусив виграти цю справу, потребував цього так сильно, що готовий був розширити межі своїх повноважень.

— Яка випадковість, — вів далі Маркюссен. — Барбара веде до себе додому чоловіка, колишнього злочинця, який відсидів тюремний термін за завдання особливо важких тілесних ушкоджень. А далі, за вашими словами, того ж вечора її жорстоко ґвалтує і душить інша особа. Наскільки вірогідно це звучить?

— Гадаю, мій клієнт не зобов’язаний розмірковувати, вірогідно це чи ні.

— Твоя правда, Бренне. Але ми, слідчі, повинні думати про все, — Маркюссен погортав папери на столі перед собою. — До речі, ми розмовляли з вашою дружиною, пане Мардал.

— З Юдіт?

— Вона сказала, що все пообіддя і весь вечір четверга ви були вдома.

Юсеф стенув плечем.

— Видно, помилилася.

— Ну, як на мене, вона говорила дуже впевнено.

— Куди ви хилите?

— Мені цікаво, чому вона так сказала. Може, ви попросили її, щоб мати алібі.

— Вона просто переплутала дні, і нічого більше.

Після допиту я зійшов у підвал, де Юсефа посадили в поліцейську камеру в очікуванні на транспорт, який мав відвезти його до окружної тюрми. Кімната для відвідувань була зайнята, то нас відвели для розмови в «голу» камеру, де не було ні меблів, ні репродукцій на стінах, навіть вікна не було, яке пропускало б досередини трохи денного світла, лише обтягнутий жовтою клейонкою матрац на невеличкій бетонній прічі й металевий унітаз без сідала й покришки. Нічого, що можна було б відірвати, поламати чи використати замість зброї. Усе тут легко змивалося і дезінфікувалося.

Юсеф сів на матрац. Я стояв, прихилившись до стіни.

— Чорти б ухопили ту Юдіт! — озвався за якийсь час Юсеф.

— Чому ж ти так?

— Бо розуму не має. Збрехала, навіть не подумавши.

Я промовчав, що він повівся так само і що я завадив йому зробити таку дурницю удруге.

— Юдіт хотіла, мабуть, лише допомогти, — сказав я.

— Щоразу, як вона намагається думати самостійно, виходить лажа, — буркнув Юсеф.

Тільки-но переступивши поріг контори, я помітив з реакції пані Сьоренсен, що щось трапилося. Коли їй щось не подобалося, на її обличчі з’являвся вираз, ніби вона взяла до рота кислятину, сподіваючись на солодкий смак. Найперш я злякався, що причина в черговій затримці платні, але, глянувши на календар, заспокоївся. До виплати залишалося ще два тижні.

— У чому річ? — запитав я.

Не встигла пані Сьоренсен відповісти, як у дверях свого кабінету вигулькнула Сюнне.

— Ось, — вона помахала прозорим файлом з аркушем усередині.

— Що це?

— Лист з погрозами.

— Чому він у папці? Прийшов у такому вигляді?

— Звісно, ні, — втрутилася пані Сьоренсен. — Він прийшов у звичайному конверті. То я поклала його в файлик.

— Навіщо?

Пані Сьоренсен суворо глянула на мене.

— Відбитки пальців, звісно.

Я взяв лист з рук Сюнне, оглянув його. Звичайний білий аркуш, формат А-4. Відправник не завдав собі клопоту вирізати й наклеїти літери, що, на мою думку, вказувало б на такий-сякий розум. Він або вона старанно написали текст послання чорною тушшю великими друкованими літерами.

«Хто стає на бік скаженого звіра Юсефа Мардала, сам є звіром, якого треба вбити. Покинь зло й навернися до Господа! Як не відмовишся від захисту злочинця, начувайся!»

Я жбурнув файл на стійку рецепції.

— Що мені з ним робити? — запитала пані Сьоренсен.

— Викинути геть!

— Хіба не варто передати поліції? — засумнівалася вона.

Я похитав головою.

— Юсеф є чи був колись сатаністом. Свого часу його ім’я пов’язували з численними підпалами церков. Для релігійних шизиків він наче липучка для мух.

Я бачив, що мої слова ніяк її не заспокоїли.

— Повірте, пані Сьоренсен, — додав я. — Я отримував купу подібних листів і раніше. Така робота...

— Невже, справді, отримував уже колись схожі листи? Мені ніхто не надсилав ніяких погроз за всі роки професійної діяльності, — сказала Сюнне, коли ми увійшли до її кабінету й зачинили за собою двері.

— Ти ніколи не вела резонансних справ.

Сюнне розсердилася.

— Це не відповідь, Мікаелю! Ти отримував листи з погрозами раніше?

— Може, не з прямими погрозами, але стикався з людьми, які погано ставилися до мене і до моєї роботи й дуже підкреслено натякали, що моя непоступливість може мати незворотні наслідки.

— Ну, це не те саме! — сказала Сюнне. — Лист свідчить, що його автор доклав певних зусиль і... ретельно продумав текст, так би мовити. Якщо ти розумієш, про що я кажу... Мені це не подобається.

Мені теж не подобалося. Якщо чесно, то дуже не подобалося, але вголос я нічого не сказав.

Розділ 21

Я заздалегідь повідомив Юдіт телефоном, що зазирну до неї, та, коли приїхав, не застав удома. Доки чекав, роздивлявся присадибну ділянку. За будинком, під дашком, стояли три автомобілі, більше чи менше поіржавілі й попсуті; один з них — старе «вольво» — стояв без коліс. Навколо розкидані запасні частини, стара пральна машинка, гаражні й садові інструменти.

На жорстві скрипнули колеса велосипеда. Я озирнувся.

— Привіт! — гукнула Юдіт. — Довго чекали? У мене закінчилися цигарки.

Віддалік за нею спроквола дріботіла риссю Моллі, причалапала до мене, обнюхала штани й лягла просто під ноги. Видно, визнала мене за давнього друга.

— Ні, недовго. Щойно приїхав, — відповів я.

Юдіт недбало прихилила велосипед до стіни, той зісковзнув і перевернувся, але вона навіть уваги не звернула.

— Зійдемо до моря? Сьогодні гарний день... — запропонувала жінка.

Протоптана стежка вела через гайок позаду будинку, униз до невеличкої бухти, яка мерехтіла між стовбурами. На вузькій стежині не було місця для двох поруч, тож ми йшли мовчки. Юдіт попереду, відразу за нею — Моллі, а я замикав процесію. На березі стояли рядком три ветхі, перекособочені повітки для човнів. Я сів на кам’яний мур, низьке сонце різало очі, мов ножем. Юдіт припалила цигарку, не сідала.

— Це також ваша власність?

— Лише одна повітка. Ота, що праворуч. Колись ми тримали там човен на весла, любили кататися дітьми.

— Це дім ваших батьків?

— Так.

— Гарне, мабуть, було тут дитинство!

Юдіт скоса глянула на мене з-під чорної гривки.

— По-всякому було. Я завжди тут жила.

Вона присіла навпочіпки, перебираючи пальцями камінці, вибрала найкращий і послала його «млинцем» по водній гладіні. Камінчик довго стрибав блискучою поверхнею, доки згасла інерція, і він затонув. Моллі гавкала, гасаючи туди й сюди берегом.

— Я так розумію, поліція приїжджала сюди побалакати з вами.

— Так.

— Ви сказали їм, що в день убивства Барбари Юсеф увесь час був удома.

— Так.

— Але ж його не було. Він був у неї. Сам мені розповів.

Юдіт мовчала.

У сонячних блищиках на морській поверхні важко було роздивитися вираз її обличчя.

— Навіщо ви сказали, ніби він нікуди не виходив з дому? Він вас попросив?

— Ні, — Юдіт Мардал потрясла головою. — Не тому. Я просто помилилася. Аж згодом помітила помилку. Того дня я була в своєї тітки, іноді її провідую, допомагаю в господарстві. З Юсефом ми про це зовсім не розмовляли.

— А про вбивство розмовляли? Барбара ж була його наставницею... чи як це назвати?

Вона знову похитала головою.

— Я її майже не знала. З нею спілкувався лише Юсеф. Я далека від книжок...

Я повагався якусь мить, перш ніж запитати:

— А ви знали...

— Про що?

— Що Юсеф мав інтимні стосунки з Барбарою?

— Інтимні стосунки?

— Ну, може не зовсім стосунки, але секс того дня, коли її вбили, таки мав.

— Він так каже?

Її пальці з обгризеним нігтями сували вгору-вниз замок куртки, торкалися шраму на верхній губі. Вона мала худі, поцятковані веснянками руки. На пальцях жодного перстня.

Я кивнув.

— Ні, я цього не знала... Я бажала б... — нарешті промовила вона дивно чужим голосом і замовкла.

Більше Юдіт не озвалася, просто стояла, переносячи вагу з однієї ноги на другу, немов сором’язлива дівчинка.

Порив вітру збрижив блискучу гладінь води.

— Може, ходімо до будинку? — сказала вона, загорнувшись в куртку й притримуючи комір під шиєю.

Юдіт знову йшла попереду, а за нею — Моллі.

— Хочете кави чи ще чогось? — запитала вона, коли ми порівнялися з автомобільним мотлохом під дашком.

— Ні, дякую, це зайве. Я узяв би ще якийсь одяг для Юсефа. Може, підшукаєте щось.

— Зараз подивлюся... — Юдіт затнулася на хвилинку. — Поліція знову хоче зі мною зустрітися.

— Ви знаєте, що не мусите розмовляти з ними, якщо не бажаєте?

— А як мені вчинити, на вашу думку?

Її брехня — якщо це була брехня — не допомогла Юсефові, радше навпаки, але я промовчав.

— Найкраще розказати їм, що ви були в тітки й пояснити непорозуміння.

Юдіт припалила нову цигарку від недокурка, звела на мене очі. І знову мене вразила блідість її шкіри під чорної гривкою. Я почувався незатишно, але не міг збагнути, чому. Може, через наче оголений вираз обличчя, коли я сказав, що її чоловік переспав з іншою жінкою.

— Ви ж розумієте, що Юсеф невинний? — запитала вона.

— Я на це сподіваюся. А в такому разі я певний, що...

— Ні, — похитала вона головою. — Не відмахуйтесь від моїх слів. Я не просто так кажу. Він невинний. Я його знаю, ми разом, відколи мені виповнилося шістнадцять років. Він... Юсеф має свої недоліки, але він не вбивав. Я знаю, цього він не робив.

Я кивнув, трохи розгублений від її несподіваного запалу.

— Гаразд, — сказав я.

— Мені скоро дозволять його провідати? — вона без жодного переходу повернуся до своєї звичайної манери розмови.

— Я поцікавлюся у поліції, але не розраховував би на це до закінчення суду.

Юдіт замислилася.

— Скажіть йому, що я зовсім не маю грошей.

— Юсефові ніяк допомогти вам грошима з тюрми, — поволі карбуючи слова, сказав я.

— Може, він десь у хаті заникав. Він так часто ховав. Я уже все обшукала і не знайшла. Просто запитайте!

— А з чого ви обоє живете?

— Юсеф заробляє гроші музикою. Іноді купує старі автомобілі, реставрує їх і потім дешево продає.

— Я поговорю з ним, — пообіцяв я. — Якщо не вийде, звернуся до видавництва по аванс. Книжка продається наче добре.

Юдіт глянула на мене зі щирим здивуванням, ніби не вірила, що за якусь писанину платять гроші.

— Правда?

— Правда... Я звернуся до видавця, якщо хочете.

— Було б чудово.

Жінка припалила ще одну цигарку, випустила з рота тоненьку цівку диму. Звично уникала дивитися у вічі, зачепилася за щось поглядом десь над моїм плечем. Колір її очей нагадав мені західний пруг неба раннього зимового ранку.

Розділ 22

Дідрік Лердал мешкав на останньому поверсі новозбудованого житлового комплексу неподалік шпиталю Гаукелан Сюкегюс.

Двері відчинила Сюнне.

— Не роздягайся, спершу поглянь на краєвид! — сказала вона.

Сюнне провела мене через вітальню на велетенську терасу. Був гарний вечір, ясний і холодний. Сонце вже сіло, а в озері Стуре Люнгегордсван ще віддзеркалювалося оранжеве небо. На іншому боці, у Нюгорді, виблискували освітленими вікнами офісні будівлі.

— Радий вітати, Мікаелю, — привітався Дідрік за моєю спиною.

Я обернувся.

— Привіт! Оце вже, справді, весь Берген біля твоїх ніг!

— Гарно, правда? — усміхнувся Дідрік простягаючи мені келих шампанського. — А коли замакітриться в голові від пихи, завжди можна перевести погляд ліворуч. Там — цвинтар Мьоллендал, нагадає, що і я смертний.

— І твої пацієнти — теж.

Він голосно засміявся.

— Це правда! Будьмо, Мікаелю! Гарно, що ти прийшов.

Я підняв келиха.

— Будьмо!

— Ходімо досередини! Тут холодно. Сподіваюся, ти зголоднів?

Я сів на канапу, Дідрік — поруч. Сюнне тинялася вітальнею, торкалася книжок на полицях, переставляла келихи на столі — ніби намагалася відчути помешкання своїм, не таким чужим, як досі. Я подумав, що вона не вписується в цей інтер’єр. Немов позичила костюм, завеликий на кілька розмірів.

— Як просувається справа? — ввічливо поцікавився Дідрік. — Читав про неї в газетах.

— Справа Мардала?

— Так. Винен?

Я завагався з відповіддю.

— Не думаю.

— Ні? — Дідрік звів угору одну брову. — З публікацій у газетах склалося протилежне враження.

— Отож, — сказав я. — Писакам несила втриматися від сенсацій. Пляма сперми, що залишив сатаніст і блек-метал-музикант, який уже був раніше засуджений за грубе насильство, поруч зі згвалтованою і вбитою жінкою... Ні поліція, ні журналісти навіть не сумніваються у його вині, і це мене турбує. Таке відчуття, ніби Юсефа Мардала засудили, ще й суд не починався.

— Справді, так вважаєш, Мікаелю? Гадаєш, то не він? — запитала Сюнне. — А я думала, ти того типа терпіти не можеш!

Я невизначено повів плечем.

— Він мені не подобається, але ж це не означає, що він винуватий. Ти некоректно поставив запитання, Дідріку! Не має значення, чи я вважаю його винним у злочині. Питання в тому, чи зумію я його виправдати.

— Розумію, — кивнув Дідрік.

— А ти зумієш?

— Можливо... Є деякі лазівки...

Сюнне вмить опинилася біля нас.

— Щось трапилося?

— Ну, не зовсім трапилося, але мені переслали записи допитів небожа, які доводять його алібі. Хочу ще раз перевірити. Щось там не грає...

— Ну, добре, убивця Мардал чи ні, але тепер пожинатиме плоди, — втрутився Дідрік.

— Що ти маєш на увазі?

Дідрік здивовано глянув на мене.

— Ти що, не в курсі? Він на першому місці в усіх книжкових рейтингах!

— Справді? Я знав, що Мардал добре продається, але щоб очолити списки бестселерів!

Дідрік засміявся, похитав головою.

— Я не жартую. Бачив сьогодні в газеті. Після арешту книжку розхапують просто шалено. Юсеф Мардал зірве добрячий куш на цьому вбивстві!

— Люди ненормальні! — озвалася Сюнне. — Ти хотів би купити книжку, тільки тому, що автора підозрюють в убивстві, Мікаелю?

— Ні, але ви мені нагадали, що конче треба її прочитати!

— Бережи цього хлопця, Сюнне! Він вміє куховарити, — сказав я після десерту.

Вечеря була з чотирьох елегантно, вишукано, навіть майстерно поданих страв.

Сюнне вдала неймовірне здивування.

— Хочеш сказати, він ліпший кухар, ніж я?

— Не знаю. Обидва рази, коли я в тебе обідав, ти подавала take-away.

Дідрік засміявся.

— Я люблю поратися на кухні, тому мені байдуже до її кулінарних здібностей. Та й не за вміння куховарити хочу бути разом з Сюнне.

Мені майнула в голові думка, а чому він насправді хоче бути разом з нею. Ті кілька разів, коли мова заходила про Сюнне, її роботу чи здібності, мені здалося, ніби він не надає тому великого значення. Він використовував кожну нагоду добродушно покепкувати з неї і змінити тему розмови. Спершу я сміявся за компанію, бо Дідрік був таки дотепним чоловіком, а потім його манера почала мене сердити. Щоб приховати роздратування, я пив більше, ніж годилося.

Коли настав час порядному гостеві прощатися, я відчув полегшення. Послався на важкий тиждень і подякував за смачну вечерю.

— Дякую, що завітав у гості. Мені було приємно... — Дідрік Лердал трохи ніби збентежився і додав: — Ми хочемо з’їхатися.

— Уже? Нетерплячі ж ви!

— Ну, трохи є... сподіваюся, ти не проти?

— Я ж не її батько, Дідріку!

— Та знаю, але найближча їй людина.

Певною мірою, так воно, мабуть, і було. Батько Сюнне помер багато років тому, а з матір’ю вона майже не спілкувалася — так, телефонна розмова раз на два тижні, якщо я їй нагадав.

— Що ж, я маю одне застереження, — сказав я.

— О! Яке ж?

— Борода...

Дідрік носив пишну, доглянуту борідку. Він здивовано розсміявся.

— Не любиш бороди?

— Ні! Терпіти не можу! Але ж не мені з тобою цілуватися.

Сюнне теж голосно засміялася.

Небо затягалося хмарами. Було холодно. Пустельні вулиці, лише зрідка проїде неквапливе таксі з маячком на даху. Лапаті сніжинки спроквола сіялися на землю у світлі ліхтарів — перші сніжинки цієї зими.

З голови не йшли слова Дідріка.

— Ти їй мов батько, — сказав він.

Я подумки порахував. Сюнне тридцять один рік, мені — сорок дев’ять. Вісімнадцять років різниці. Я міг би бути її батьком, це цілком можливо фізично, однак ніколи про таке не думав. Раніше ніколи не думав.

Сніг пішов густіший. Тротуари побіліли. Світ згорнувся, став меншим. Я брів супроти сніжениці, щільніше загорнувши шию коміром пальта і похиливши голову. Сніг лягав мені на плечі й на волосся.

Розділ 23

Троє осіб заприсягнися, що Адам Лід увесь вечір, коли вбили його тітку, провів удома одного з них на ім’я Ян Уве Угланн. Свідчення, на перший погляд, не викликали сумнівів, однак усі вони мали щось спільне, і це впадало в вічі. Кожний допит був незвично для таких випадків короткий, давав лише абсолютний мінімум інформації і про свідків, і про те, що відбувалося чи не відбувалося упродовж вечора. До того ж, усі записи були майже однакові, ніби поліцейські скопіювали їх з першого допиту під копірку, змінивши хіба імена та доповнивши для розмаїття кількома словами або реченнями.

Я не мав підстав припускати, що свідчення фіктивні, однак їхня схожість надто вражала, варто було перевірити хлопців удруге. Однак виявилося, що зробити це не так просто, як я собі думав.

Згідно з особистим даними, поданими під час допиту, Ян Уве Угланн мешкав на першому поверсі малоповерхівки в районі Ґюльденпріс, однак застати його вдома було неможливо. Принаймні на дзвінки в двері ніхто не відповідав. Непрозорі до половини вікна помешкання виходили на жваву автостраду, годі зазирнути досередини й подивитися, чи хтось там є.

Аж на четвертий раз я наткнувся на одну з мешканок, жінку невизначеного віку, яка саме відчиняла вхідні двері, коли я надійшов.

Я запитав, чи вона живе в цьому будинку. Жінка підозріло глянула на мене. Її обличчя було пожмакане й зморщене, відрослий широкою сивою смугою проділ на голові здавався витоптаною стежкою у пофарбованому в каштановий колір волоссі.

— А вам що до того?

Я пояснив, що розшукую Яна Уве Уґланна.

— Янну? А вам що до нього?

— Я адвокат, захисник у суді, — пояснив я терпляче.

— Йому треба до суду?

Жінка, вочевидь, подумала, що я адвокат Янну, я ж не бачив причини їй заперечити.

— Ага! Зовнішній дверний дзвінок не працює. Заходьте в під’їзд і стукайте у двері помешкання.

— Тебе звати Ян Уве Уґланн?

У шпарці дверей — бліде обличчя, погляд з-під кошлатої шевелюри.

— А ви хто?

— Адвокат Бренне. Треба поговорити про одну справу.

Обличчя зникло, задзвенів ланцюжок, двері відчинилися. У квартирі смерділо зіпсутою їжею і немитими людськими тілами. Кошлата голова повела мене до напівтемної вітальні, наступаючи на картонні пачки з-під піци, копаючи пляшки з-під лимонаду, видно, навіть не помічаючи цього.

— До тебе гості, Янну, — звернулася кошлата шевелюра до чоловіка, який куняв у кутику канапи.

Голова Яна Уве Уґланна сіпнулася вгору й поволі знову опала на груди.

— Хто ви? — запитав я чоловіка, який впустив мене до помешкання. — Випадково не Стейн Нільсен?

Так звали одного з тих, хто надав алібі Адамові Ліду.

— Чого питаєте? Хто ви такий, урешті-решт?

Я пояснив, спробував крізь мур тупої недовіри пробитися до людей, які весь свій час проводять у середовищі, де ніхто не покладається одне на одного, а дружба нічого не вартує, коли настає ломка.

— Добре-добре, допетрав, — зрештою сказав «кошлатий». — Так, я Стейн Нільсен. Так, Адам був того вечора разом з нами.

— Якого вечора?

Руки Стейна окреслили дивні кола в повітрі.

— Ну, того вечора. Про який випитував нас коп. Ми всі тут зависали: я, Адам, Янну і вона... з голови вилетіло, як її...

— Жанетте Коста?

— Точно! Ми тут були весь вечір.

— Дату пам’ятаєш?

— Нє... не дуже. Але то було того дня, коли Адамова тітка пішла до праотців.

— Звідки знаєш, що то був саме той вечір?

Чоловік завагався.

— Вони ж сказали.

— Поліція?

— Хто ж іще?

— Гаразд! Дякую! Знаєш, де живе Жанетте?

— Зеленого уявлення не маю... Я її не знаю, Янну знає.

Я присів навпочіпки біля Яна Уве. Рот напіврозтулений, очі заплющені. Спить?

— Яне Уве! — голосно покликав я.

Голова поволі піднімалася, міліметр за міліметром. Я помітив на його щоці відкриту рану, вкриту сукровицею.

— Що? — в’яло промимрив він.

— Де Жанетте?

Чоловік щось пробурмотів. Я нахилився ближче, попросив повторити.

— Не знаю, давно її не бачив.

Я зітхнув і підвівся. Вийняв з гаманця візитівку, написав на звороті: «Жанетте, зателефонуйте мені, це важливо» і подав Стейнові Нільсенові.

— Можеш їй передати, якщо побачиш? — попросив я.

— Sure thing! — відповів він і, не дивлячись, поклав візитівку на стіл.

Я відчув велику полегкість, коли нарешті вийшов з помешкання. Навіть викидні гази на Дамсґордсвеєн здалися свіжим повітрям після затхлості притону. Тепер я зрозумів, чому стенограми допитів здалися мені однаковими. Усі свідки були пропащими наркоманами, залежними від щоденних ін’єкцій героїну. Адама Ліда, звісно, відпустили, але його алібі не варте й ламаного гроша.

Не мало ніякого значення, був Адам Лід того дня серед своїх друзів-наркоманів чи ні. Ці людці завжди страждали поганою пам’яттю, вірити їм не можна. Того дня, коли я не зміг би у відкритому суді вщент розгромити пояснення таких свідків, як Ян Уве Уґманн і Стейн Нільсен, мене треба було б негайно вислати на пенсію.

Розділ 24

— То які козирі має поліція? — запитала Сюнне. — Підсумуй для мене, будь ласка. Минула вже восьма година вечора, ми обоє працювали допізна. Я ще раз ґрунтовно пройшовся справою Мардала в пошуках недобачених деталей, розмірковував, як далі вибудовувати процес. Рядки на густо списаних сторінках почали розпливатися перед очима. Тоді я встав з-за столу і почвалав до Сюнне. Вона з вдячним зітханням відразу відклала свої папери.

— Що вони мають? Те ж саме, що й на початку. Юсеф Мардал, без жодного сумніву, був на місці злочину того вечора, коли вбили Барбару.

— Цього недостатньо, щоб посадити його за вбивство.

— Ну, я не був би таким певним, — сказав я. — Вони мають вбивство на сексуальному ґрунті й сперму Юсефа на місці злочину.

— Секс був добровільний, — відразу заперечила Сюнне. — Секс не робить його вбивцею.

— Є ознаки зґвалтування. Розриви у вагіні й анусі.

— Що на це каже твій клієнт?

— Що їй подобався грубий секс.

Сюнне скривила бридливу гримасу.

— Принаймні таке він дав пояснення. Бувають любителі, ти ж знаєш.

Сюнне замислилася.

— А з часом як?

Я знав, що вона мала на увазі.

— Ні так ні сяк... Її могли вбити в тому часовому проміжку, коли Юсеф, як він стверджує, був у неї, але могли й пізніше. Один сусід каже, що бачив його авто, припарковане внизу вулиці, ще довго після того, як Юсеф нібито покинув помешкання Барбари. Але ніхто не може цього підтвердити.

— Все неясно, одним словом. А мотив? Навіщо йому вбивати Барбару?

— Ну, от, власне, — мотив... Жодного розумного пояснення. Як на мене, прокурор може стверджувати, що злочинець перебував у стані афекту, задурманений збудженням й приступом жорстокості, і скоїв убивство на сексуальному ґрунті.

— А твій клієнт брутальний чоловік?

Я стенув плечами.

— Хтозна... У кожному разі здатний на насильство. Відсидів два з половиною роки за завдання важких тілесних ушкоджень. Потворна справа. Ціле щастя, що він не забив потерпілого до смерті.

— Ну, це не одне й те саме. Ти мав справи й гірші...

Я засміявся.

— Можливо... Принаймні тут я маю козир у рукаві. Пригадуєш, розповідав тобі про небожа?

— Спадкоємця?

— Так. Його алібі нічого не варте.

Я розказав Сюнне про зустріч з Янну Уґланом і Стейном Нільсеном.

— Нічого не варте тільки тому, що свідки наркомани? Ти не маєш рації! — запротестувала Сюнне.

— Залежить, як подивитися. Алібі, можливо, годиться, щоб зняти Адама Ліда з поліцейського гачка, але не в цьому суть. Мені не треба доводити його вину в убивстві, а лише спонукати суд замислитися, що така можливість, у принципі, існує. І це я, напевно, зумію.

— Та я вже бачу...

Нашу розмову перервала пані Сьоренсен.

— Прийшов якийсь чоловік, просить, щоб ви його прийняли.

Чоловік сидів на канапі й знічев’я гортав ілюстрований журнал. Побачивши мене, підвівся, подав руку. Він мав м’ясисте обличчя, масивні рогові окуляри й рідке, майже біле волосся.

— Мене звати Ярле Сейм, — відрекомендувався він. — Вибачте, що попередньо не зателефонував, але, якщо ви маєте п’ять хвилин...

— Чим можу допомогти, пане Сейм? — запитав я, коли він сів на стілець для відвідувачів.

— Що ж, — почав він. — Не знаю, чи можете ви хоч щось вдіяти, та принаймні я поясню ситуацію. Я представляю Братську церкву, і ми...

— Ага, заповіт Барбари Бломберг, — урвав я його тираду на самому початку.

Усмішка пана Сейма трохи сквасніла.

— Саме так!

— Трагічна смерть — сумно...

Чоловік підняв руку до рота, відкашлявся.

— Ваша правда, сумно, але до нас дійшли чутки, що Барбара мала намір залишити нашій церкві значну суму грошей.

Я випростався.

— Звідки інформація?

— З поліції. Мене викликали в Управління. Я так зрозумів, що ви допомагали з укладанням заповіту, хоч ще раніше здогадувався про її наміри заповісти нам кошти. Вона натякала мені про це, — у голосі Ярле Сейма вчувалися нетерплячі нотки.

— Проблема в тому, що заповіт не був підписаний, — сказав я.

— Я розумію, але намір свідчить про справжню останню волю Барбари.

— Ви її знали особисто? Питаю, бо називаєте на ім’я...

Ярле Сейм почервонів.

— Лише трохи. Вона час до часу працювала для нас на добровільних засадах.

— У чому полягала її робота?

— Ми опікуємося центром для наркозалежних, який називається «Кущ, що палає».

— Чув про нього. Хоча ніколи не розумів, звідки така чудернацька назва.

— Це Бог так об’явився апостолові Павлові на його шляху до Дамаска. Кущем, що палає... — нетерпляче змахнув рукою. — Отже, цей заповіт...

— На жаль, правила заповідання майна дуже суворі, тому заповіт Барбари Бломберґ недійсний.

— Розумію, але, можливо, існує хоч якийсь шанс... ви ж в курсі... Ми дуже добре знаємо її небожа, Адама Ліда. Він не раз перебував у нашому центрі.

— На реабілітації?

— Еге ж... Саме так і познайомилися з Барбарою. Вона мала велику довіру до нашої праці задля наркозалежних людей.

Сейм склав руки на колінах, нахилився трохи вперед.

— Тому вона хотіла заповісти нам певні кошти. Барбара боялася за Адама Ліда. Якби мільйони крон потрапили йому до рук, це означало б неминучу смерть. Він знищив би себе наркотиками всього лиш за кілька місяців. Барбара це знала. Вона була мудрою жінкою. І я подумав, що суд зможе побачити цілісну картину в цій справі й зрозуміти недоцільність успадкування майна небожем.

— Такий шанс, звісно, можливий, — сказав я стримано.

— Ви погодились би нас репрезентувати, пане Бренне?

Я похитав головою.

— Нічим не можу вам допомогти, пане Сейм. Я головний свідок у цій справі, тому не можу водночас представляти інтереси однієї зі сторін. Раджу знайти собі іншого адвоката, якщо маєте намір продовжувати тяжбу за гроші.

Він склав губи купкою, трохи подумав, а тоді підвівся і подав мені руку.

— Розумію, — сказав він. — Дякую, що погодилися присвятити мені свій час.

Розділ 25

— Тьондер Тулос і його батько, — сказав Юсеф Мардал. — Вони могли вбити, щоб перекласти вину на мене.

— Серйозно?

— Цілком. Я багато про це думав. Абсолютно можливо. Вони мене ненавидять і здатні на таку підлість. Уся їхня сімейка...

Тьондер Тулос був бас-гітаристом у блек-метал-гурті «Дунгеон». Вони з Юсефом виростали в одному селі, гралися разом ще хлопчаками. Саме його ледь не до смерті побив Юсеф, за що два з половиною роки відбував кару в тюрмі. Я читав ту справу і бачив фото. Страхітливі фото.

— Непереконливо... — заперечив я.

— Та ти ж сам без кінця ниєш, наскільки неправдоподібно звучить припущення, ніби випадковий злочинець позбавив життя Барбару саме того вечора, коли я був у неї.

— Так, це проблема. Ніхто не повірить, що...

— А якщо все зовсім невипадково? А якщо її вбили саме того дня, щоб звинуватити мене?

— Ти міг би працювати адвокатом, Юсефе, — натягнуто усміхнувся я. — Біда в тому, що подібна теорія може видатися привабливою і слушною лише на перший погляд, але виявиться мертвонародженою на тлі дійсності. Найголовніша моя валюта в суді — достовірність. Якщо я її розтрачу, ми програємо справу.

— Я бачу, куди ти хилиш, і все ж...

— Припущення, ніби хтось хотів убити Барбару, лиш би помститися тобі, неправдоподібне.

— Ти помиляєшся! Вони ненавидять мене! — уперся на своєму Юсеф.

— Не дивно! Он як ти його покалічив... Але виходити з цього, щоб...

— Він говорив бридкі речі про мою матір. Обзивав її останньою шльондрою! Ніхто не має права говорити паскудства про мою матір! Ніхто! Він сам нарвався!

— Про це ані слова не сказано у вироку, ішлося лише про сварку.

— Так і було. Деталі — то вже наша приватна справа. Не думаю, що формулювання змінило б суть. Згадав тільки для того, щоб показати, хто він насправді. Він теж був колись засуджений за насильство. Разом з іще кількома друзяками зґвалтував на святі якусь дівчинку. А батько...

— Що — батько?

— Борд Тулос колись убив жінку.

— Жартуєш?

Важко було збагнути його погляд, хоч рот усміхався.

— Я достеменно знаю, що трапилося тоді, багато років тому. Тьондер ніколи не хотів розповідати, але старий колись давно вбив одну бабу, і це на сто відсотків правда.

Дорога туди зайняла три чверті години. Спершу виїхати з Бергена, потім проїхати Нургордаланнським мостом і далі на північний схід почерез неоковирний, сірий, похмурий світ маленьких убогих хуторів, розташованих упритул до позбавлених архітектурного смаку віл, — свідків давніх бідаків і нових багатіїв. Нафта змінила ці села, принаймні на позір.

Продавчиня у маленькій крамниці приязно всміхалася, видно, зраділа відвідувачеві.

— Звісно, — сказала вона. — Я знаю, де мешкають Тулоси. Проїдете далі ще сто п’ятдесят метрів, а тоді звернете ліворуч і вниз похилою вуличкою. Але їх ще, мабуть, немає вдома. Зазвичай їздять щовівторка до Кнарвіка на закупи. Навряд чи повернуться до другої.

— Ви їх добре знаєте?

— Тьондера — ні, а старий Тулос щосереди грає в карти з моїм дідом.

Щось наче майнуло на її обличчі, незначна, майже непомітна зміна міміки.

— Може, чогось бажаєте? — запитала вона.

— Сьогодні гарна днина... Я візьму морозиво-ріжок, доки чекатиму. З полуницею, не з шоколадом.

Бічну вуличку я знайшов одразу, а потім і подвір’я з доглянутим старим житловим будинком з одного боку і меншим, сучасним будиночком — з другого. Продавчиня мала рацію — удома нікого. Хутір стояв у гарному, захищеному від усіх вітрів місці. Садиба прибрана й охайна. Після зневажливих слів Юсефа я очікував побачити щось зовсім інше. Я сів на лавку. Час до часу на прибережні каменюки внизу, у бухточці, м’яко накочувалися хвилі від катерів, що пропливали неподалік. Чайка вимальовувала в повітрі невидимі візерунки.

Я вже сумнівався, чи було добрим помислом приїхати сюди. Але що робити? Коли я попросив Ґюннара Маркюссена перевірити родину Тулосів, він висміяв мене телефоном.

— Ти забагато начитався книжок, Бренне, — таким був його єдиний коментар.

Я почув звук двигуна ще до появи самого автомобіля, а за хвилину на подвір’я закотився великий, блискучий, доглянутий БМВ. Я встав з лавки. Дідуган з довгим до пліч сивим волоссям вийшов з-за керма, гостро зиркнув на мене, а тоді обійшов «танк» і відчинив пасажирські дверцята. Чоловік, якому старий допоміг вийти з авта, був значно молодший і огрядніший, з такою ж довгою гривою, хіба лиш не сивою. Він нетвердо стояв на ногах.

— Зачекайте хвилинку, — сказав до мене старий.

Підтримуючи хлопця рукою за стан, він повів його через подвір’я. Обидва зникли в найменшому будиночку. Минуло майже десять хвилин, доки старий вийшов знову, сам, і рушив до давньої житлової будівлі, відчинив двері.

— Заходьте, — запросив він мене.

Я послухався, увійшов за ним до надзвичайно гарної оселі. Усе тут було охайним, функціональним, позбавленим милих дрібничок і цяцьок. Чоловік, який багато років живе самітником, подумав я.

— Мікаель Бренне, — назвався я, подаючи руку.

— Я знаю, хто ви, — сказав Борд Тулос.

Я теж знав, що йому шістдесят вісім років, але він ще був міцно збитий, з прямою спиною. Джинсова сорочка випрана і випрасувана. З нагрудної кишені стирчала жовта пачка тютюну. Кулаки нівроку міцні, тильний бік долонь порослий цупким, чорним волоссям.

Мабуть, я мав здивований вигляд, бо він пояснив:

— Ми тут, у глушині, теж читаємо газети. Ви — адвокат Юсефа. Якого дідька вас сюди занесло?

Я відповів запитанням на запитання.

— Що з Тьондером? Напився?

Старий довго й уважно дивився на мене, похитав головою.

— Тьондер випив лише один кухоль пива. Він не п’яний.

— А мені здалося, що п’яний.

— Багато кому так здається, але всі помиляються.

— Тоді прошу вибачення. Він хворий?

Сміх старого нагадував скоріш уривчастий гавкіт.

— Хворий? Можна й так сказати. Він став таким, відколи твій клієнт розкроїв йому голову лопатою.

— О, я не думав... я знав, що його покалічено, але гадав, він оклигав...

— Лікарі теж вірили, що оклигає. Дає собі раду на щодень, але вже ніколи не буде таким, як колись. Ви ж бачите, у якому він стані лишень від одного кухля пива.

— Вибачте, — сказав я ще раз. — Я сподівався, ви розкажете мені про Юсефа, хоча й... Ви ж давно його знаєте?

Чоловік коротко кивнув.

— Майже все його життя. Юсеф і Тьондер разом ходили до школи, разом бешкетували, разом почали прикладатися до пляшки, разом грали оту свою диявольську музику й трахали тих самих дівчат.

— Їхня музика — не ваш стиль?

Джинсова сорочка, джинси «Левіс», начищені до блиску ковбойські чоботи. Не інакше, як пошановувач «кантрі».

— Ви про «блек-метал»? Вереск, ревисько і чортзна що! А вам таке подобається?

— Ні, — відповів я. — Ніколи й не подобалося. Розкажіть трохи про Юсефа.

— Хлопець, з біса, розумний, це треба визнати. Набагато розумніший за Тьондера. Тобто Тьондер і до каліцтва не мав бозна-якої світлої голови. А Юсеф міг бути старанним у школі, якщо хотів. Це він заразив хлопців «блек-металом». Хочеш знати мою думку, ніхто з трьох інших друзів уявлення не мав, у чому родзинка тієї музики. Їх більше цікавив алкоголь, дурман і дівки, а Юсеф хотів мати відразу все — повний комплект. Сповідування сатанізму зміцнило його самооцінку вільної людини в світі, де Ісус зробив нас усіх рабами. Він міг годинами розповідати оті небилиці. Інші лише слухняно йшли за ним, недопетруючи суті. Юсеф — попереду, решта сунули за ним отарою.

— Що можете сказати про його родину?

— Батько працював водієм фури. Кудись зник ще перед тим, як хлопчисько пішов до школи. Матір була хвойдою.

— Хвойдою?

— Шльондрою. Лярвою. Повією. Розставляла ноги перед усіма, хто пригощав горілкою. Знаю, бо був одним з тих, хто пригощав, — знову короткий гавкучий смішок. — Нема, звісно, чим хвалитися. Половина Нур-Гордаланну перетрахала її до мене, а друга половина — після мене.

— То дитинство він мав не радісне, — завважив я.

— Хочу закурити, — сказав Борд Тулос.

Він перейшов вітальню. Ковбойські чоботи цокали по підлозі. Я вийшов за ним на веранду, став поруч, доки він звичними рухами скручував самокрутку.

— Не знаю, нащо ви прийшли, — промовив він, не дивлячись на мене. — Якщо хотіли почути щось добре, то помилилися. Той чоловік справжній диявол — ось у чому істина. Він позбавив мене сина, якого я колись мав. Юсеф уже переміг тоді в бійці. Тьондер лежав на землі з перебитою щиколоткою і розтрощеним носом. Він не чинив більше опору, коли Юсеф схопив лопату й розкроїв йому черепа. Потреби в цьому не було, він так вчинив, бо дуже хотілося.

— Ви його ненавидите, — я не питав, а стверджував.

— Я виріжу йому печінку й зжеру її, хай він лише сюди поткнеться!

Зморшкувате обличчя мало заціплений, незворушний вигляд. Чоловік не дивився на мене, його очі стали вузькими щілинками. Він незмигно вдивлявся кудись за горизонт.

— Ще вам чогось треба, Бренне? Якщо ні, то забирайтеся до свого вбивці жінок! Перекажіть йому, що буде він горіти в пеклі, — у голосі жодних емоцій, ніби оголошував вирок.

— Можливо, ми ще зустрінемося. Ви теж колись убили жінку.

Старий довго мовчав.

— То був нещасний випадок.

— Ви зґвалтували її і вбили. Який же це нещасний випадок?

Борд Тулос не відповів. Тіло його схилилося вперед і так непорушно застигло, ніби прибите якорем до землі.

— І Тьондер був засуджений за насильство.

Якір обірвався. Старий, несподівано охоплений люттю, рвучко жбурнув геть недокурок, розвернувся до мене, готовий до нападу.

— Якого біса вам треба? Нащо приходите в мій дім і копирсаєтеся в старому лайні сорокарічної давнини? Що у вас на думці?

Тепер настала моя черга промовисто промовчати, але він уже сам здогадався.

— Намагаєтесь повісити це вбивство на мене? Такий ваш план? Юсефові мало було скалічити мого хлопчика? Він ще й хоче звинуватити нас у своєму ж злочині?!

Бордові Тулосові було під сімдесят, але на вутлого старигана він аж ніяк не скидався. Я відчував, як палає його тіло, відчував гаряче, просмерджене нікотином дихання на своєму обличчі й мимоволі відступив назад.

— Ваша правда, — сказав він тихо. — Я вбив людину і не можу спати через це ночами, жодної ночі не склепив очей. Ще раз вас тут побачу, начувайтеся!

Розділ 26

Одного вогкого, промоклого від дощу осіннього ранку на мій письмовий стіл ліг новий стос документів у справі Мардала. Я уважно вивчав їх один по одному. Простору для слідчих дій начеб уже не залишилося, принаймні судячи зі змісту пояснень свідків. Ніхто з тих, кого останнім часом допитувала поліція, не додав нічого нового. Така ситуація характерна для завершальної фази розслідування убивства, коли йдеться лише про ретельну перевірку, чи всі можливості використані й чи не залишилося десь недоглянутої лазівки, яку міг би використати хитрий адвокат.

Сторінки за сторінками, заповнені нецікавими очевидностями, такими нудними, що мені доводилося щосили напружувати свою увагу, аби ненароком не пропустити імовірної золотої крихти. Винагородою і полегшею в роботі стала стенограма допиту Геллє Мьорк, яка знайшлася на самому дні пачки документів.

Мене не мало б здивувати її свідчення. Геллє і Барбара були близькими подругами, тож номер телефону Геллє, напевно, часто з’являвся у виписці телефонної компанії. Та водночас я не був достатньо готовий до несподіваної появи її прізвища вгорі аркуша. Дивне відчуття, ніби я отримав неочікуваний, несанкціонований доступ до кімнати, заходити до якої мені давно заборонено.

Нічого особливого в її свідченнях не виявилося.

У стенограмі допиту не знайшлося, чесно кажучи, нічого такого, чого б я уже не знав, за винятком хіба деяких подробиць про те, як вони познайомилися, наскільки близькими були і як шокувало Геллє вбивство Барбари.

Геллє не завважувала нічого надзвичайного в поведінці Барбари, хоча останніми місяцями бачилися вони рідко.

Новиною для мене стало тільки те, що Барбара позичила Геллє шістсот тисяч крон на викуп у Кнута маєтку на Сьорейде. Я знав, що Геллє мала скромні статки, однак про позику вона мені не розповідала.

Ми сиділи в кабінеті Сюнне й обідали. Пані Сьоренсен купила нам по багету, а сама пішла до кав’ярні.

— То розслідування завершене? — запитала Сюнне.

— На те скидається. Не уявляю, що ще можна тут нарити.

— А Тулосів вони допитали?

Я потряс головою, жуючи цупкий, несмачний багет.

— Так, хоча поліція потрактувала моє прохання за цілковито спекулятивний хід. Не хочу, щоб у суді мене звинуватили в застосуванні партизанської тактики.

— І?

— І нічого. Вони нічого не знають, не розуміють, навіщо їх допитують, бла, бла, бла... Очікувано, одне слово.

Сюнне кивнула, з відразою глянула на багет.

— Як їм вдається випікати хліб таким в’язким і неапетитним?

— Не знаю. Мабуть, у целофані справа.

— То було риторичне запитання, Мікаелю, — Сюнне задумливо жувала далі. — Я запитаю інакше: чи зможеш ти використати Тулосів у суді?! Якщо чесно, мені це теж видається доволі спекулятивним ходом.

— Та знаю, — визнав я. — Зустрівшись сам на сам з Бордом Тулосом, неважко уявити, що він міг би позбавити життя Барбару, але чи спрацює це в суді... та все ж я викличу батька й сина, хоча б задля того, щоб прокурор не розслаблявся. А от чи буде з цього користь — інше питання.

— Ясно, — сказала Сюнне, відкладаючи набік свій «обід».

Я глянув на годинника, підвівся.

— Маю зустріч за п’ять хвилин.

— З Ельдаром Ейнарсоном?

— Звідки знаєш?

— Ельдар сказав.

— Ви знайомі?

Сюнне на мить затнулася.

— Мала з ним розмову минулого тижня.

— Яку розмову?

Щось у її поведінці забило в мені тривогу.

— Про ймовірне злиття наших фірм.

— Варто було б спершу поговорити про це зі мною.

— Я намагалася.

— Ми й самі дамо собі раду. Будуть гроші за справу Мардала. За потреби, можна отримати оплату від суду на наш рахунок.

— Зараз ми ще якось даємо собі раду... до наступної кризи. Маленька фірма, як наша, уже давно стала анахронізмом у часи, коли всі об’єднуються у концерни. Доведеться тобі, Мікаелю, подивитися реальності у вічі, — Сюнне прикусила верхню губу. — Я бачу, що розширення ти не хочеш, але зрозумій! Мені неймовірно комфортно працювати вдвох з тобою, однак розмір робить нас вразливими.

— Розмір — це ще не все, — уперся я. — Принаймні я таке чув...

— Дуже смішно! — буркнула Сюнне, навіть не усміхнувшись.

Я промовчав.

— Ейнарсон & Станґ — це наш шанс, — вела вона далі. — Не надто великі й не надто дрібні, мають різноманітне портфоліо, амбіційні, але цілком приємні люди.

Я не зумів приховати роздратування.

— Це тому Ельдар Ейнарсон прийде сюди?

— Ні, не тому. Його візит, мабуть, стосується чогось іншого. Дай людині шанс!

Ельдар Ейнарсон був дуже привітним чоловіком. Молодий, елегантно вбраний, у начищених до блиску мештах, з бездоганним проділом на голові й свіжим кольором обличчя. Я намагався не дати собі волі, не оцінювати його зовнішності й переконати себе, що нинішня молодь має саме такий вигляд — схожа на маклерів з нерухомості або ведучих ток-шоу. Вони немов волали: Дивіться! Дивіться на мене!

Ельдар роззирався на всі боки в моєму кабінетику, але від коментарів утримався. Він зателефонував напередодні й домовився через пані Сьоренсен про зустріч, нічого не сказавши про мету візиту. Я вже каявся, що не наполіг на зустрічі в його конторі. Завжди так домовляюся, проте цього разу мені забракло часу.

— Отже, я прийшов поговорити про спадок Барбари Бломберг, — сказав він, розсіваючи кімнатою пахощі лосьйону після гоління.

— Ага, — поволі процідив я. — А я собі думаю, чим заслужив на увагу.

— Даруйте, що відразу не повідомив, — я представляю інтереси Братської церкви. Для початку хотів би лише почути короткі висновки вашого бачення справи.

— Ясно.

— Отже... можете розповісти, що вже було зроблено.

Я розповів.

— Ага, ага... А той заповіт, який ви уклали, згідно з інструкціями Бломберг...

— Проект заповіту, — виправив я.

— Так-так.... Тож у цьому проекті заповіту — якщо я правильно розумію — викладено, без сумніву, побажання Барбари Бломберг про подальшу долю майна після її смерті, а саме: вона хотіла, щоб усе успадкував мій клієнт.

— Заповіт не був підписаний і тому не має ніякої цінності ні для вас, ні для Братської церкви.

Ельдар Ейнарсон кивнув і так мило всміхнувся, ніби я сказав йому комплімент або повідомив добру новину.

— Так-так, так-так...І все ж, чи міг би я отримати копію чернетки?

Мені треба було подумати.

— Я не зовсім певний... Ви ж знаєте, конфіденційність інформації, але після смерті клієнта... Гадаю, це можливо.

Ельдар безгучно присвиснув, гортаючи документ.

— Чудово! Чудово, — сказав він, дочитавши до кінця.

— Маєте й далі намір взятися за цю справу? — запитав я.

— Такий наш план.

— Мені, звісно, однаково, але як ви збираєтеся досягти результатів? Очевидно ж — заповіт недійсний.

— I’т gonna give him an offer he can’t refuse (це буде пропозиція, від якої він не зможе відмовитися — англ.), — відповів Ельдар Ейнарсон пристойною англійською.

Він засміявся, помітивши мою розгубленість.

— Як ви, напевно, знаєте, Адам Лід залежний від наркотичних речовин. З усіх субстанцій він надає перевагу героїну. Таким наркоманам хронічно бракує грошей і перспективи довгого життя, тому я маю намір запропонувати йому вибір: або він погоджується на нашу угоду й негайно отримує на руки один мільйон крон, або чекає, доки справа про спадщину пройде всі інстанції, а це може забрати два роки — щонайменше.

Цинічна й водночас дуже хитромудра ідея. Я не міг заплющити очей на те, куди така стратегія може завести. Наркомани завжди потребують грошей, тут і вже; часовий горизонт, віддалений на рік, вони сприймають як вічність.

— Адам Лід, звичайно, героїнозалежний гівнюк, — сказав я. — Але я ще чув, що він має психічні відхилення. Вас не бентежить ваша готовність скористатися чужою слабкістю чи некомпетентністю, як це називається в законі про укладання договорів.

Ельдар широко й безсоромно усміхався на все обличчя.

— Адам Лід був вічною гризотою своєї тітки, тож, зрештою, вона вирішила позбавити його спадку. Вона вважала, що так буде найліпше. Як на мене, він не має особливого морального права претендувати на ці гроші.

— Як вважаєте, — сказав я коротко.

Ельдар Ейнарсон встав. Міцний, стриманий потиск долоні.

— Дякую за допомогу. Ми розмовляли з Сюнне, як ви, мабуть, знаєте... Неформально. Цілком можливо, станемо невдовзі колегами.

— Побачимо, — відповів я безбарвним тоном.

Він мимохідь окинув оком кімнатку.

— Може, навіть більший кабінет матимете...

— І як? — запитала Сюнне.

— Що — як?

— Яке враження справив на тебе Ельдар? На мою думку, він добрий адвокат.

Я кивнув, згадавши його усмішку на гладенькому дитячому обличчі.

— Без сумніву.

Сюнне знала мене, як облупленого.

— Він тобі не сподобався, — зітхнула вона.

— Не надто...

Я розповів їй про мету візиту Єльдара Єйнарсона і його стратегію, як запопасти спадок Барбари Бломберґ.

Сюнне наморщила чоло.

— Що ж, в одному він має рацію, хіба ні? Якщо бути чесними, краще хай гроші підуть на реабілітацію наркоманів, ніж Адамові Ліду, який витратить їх на ширку.

— Можна визнати йому рацію, тільки якщо ти вважаєш, що юриспруденція є зброєю у війні без правил, і що наркомани, за замовчанням, мають морально меншовартісну позицію в суспільстві.

Сюнне зітхнула.

— Ну, добре, визнаю, він — не твій тип. Але скажи мені, Мікаелю, чи маємо ми, власне кажучи, хоч якісь шанси знайти молодих, амбітних і фахово сильних адвокатів, які б тобі сподобалися?

Я задумався.

— Невеликі, — визнав я. — Особисто я не бажаю вкладати гроші у злиття, але ти вільна відмовитися від нашої співпраці й податися в іншу фірму.

Сюнне, видно, втомилася від безсенсовної суперечки.

— Господи, Мікаелю, ніхто ж про таке не каже! Мати тебе за компаньйона... іноді однаково, що мати дитину або... коханця.

Я промовчав.

Розділ 27

Одного дня над вулицею Страндґатен з’явилися гірлянди з яскравими зірочками і мерехтливими світелками, які гойдалися на вітрі. Надходило Різдво, й не було жодного шансу його уникнути. Раптом щокроку починають траплятися зелені ялинки, червоні ліхтарики, пузаті різдвяні гноми та дзвінкі дзвіночки. Навіть у холі окружної тюрми самотньо бовваніла маленька, скупо прикрашена ялинка.

Головна прокуратура Гордаланну за дивовижно короткі терміни постановила: «Юсеф Мардал, народжений 10.11.1976, обвинувачений за статтями 196 і 233 (1) кримінального кодексу в тому, що зґвалтував і вбив Барбару Бломберг». Постанову схвалила генеральна прокуратура. Я спостерігав за його виразом обличчя, доки він читав обвинувальний акт. Кілька місяців ізоляції почали залишати свої сліди. Юсеф схуд, з синіми півколами під очима, ніби він погано спав, але його обличчя залишалося незворушним, не зраджувало ні думок, ані відчуттів, навіть руки не тремтіли, тримаючи аркуш паперу. Він дуже уважно читав.

— «Спричинився до вбивства» — прочитав він уголос. — Це ж тільки причина, хіба ні?

— Так, але термін приховує в собі певну пастку. Не завжди просто визначити, що є причиною в юридичному сенсі.

— Зрозуміло, — задумливо промовив Юсеф. — Майже все може послужити, у певний спосіб, причиною.

Таким Юсеф Мардал подобався мені найбільше — коли він на якусь мить забувався, і тоді мимоволі виявлявся його інтелект.

— Так, — підтвердив я. — Тому ми розрізняємо необхідні й достатні причини.

Юсеф замислився.

— Моя знайомство з Барбарою є необхідною причиною того, що я сиджу в тюрмі?

— Саме так. Необхідною, але не достатньою.

— Задушення Барбари було б достатньою причиною, так? — Юсеф криво посміхнувся. — Розслабся, Бренне, я пожартував, — додав він, побачивши мій вираз обличчя.

— Але папір, який ти тримаєш у руках, аж ніяк не жарт. Він означає, що нам треба готуватися до судового процесу?

— Зле для мене, добре для тебе.

— Що ти маєш на увазі?

— Припускаю, що ти радий нагоді довести до суду круту кримінальну справу. Добра реклама, хіба ні?

Юсеф не зовсім помилявся. Коли того ранку обвинувальний акт ліг на мій стіл, я відчув у грудях гарячий приплив очікування, своєрідну насолоду від отриманої можливості вийти на манеж зі справою, де все покладено на карту. І водночас відчував мандраж. Цю справу конче треба виграти. Якщо пощастить, і якщо я докладу максимум зусиль, то зможу виправдати Юсефа.

— Не має значення, що я думаю і відчуваю, — сказав я. — Справа вже пішла у вільне плавання.

— То й добре, — відповів Юсеф Мардал. — Ми прищемимо щурові хвоста, хай усі знають!

Я нахилився вперед.

— Послухай, Юсефе! Радив би вгамувати пиху й тупу зверхність. Тобі висунули звинувачення в убивстві, і запевняю тебе, цього б не сталося, якби прокурор не був переконаний, що може тебе засудити. Доведеться від самого початку долати шалений спротив, і нам аж ніяк не допоможе те, що ти вважаєш усіх навколо ідіотами.

Він лише усміхнувся, важко відкинувся на спинку крісла, аж ніжки крякнули.

— Твоя проблема, Мікаелю, у тому, що ти граєш за правилами системи. Так не виграють. Думати треба ширше й прислухатися до інтуїції.

— Йдеться про кримінальну справу, а не бійку в забігайлівці.

— За винятком ввічливих фраз та трохи вишуканішого одягу, не бачу великої різниці.

Я відчув, як у мені наростає роздратування.

— Глибоко помиляєшся! Якби не ці правила гри, сидів би ти в тюрмі, аж доки зігнив. І не мало б значення, винний ти чи ні! А знаєш чому? Ага, бо всім, абсолютно всім, було б пофіґ!

Юсеф погордливо розтягнув губи в посмішці.

Довелося зробити над собою зусилля, щоб не дати себе спровокувати. Насилу усміхнувся.

— Я приніс деякі папери, які ти мусиш підписати, — сказав я.

— Що там?

— Дозволи й різні доручення. Я розмовляв з видавництвом, як ми й домовлялися. Вони переведуть гроші на мій клієнтський рахунок.

— Книжка ще продається?

— Наскільки знаю, шаленими темпами. Видавництво просто в екстазі!

Юсеф мав задоволений вигляд, швидко й неуважно погортав папери і підписав, не читаючи.

— Не давай Юдіт відразу багато грошей, — сказав він. — Не варто її балувати.

— Відколи ви разом? — запитав я.

— Коли я був молодим, а вона ще молодшою. Юдіт завжди приходила на наші концерти. Трохи й сама грала, писала гарні пісні, мала свій дівочий, цілком пристойний музичний гурт, а ще найзвабливіший задок на світі. Притягальний... Вона й досі має розкішну дупцю.

Юсеф зареготав, побачивши мій вираз обличчя.

— Не подобається?

Я стенув плечима. Мене вже почали втомлювати його дрібні провокації і постійне шпортання у моїх реакціях на них.

— Час повертатися на роботу, — сказав я, але Юсеф Мардал ще не наговорився зі мною.

— Що там сімейка Тулосів? — запитав він.

— А що з ними?

— Думаєш викликати їх як свідків?

— Навряд.

— Що за херня? Старий Тулос убивця і ґвалтівник, який мене ненавидить! Чому ти недооцінюєш такого свідка?

— Я вже казав, що більше схиляюся до версії, що злочин скоїв Адам Лід. Він мав очевидний мотив убити свою тітку. П’ятнадцять мільйонів крон — багато грошей. А Тулоси... Можливо помста, але це палиця з двома кінцями. Я читав твій вирок і бачив Тьондера Тулоса. Він став калікою довіку. Не хотів би, щоб присяжні занадто прискіпливо акцентували свою увагу на цьому факті.

Юсеф пирхнув.

— Він прикидається, кажу тобі!

— Навіщо йому прикидатися?

— Щоб одержувати пенсію через інвалідність. Ця сімейка — паразити, живуть коштом держави, і завжди так жили!

— Не схоже на симуляцію, Юсефе. Від нього колишнього мало що залишилося, — я затнувся на мить. — Тепер він розжирілий і обрюзглий. Я бачив його стару фотографію на стіні в батьковій хаті. Тьондер був сильним, кремезним чоловіком. Значно кремезнішим за тебе...

Юсеф знову всміхнувся.

— Цікаво, як я його побив?

— Та, трохи, — визнав я.

— Я щойно вже тобі казав: треба думати ширше, бути агресивним і блискавичним. Може, Тьондер і був сильним, як віл, але й дурним він був, як віл. Я просто тицьнув пальцем у темряву й сказав: «Що там?» Старий трюк, але я знав, що Тьондер поведеться. Коли він відвернувся, я вдарив його лопатою. Якби лупнув по голові, він би тільки потрусив своєю бичою головою і потовк мене на квасне ябко, тому я цілився по кісточці ноги й виграв.

— Але ж по голові теж ударив, — завважив я. — Потім... Коли він вже лежав на землі.

Юсеф Мардал байдуже стенув плечем.

— Ти ж сам казав, що він кремезний чолов’яга. Я мусив мати гарантію, що не підведеться.

Він знову голосно засміявся, але вмить посерйознішав.

— Соррі, Бренне! Я знаю, у тебе нелегка робота. Вибач, якщо іноді дратую.

Ось знову цей раптовий перехід від войовничої пихи до майже улесливості. Він завжди трохи збивав мене з пантелику, я ніколи не міг збагнути до кінця його сутності.

— Нормально... — відповів я, підводячись.

Юсеф теж встав, простягнув руку.

— Я вдячний за все, що ти робиш! Направду!

Розділ 28

Юсеф зателефонував наступного дня.

— Чи міг би ти зробити мені одну послугу?

— Яку?

— Дні тут тягнуться дуже довго. Я хотів би тут трохи попрацювати над текстами, які саме в роботі, але вони на хуторі.

— На хуторі? — перепитав я.

— Так, на тому хуторі минало моє дитинство... Тепер там ніхто не живе, але я часто їздив туди, у гори, писати.

— Може, Юдіт змогла б...

— Ні, — категорично заперечив він. — То моє лігво, їй там не місце.

— Далеко?

— Приблизно година їзди.

— Спробую, — пообіцяв я.

— Було б фантастично! Ще перед вихідними, як гадаєш?

— Поїду, щойно з’явиться можливість, окей, Юсефе?

— Звичайно! Як тобі буде зручно.

Я мав би відмовитися, але щось загадкове таїлося в тому чоловікові, що мені завжди було простіше погодитися. Можливо, непохитна впевненість, що інші мають робити йому послуги. Хай там як, але я погодився і тепер жалкував. Я адвокат, а не хлопчик на побігеньках До того ж, навряд чи суд оплатить мені цю поїздку.

Юсеф Мардал намалював просту й зрозумілу карту, та я однаково пропустив поворот з головної дороги. Довелося розвернутися і проїхати ще кілька кілометрів, доки таки знайшов потрібний з’їзд. Нечисленні хатинки в невеличкій долині мали здебільшого занедбаний і нежилий вигляд. Лише на одному хуторі з димаря вився тоненький стовпець сизого диму — хтось там жив відлюдником.

Ще за кілька кілометрів я добрався до напіввідчинених воріт з поламаним висячим замком. Я припаркував авто на узбіччі й далі пішов пішки.

Приємно було розім’яти ноги після довгої їзди. Між коліями від коліс росла трава, у ямах на дорозі стояла брудна дощова вода. Через кілька сотень метрів я з сонця увійшов у тінь, і відразу здалося, ніби температура повітря впала на багато градусів. Хутірець стояв у самому кінці дороги, оточений крутосхилими пагорбами. Я задер голову до неба, оцінив розташування сонця, тіні над дном долини й зробив висновок, що в цю пору року сонячне світло ніколи сюди не сягає.

Навколо пустка й руйновище — окремий світ, світ у собі. Не хотів би я, щоб у такому місці минало моє дитинство.

Подвір’я заросле бур’янами, дуже давно людська нога не топтала трави перед порогом маленького житлового будиночка. Колись його стіни були білими, а карнизи — блакитними. Блакитна фарба облущилася, сіро-чорний грибок розповзся деревиною.

Ключ я знайшов у щілині в фундаменті, як і казав Юсеф. Усередині тхнуло пліснявою і гнилизною — старою хатою, у якій давно ніхто не жив. Я зайшов на кухню. Маленький стіл, застелений червоною клейончастою скатертиною, два червоні пластмасові стільці, синій дерев’яний ослін, помальований на біло, стародавній креденс. З цікавості я почав відчиняти кухонні шафки. В одній — розмаїті горнятка й тарілки, надщерблені чи потріскані. У другій — три пачки меленої кави. В одному кутку — допотопний умивальник з іржавими плямами на дні. Я відкрутив крана, але з нього навіть краплі води не впало.

Кімната була зовсім крихітна: канапа і два фотелі навколо журнального столика. Димар чавунної грубки на дрова вивалився зі стіни. Під одним вікном стояв стіл зі стосиком аркушів паперу — усе, як казав Юсеф. Я бігцем їх погортав. Кілька рядків англійською могли бути словами до пісень, кілька сторінок з окремими, не пов’язаними між собою реченнями, решта — густо списані текстами. Я стенув плечима, згріб усе докупи й поклав у пластикову торбинку, яку прихопив з собою.

Під короткою стіною стояв педальний орган. Я двічі натиснув ногою на одну педаль, пройшовся пальцями по клавішах, але видобув лише важке, астматичне хрипіння.

Потім подався на другий поверх. Дві спальні по обидва боки від сходів. Одна — з побіленими стінами й двоспальним ліжком без матраців. Друга — менша, небілена, зате з постіллю на ліжку, ковдрою та подушкою.

Кімната Юсефа, подумав я.

Якщо я сподівався, що Юсефова спальня щось мені про нього розкаже, я помилився. Там зовсім нічого не було, ні картин, ані плакатів, ані навіть фіранок на вікні — лише мертва комашня на підвіконні. Я виглянув через брудну шибку надвір — сірі скелі. Коли обернувся назад, в око впали якісь літери, вирізані на дерев’яній стіні біля ліжка. Я нахилився, відчув кислий запах постільної білизни. ЛК, РМК, СЛЛ, КФ, РК. Хтозна, що воно таке, літери могли означати все, що завгодно.

Я зійшов донизу, замкнув за собою двері, поклав на місце ключа. Я достатньо надивився на цей забутий Богом хутір, та все ж перетнув подвір’я і зазирнув до невеличкої стодоли. Вона була майже порожня. Під однією стіною стояв припертий плуг, напевно, від трактора, з балок під дахом звисали іржаві ланцюги, у кутку — домашній реманент, коса, кувалда, лом. У пень, на якому кололи дрова, застромлена сокира, теж іржава. Я узявся за древко, але лезо сокири наче вросло в колоду. Я щосили потягнув, і сокира зненацька вискочила, аж я поточився назад. Я відклав її на штабель дров.

Двері праворуч стояли відчинені. Я заглянув у темряву, ледь роздивився бетонну підлогу, трухляві дошки, кілька стійл для худоби. Стара кошара.

Гнітюче місце. Цілком могло породити вбивцю, додумалось мені, але тут же схаменувся, усвідомивши безглуздя своєї думки. У Західній Норвегії, у Вестланні, таких злиденних хуторів на безлюдді купа. Там колись жили переважно роботящі й чесні люди.

Розділ 29

Сюнне перебралася зі свого помешкання до Дідріка. Я запропонував свою допомогу, але вона сказала, що в тому нема потреби, що більшу частину меблів забирати не буде і що, попри все, вона має друзів, які фізично більше надаються до перенесення важких речей, ніж я. Легку образу, з якою я успішно впорався, переважило полегшення, що мене це оминуло.

— Де святкуватимеш Різдво? — поцікавився я. — У Дідріка чи в мами?

Ми разом вийшли з контори й зупинилися перед «Галереєю», біля входу до торгового центру.

— Мама зібралася на Південь. Ми з Дідріком поїдемо до його батьків, до Конгсберґа.

— Ти ще з ними не бачилася?

Сюнне спохмурніла, заперечно похитала головою.

— Ні.

— Ти їм неодмінно сподобаєшся!

— Не в цьому суть... Просто хотілось би уникнути Різдва в чужому товаристві. Різдво треба святкувати з найближчими, щоб можна було цілий день тинятися хатою у піжамі, об’їдатися марципаном і дивитися давні фільми. Таке ось...

— Ти завжди бажана гостя у мене, — сказав я. — Я неодмінно куплю марципан.

Сюнне смішно скривилася.

— Спокусливо, але... Дідрік милий і толерантний, але, мабуть, замало толерантний. А ти де святкуватимеш Різдво?

— Я ж маю батька.

— О, так, я забула.

Не думаючи, що роблю, я обійняв її.

— Усе буде добре, ось побачиш...

Я ще довго стояв і дивився їй услід, як вона сягнистими, легкими кроками простувала вулицею. Щаслива, упевнена в собі жінка. А тоді я пішов своєю дорогою, важким кроком і з важким серцем.

Я планував забрати батька на Святвечір додому, та начальниця відділення лиш скептично глянула на мене.

— Як хочете, звісно, — сказала вона. — Ніхто вам не боронить, але ліпше самі прийдіть сюди. Його ж треба помити й перевдягнути, а тут, де все під рукою, зробити це простіше.

Начальниця бачила моє вагання.

— Ми запрошуємо на вечерю і родичів. Будуть сирокопчені баранячі реберця, — спокушала вона мене.

Я легко піддався. Не пригадую, чи батько хоч раз міняв мені в дитинстві підгузки. Навіть уявити собі таке годі. А думка, що доведеться міняти підгузки йому, мене лякала. То вже остання межа. Перейти її однаково, що перевернути все з ніг на голову, коли батько стане дитиною, а я — незворотно дорослим.

— Ваша правда, ліпше, мабуть, я до вас приїду.

— Ми вечеряємо о п’ятій, — сказала начальниця.

Каша вивалювалася батькові з кутика рота, я обережно її обтирав. Я знову підніс ложку йому до рота, але він міцно стулив губи й відвернувся. Або наївся, або ж стомився боротись зі своїм утрудненим ковтанням. Я небагато в нього запхав, заледве третину з маленької мисочки. Дивився на його руки, шкіра поверх кісточок і синіх вен тонка, наче сторінки в псалтирі. Литки, що визирали з-під пледа, сухі, мов цурпалки.

Моя порція баранячих реберець стояла майже неторкана на столі. Я втупився невидючим поглядом у стільницю, змусив себе з’їсти ще кілька шматочків. Зрештою, не витримав більше, встав, подякував за трапезу, схопив інвалідний візок і покотив батька коридором зі стінами такого ж кольору, як пюре з брукви, яке лишилось недоїдене на моїй тарілці.

«Мабуть, не завжди віриться, але для них дуже важливо побути разом зі своїми рідними, з тими, хто їх любить», — не раз казали мені доглядальниці зі старечого будинку. Я щоразу кивав, ввічливо усміхаючись. Що насправді означає «любити когось»? Чи не функція це спільної пам’яті, спільних переживань, результат наших переплетених життів, які надають сенсу минулому й майбутньому? Я любив свого батька, але чи любив я чоловіка, який сидів переді мною в інвалідному візку? Він навіть не знав, як мене звуть; не знав, що я його син і не знав, чим я займаюся. А може, усе-таки знав у якийсь недоступний мені спосіб? Я дуже на це сподівався.

Коли прийшли його підмивати, я подався геть.

Я їхав пустельними, безлюдними вулицями; здавалося, ніби країною пройшлася пошесть чуми. Я думав про Юсефа Мардала в тюремній камері. Я думав про Сюнне за столом з людьми, які пильнували за кожним її рухом і прицінювалися, чи підходить вона чоловікові, з яким разом живе. Дідріком, якого вона кохає.

І ще, попри заборону самому собі, я думав про Геллє Мьорк.

Я дозволив собі гіркий подарунок — мить туги. Її уста, її усмішка, запах шиї уранці, важкий, хмільний смак її лона. Сьогодні ж Різдво, хай там що!

Розділ 30

Першого різдвяного ранку сніг тоненькою повстю укрив землю, ніби присипав цукровою пудрою навколишній світ. Настрій відразу шугонув угору. Сніг завжди робив мене радісним і щасливим. Я навіть задумався, чи не вирушити на прогулянку на Фльоен або навіть розшукати бігові лижі, ось тільки тоді довелось би поїздити околицями в пошуках сніжної лижні.

Доки я стояв перед вікном з горням кави в руках і зважував усі «за» та «проти», щось зачепило мою увагу. Виразні, чорні сліди на білому снігу перетинали навскоси мій моріжок.

Звідки вони там узялися? Між моїм і сусідським садком — високий живопліт; продертися можна, але то непроста справа. Нащо комусь крізь нього дертися? Тут не було кому й куди скорочувати шлях.

Я одягнув пуховика і вийшов у сад. Було дуже холодно, аж за вуха щипало. Обійшовши кут будинку, побачив, що сліди тягнулися вервечкою уздовж стіни будинку, а далі вели за садову хвіртку. Без сумніву, тут пройшла людина. Хоч більшість слідів уже припорошило снігом, в одному місці залишилися дуже чіткі відбитки.

Просто перед дверима на веранду.

Цього разу списувати на те, що щось привиділося, не було підстав. Хтось стояв на верхній сходинці веранди й заглядав крізь скляні двері. Можливо, який нічний волоцюга або заблукалий п’яниця, або випадковий злодюжка шукав, чим поживитися. Та я мав дуже великі сумніви.

За годину я сидів в авті й знову їхав на острівний архіпелаг на північ від міста. Усі дороги вели туди цього року. Поступово сніг зник, краєвид за вікном мінився усіма відтінками охри, здавався голим і кістлявим, наче давня падаль, обгризена до голих кісток.

Я ще досі закипав люттю на згадку про сліди в снігу. Був певний, що то Борд Тулос побував у моєму садку. Я мав намір використати його на суді, щоб змусити суддів завагатися у винуватості Юсефа, але то було професійне рішення, яке не мало стосунку до родини Тулосів особисто. Звісно, старому Тулосові таке не могло сподобатися, але це — частина гри, і ніхто не давав йому права вдиратися у мій приватний простір.

Я звернув з головної дороги на стрімкий спуск до садиби, заїхав на подвір’я. Роздуми дорогою змусили мене, зрештою, чесно визнати, що мій гнів породив страх. Щось у цьому старому лякало мене. І причиною були не доволі мелодраматичні погрози й не усвідомлення, що колись він позбавив життя іншу людину, а, отже, здатний на виняткове насильство. Кому ж, як не мені знати, — подібних типажів багато.

То було щось інше, чому я не знаходив визначення. Відчуття, ніби ніщо на світі йому не важить, ніби він може вчинити що завгодно й піти далі, немов би нічого й не трапилося.

Мені в житті траплялися такі типи, і щоразу здавалося, наче я стикався з представниками нелюдської раси. Бажання завдати іншій людині жорстоких страждань я сприймав, як якесь відхилення, хворобу. А такі, як Борд Тулос, змушували мене сумніватися, чи не помилявся я. Повернутися до них спиною, вдати, ніби вони не існують — не завжди вихід.

Надто, коли один з них стоїть серед ночі перед вікном твоєї вітальні й заглядає у дім.

Я вийшов з авта й рішучим кроком пішов через подвір’я, витираючи до штанів спітнілі долоні.

Нарешті він відчинив двері. На мене дивився старий чоловік. Масне волосся, посіріла шкіра, тьмяні очі, спустошений погляд. Він немов постарів на десять років від того дня, коли ми бачилися востаннє.

— Якого біса ти сюди приперся? Не знаєш, який сьогодні день, Бренне? Жодна, жодна людина в цій країні не наважиться турбувати проблемами чужу родину в перший день Різдва! Це, трясця, гірше, ніж прийти п’яним до церкви!

Я глянув на його ноги. Сьогодні без ковбойських чобіт. Стоптані, старомодні повстяні пантофлі.

— Ти ходив під моїм будинком сьогодні вночі?

— Що, у біса, плетеш?

— Ти мені погрожував, коли я тут був недавно.

— Я сказав, що не хочу тебе більше бачити, а ти однаково приїхав.

— Уранці я бачив сліди під своїми вікнами.

Борд широко розчинив двері й зайшов до хати. Секунду повагавшись, я пішов за ним. Ковбойські чоботи стояли в коридорі. Я швидко нагнувся, обернув один: гладка підошва, чистий каблук. За розміром він міг би підійти, але ж як знати напевно.

Ладом у хаті цього разу й не пахло. Стіл з круглими відмітинами від келихів або пляшок, на килимі розсипані крихти чіпсів. Борд Тулос важко сів в один з фотелів, відпив великий ковток кави з горнятка, глянув на мене порожнім поглядом. Я боявся його різкої переміни настрою, як то було минулого разу. Мав відчуття, ніби в ньому вживаються дві особистості нараз, але одна з них цілком усвідомлювала, що робить і навіщо.

Борд дивився на мене поглядом чоловіка, доведеного до відчаю.

— Ти непробивний, Бренне! Я ж просив лише дати нам спокій, а ти знову тут, посеред різдвяної святості, розкидаєшся звинуваченнями, ніби напрошуєшся на неприємності. Невже не маєш чим більше зайнятися у свято й тому дістаєш мене до печінок?

Я промовчав, а він ошкірив жовті зуби в усмішці, яку й важко було назвати усмішкою.

— Не мушу тобі звітуватися, але щоб знав: я всю ніч просидів у своїй хаті й напився до чортиків.

Старий ще відсьорбнув кави. Я бачив, як трусилися йому руки. У кімнаті висів запах, який важко сплутати з чимось іншим, — сморід алкогольного перегару.

— А як справи у Тьондера?

— А які в нього можуть бути справи? Приходив на вечерю сюди, попоїв баранячих реберець і пішов до себе. Хлопчик навіть авто сам водити не може.

— Юсеф каже, що він симулює.

Очі старого спалахнули — люттю, чимось таким, що мене налякало.

— То хай собі каже! Спершу він товче мого хлопчика, проломлює йому череп, а потім ще й насміхається? Приходити сюди й обмовляти мого сина — це вже занадто, Бренне, навіть для адвоката. Тобі так не здається? — старий похитав головою. — Той чоловік усіх змушує скакати під свою дудку, завжди змушував. Він смикає за мотузочки, а народ дригається йому на догоду. І ти — теж!

— Я...

— Гадаю, сам знайдеш вихід з хати, Бренне, — погляд старого ковзнув повз мене до дверей.

Я зачинив за собою вхідні двері з відчуттям, ніби щойно уникнув неминучої небезпеки. Уже сідаючи в авто, помітив Тьондера. Той стояв за кутом будинку, мабуть, ховаючись від пронизливого бризу з моря, тому я його й не помітив раніше. Він підносив руку до рота, видихав сизу хмаринку диму, яку відразу підхоплював вітер і відносив геть.

— Привіт, — кивнув я йому.

Тьондер не відповів. Мене знову вразила його схожість і водночас несхожість з батьком. Високі вилиці, загострений, тонкий ніс, повні губи, зате кремезність і жилавість батька мала в ньому розплилі форми. Тендерові бракувало батькової гідності.

Я трохи постояв, сподіваючись, що він хоч щось скаже, але Тьондер мовчав. Щиглем послав у темряву недокурок, обернувся до мене спиною і пішов собі геть.

Коли я повертався Нургордаланнським мостом додому, погода перемінилася, стало тепліше, небо захмарилося. Мені з голови не йшов Тьондер. У нього не батькові очі, подумав я. Борд мав чорні виразні очі, а Тьондер — сині.

Ще за п’ять хвилин я проминув окружну тюрму, за якихось сотню метрів ліворуч від дороги бовваніли її сірі мури. На якусь мить мені майнула думка завернути туди, але я її відігнав. Сидіти сьогодні віч-на-віч з Юсефом було б понад мої сили. Натомість зателефонував до тюрми, попросив дозволу поговорити з ним.

— З Різдвом, — привітав я його, коли він передзвонив.

— Ти лише хотів привітати мене з Різдвом? — щиро здивувався Юсеф.

— Ні, мені тут спало одне на думку. Ти щось знаєш про матір Тьондера Тулоса?

— Едіт? Навіщо тобі це?

— Ще й сам до пуття не знаю. Просто таке враження, що батько з сином живуть самотньо.

— Так і є. Едіт померла.

— Через хворобу?

Юсеф зареготав.

— Можна й так сказати. Вона наклала на себе руки.

— Це сталося після того, як Тьондер... після того, як ти його скалічив?

— Натякаєш, що вона повісилася через мене? Запевняю, Едіт мала купу інших на те причин. Борд Тулос не був, так би мовити, бездоганним сім’янином, і, якби моїм сином був Тьондер, я теж би повісився.

— Точно так було? Вона сама повісилася?

— Таке я чув, — відповів Юсеф. — Це все, Бренне? Хотілось би сповна насолодитися прогулянкою...

— Звичайно, — сказав я і поклав слухавку.

Кілька брудно-білих плям на моріжку — ото й усе, що зосталося від снігу, коли я повернувся додому. А разом зі снігом назавжди розтанули й сліди перебування чужака на моєму подвір’ї. Я нацяпав черевиками брудні калюжки на паркеті. Почувався стомленим, пригніченим, а ще мав відчуття, що своєю настирливістю виставив себе дурнем перед Бордом Тулосом. І все ж я не мав жодних сумнівів — хтось нипав тієї ночі під моїми вікнами. Якщо не Борд Тулос, то хто?

Я вже зачиняв двері дому на ніч, як мені раптом блиснула думка, Я повернувся до хвіртки.

У поштовій скриньці лежав білий конверт. Пошту розносили вже давненько, а цей лист не поштар приніс, на ньому не було ні поштової марки, ні адресата, ні відправника. Я відкрив конверт на кухні. Усередині, як я й передбачав, лежав звичайний аркуш паперу. Я відразу впізнав рівні друковані літери.

«Чому ви захищаєте насильника й убивцю? Невже не розумієте, що плюєте в душу слабким і топчетеся по пам’яті жертв? Якщо підкидатимете дрова в вогонь, то й самі у ньому згорите. Відверніться від Юсефа Мардала й просіть прощення у Господа!»

Вишуканіший текст, ніж минулого разу, подумало моє аналітичне «я». Мова барвистіша, майже поетична, але й погроза виразніша. Та й не лише це. Автор листа завдав собі труду довідатися, де я мешкаю, і доставити погрозу власноруч. Мало приємності в тому, що чоловік, який бажав мені горіти у вогні, стояв минулої ночі під моїм вікном.

Історія мені анітрохи не подобалася, та, ким би не був автор, своїм листом він досягнув зовсім протилежного, аніж бажав, результату. Я ніколи й нізащо не дав би себе залякати й відвернутися від клієнта.

Про всяке, я поклав лист зверху на холодильник, на випадок, якби щось трапилося, сказав сам собі.

Розділ 31

Нарешті різдвяні й новорічні свята закінчилися, і я міг знову піти на роботу.

— Дякую за краватку, — сказав я до Сюнне.

— Носи на здоров’я... І тобі дякую за парфуми.

Ми щороку купували одне одному однакові подарунки, давно це погодили між собою, бо так було найпростіше. Однотонна краватка — мені, парфуми Dolce & Gabbana — Сюнне.

— Які враження від свекрів?

— Батько дуже милий, мама... так собі. Дідрікова матір нагадує мені мою маму, — відповіла Сюнне, а я надто давно її знав, щоб зрозуміти — це не комплімент.

— Приємно знову повернутися додому?

— А як ти думаєш? Що в тебе доброго?

— Повним ходом працюю над справою Мардала, — сказав я, уникаючи відповіді.

Навіщо ділитися з нею найсумнішими своїми різдвяними спогадами. Чи новорічними, зрештою. На Новий рік я був у гостях, і, хоч частували смачно, новорічні побажання опівночі звучали пустодзвоном, а обійми видалися фальшивими, удавано щирими — суцільна показушність. Я пішов додому ще перед першою.

Сюнне пожвавилася. Я знав, що мої слова її зацікавлять.

— Уже є термін?

— Так, окружний суд знайшов вільний тиждень на початку березня.

— Ще два місяці. Не надто багато часу.

— Не надто, але достатньо.

— То лишень здається, що часу достатньо. Ти ж знаєш, як воно буває. Тижні минають дуже швидко. Книжка, до речі, тобі сподобалася?

— Книжка?

— «Залізні легені»... Ти мав намір почитати її на канікулах.

— До читання руки не дійшли, — відповів я трохи ніяково, ніби соромився несумлінно виконаної роботи.

Робота, справді, виконана погано, подумав я ввечері, відклавши книжку набік. Я з нею не впорався, прочитав лише три новели, але цього виявилося більше, ніж достатньо на один раз. Як адвокат я безліч разів погрузав у понурих, депресивних долях людей, яких захищав. Навіть у Західній Норвегії, у двадцять першому столітті, можна знайти страх як багато каламуті під, на позір, бездоганно-блискучою поверхнею. Я бачив нерівні й кострубаті лінії життя, випадкові дрібні біди, які штовхали людей на край прірви й скидали їх униз. Я стикався зі зламаними й занапащеними, і з такими, що готові були будь-якою піною потягнути за собою у безодню якнайбільше інших близьких людей, чи то батьків, чи колишнє подружжя, чи навіть дітей.

Але в кримінальних справах реальність часто стискається у лещатах бюрократичної мови. Навіть свідчення з перших уст, жертви чи підсудного на відкритому суді, часто сприймаються відсторонено, ніби з відстані, хай би про які жахіття йшлося. Можливо, цьому сприяли судові лаштунки й ритуали, чорні мантії, неспішна, методична процедура — усе це мало свій сенс, у такий спосіб суддям, прокурорам й адвокатам їхня робота ставала хоч трохи стерпною.

Однак у безжальній прозі Юсефа Мардала не було за чим заховатися. Ніяких ліричних відступів, гарних метафор чи сентиментальних пасажів, які змогли б пом’якшити враження, лише голі, брутальні слова й короткі, рубані фрази, немов сокирою забиті в свідомість читача, які не відпускали до самого кінця оповіді. То був світ, по вінця наповнений пияцтвом, сексом, покидьками, насильством, жорстоким і бездумним водночас. Однак у новелі, яка найбільше мене вразила, налякало мене не фізичне насильство.

Новела називалася «Адвент».

Хлопчик десь шести років (точного віку не вказано) залишився сам удома. Зима, кілька тижнів до Різдва. Опис похмурих, скелястих околиць, де відбувалася дія, наводив мене на думку, що йшлося про якусь місцевість у Вестланні, хоча з таким самим успіхом вона могла б відбуватися десь далі на північ або на південь.

Хлопчик чекає на матір, але вона все ніяк не приходить. Спадає ніч, йому страшно, він голодний, а матері нема й нема. Ні того дня, ні другого, ні третього. Тривога й страх поступово стають нестерпними, тиснуть і на читача, змушують думати, що ось-ось станеться щось непоправне, усе що завгодно, що переламає цю монотонну катастрофу.

Нарешті вона приходить.

Знесилена, виснажена, непривітна до дитини. Коли малий шукає втіхи, пригортаючись до неї, вона його відштовхує. Коли він знову намагається притулитись, дістає ляпаса.

Зрештою, хлопчик вдається до останнього засобу, приносить пляшку горілки, яку раніше ховав від неї. Дає матері. Вона випиває, доклигує до ліжка й валиться п’яна, мов чіп.

І лише тоді хлопчик може без страху, що його проженуть, припасти до мами. Він лежить без сну в смороді немитого тіла, перегару й недавніх любощів. На світанку, коли мати починає прокидатися, він іде до своєї кімнати.

Уся новела, сім сторінок розповіді, неймовірно мене потрясли.

Розділ 32

Чорнява й ошатно вбрана жінка чекала на мене в приймальні. Я усміхнувся до неї, бо вона була гарна й дуже відрізнялася від моєї звичної клієнтури. Мене розбирала цікавість, хто вона й навіщо прийшла.

Жінка всміхнулася теж, підвелася й простягнула руку.

— Ви, мабуть, Мікаель Бренне?

— Так, — відповів я трохи спантеличено.

Я був певний, що вона прийшла до Сюнне. Наскільки мені було відомо, ніяких зустрічей того дня не планувалося.

— Я — Женні, — сказала вона. — Ви начеб хотіли мене бачити...

Напевно, жінка збагнула, що я не маю найменшого уявлення, про що вона каже і хто вона така. Женні покопирсалася в торбинці, знайшла візитівку і простягнула мені.

Я зі здивуванням упізнав свою візитку, трохи поплямлену, ніби на неї хтось поставив філіжанку з кавою. Обернув картку зворотнім боком і відразу впізнав свій почерк.

— Ви — Жанетте Коста?

— Так.

— Не дуже розумію... — мовив я, коли вона сіла в моєму кабінеті. — Я собі думав... я зовсім інакше вас собі уявляв.

Жанетте здивовано глянула на мене.

— Справді? Кого ж ви очікували побачити?

Я підшукував слова.

— Ну, якщо бути чесним, то сподівався побачити трохи... зачовгану жінку. Я був удома в Янну, розмовляв з ним і його дружком. Вони ж на голці сидять...

— Ви подумали, що я наркоманка? — вона зуміла вдати потішену й обурену водночас.

— А що я мав подумати?

Жанетте Коста похитала головою.

— Ніколи в житті не пробувала наркотиків. Хіба... одного разу на Ібіці, коли ще була молода, спробувала екстазі, але ж, Господи, усі ми були колись молодими! — вона сплеснула долонями. — Я — дипломований інженер, живу цілком звичайним життям.

— Що ж занесло вас до того помешкання?

— Припильновую Янну. Він мій брат.

— Ян Уве Угланн ваш брат?

— Зведений... Він тільки-но повернувся додому з лікарні після передозування, Я боялася, щоб він знову не вколовся. Дружки, з якими він водиться, зовсім не при собі, на них не можна покладатися.

— Розумію, — пробурмотів я, геть спантеличений. — Але... в стенограмі допису написано, що ви безробітна. І я не знайшов вас за вказаною там адресою.

Вона пересмикнула плечем.

— Нафтова галузь, якщо ви не знаєте, переживає важкі часи. Я пропрацювала дванадцять років в «Елфі» у Ставангері, але довелося звідти піти пів року тому. Я тимчасово повернулася додому, до Бергена, винайняла дешеве помешкання на перехідний період. Потім пожила кілька місяців в Іспанії, у батьковій родині, доки врешті-решт знайшла нову роботу.

— Де саме?

— Інженерна фірма в Кукстаді. На щастя, ще не всі в цій галузі опустили руки.

— А того дня, про який запитували в поліції, ви були в помешканні брата?

— Так.

— Ви певні, що були там саме того дня?

— Абсолютно. Напередодні він повернувся з «Куша».

— Маєте на увазі, з «Палаючого куща»?

Жінка кивнула.

— Так, його називають просто «Кущем». Брат був на реабілітації і відразу ж перевищив дозу, як це зазвичай буває. Вони забувають, що їхній організм не витримує великих доз після певного періоду абстиненції. У кожному разі, я була там того дня, коли він повернувся з лікарні, це просто перевірити.

— Скільки часу провели в помешканні?

— Забрала брата десь в обід і просиділа до опівночі. Довше не витримала.

— А що там робив Адам Лід? Ви його, до речі, знаєте?

— Знаю, хто це. Він був у помешканні, коли я прийшла й коли пішла звідти. Вони зі Стейном валялися увесь той час у нірвані.

— Певні?

— Цілком, — твердо відповіла Жанетте.

— Дякую, що прийшли, — сказав я, навіть не вставши з-за столу, коли жінка попрощалася і пішла.

Вона щойно знищила вщент мою стратегію і покинула мене на дрейфуючій крижині далеко в океані. Принаймні так мені здавалося тієї миті.

Розділ 33

Сюнне сиділа, підперши підборіддя рукою і задумливо дивлячись перед собою.

— Ти віриш, що Жанетте Коста каже правду?

— Навіщо їй брехати? Вона ніяк не пов’язана з Адамом Лідом, він лише друзяка її брата. І, випереджаючи твоє запитання: так, я перевірив і встановив, що вона є тією, ким назвалася. Телефонував її роботодавцеві.

— Чудово, — сказала Сюнне. — Можемо забути про Адама Ліда як кандидата на роль злочинця.

— На жаль, — безрадісно погодився я, ще досі не оговтавшись від зустрічі з Жанетте Костою. — Треба було все з’ясувати ще раніше, а не приймати за даність, що Жанетте просто наркоманка, якою можна вертіти на суді, як заманеться.

— Так, треба було, — погодилась Сюнне. — Я ж казала, надто воно все добре складається, щоб бути правдою, але не варто марнувати час на самодокори. Час поглянути на справу під іншим кутом, Мікаелю.

— Тому я й попросив тебе глянути на неї, — буркнув я трохи сердито.

— Я спробувала уявити хід думок прокурора, — мовила Сюнне. — Вона могла б задовольнитися звинуваченням Юсефа Мардала в убивстві, але чомусь ще додала зґвалтування. Навіщо?

— Бо... бо хотіла використати згвалтування, як мотив убивства, — поволі тягнучи слова, відповів я.

— Я теж так думаю, — погодилася Сюнне.

— Убивця убиває, щоб приховати зґвалтування. Або... вбивство і зґвалтування від самого початку взаємопов’язані.. Він убиває у стані сексуального збудження. Згвалтування і вбивство — дві сторони одного злочину. Одне призводить до іншого.

— Саме так, обидва сценарії імовірні.

— Якщо я зумію поставити під сумнів головну передумову звинувачення: зґвалтування Барбари, то вся прокурорська схема розвалиться. Не буде мотиву для вбивства.

Сюнне задоволено всміхнулася.

— Правильно!

— Юсеф увесь час наголошує, що Барбара відчувала до нього сексуальний потяг, — сказав я; мої думки крутилися шаленим вихором. — Єдиного разу, коли я бачив їх разом, подумав про те саме. Він збуджував її. Але ж я не можу свідчити. До того ж, це було нічим не підкріплене особисте враження. А якби я знайшов свідка, який зміг би підтвердити, що Барбара Бломберг жадала близькості з Юсефом Мардалом, відчувала до нього хіть? Таке свідчення могло б зруйнувати теорію зґвалтування?

— Цілком! Якщо й не повністю зруйнує, то дасть тобі добрий шанс. Нащо йому убивати жінку, яка хотіла з ним переспати!

— От власне!

— А ти маєш свідка?

— Здається, маю...

Сюнне глянула на мене.

— Певний?

— Якось Геллє натякала. Я запитав, чи вабить жінок до Юсефа, а вона відповіла, що принаймні Барбару вабить, і вона була б не проти опинитися з ним у ліжку.

— Геллє Мьорк таке казала?

Я кивнув.

— Хочеш викликати колишню коханку свідком захисту? Але чи розумно це? — засумнівалася Сюнне.

— Чому ні? Якщо її свідчення зможуть допомогти справі, то все окей.

Сюнне похитала головою, закусивши нижню губу.

— Як на мене, ліпше тобі забути про неї і далі жити своїм життям.

— Я й живу далі, — буркнув я доволі холодно. — Мені треба виграти справу. Ще якісь ідеї?

Інших ідей Сюнне не мала.

Сюнне пішла, а я ще сидів у кабінеті. Що довше я думав, то виразніше розумів: якщо я сам матиму достатньо сумнівів у зґвалтуванні Барбари Бломберг, можна буде сподіватися на успіх справи.

Усе, що потрібно, поставити Геллє кілька запитань У суді.

А я це зумію.

Розділ 34

Як і передбачила Сюнне, останні тижні перед судом минали, на прикрість, дуже швидко. Я мотався між конторою і тюрмою ледь не через день. Дедалі більше вбачав у цьому потребу. Юсеф Мардал хоч і був людиною з інтелектом, але мав свої слабкості.

Слабкості, від яких адвокатові хронічно боліла голова.

— Так, суд — це вистава, — сказав я. — Але маєш зрозуміти, що в цій виставі не ти головна дійова особа. Ти граєш у ній маленьку другорядну роль.

— Не розумію, навіщо ти це кажеш. Обвинувачення висунули не комусь сторонньому, а саме мені. Моє життя і моє майбутнє поставлені на карту!

— Саме тому ти повинен слухатися мене. Суд у кримінальній справі — не дискусійний форум! Ти не маєш прагнути перемоги в дебатах, не смієш демонструвати, що ти розумніший за прокурора. Це — категорична заборона. Ролі розподілені так, що ставити запитання — виняткове право прокурора, а тобі на них відповідати. З досвіду знаю, що моїм клієнтам, які звикли до зверхності та владності, така поведінка дуже нашкодила. Вони вважали, що можуть грати на своїх умовах, але так ніколи не буває.

З виразу обличчя Юсефа було видно, що я його не переконав.

— Послухай, почав я знову. — Нечасто мені випадає іти в суд з кримінальною справою, яка має шанси на виграш. Ти навіть не уявляєш, який це винятковий випадок. Зазвичай, за законом, прокуратура припиняє подібні провадження. Вони не доводять до суду справи, у виграші яких не впевнені. Я намагаюся тобі донести, що в нас добрі шанси, однак ми маємо свою ахіллесову п’яту, і це — ти, чи радше — твоє «еґо». Якщо зробиш, як я прошу, і приймеш за даність, що це — моя арена, а не твоя, то, можливо, мені вдасться врятувати твою шкіру.

Юсеф, немов здаючись, підняв обидві долоні.

— Згода, пане адвокате! Не гарячкуй!

— Ти добре почув, що я сказав, Юсефе?

Той засміявся.

— Звісно, почув! Ти мусиш навчитися розслаблятись, Бренне, — Юсеф відхилився на спинку крісла, зверхньо дивлячись на мене.

— Я розслаблюся, коли матимемо виправдальний вирок, — буркнув я роздратовано.

— Як справи зі свідками? Маєш готовий список? — запитав Юсеф.

— Ще не зовсім. Юдіт свідчитиме, це однозначно.

— Навряд чи з неї буде багато користі... Хто ще?

— Адам Лід є у списку, але, як я вже казав останнього разу, він не свідчитиме. Його алібі виглядає незаперечним.

— А Тулоси?

— Я заніс їх до списку, ось тільки не певен, чи є сенс їх допитувати.

— Чому ж, не бачу проблеми... Ще хтось?

— Так, маю намір викликати свідком Геллє Мьорк.

— Геллє? Геллє Мьорк? Яка з неї користь? Не бачу потреби!

Раптом мені урвався терпець. Я місяцями обережно й скрадливо ступав навколо нього, щоб, не дай Боже, не спровокувати, намагався не суперечити, але тепер йому було вже надто пізно міняти адвоката. Суд ніколи не погодиться. Це була втішна думка.

— Дозволь мені займатися стратегією та списком свідків, Юсефе. Це моя робота, і я знаю, що потрібно. Зосередься на своєму свідченні в суді, окей?

Юсеф глянув на мене поглядом, який важко було витлумачити, і здвигнув плечами.

— А мені що... Ти ж адвокат! Хочеш так, то буде так!

— Ось і чудово. До речі, я прочитав твою книжку.

Юсеф просвітлів на обличчі.

— Справді? Сподобалася?

— Дуже добра книжка. З біса, жахлива, але добре написана.

— Усе, чим я займався досі — музика й усяке інше, — було лише прологом. Література — ось моє! На світі стільки байдужої писанини, якоїсь афектованої дурні. Майже ніхто не описує життя таким, яким воно є насправді. Моя творчість важлива. Я той голос, якого бракувало в літературі.

Він палав, збуджено говорив, коли мова заходила про його творчість, ніби його щонайменше покликано вищими силами до великої місії. Та, мабуть, Юсеф був надміру самозакоханим чоловіком з великими амбіціями.

Я вагався, чи казати, але таки зважився.

— Оповідання про маленького хлопчика...

— «Адвент».

— Так.

— Що тебе цікавить?

— Щось у новелі не таке, інакше. Мені цікаво, наскільки вона автобіографічна...

Юсеф Мардал здивовано глянув на мене.

— Чи той хлопчик — я?

Я кивнув.

— Маленький хлопчик — це ми всі, — промовив він. — Ми всі самотні. Ніхто з нас не отримує того, чого потребує. Ось що рухає нами в житті. І що рухає усім Всесвітом...

Розділ 35

Кожного свого приїзду я виразно відчував, що Юдіт не бажала впускати мене досередини, але сьогодні вона просто не мала іншого вибору. Мотонно сіялася мжичка, низьке сіре небо, мов дамба, яка почала протікати. Тримати мене за порогом якось не випадало. Моллі, як завжди, причвалала привітатися, нюхнула мої штани й повернулася на місце.

Доки Юдіт вела мене через дві кімнати, я зацікавлено роззирався навколо. Чомусь очікував безладу в домі, мабуть, через купи мотлоху на задньому подвір’ї. Насправді ж помешкання мало вигляд не гірший, ніж моє. Високі стелі, мало меблів, не надто обчухраних чи засмальцьованих. У першій кімнаті — піаніно. У другій — штатив з мікрофоном і щось схоже на музично-акустичний мікшер у кутку. У стіни всотався запах алкоголю й цигаркового диму. Посеред кімнати стояли в своїх штативах три гітари. Кімната більше скидалася на репетиційну залу, ніж на вітальню.

— Гарні гітари, — сказав я.

— Юсефові... Він не любить, щоб їх торкалися, — відповіла Юдіт.

— Лише його? Ви ж ніби також граєте?

— Публічно я більше не виступаю, але компоную пісні на піаніно. Я завжди складала пісні. Іноді ми пишемо музику разом...

Я пішов за нею на кухню, сів за грубо збитий стіл, вочевидь, тільки-но вимитий. На стільниці ще виднілися мокрі сліди від ганчірки, а у тріщинках — хлібні крихти й цигарковий попіл. На робочій стільниці стояв келих з недопитим вином і слідами помади на склі. Тут висів трохи застояний запах їжі й курива, ніби кухню ніколи не провітрювали.

— Я переважно надворі, у хаті майже не сиджу, — сказала Юдіт, ніби на підтвердження моїх думок, і, не питаючись, налила нам обом кави.

Я подякував, обережно пригубив. Кава була міцнюща. Заміцна для мене.

Вона відпила ковток зі своєї філіжанки.

— Чому я повинна приходити на суд? — запитала вона. — Я не знаю, що там казати.

— Якщо прокурор запитає вас про алібі, яке ви дали Юсефові, — а він запитає, — ви повинні сказати те, що сказали й мені: переплутали дні.

Жінка кивнула, огорнула себе руками, ніби змерзла.

— Що ще я маю казати?

— Вам вирішувати... але я запитаю, скільки часу ви живете разом.

Юдіт замислилася.

— Двадцять два роки, здається.

— Довго... Більшість моїх знайомих, які одружилися в юності, уже давно розлучилися.

Юдіт знизала плечами, ніби їй ніколи й на думку не спадало, що можна розлучитися.

— Отже, у вас міцний шлюб? — вів я далі. — Можете щось розповісти? Чи Юсеф турботливий чоловік?

— Так, він дуже добрий. Він...

Вона говорила якось нерішуче, піднесла руку до верхньої губи, погладила пальцем шрам. Я вже й раніше помічав цей жест, коли вона не почувалася упевнено. Чи не Юсеф розпанахав їй губу?

— Даруйте, — озвалася вона після короткої мовчанки. — Я не вмію про таке розповідати. Не знаходжу відповідних слів.

— Багато говорити не треба, — заспокоїв я. — Все буде добре.

Я брехав. Юдіт Мардал могла лише нашкодити в суді, але якщо вона не свідчитиме, це викличе підозри в присяжних. Краще все-таки використати її як свідка.

— Як мені вдягнутися? — раптом запитала вона.

Я не сподівався такого запитання.

— Цілком буденно. Нема потреби якось особливо чепуритися. Головне скромно, без яскравого макіяжу. Ви й без макіяжу вродлива.

— Дякую.

Не думаючи, що роблю, я торкнувся її руки. То був обережний, сторожкий жест. Юдіт не відкинула його й не прийняла, мовчки дивилася на мене, доки я забрав руку, трохи розгублений через свою імпульсивність.

— Юсеф мені розповідав, що одного разу Борд Тулос погрожував вам помстою, — змінив я тему, щоб розвіяти незручність. — Правда?

Юдіт кивнула.

— Так. Він сказав, що знищить Юсефа, хай це навіть стане останнім вчинком у його житті, — вона раптом ніби наїжачилася. — Старий цап!

— Де й коли це було?

— Десь зо два роки тому... у футбольному пабі. Юсеф ще точно сидів у тюрмі.

— Хтось ще був при тому?

Юдіт насупила брови, замислилася.

— Можливо, Пер.

— Хто такий Пер?

— Пер Калвоґ. Мій двоюрідний брат. У кожному разі, того вечора ми разом сиділи в пабі. Він і ще кілька знайомих. Здається, Пер усе чув.

— Можете зателефонувати йому й запитати? І попросіть його зустрітися зі мною.

— Добре...

Виходячи з дому, я ковзнув пальцями по струнах, одна по одній. Звук затремтів і немов покришився під високими стелями. Юдіт скривилася, може, тому, що гітара різала вухо фальшем.

— Ви коли-небудь бачилися з матір’ю Юсефа? — запитав я.

— Марією? А чого питаєте?

— Просто цікаво. Ви ж з Юсефом довго прожили разом.

Вона відповіла аж за декілька секунд.

— Двічі зустрічалися.

— Якою вона була.

— П’яною, мов чіп.

— Щоразу?

— Так. Урешті-решт таки допилася.

Мені майнула одна думка.

— А які відносини були між Юсефом і матір’ю?

— Він дуже любив маму. Терпіти не міг, якщо хтось її ганив. Нікому не подарував би образи.

Рука Юдіт знову потягнулася до шраму на губі.

— До речі... Я згадав... Перед викликом до суду не пийте ніякого алкоголю!

Юдіт лише кивнула.

— Гадаєте ми виграємо справу?

— Не знаю. Але маємо добрі шанси.

— Сподіваюся, — промовила Юдіт. — Я хочу, щоб Юсеф повернувся додому. Я за ним сумую.

— Скажіть про це на суді, — порадив я. — Більше нічого казати й не треба.

Розділ 36

Ґабріеллє Соммер мала карі, хитруваті очі й мудру голову. За нею ходила слава в’їдливого і безкомпромісного прокурора, а колеги-чоловіки поза очі прозивали її «сукою». Ми ніколи не перетиналися в суді, але не раз зустрічались у побутових ситуаціях. Вона мені подобалася, не лізла по слово до кишені, голосно, заразливо сміялася і любила випити кухоль пива в доброму товаристві.

Ґабріеллє зателефонувала мені напередодні суду й запропонувала зустрітися.

— Для чого? — запитав я.

— Щоб разом узгодити доказову базу, поговорити про саму процедуру. На нас покладена спільна відповідальність за проведення слухань, гладко й за планом, хіба ні?

Я не був аж настільки переконаний у спільній відповідальності. Відповідальність прокурора й судді — так. Моя ж робота полягала у вставлянні за кожнісінької нагоди палиць у колеса. Але вголос нічого не сказав.

— Маю завтра час, — погодився я, щоб не загострювати стосунків.

— Хочеш з’ясувати щось конкретне? — запитав я, коли ми сиділи з нею віч-на-віч у її величезному й неймовірно охайному кабінеті.

— Всі ці люди, яких плануєш викликати до суду, чого ти від них, власне кажучи, хочеш? — запитала вона, барабанячи пальцем по аркуші паперу.

— Юдіт Мардал — дружина підозрюваного, — відповів я. — Вона потрібна для надання особистісної характеристики.

— Не вдавай дурного, Бренне! Це я й без тебе знаю.

Під час нашої останньої зустрічі Ґабріеллє називала мене Мікаелем і сміялася з моїх жартів. Тепер, видно, настали інші часи. Ми вже не були друзями, а супротивниками. Коли все минеться, знову станемо друзями... можливо... якщо, тим часом, не вицідимо одне з одного надто багато крові.

— А про яких свідків ти питаєш, Ґабріеллє? — запитав я, умисно звертаючись на ім’я.

Хоч і мала вона прізвище Соммер, літа в її погляді, яким вона мене огріла, зовсім не було.

— Про всіх... Про Адама Ліда, наприклад. Навіщо він тобі?

— На противагу моєму клієнтові, Адам Лід мав, фактично, мотив убити Барбару Бломберґ.

— Хочеш підвести його під убивство? У чоловіка алібі.

— Присяжні заслуговують на представлення і такої можливості.

Прокурор зневажливо пирхнула.

— Надто патетично! Якщо він має алібі, то про жодну можливість не йдеться.

— Ймовірно я відмовлюся від Адама Ліда, — мить повагавшись, сказав я.

Ґабріеллє Соммер звела вгору брови. Вона дуже вправно це робила, наскільки я помітив.

— О, нарешті проблиск здорового глузду! А Борд і Тьондер Тулоси до чого тут? Не розумію, який тобі хосен притягати сюди давню справу про завдання грубих тілесних ушкоджень.

— Може, у тій справі не все так очевидно, як тобі здається.

Ґабріеллє Соммер спохмурніла.

— Навіть не сподівайся, що я дозволю тобі виправдати свого клієнта, вина його очевидна. Суд ніколи в житті цього не допустить!

Вона мала рацію, і я зовсім не для того викликав їх до суду, однак Ґабріеллє Соммер не обов’язково про це знати.

Тому я байдуже повів плечем і сказав, що це питання ми залишимо на розсуд судді.

— Хто такий Пер Калвоґ? — запитала вона.

— Родич. Двоюрідний брат Юдіт.

— Характерний свідок?

— Ммм... — пробурмотів я, добре знаючи, що моє бурмотіння прокурор прийме за згоду.

Пер Калвоґ зателефонував мені ще того ж дня і підтвердив, що, справді, був з Юдіт у футбольному пабі кілька років тому, і до їхнього столика підійшов Борд Тулос з погрозами на адресу Юсефа.

— А Геллє Мьорк?

— Журналістка, авторка інтерв’ю з Юсефом. Теж характерний свідок.

Ґабріеллє Соммер звела догори обидві брови.

— Скільки ж тобі треба свідчень про характер клієнта, щоб розповісти судові, який він милий і добропорядний?

Я засміявся і встав.

— Жодного. Мені немає потреби доводити його добропорядність, це ти прагнеш переконати всіх, що він мерзотник.

Ґабріеллє похитала головою.

— Ні, не прагну. Мені треба лише довести, що він убив Барбару Бломберг, і з цим я упораюся.

Я вже розтулив рота відповісти, але передумав. Щось мені підказувало, що Ґабріеллє Соммер належить до типу людей, які люблять залишати останнє слово за собою. Я теж з таких, але зараз не мав жодного бажання марнувати на це увесь день.

Я ще не мав цілковитої певності, чи варто гайнувати час на пошук доказів, що Барбару Бломберг міг убити Борд Тулос. Сюнне поставилася до цього скептично. Навряд чи суд візьме до уваги сумнівну теорію, вважала вона.

— Не бачу, як цим скористатися, — сказав я, коли ми всоте, і так, і сяк, обсмоктували аргументи. — Не йдеться ж про доведення вини на підставі лише його схильності до насильства — це неможливо. Усе, що мені треба, навести присяжних на думку, що убивця — Борд Тулос. Він мав мотив і вже вбивав. Невже цього недостатньо, аби посіяти підставові підозри?

Сюнне сумнівалася.

— Мотив дуже мізерний. Убити жінку лише заради того, щоб перекласти вину на чоловіка, якого він ненавидів? Такий мотив хіба для детективів годиться!

— Можливо, — неохоче погодився я, Сюнне таки мала в дечому рацію.

У мене вже таке було не раз: ідеї, які здаються геніальними, після ретельного обдумування, часто після безсонної ночі або запальної дискусії за кухлем пива, лускали, мов мильна бульбашка, не витримуючи прозаїчних, буденних реалій зали судових засідань.

— Є ще й інша проблема, пов’язана з твоїм планом, — завважила Сюнне.

— Яка ж?

— Ну... — Сюнне нерішуче затнулася. — Борд і Тьондер Тулос, по суті, жертви, так? Юсеф завдав Тьондерові важких тілесних ушкоджень, наслідком яких стала черепно-мозкова травма й довічне каліцтво.

— Так... — неохоче погодився я, знаючи, куди вона хилить. — За умови, що Тьондер, справді, каліка, а не вдає.

— Та годі тобі, Мікаелю! Чи ти маєш хоч якесь підтвердження його симуляції, окрім слів Юсефа Мардала?

— Ні, — визнав я.

— Тоді тримаймося реалій. Тьондер Тулос — жертва. Борд Тулос — також жертва, на нього покладена відповідальність за неповносправного сина. Це твій клієнт зруйнував їхнє життя, а тепер ти хочеш звинуватити їх в убивстві в публічному суді? У вбивстві, за яким цілком імовірно — якщо бути чесним до кінця, — стоїть саме Юсеф Мардал. Гадаєш, це такий собі простий хід, лиш би виграти справу в суді?

— Я нікого не звинувачую. Усе, чого я хочу, — вказати на таку можливість.

Це був зовсім непереконливий аргумент, такий слабкий, що Сюнне навіть не відреагувала на нього, лише звела вгору брови. І вона мала рацію. Я стояв на міжмежжі, в етичній сірій зоні.

— Я маю зобов’язання насамперед перед своїм клієнтом, — сказав я. — Я мушу використати всі доступні засоби для його виправдання. У цьому полягає моя робота. Наша робота! І ти це добре знаєш, Сюнне!

Вона похитала головою.

— Наша робота — виграти справу, незважаючи ні на що? Ні, не знаю!

Я зітхнув.

— Ну, добре, я ще не визначився, буду їх викликати до суду чи ні.

Я ще не знав, як вчиню, на той час ще не знав, але потім сталося дещо, що змусило мене таки визначитися.

Я замовив витяг з вироку батька й сина Тулосів. Вирок Тьондерові видали мені відразу. Хоч він і виявився доволі гнітючим чтивом, нічого сенсаційного в ньому не було. Шістнадцятирічна міська дівчина приїхала зі своєю родиною на село. Якось пішла на танці, забагато випила й вийшла надвір подихати свіжим повітрям. Там, у кущах, менше, ніж за двадцять метрів від входу до місцевого клубу, її зґвалтували четверо хлопців, захмелілих від алкоголю й виплеску гормонів. Тьондер був серед них наймолодшим, теж шістнадцятирічним і найменш активним, тому він відсидів лише два місяці в тюрмі, а решту покарання відбув умовно.

Батькові пощастило менше, я здогадався про це, ще переглядаючи реєстр кримінальних справ. На сам витяг чекати довелося довго. Я без кінця телефонував в окружний суд Голуґаланна, там мені сказали, що такі давні справи неоцифровані, а тому доведеться чекати, доки хтось знайде час і розшукає той вирок в архівах.

І ось, коли я вже майже втратив надію, витяг ліг на мій стіл. Була п’ятниця, останній робочий день напередодні судових слухань, я саме повернувся з ланчу.

Коли це трапилося, Борд Тулос теж був іще молодим, щоправда, не таким молодим, як його син на момент скоєння злочину. Бордові виповнилося дев’ятнадцять і він відбував військову службу в Фіннмарці, у гарнізоні Порсангера. Там юнак закохався у дівчину, можливо, навіть мав з нею сексуальні стосунки, хоча з документа важко було здогадатися, наскільки серйозними могли б у такому випадку бути подібні стосунки. Хай там як, але дівчина раптом одумалася і більше не захотіла мати нічого спільного з Бордом Тулосом. Борд не відступився, він переслідував дівчину, намагаючись повернути її прихильність благаннями й погрозами. Коли ж нарешті зрозумів марність своїх зусиль, його неначе перемкнуло. Однієї ясної північнонорвезької літньої ночі, коли дівчина поверталася на велосипеді додому, Борд підстеріг її у лісочку. Він стягнув її з велосипеда, заволік між берези, кинув у верес і зґвалтував. А потім убив. Ця неймовірно сумна, макабрична давня історія переконала мене в необхідності викликати Борда до суду.

Борд Тулос позбавив життя свою кохану, він обмотав мотузку навколо її шиї і задушив.

Розділ 37

Я собі планував спокійні вихідні вдома, у суботу прогулятися, а неділю присвятити вичитуванню свого виступу в суді, але мене занадто захопило читання вироку Борда Тулоса, яке можна було прирівняти до покера: перевертаєш останню карту й, усупереч усьому, вона виявляється саме тією, найпотрібнішою.

Я відчував збудження, дрижаки в усьому тілі. Зрозумів, що немає сенсу йти додому. З іншого боку, мене зовсім не спокушала звична п’ятнична тусня за пивом з адвокатами й поліцейськими слідчими впереміш з поодинокими чиновниками публічного сектору. Мені потрібна була анонімність, хотілося потонути в юрбі, загубитися в тисняві, серед гармидеру й музики, тому я рушив до ринку Торгет і набережної, а не до освітленої ліхтарями площі Уле Бюлла.

Три години по тому я уже разом з іншими відвідувачами горлав на все горло рефрен пісні Боба Ділана «Just like a woman». Я зняв куртку, розстебнув верхнього ґудзика сорочки, та однаково вирізнявся на тлі місцевої публіки — яскравих прикидів і джинсів з ковбойськими чобітьми. На маленькій сцені в кутку жорстко лабав на гітарі спітнілий чоловік.

— «She takes, just like a woman, — співав я. — And then she aches, just like a woman».

Якась жінка по другий бік дощаного стола перехопила мій погляд. Вона теж підспівувала, приєднувалася до хору останнім рядком рефрену, який звучав обіцянкою у її устах.

«She makes love just like a woman».

Коли пісня закінчилася, і ведучий оголосив коротку перерву, я запитав, чи можу почастувати її пивом.

— Із задоволенням, — погодилася вона, назвавшись Сільвією.

— Мікаель, — відрекомендувався я. — Зараз повернуся.

Біля бару зібралася черга, але Сільвія мене дочекалася. Я помітив, що вона освіжила губи помадою. Ми цокалися кухлями, усміхалися і базікали про якісь неважливі речі. Сільвія була досить симпатична, мила, трішки п’яненька, але це її не псувало. Я теж сп’янів. Коли знову заграла музика, розмовляти стало важко. Кілька хвилин ми перекрикували галас, недочуваючи одне одного, аж зрештою я махнув, щоб вона перебиралась на мій бік столу. І Сільвія обійшла стіл, сіла на єдине вільне місце на краю лави поруч зі мною.

Її нога гаряче притиснулась до моєї. А коли вона обернулася до мене, я відчув на шиї теплий подих.

— Ти мені дуже подобаєшся, Мікаелю, — крикнула вона мені у вухо.

Я уже дуже давно не любився з жінкою. Пів року, не менше.

Ні з ким після Геллє.

Сільвія поклала руку на моє стегно, і, здалося, пропекла аж до шкіри крізь тонку тканину штанів. Співак на сцені заспівав нову пісню, цього разу Віллі Нельсона.

«I’т crazy for crying, crazy for trying, crazy for loving you.»

Геллє любила цю пісню. Я пригадав, як вона іноді мугикала її собі під ніс.

Я не смів про неї думати. Вона була табу.

— Вибач, — пробурмотів я. — Я мушу...

Сільвія встала, пропускаючи мене, видно, подумала, що мені припекло в туалет, але я одягав куртку.

— Ти вже йдеш?

Я прочитав розгубленість в її очах, а потім начеб сором. Вона зробила перший крок, а її відшили. Напевно, саме так вона почувалася, і жодні мої виправдання нічого не змінили б.

— Вибач, — промимрив я і втік у ніч.

Я сп’янів більше, ніж думав. Вийшов на залюднену вулицю і помітив, що похитуюся. Може, й добре, що вчасно схаменувся. Невеличка стряска лише на користь, але не можна собі дозволити пустити всі вихідні псові під хвіст. У понеділок вранці я повинен мати ясну голову. Останніми роками почав помічати, що довше відходжу від бурхливих забав, ніж раніше. Я вирішив взяти таксі й почовпав до стоянки.

То була та сама зупинка таксі, де я стояв з Геллє того вечора, коли ми вперше зустрілися з Юсефом Мардалем і Барбарою Бломберг. Тепер Барбара мертва, а Юсеф звинувачений в убивстві.

Тоді таксі під’їхало відразу, і чекати не довелось. Відтоді ніби сто років минуло, і все відбувалося ніби з іншим чоловіком і в іншому житті, а наче вчора.

Сьогодні був вечір п’ятниці, довга черга, ніякого дотримання порядку. Дехто такий п’яний, що ледве тримався на ногах, інші, надміру веселі, поводилися виклично або й трохи агресивно. З рота молодого парубійка зі штучною засмагою під білою гіпстерською майкою слова аж фонтанували, напевно, був під кайфом, намагався справити враження на двох дівчат, і це йому вдавалося; дівчата голосно реготали, верещали, мов голодні чайки, хиталися на високих обцасах, метляли на всі боки довгим білявим волоссям.

Я відчув себе старим.

Попереду в черзі назрівав скандал. Я витягнув шию, щоб побачити, що там відбувається. Сварка згасла так само швидко, як і розгорілася. Я звернув увагу на високого, елегантно вбраного чоловіка, який стояв у черзі першим. Він обіймав за стан жінку.

Щось у ньому видалося знайомим. Я вийшов з черги, пройшов трохи вперед, щоб краще роздивитися. До зупинки підкотилося таксі. Воно ще й зупинитись не встигло, як чоловік відчинив дверцята, заштовхав жінку на заднє сидіння, а тоді сів сам. Я підійшов збоку до автомобіля, однак чоловік саме тієї миті відвернувся до своєї супутниці й схилився над нею. Крізь шибку я бачив лише його потилицю і руку жінки, якою вона обвила його за шию.

Глибоко спантеличений я повернувся на своє місце в черзі. Хоч я так і не побачив обличчя, але був майже певний, що знаю того чоловіка.

Дідрік Лердал.

Співмешканець Сюнне.

Чи Дідрік, чи мені привиділося? Я був, м’яко кажучи, не зовсім тверезий, бачив його в черзі до таксі лише мимохідь, за таких обставин важко стовідсотково встановити ідентичність. Я адвокат і ліпше, ніж будь-хто інший знав, як часто люди хибно тлумачать те, що бачили; як суб’єктивні очікування й уявлення вимальовують картину, яка не завжди відповідає дійсності.

Сюнне поїхала з міста на вихідні — я це знав. Вирішила відпочити з кількома подругами в горах, у літньому будиночку. Проте нагода скочити в гречку зовсім не означала, що Дідрік саме так і вчинив.

Сумнівів я не мав лише в одному: чоловік не гуляв собі містом просто так з колегою по роботі. Пам’ятаю, як він пожадливо схилився над жінкою на задньому сидінні авта.

Їдучи в таксі додому, я прийшов до висновку, що нічим не можу зарадити в цій ситуації. Важко було б розмовляти про побачене з Сюнне, не маючи незаперечних доказів.

Розділ 38

Зашелестів целофан, коли я випаковував нову білу сорочку. Та сама фірма, той самий розмір, що й завжди. Я не сноб, одяг і мода мене не надто цікавлять. Це щось інше — незмінний ритуал перед серйозним судом. Може видатися багацькою звичкою, але так не є. У моєму послужному списку не надто багато сенсаційних справ. Здебільшого я захищаю дрібних злочинців. Однак не цього разу.

Як і варто було сподіватися, уночі я майже не спав. Та це не біда. З досвіду знав, що нерви й адреналін триматимуть мене в тонусі, доки все закінчиться, і лише потім сили покинуть мене. Легендарний адвокат Улав Гестенес після своїх численних важких кримінальних справ іноді змушений був лягати до лікарні. Аж так зле мені ніколи не бувало, проте важкі судові процеси вимотують фізично і психічно.

Я поснідав, щоправда, без апетиту, але розумів, що мушу хоч щось у себе запхати. Посмажив у тостері хліб, намастив джемом. О восьмій уже був у конторі, подбав про достатню кількість кулькових ручок, олівців, маркерів, карток-липучок — усього, що на мою думку, могло б згодитися. Прийшла Сюнне, ми намагалися абстрагуватися і розмовляти про все на світі, окрім суду. Вона гарно розважилася з подругами. Я ні словом не натякнув на свої підозри щодо Дідріка.

О пів на дев’яту я виблював у туалеті весь свій сніданок і каву. Це вже як умовний рефлекс, за тим лише винятком, що переважно таке трапляється по приході до суду. Я відкашлявся, відхаркався, пополоскав рота. Цікаво, чи перестану коли-небудь так нервувати перед судовим засіданням? Мабуть, ніколи. Останніми роками ставало не ліпше, а тільки гірше.

Юсеф підстригся.

Довгий кінський хвіст зник, замість нього — короткий «їжачок» на потилиці та з боків і подовжений чуб, що трохи нависав на чоло.

— Як тобі? — запитав він, проводячи долонею по голові.

— Пасує! — сказав я, хоча насправді був іншої думки — він ніби постарішав, а може, став поважніший, та водночас і цинічніший.

Юсеф либився на весь рот і зовсім не нервувався, що мене тривожило. Я б волів, щоб він усвідомлював серйозність моменту, а отже, поводився обережніше. Але заглушив у собі тривогу. Пізно про це думати. Я сказав йому все, що мав сказати, підготував, як міг. Невдовзі він займе місце свідка й опиниться наодинці з собою. Захоче — попливе, не захоче — потоне.

— Тобі пасує, — повторив я, одягаючи мантію.

Я ігнорував журналістів, камери, жадібну до сенсацій публіку — закрився від усіх, хоча вони юрмилися усього лиш за кілька метрів від мене.

Моя адвокатська мантія трохи пом’ялася і зносилася за багато років користування. Останніми роками я часто збирався купити нову, і знову думка про обнову зринула в моїй голові, коли до зали увійшла прокурор. Мантія Ґабріеллє Соммер була новісінька, шовкові складки виблискували, як її очі. Рухи поривчасті й енергійні, уся постать випромінювала самовпевненість й азарт. Вона перетнула залу, подала руку спершу Юсефові, потім — мені.

— Готовий, Бренне?

Я лише кивнув. Мені знову стало млосно, я дуже сподівався, що не доведеться знову бігти в туалет.

— Розглядається справа, — оголосив суддя Сандерстьоль і роззирнувся залою.

Як судді, я йому не симпатизував. І зовсім не тому, що мені не подобалися його рішення, а тому, що він завжди був однаково стурбований і занепокоєний, а, до того ж, скупий на слова. Дуже важко відчитати наміри з виразу його обличчя. Я віддав би перевагу колишньому судді, бо міг передбачити кожну його реакцію.

Млість минулася, з кожним кроком формальної процедури туман у голові розсіювався, натомість з’явилася надзвичайна ясність. І ніби й чути ліпше став, і бачити, і гостріше сприймати оточення. Лише за цю одну метаморфозу я любив судові баталії.

Юсеф підвівся відповідати на запитання про персональні дані.

— Письменник, — сказав він з притиском, коли його запитали про професію. — Я — письменник.

Журналісти гарячково записували. Так завжди відбувалося на початках судового процесу. За кілька днів вони вже кунятимуть на лавах, принаймні ті з них, хто витримає найдовше.

— Пані прокурор, вам слово для виступу. Прошу! — запросив суддя.

— Дякую!

Ґабріеллє Соммер притьмом підхопилася зі стільця, ніби вже дочекатися не могла, коли ж її покличуть.

Мушу визнати, її виступ був добрий, логічний, системний, милозвучний, а ледь вловна, скрадлива хрипкість голосу була насолодою для вуха.

Це був не окружний суд з присяжними, з якими треба було загравати, заворожувати, зваблювати — одне слово, справляти враження, а всього лиш міський суд. І хоч біля Сандерстьоля сиділи три громадські засідателі, судом разом з головою засідання усе ж правили ще два професійні судді, і, звичайно ж, вони домінуватимуть на процесі. А суддів адвокати здебільшого не заворожують, а дратують, вважаючи їхні методи надто театральними й мелодраматичними. Тому я чемно і спокійно відсидів увесь виступ прокурора. Та й, чесно кажучи, підстав для протестів не було. Виступ прокурора — це завжди максимально об’єктивний огляд фактів, до того ж, вона чітко дотримувалася правил.

Мене ж найбільше цікавило в її виступі, що вона скаже про мотив Юсефа.

— Він зґвалтував Барбару Бломберґ вагінально й анально, а потім задушив. Важко достеменно сказати, скоїв Юсеф Мардал убивство під час акту в момент оргазму чи відразу після нього, щоб змусити жертву замовкнути й не звинуватити його в зґвалтуванні. До цього ми ще повернемося у ході розгляду доказів, але для висунення обвинувачення це не так вже й важливо. І вбивство, і зґвалтування є тими обтяжувальними обставинами, які, згідно з відповідною статтею кримінального кодексу, дають підстави засудити підозрюваного до двадцяти одного року тюремного ув’язнення.

Юсеф нахилився до мене, хотів прошепотіти щось на вухо, але я від нього відмахнувся — конспектував за прокурором. Мені було б дуже на руку, якби прокурор дотримувалася версії, що вбивство було скоєне, аби змусити жертву замовкнути, але й так було незле. Найважливіше в її виступі — акцент на самому факті зґвалтування. Ось на це й треба буде тиснути.

Та ще не тепер.

Що раніше я розкрию свою стратегію, то кращу нагоду й більше часу матиме Ґабріеллє для виявленння контраргументів, підготовки патологів і слідчих. Існує ще одна важлива відмінність у виступах перед судом з засідателями і судом присяжних. В останньому випадку я радше схилявся б до ранньої демонстрації своїх намірів, щоб присяжні не пропустили важливих моментів згодом, під час розгляду доказів і допиту свідків, але зараз я покладався на суддю Сандерстьоля — хай доходить до істини без моєї допомоги.

Тому я встав і проголосив коротку, цілком беззмістовну промову.

— Навіщо Юсефові Мардалу вбивати Барбару Бломберґ? — поставив я риторичне запитання. — Вона була його наставницею, відчинила перед ним двері в літературний світ. Без неї він мав мало шансів на реалізацію своїх митецьких амбіцій. Те, що каже прокурор, позбавлене смислу. У ході процесу суд, сподіваюся, збагне всю неправдоподібність теорії прокурора. Юсеф Мардал — людина розумна й амбіційна. Він нізащо не зруйнував би власними руками свого майбутнього.

— Якби всі вбивці діяли згідно зі своїми очевидними інтересами, я дуже скоро опинилась би без роботи, — скептично вставила Ґабріеллє Соммер.

— О, ні, пані прокурор, — умить відповів я, доки ще не встиг відреагувати на її репліку суддя. — Я так не вважаю. Ви могли б, без сумніву, і далі процесувати з крамничними злодюжками й п’яними водіями.

Обміном грубощами з прокурором я ризикував собі нашкодити, але не міг попустити хамства. Не варто на самому початку процесу забагато дозволяти протилежній стороні.

— Припиніть, ви обоє! — суворо прикрикнув суддя. — Тут вам не дитячий садок! Я не допущу дитинячих сварок у своєму суді, ясно?

— Вона перша почала, — сказав я, і вся зала вибухнула сміхом.

Сандерстьоль не сміявся, лише глянув на мене сумними очима. Я винувато похилив голову й попросив вибачення.

— Продовжуйте, адвокате Бренне! — промовив він.

Я продовжив, хоча насправді все вже сказав.

— Перерва десять хвилин! — оголосив суддя, коли я закінчив виступ.

Я залишився на своєму місці, решта потягнулися вервечкою з зали: хто в туалет, хто покурити чи просто розім’яти ноги. Коли зала спорожніла, я взяв зі свого стола карафку з водою, перелив воду в термос, який приніс з собою і ховав у портфелі. А потім замінив повну карафку на столі в боксі для свідків своєю порожньою.

Розділ 39

— Дозвольте уточнити, — сказала Ґабріеллє Соммер. — Отже, ви знали Барбару з часів ув’язнення у берґенській тюрмі, де відбували покарання, тривале покарання за завдання важких тілесних ушкоджень?

— Так, — відповів Юсеф Мардал. — Усе правильно.

— Вона вела так званий курс творчого письма, учасником якого ви були?

— Як я вже казав.

— Саме так. Вам подобалося?

— Курс? Подобався. Писання стало новим способом самовираження. Звичайно, усвідомлення, що я так добре освоїв науку, приносило задоволення. Мова й тональність були, ясна річ, моїми, але Барбара навчила мене ремесла, навчила, як давати собі раду з різним технічними нюансами.

— Гаразд, до цього ми повернемося згодом, — змінила тему прокурор. — Скажіть, чи не завели ви за час курсу близьких стосунків з Барбарою Бломберг?

— Ні, — Юсеф похитав головою. — Але...

— Що — але?

— Я помітив, що їй подобаюся.

— Як подобаєтесь?

— Вона відчувала до мене потяг.

— А ви? Ви відчували потяг до неї?

— Вона... вона не мій тип, але попри все дуже приваблива.

— То це «так» чи «ні»?

Юсефові не подобався тиск. Я це вже й раніше помічав. Він волів сам вести й контролювати розмову. Тут такої можливості не було. Я його застерігав, і все ж помітив, як він випростався на стільці, випнув уперед підборіддя, насупив брови.

— Мені подобаються жінки, — сказав він. — Винятково як біологічний вид.

— Я трактую вашу відповідь за згоду, — Ґабріеллє Соммер усміхнулася Юсефові. — Потяг, але не інтимні стосунки. Годиться формулювання?

Юсеф пересмикнув плечима, проте відповісти не встиг.

— Що було потім? Коли ви вийшли з в’язниці?

— А що мало бути потім?

— Як змінилися ваші стосунки з Барбарою?

— Та ніяк. Ми продовжили співпрацю. Вона була сповнена ентузіазму, захоплювалася моїм непересічним талантом. Барбара порекомендувала мене видавництву, для якого я пишу, просувала мої публікації.

— Зрозуміло. Ви дуже високої думки про свої письменницькі здібності, чи не так?

— Критики — теж.

Ґабріеллє осяяла Юсефа холодною усмішкою.

— А як щодо інтиму в цей період? Зав’язалися сексуальні стосунки?

— Ні.

— Чому — ні? Ви ж казали про взаємний потяг, а тепер мали нагоду, робити, що заманеться?

— Я одружений чоловік.

— Розумію... І тому тримали себе в шорах. Так?

Очі Юсефа неспокійно забігали. Він зиркнув у мій бік, але я нічим не міг йому допомогти. Уявлення не мав, чого добивається прокурор, куди веде. Можливо, і нікуди. Може, просто хоче вивести його з рівноваги.

— Десь так, — відповів Юсеф після надто довгих роздумів. — Я грав у музичному гурті, тож так склалося, що...

— Та, урешті-решт, ви з Барбарою опинилися у ліжку?

— Так.

— Що ж до цього привело?

— Ми мали зустрітися у місті, але Барбара зателефонувала й попросила натомість прийти до неї додому. Там усе й сталося.

— Ясно! Хто виявив ініціативу?

— Барбара.

— У який спосіб?

— У який спосіб? Сказала, що хоче зі мною трахнутися.

— Отак просто, на рівному місці?

Я захоплювався Ґабріеллє, скільки скепсису вона зуміла вкласти лише в тон і зведені вгору брови.

— Так, — відповів Юсеф. — Але несподіванкою це для мене не стало.

— Вона була п’яна чи під дією наркотиків?

— Нічого такого я не помітив.

— А потім? Що було потім?

— Ми це зробили.

— Що маєте на увазі? У вас був секс?

— А що іще я мав би мати на увазі?

— Можете уточнити? Який саме секс?

— Добрий секс.

— Як саме все відбувалося?

— Наскільки детально вам описати? Ми трахалися. Вона сягнула оргазму. І я сягнув оргазму.

— Користувалися якимись предметами? Фалоімітатором? Масажним вібратором? Іще чимось?

— Ні.

— Був це грубий секс? Ви її били? Душили?

— Нічого такого й близько.

— То це був звичайний... як там його називають... ванільний секс? Місіонерська поза?

Юсеф знав, навіщо вона випитує. Подібну ситуацію ми проходили з ним багато разів, і все ж я бачив, що він ось-ось піддасться на провокацію.

Я помітив перші ознаки, помітив, як він зціпив жовна. То був не конфуз, а роздратування.

— Вона була нестримна в своєму шаленстві, — нарешті сказав він.

— Наскільки нестримна?

— Хотіла, щоб я запхав у неї руку.

— У вагіну?

Юсеф мовчки кивнув.

— Лише туди?

— Ззаду — теж. В анус, як би ви це назвали.

— Усю руку? Справді?

— Кілька пальців принаймні.

Ґабріеллє Соммер замислено дивилася на Юсефа, ніби обдумувала його щойно сказані слова, зважувала кожне, чи є в них хоч дрібка правди, і не знаходила.

— Чому ви не розповіли цього на допиті в поліції?

— Розповів.

Прокурор похитала головою, взяла зі столу кілька аркушів.

— Ні, на першому допиті ви заперечували будь-які інтимні стосунки з Барбарою. І лише після того, як у її помешканні знайшли вашу сперму, ви визнали, що займалися сексом, але, згідно з записами, це був звичний секс. Жодного слова про її несамовитість, про яку ви тільки-но згадали.

— Я не вважав за потрібне вдаватися в деталі.

— Вас звинувачують в убивстві, а ви не вважали за потрібне вдаватися в деталі? Ви надто сором’язливий?

Юсеф не відповів.

Ґабріеллє ледь нахилилася, на півтону підвищила голос.

— Факт у тому... що оте ваше твердження, нібито вона жадала грубого проникнення в отвори тіла, з’явилося щойно після того, як стали відомими результати судово-медичної експертизи. Хіба ні?

— Не знаю. Я не маю доступу до документів, як ви.

— Ні, ви не маєте, — сказала Ґабріеллє Соммер. — Зате має ваш адвокат. Думаю, адвокат Бренне вже б давно втрутився, якби це було не так.

Вона глянула на мене. Я мовчав, і прокурор знову обернулася до Юсефа.

— З’ясуймо ще раз, чи я добре все зрозуміла, — неспішно повела вона далі. — Ви їдете до Барбари Бломберґ. Вона раптом каже, що хоче з вами переспати. Це перший інтим між вами, але вона відразу просить проникнути рукою у її тілесні отвори, та ще й так грубо, що на слизовій оболонці залишаються розриви й гематоми? Це, щиро кажучи, викликає в мене великі сумніви. А що каже ваш досвід? Чи нормальною є така поведінка жінки, яка вперше кохається з чоловіком?

Шия Юсефа поволі почала наливатися багрянцем. Він застиглим поглядом уп’явся у Ґабріеллє Соммер.

— Не знаю, який секс полюбляєте ви, пані прокурор, — почав він, — але я собі думаю, що...

Я зірвався на ноги.

— Перепрошую, — сказав я, виходячи на середину зали, куди не повинна ступати нога адвоката, а тим паче, під час допиту супротивної сторони.

Ґабріеллє Соммер витріщилася на мене з розтуленим ротом. Вона так очманіла від мого нахабства, що не могла й слова з себе видобути.

— Що ви собі дозволяєте, Бренне? — зі щирим здивуванням запитав суддя Сандерстьоль.

— Даруйте, ваша честь! Я побачив, що мій клієнт не має води. Хотів лише подати йому склянку, — виправдовувався я.

— Дурниці! — зашипіла Ґабріеллє. — Перед підозрюваним стоїть повна карафка. Адвокат Бренне намагається...

— Нема там води, — заперечив я, піднімаючи порожню карафку. — Давати свідчення у справі про вбивство, коли тебе в ньому звинувачують, дуже нелегко. Як на мене, це найменше, чого можна вимагати в подібній ситуації, — склянку води.

Я простягнув Юсефові склянку. Він узяв її, і тієї миті наші погляди на секунду зустрілися.

— Надалі не полишайте свого місця, пане адвокате, — саркастично кинув Сандерстьоль.

— Так, ваша честь. Даруйте, — вибачився я знову своїм найулесливішим голосом.

— Що ви хотіли сказати, пане Мардал? — запитала Ґабріеллє Соммер, ще я й сісти не встиг.

— Не бачу ніяких підстав спекулювати на темі, що воно таке — звичне й незвичне поводження у ліжку, — відповів Юсеф. — Усе, що я можу, це пояснити, що ж фактично відбулося між мною та Барбарою. Ми мали шалений секс, а потім я пішов собі. На той момент вона була живою і неушкодженою.

Ґабріеллє Соммер ще не закінчила, ще не всі стріли вистріляла зі свого сагайдака, але втратила ритм. Що більше вона наступала, то глухіше замикався в собі Юсеф Мардал. Його відповіді ставали дедалі коротшими, іноді він відповідав односкладово, тільки «так» або «ні». Прокурор витягла на світ давню справу про завдання важких тілесних ушкоджень, довго копирсалася в її деталях. Я протестував, але вона відкинула мої протести.

— Адвокат Бренне першим вирішив використати цю справу, як доказову базу. Він заніс до списку свідків і постраждалого, і його батька. Тож не йому казати, що давня справа не має жодного стосунку до нинішньої.

Суддя Сандерстьоль навіть не глянув у мій бік, щоб пересвідчитися, чи не маю я заперечень.

— Продовжуйте, пані прокурор, — сказав він.

Уже майже наприкінці допиту Юсеф знову ледь не втратив самовладання. Та ще й через таке, чого ніхто з нас не очікував. Прокурор погортала свої папери й вийняла один аркуш.

— Хочу прочитати вам, пане Мардал, кілька рядків, — промовила вона.

— Звідки?

Ґабріеллє Соммер не відповіла.

— «I want to fuck you and drink your blood», — прочитала вона правильною школярською англійською. — А ось інше: «Baby, I lie beside your stiff body and I kiss your hot, cold lips, you’re my red queen, my bloody queen, my dead queen». Упізнаєте?

— Звичайно! Це мої пісенні тексти.

— А на це що скажете? «I will look into your eyes when I rip out your heart?»

— Теж мій текст. З альбому «No heart, по soul».

— Ви погодитеся зі мною, якщо я назву ці тексти кровожерними сексуальними й насильницькими фантазіями? Можливо, навіть з натяком на некрофілію?

— Я не бачив текстів, які тут наводить пані прокурор, — втрутився я.

— Їх легко знайти в інтернеті, пане адвокат, — сказала вона, навіть не глянувши в мій бік. — Не буду більше цитувати, але хотіла б почути відповідь на своє запитання.

— Відповідайте на запитання, — сказав суддя.

— Я був молодим, коли це писав, — відповів Юсеф.

— Ага! Отже, ви хочете сказати, що мали такі фантазії, коли були молодшим?

— Та ні, хочу сказати, що це доволі примітивні тексти, ото й усе, — трохи знітився Юсеф.

— Але й доволі жорстокі.

— Це — «Death Metal», — здвигнув плечима Юсеф. — Жанр такий. Це нічого не означає.

— У вашій книжці також багато насильства й жорстокості, — не відступала прокурор.

— Я пишу про світ, яким він є.

— Ваш світ — можливо...

Усе, як я й передбачав, — Ґабріеллє Соммер була жінкою, яка любила залишати останнє слово за собою.

Розділ 40

Загалом день вдався не найгірший. Найбільше я хвилювався, як Юсеф упорається з ситуацією, але все пройшло добре, розповідав я Сюнне з напханим ротом. Зголоднів, як вовк. Після довгого судового дня я відразу подався у «Вессель» і замовив біфштекс. Сюнне зустрілася зі мною вже в ресторані.

— Жодних проблем? Ґабріеллє зазвичай дуже жорстко веде допит.

— За винятком одного-двох незначних моментів. Юсеф написав кілька пісень у стилі Чарльза Менсона[1]. І в його новелах без крові також не обійшлося.

Сюнне засміялася.

— Якби судили за творчість, то вже давно мали б посадити Ю. Несбьо!

Я не розповів Сюнне про витівку з карафкою. Не через нечисте сумління, звичайно; навпаки, я був дуже собою задоволений. Просто Сюнне у таких випадках бувала дуже правильною.

Я випив пива до біфштекса, і відчув, як воно шугонуло мені в голову. Повечерявши, відразу встав з-за столу і сказав, що хочу додому.

— Зранку зайдеш до контори, Мікаелю?

— Так, лише на коротко, перед судом.

Думки про свідків і докази безупинно перемелювалися у голові. Я зробив собі каву й пішов з філіжанкою в кабінет підготуватися до завтрашнього дня. За дві години повернувся до вітальні, увімкнув телевізора. Новини горталися на екрані — каталог трагедій, але я не надто звертав на те увагу. На спортивному каналі, як завжди у понеділок, спорту не показували, хіба щось схоже на таблоїдні репортажі з життя спортивних зірок. Цього дня розповідали про колишнього переможця світових змагань, який захворів, але вже одужав.

Мені спала на голову одна думка, і я послав смс Юдіт Мардал, попросив з’явитися на суді в середу по обіді. За кілька секунд пропищала відповідь. Я схопив телефон, глянув на екран. І нічого не зрозумів. Прочитав ще раз.

«Для чого цей виклик? Навіщо ти так чиниш зі мною?»

Може, вона напилася, подумав я. Або чомусь запанікувала. Аж за кілька секунд до мене дійшло, що повідомлення зовсім не від Юдіт.

А від Геллє.

«Ти можеш розповісти про стосунки між Барбарою та Юсефом», — накладав я.

«Не маю чим допомогти в цій справі. То це ти так мені віддячуєш? Я не даватиму свідчень».

Гнів розлився моїми жилами зі швидкістю амфетаміну.

«Ти не маєш вибору, — написав я. — Усі свідки, викликані в кримінальній справі, зобов’язані з’явитися до суду».

«Ідіот» — відписала вона, і тим ще більше мене розлютила.

«Якщо не прийдеш, це загрожуватиме приводом поліції».

Цього разу вона нічого не відповіла.

Значно пізніше, коли злість трохи вляглася, я послав їй нове повідомлення.

«Це ніяк не пов’язано з нами. Ти якось казала, ніби тобі здалося, що Барбара небайдужа до Юсефа. Саме тому я тебе викликаю. Для Юсефа твої свідчення можуть стати вирішальними, якщо ти підтвердиш це на суді».

Вона проігнорувала мене, і я знову скипів люттю. Годі й казати, що спав я тієї ночі погано.

Розділ 41

Пані Сьоренсен була бліда й приголомшена.

— Він приходив до мого дому, розумієте? — схвильовано розповідала вона. — Я цього не бажаю. Я просто секретарка. Ви й Сюнне... можете собі говорити про принципи, правову державу й усяке таке інше, але для мене...

Того ранку, вибігаючи з дому на роботу, вона знайшла на килимку під вхідними дверима конверт. Я ще раз перечитав листа. Короткий, вичерпний, а в усьому іншому нічим не відрізнявся від решти.

«Це останнє попередження, Бренне. Відмовся від справи, якщо не хочеш, щоб пролилася кров».

— Я не думала, що ця робота може бути небезпечною, — сказала пані Сьоренсен.

Її очі почервоніли й підпухли, неважко здогадатися, що вона плакала.

Я обійняв її за плечі.

— Я і далі вважаю ці листи порожніми погрозами. Але погоджуюся, вам хвилювання зайві. Візьміть собі відпустку на кілька днів, поїдьте кудись до кінця суду, а я, тим часом, звернуся до поліції.

— Я не можу отак просто кудись поїхати й усе тут покинути, — хлипала пані Сьоренсен.

— Ми самі впораємося, — заспокоїла її Сюнне. — Мікаель добре радить, — вона глянула на годинника. — Тобі вже час, Мікаелю! Обійдемося без тебе.

— Віддайте мені листа, — попросив я. — А що з першим? Сподіваюся, ви його не викинули?

— Звісно, ні, — відповіла пані Сьоренсен.

— Погрози? — перепитав суддя Сандерстьоль. — Це нечувано. Абсолютно неприйнятно. Посягання на верховенство закону!

Я попросив зустрічі з Сандерстьолем і Ґабріеллс Соммер перед початком судового засідання. Ґабріеллс сиділа, насупивши брови, і раз по раз перечитувала листи.

— Вони прийшли на адресу твоєї контори?

— Перший — відразу після арешту Мардала. Другий підклали під двері дому моєї секретарки вночі або під ранок. Мені це дуже не подобається. Ще одного листа я знайшов у своїй поштовій скриньці на саме Різдво.

— Ще одного? Де він?

— Вдома. Я поставився до нього не надто серйозно, однак погрозами моїй підлеглій... вони перейшли межу.

— Так, бачу, — промовила Ґабріеллє. — Дозволь я поговорю про це з Маркюссеном. Він саме сидить в коридорі, чекає своєї черги свідчити. Хочеш, щоб поліція надала тобі охорону?

— Ні, не варто, гадаю, — відмовився я після певних роздумів. — Не відчуваю такої потреби. Пані Сьоренсен я дозволив взяти відпустку, доки все тут закінчиться.

— Гаразд, — втрутився суддя. — Пані прокурор, гадаю, усе залагодить. Поговоріть з інспектором і розпочнемо засідання за десять хвилин. Дуже прикра ситуація...

Звичайно, прикра, але мені закралася в голову думка, що я можу її використати на власну користь.

Ґюннар Маркюссен комфортно розвалився на стільці, широко розставивши ноги. Щоразу, як прокурор ставила йому запитання, він, перш ніж відповісти, витримував коротку паузу. У певний спосіб це додавало його словам більшої достовірності; здавалося, ніби він ретельно обдумує кожну відповідь, щоб, бува, не допустити помилки.

За якийсь час його манера почала мене дратувати.

За винятком поведінки, самі свідчення Макюссена зовсім мене не заводили. Це був скрупульозний перегляд слідчих дій, ретельно спланована й зрежисована презентація, яку він і Ґабріеллє Соммер підготували, вочевидь, заздалегідь. Майстерна робота, мусив я визнати.

— Вирішальне значення мали результати аналізу ДНК, — насамкінець сказав Маркюссен. — Побачивши збіг, ми зрозуміли, що маємо прорив у слідстві.

— Свідок — ваш, пане адвокате, — сказав Сандерстьоль. — Прошу!

Сьогодні суддя принаймні дивився на мене. Мабуть, вибачив за вчорашнє.

— Дякую, ваша честь!

Я погортав у теці з документами, вдав, ніби за чимось шукаю. Нічого я не шукав, хай Маркюссен трохи почекає і понервує. Досі йому дуже легко велося, але тепер інспектор не знав, чого від мене сподіватися. Він безліч разів бував на судах, брав участь не в одному перехресному допиті, однак це зовсім не означало, ніби в нього залізні нерви.

— Ви кажете, пане Маркюссен, що збіг ДНК став проривом у ході слідства, — почав я.

Кивок головою.

— Так.

— Чому?

Той на мить розгубився.

— Чому? Хіба це не очевидно? Бо в нас з’явилося ім’я.

— Юсеф Мардал?

— Так, Юсеф Мардал.

— Отже, від цього моменту ви мали абсолютну певність, що ідентифікували злочинця.

Невеличка пауза.

— Ні, не мали такої певності.

— Не мали? А як же прорив у ході слідства?

Цього разу Маркюссен вагався довше.

— Я маю на увазі, що від того моменту ми мали конкретного підозрюваного.

— Отже, на той час, ви ще не були впевнені, що Юсеф Мардал убивця?

— Ми опрацьовували й інші версії.

— Так чи ні? Чи були ви впевнені, що Мардал скоїв убивство?

Маркюссен мовчав, провів товстим вказівним пальцем попід тісним комірцем. Він відчув пастку, але не знав, як з неї вибратися.

— Відповідайте на запитання адвоката!

Суддя Сандерстьоль раптом простягнув мені руку допомоги.

— Ні, впевненості не було. Цілковитої впевненості не було.

— А тепер? Жодних сумнівів, що взяли ту людину, яку треба?

— Так, — відповів Маркюссен, іншого виходу в нього не було.

— Що ж відтоді змінилося? Які нові докази виринули, що раніше ви не мали впевненості, а тепер маєте?

Знову пауза.

— Загальна оцінка...

— Загальна оцінка?

— Слідство не виявило інших підозрюваних.

— То ви прийшли розказати судові, що Юсеф Мардал обвинувачений у цій кримінальній справі через брак інших підозрюваних?

Маркюссен потемнів на обличчі, шарпав і смикав комірця, ніби той невблаганно стискався навколо його бичачої шиї.

— Я не це мав на увазі, — ледве видушив він з себе. — Я...

Я мав велику спокусу помучити його й далі, але відмінність між добрим і посереднім адвокатом полягає у відчутті міри.

— Більше немає запитань, — сказав я.

Судовий медичний експерт був високий худорлявий чоловік, відносно молодий і відносно недосвідчений. Однак, на перший погляд, не нервувався, йому було радше цікаво, так ніби свідчити на суді — це дуже цікавий досвід.

— Чому ви впевнені, що Барбару Бломберґ зґвалтували? — запитав я.

— Я не впевнений, що її зґвалтували, — відповів експерт.

— Хіба ви не сказали...

— Я сказав, що йдеться про дуже високу ймовірність зґвалтування.

— Підстава?..

Він глянув на мене зверхнім поглядом, яким дивиться учитель на тупого учня.

— Як уже пояснював прокуророві, я знайшов розрив на слизовій оболонці вагіни, сліди гематоми й кровотечі навколо входу у вагіну й невеличку подряпину в анусі. Такі пошкодження характерні для зґвалтування.

— Але можуть бути зумовлені іншими чинниками? Зламаний ніготь, надто грубий секс?

— Таке, звичайно, теж можливо.

— Дякую, більше запитань не...

— Але, як на мене, варто брати до уваги сукупність ознак, — експерт навіть не завважив моєї спроби закінчити допит. — Ми говоримо про голу жінку, яку задушили. Якщо я знаходжу травми в області статевих органів, які вказують на застосування грубої сили, то вважаю безвідповідальністю не враховувати їх у формуванні загальної картини. Немає сумніву, що сексуальне насильство і насильство, яке призвело до смерті, тісно пов’язані в часі.

— Жертва була зґвалтована до чи після смерті? — запитав один з цивільних судових засідателів.

Судмедексперт стенув плечима.

— Перед самою смертю або відразу ж після неї, важко сказати однозначно.

На обличчі засідателя вимальовувався страх і захоплення водночас. Я бачив, як він аж прикипів поглядом до Юсефа Мардала, і я не мав жодного, жодного сумніву, що тієї миті він згадав рядки пісні, які зацитувала напередодні прокурор.

«I lie beside your corpse and kiss your hot, cold lips».

Ліпше би Юсеф Мардал вибрав собі інший музичний жанр, подумав я тоді.

Розділ 42

Під кінець судового дня Ґабріеллє Соммер оголосила про виклик нового свідка.

— Про що свідчитиме цей Ейрік Туне? — невдоволено запитав суддя Сандерстьоль.

Судді завжди незадоволені, коли доводиться погоджуватися на надання нових доказів у справі. Іноді мені здається, що їм важливіше дотриматися часових рамок процесу, ніж чинити справедливий суд.

— Він мав стосунок до покійної Барбари Бломберг.

— То й що? Чому це важливо?

— Першими порушили тему неадекватної сексуальної поведінки підозрюваний та його адвокат. Я вважаю, що прокуратура теж повинна розраховувати на можливість надання нових доказів у ході судового процесу.

Нарешті Ґабріеллє Соммер побачила слабкі сторони своєї стратегії.

— Пане адвокате?

— Ні я, ані мій клієнт не вносили до процедури нічого такого, про що раніше не було заявлено. Те, що прокурор не все продумала заздалегідь, не є підставою для надання суду нових доказів, до яких я не мав можливості підготуватися.

Ґабріеллє Соммер люто зиркнула на мене.

— Я... — почала вона, але суддя Сандерстьоль її урвав.

— Можете викликати свого свідка, пані прокурор, — сказав він. — Але маю надію, що ви не затягнете судового засідання.

Ейрік Туне був письменником, новелістом, як і Юсеф Мардал; він теж видав одну книжку, але на цьому їхня схожість вичерпувалася. Своєю нервозністю і напруженістю Ейрік Туне нагадував мені мисливського собаку.

— Ні, — він енергійно похитав головою. — Барбара такою не була.

— А якою вона була? — запитала Ґабріеллє Соммер. — У сексуальному сенсі?

— Вона була... як би це сказати... обережною.

— Не поводилася виклично? Провокативно?

Ейрік усміхнувся.

— Аж ніяк! Нам було... нам було добре вдвох, але то був повільний процес. Якщо схарактеризувати Барбару одним словом, то сказав би, що вона належала до розряду сором’язливих жінок.

Я не мав нічого проти Ейріка Туне. Він, напевно, був симпатичним чоловіком і не напрошувався свідком до суду. А з іншого боку, що мені до нього.

— Скільки часу минуло відтоді, як ви розійшлися з Барбарою? Три роки? — запитав я, коли прийшла моя черга.

— Приблизно.

— І вона була цнотливим сексуальним партнером?

— Саме так.

— А ви?

— А що я? Що ви маєте на увазі?

— Ви любите щось незвичне? Любите експериментувати в сексі?

Чоловік трохи знітився.

Я не дав йому отямитися.

— Часто займаєтеся перверсійним сексом, пане Туне?

Ґабріеллє Соммер зірвалася з місця.

— Чесно кажучи, це вже занадто! — скрикнула вона.

Я нічого не відповів, тільки мовчки глянув на суддю. Сандерстьоль дурнем не був, знав, куди я хилю.

— Ви підійшли до краю дозволеної межі, пане Бренне, — тільки й сказав він.

Я знову повернувся до свідка.

— Отже, пане Ту не, чи не були б ви такі ласкаві відповісти на моє запитання, хоч моє формулювання й прозвучало доволі неввічливо? Яким саме сексуальним партнером ви були?

Туне трохи стривожився, почервонів.

— Я... я був цілком звичним, — сказав він урешті-решт. — Як і все інші...

Я подивився на нього, потім обернувся на дев’яносто градусів до Юсефа Мардала. Юсеф відкинувся на спинку крісла і спостерігав за свідком, ледь усміхаючись кутиком рота. Я знову звернувся до Туне.

— It takes two to tango, — мовив я.

— Що? Про що ви?

— Ще бракувало, Бренне, щоб ви заговорили англійською зі свідками! — підвищила голос Ґабріеллє Соммер.

— Даруйте, пані прокурор! Звісно, ви маєте рацію. Я закінчив.

Але в залі вже ніхто й на мить не сумнівався, на що я натякав. І Ейрік Туне — теж.

Я бачив, як він шукав поглядом Юсефа Мардала, я знав, що він, як і всі решта в залі, відчував привабливість і водночас небезпечність Юсефа. Я буквально бачив, як від самої лиш думки про те, які нові й незнані жадання міг розбудити в Барбарі такий чоловік, як Юсеф, його скрутило в баранячий ріг.

Отоді мені стало майже шкода Ейріка Туне.

Після судового засідання я не квапився, з зали ви йшов останнім. Як і сподівався, журналіст телеканалу TV2 чекав у коридорі. Я зателефонував йому в обідню перерву, трохи знав чоловіка з минулих часів. Я розповів йому небагато, однак достатньо, щоб заінтригувати й змусити прийти.

— Що маєш для мене, Бренне? — запитав він без звичних ввічливих фраз. — Сподіваюся на щось смажене, варте такої далекої дороги, аж з Ньостет.

— Не так вже й далеко було йти, — відповів я. — Але, думаю, не розчаруєшся.

І я розповів про листи з погрозами. Знав — йому таке сподобається. Обличчя писаки засяяло від захоплення. Він загорівся. Справа Мардала від самого початку була сенсаційна, а листи з погрозами робили її ще атракційнішою з новинарської перспективи.

— Ми можемо поговорити з твоєю секретаркою? — збуджено запитав він.

— Ні! Доведеться тобі вдовольнитися лише мною. Я набагато вродливіший за неї.

Матеріал став топ-новиною програми новин о дев’ятій вечора. Я фігурував там як найкращий і найпрестижніший адвокат країни й, на диво, довго перебував у кадрі.

У фокусі опинилися, звісно, погрози. Я наголосив, як неприпустимо в такий спосіб підривати одну з фундаментальних підвалин правової держави. Наскільки я міг судити сам про себе, я постав перед публікою велемовним, занепокоєним та водночас відважним і чесним.

Лише один момент наприкінці інтерв’ю мене стривожив.

— Я не маю наміру дати себе залякати й змусити замовкнути, — сказало моє обличчя на екрані. — Наступними днями я доведу невинність свого клієнта.

Я розумів, що трохи загрався.

По-перше, я ніколи не стверджував наперед, що мій клієнт невинуватий. Я не можу й не хочу нічого про це знати. А тут бовкнув таке на національному телебаченні.

По-друге, було бездумно й надто зарозуміло стверджувати, ніби я можу це довести. Звісно, не можу, та й не моя це робота. Усе, що мені треба було зробити, посіяти сумнів у його винуватості.

А потім задзвонив телефон, і я забув свої тривоги. Усім кортіло урвати шматочок моєї історії. «Афтенпостен», «ВҐ», «Бергене Тіденде»... Я говорив і говорив, аж мобілка почала обпікати мені вухо.

Розділ 43

— Бачила моє вчорашнє інтерв’ю на TV2? — перше, про що я запитав Сюнне наступного ранку.

Вона засміялася.

— Звісно, бачила!

— І не передзвонила?

— Я намагалася, — сказала вона. — Твій телефон постійно зайнятий. А потім я облишила даремні спроби.

— Журналісти обривали телефон. Усі хочуть подробиць, кожнісіньке інтернет-видання, паперові газети, звісно, теж. Це бомбезна реклама!

— Так-так, — мовила Сюнне, — але...

— Що — але? Хіба не реклама нам потрібна? Високий профіль, сенсаційні публікації! Ти ж сама вічно скиглиш, як нам такого бракує.

— Я не скиглю, — заперечила Сюнне. — Дуже сподіваюся, що весь цей гвалт не заохотить до подальших дій безумця з погрозами. Що сказали в поліції на твої публічні заяви?

— А я що, їх питав? — роздратовано буркнув я. — Вони не погодились би. Чесно кажучи, Сюнне, я не міг не скористатися такою нагодою, ти ж розумієш!

— Розумію, — зітхнула Сюнне. — Ти добре впорався, хоча мушу зізнатися: твоя заява про те, що ти неодмінно доведеш невинуватість Юсефа Мардала, вибила мене з колії.

— Трохи перегнув палицю, — визнав я.

— Буває... Я розмовляла з Хєрсті...

— Твоєю подружкою з поліції?

— Так... Учора по обіді, після роботи, вона випадково наткнулася на Ґабріеллє Соммер. Сказала, що Ґабріеллє була зла, як сто чортів. Я подумала, що для тебе це добре...

Я засміявся.

— Ага, добре... Хоча трохи посперечався з судмедекспертом. Розумний чоловік!

— А якої ти думки про Ґабріеллє?

— Вона має добре підвішений язик, уміє вести допит і вона, без сумніву, добрий юрист. Водночас я вважаю її правником, який уміло вибудовує свою справу, однак не завжди зважає на перспективу супротивної сторони, тому не бачить своїх слабкостей.

— Гарно сформульовано. Але вважай, Мікаелю, не заривайся! Ти ще не виграв справи.

— Не бійся! Хіба я колись заривався?

— Іноді бувало, — сказала Сюнне, на моє здивування. — Ти зараз почнеш зі своїх свідків?

— Не зараз, після обіду.

— Що відбуватиметься на ранішньому засіданні?

— Свідки від поліції, сусіди — нічого, що могло б переломити процес.

— Не кажи так, Мікаелю! Не розслабляйся! Після вчорашнього інтерв’ю ти надто високо підняв для себе планку.

У суді постійно крутилися кілька журналістів, але того дня там була просто навала писак. Лави для преси заповнені до краю. Я перетнув залу під спалахи камер і зливу запитань.

Ґабріеллє з’явилася з квасною міною на обличчі, але я цього очікував.

— Маркюссен вважає, що виходити з подібними заявами на публіку — неймовірна дурість. І ти міг би мене попередити.

Я іронічно всміхнувся.

— Та ти просто ображена, що на перших шпальтах — мій портрет, а не твій.

Мій жарт її, видно, не повеселив, може, у ньому й, справді, було надто мало від жарту. Можливо, я заторкнув якусь дражливу струну.

— Мене не здивувало б, якби виявилося, що ті листи ти написав собі сам, лиш би привернути до себе увагу, — процідила вона крізь зуби.

У журналістів носи, як у гончаків, вони занюхали можливий скандал і підсунулися ближче, але я тільки скрушно похитав головою і пішов на своє місце.

Ранкове засідання, як я й передбачав, вганяло в сон. Ніхто зі свідків не додав нічого нового, окрім уже зафіксованого в документах, ніхто з них не відігравав важливої ролі. І хоч розумів, що прокурор повинна їх допитати для формування цілісної картини в очах суддів, я невимовно нудився. Щоразу, коли слово для перехресного допиту надавали мені, я неймовірним зусиллям волі змушував себе поставити кілька нейтральних запитань, щоб принаймні створювати враження, ніби я виконую свою роботу.

Думками я витав зовсім деінде, перенісся на кілька годин наперед, коли матиму свій виступ. Радів і хвилювався. Наступ — це чудово, але тоді я ставав вразливим, як гравець, який хоч-не-хоч мусить відкрити свої карти.

Існує два способи виграти кримінальну справу. Для себе я їх назвав деструктивним і конструктивним методами.

У першому випадку йдеться про те, щоб розвалити картину, яку вибудував прокурор. Усі кримінальні справи базуються на певній історії, і я кажу, звичайно, не про художню оповідь. Прокурор повинен відтворити взаємопов’язаний перебіг подій до, під час і після скоєння злочину, щоб це було зрозуміло всім: з передумовами, з дотриманням логічного ланцюжка. Судді й присяжні мали б після такого пояснення зрозуміти і визнати, що все відбувалося саме так, як стверджував прокурор.

Наші, адвокатські, дії можна порівняти з саботажем. Ми закидаємо в шестерні механізму гайкового ключа, послаблюємо деякі гвинтики, розхитуємо або ж валимо прокуророву споруду, вказуючи на лакуни, брак логіки, внутрішні неузгодженості.

Конструктивний метод — повна протилежність деструктивному. У цьому випадку вибудовується альтернативна картина подій. Адвокат повинен спробувати переконати суд, що його історія може бути не менш вірогідною, ніж історія, надана прокурором.

Іноді обидва методи можна комбінувати. Я мав намір саме так зробити у цій справі.

Натяк на те, що Барбара Бломберґ сама прагнула сексу з Юсефом Мардалем, мав бути деструктивною частиною плану. Це трохи підірвало б підвалини обвинувачення у зґвалтуванні.

Борд Тулос, як імовірний убивця, — конструктивна частина. Він був моєю альтернативною гіпотезою.

Звичайно, я не міг довести, що саме він убив, навіть ймовірність того, що він скоїв злочин, неможливо довести, але мені це й не було потрібно. Я прагнув лише одного — посіяти зерно сумніву; зерно, яке могло б виколоситися думкою, що, можливо, існує інша істина, ніж істина Ґабріеллє Соммер.

Це те, що називається обґрунтованим сумнівом.

Юдіт Мардал була моїм першим свідком. Я не надто розраховував на неї в суді, тому хотів швидше позбутися її допиту, щоб більше до цього не повертатися. Та й не мала вона що важливого сказати.

Коли я повернувся з обіду, Юдіт вже сиділа на лавці під судовою залою. Щойно побачивши мене, підвелася. Була вдягнена в чорні джинси, чорну футболку і темний кардиган. Волосся, яке завжди звисало їй на очі, зачесане назад і зав’язане тугим кінським хвостом. Зовнішній вигляд Юдіт Мардал дуже навіть викликав довіру. Я привітався з нею за руку. Вона мала маленьку, як у дівчинки, долоньку. Теплу й щиру. Якщо й нервувалася, то я цього не помітив.

— Гарно виглядаєш, Юдіт. Усе буде добре, — сказав я.

Усе й було добре, неймовірно добре. Балакучою її годі назвати, та, з іншого боку, відповіді не зводилися до одного слова. Коли ми сиділи на її кухні, і я розпитував про те, як Юсеф відреагував на смерть Барбари Бломберг, вона лише знизала плечима й сказала, що вони мало про це розмовляли.

Тепер, коли я запитав про те саме, Юдіт, дивлячись мені просто в вічі, відповіла, що Юсеф дуже засмутився.

— У нього був справжній шок. Вона неймовірно багато чим йому допомагала.

— Ви її знали? — запитав я.

Юдіт заперечно похитала головою.

— Не дуже. Зустрічалися кілька разів.

— Ви знали... — я закашлявся. — Даруйте, що запитую, але чи знали ви про інтимні стосунки Юсефа й Барбари Бломберґ?

Юдіт потупила погляд.

— Ні.

— Він колись уже так поводився? Маю на увазі, чи зраджував вам?

— Кілька разів, — вона знову підвела голову. — Але це було давно. Він грав у музичному гурті, як ви знаєте... Деякі дівчата з гурту не проти були з ним переспати.

— А як ви сприйняли його стосунки з Барбарою Бломберґ? Те, що він мав з нею секс?

— Мені було прикро. Звісно ж, мені було прикро.

— Настільки прикро, що ви захотіли б від нього піти?

— Що? Ні, я нізащо не пішла б від нього. Він... він добрий чоловік. Ми давно вже разом, і... я дуже хочу, щоб мій муж повернувся, — сказала Юдіт. — Мені байдуже до Барбари, надто після того, що сталося потім. Я тільки хочу, щоб він повернувся. Мені його дуже бракує...

Бездоганно і... несподівано.

— Пані прокурор? — озвався суддя.

— Дякую, — підвелася Ґабріеллє Соммер. — Маю лише два запитання, пані Мардал. Де був Юсеф, коли вбили Барбару Бломберґ?

Юдіт розгубилася, ніби відчула приховану пастку в словах прокурора.

— Він... він був спочатку в Барбари... хіба ні? А потім прийшов додому.

— Чому ви сказали поліції, що він усе пообіддя і весь вечір був удома? Бо ж саме так ви сказали на першому допиті в поліції, правда ж?

— Ну, так.

— Збрехали?

— Я переплутала дні.

— Ви певні, що Юсеф не просив вас говорити, ніби він нікуди не виходив з дому?

— Ні. Я просто помилилася.

Юдіт була маленькою жінкою, але тієї миті вона випромінювала дивовижну силу, ніби в ній таїлася незвичайна велич.

— Це все, — сказала Ґабріеллє Соммер.

Юдіт встала, однак не вийшла з зали, а підійшла до Юсефа, перехилилася через стіл і поцілувала його. Вона раптом видалася зовсім крихітною, надто крихкою для Юсефа Мардала. Два поліціанти, які куняли на своїх місцях за спиною підсудного, розгублено підхопилися на рівні ноги, не знаючи, як їм повестися. Поцілунок тривав декілька секунд.

— Десятихвилинна перерва, — оголосив суддя Сандерстьоль. — Підсудному треба віддихатися...

Іскра гумору від завжди понурого судді була такою несподіваною, що минула не одна секунда, перш ніж зала вибухнула сміхом.

Розділ 44

Наступним свідком викликали Пера Калвоґа, двоюрідного брата Юдіт.

Коли я з ним розмовляв востаннє, він підтвердив, що Борд Тулос, випадково перестрівшись кілька років тому з ним та Юдіт у футбольному пабі, погрожував знищити Юсефа Мардала. Тепер він такої певності не мав.

— Ну, він точно був дуже лютий, — завагався Пер. — Це я пригадую.

— Борд Тулос погрожував Юсефові помстою?

— Та-а... мабуть, погрожував. У кожному разі називав його дияволом. Сатаною... Ну, щось таке...

— А ще?

— Юдіт оскаженіла, я — теж. А потім нас викинули з пабу, усю компанію.

Кілька разів я намагався змусити його до таких самих точних і недвозначних відповідей, як це було в телефонній розмові, але марно.

Пер криво всміхався, винувато дивлячись на мене.

— Ми були трохи нетверезі...

До мене раптом дійшло, що тепер він теж був нетверезий, і я нічого від нього не доб’юся. Я поквапився закінчити допит, доки прокурор не помітила. Я злився, але ця незначна невдача катастрофою не була.

Я сидів на своєму адвокатському місці, збираючись з думками. Юсеф нахилився до мене.

— Хто наступний? — стиха запитав він.

— Борд Тулос.

— Хочеш, щоб він свідчив першим? Не Тьондер?

Я похитав головою.

— Тьондерові ніяк не можна тут з’являтися. Я й не збирався його викликати. Навіщо демонструвати суду, що ти зробив з хлопцем.

— Та він лише...

— Я знаю, що ти думаєш, ніби він симулює, — не дав я йому докінчити. — Якщо Тьондерові всі ці роки вдавалося дурити лікарів, то сумніваюся, що мені вдасться викрити його обман за пів години допиту. У реальному світі так не буває. Дай мені тепер зосередитися!

Юсеф Мардал тільки пирхнув.

— Тоді роздери задницю цьому старому цапові!

Хай Борд Тулос і був старий, але сидів він на місці свідка рівно, мов цвяшок. Вимите сиве волосся зібране, як завжди, у кінський хвіст. Погляд уважний і насторожений.

— Чи погрожував я Юсефові Мардалу? — перепитав Борд. — Лютий на нього був страшенно. І досі лютий. А ви б не лютували, якби він понівечив вашого сина, скалічив його на все життя?

Мені не сподобалося, як старий самовпевнено відповідав запитаннями на мої запитання.

— Тут я запитую, пане Тулос, — жорстко сказав я. — Будьте добрі відповідати! Ви йому коли-небудь погрожували?

Старий сіпнув плечем.

— Щось нічого такого не пригадую. Але, як вже було сказано, я ненавиджу цього чоловіка, міг щось і ляпнути сп’яну... хтозна.

— Ви казали, що обернете життя Юсефа Мардала на пекло?

— Якщо я не пам’ятаю погроз, то, звісно, не пам’ятаю, чи казав щось подібне.

— Я можу привести свідків, які чули, як ви публічно погрожували підсудному.

— Якщо чули, то, певно, погрожував. Я ж казав, терпіти не можу того чоловіка.

Мені було б вигідніше, якби старий усе заперечував. Адвокатові під час допиту треба, щоб свідок плутався у показах, впирався на своєму і брехав, а Тулос просто плив за течією, обравши шлях найменшого спротиву.

Так тривало довго. Я нічого не міг від нього домогтися, доки не витягнув свого козиря.

— Ви колись скоїли вбивство. Було таке? — запитав я.

Борд Тулос кивнув.

— Будь ласка, дайте вичерпну відповідь на запитання, Тулосе. Вас тоді засудили?

— Так.

Я миттю відчув, як судді та публіка, які вже почали виявляти ознаки нудьги, раптом стрепенулися, почали уважно слухати.

— Хто був жертвою? Жінка?

— Так.

Я вдав, наче гортаю давній вирок.

— Ви її зґвалтували, перш ніж убити?

— Так.

— Перепрошую, можна голосніше? Я не чую. Ви сказали, що спершу її зґвалтували, а потім убили?

Ґабріеллє Соммер не витримала, встала з місця.

— Що ви там гортаєте, адвокате? Це — вирок? Я його не маю.

— А мали б мати, прокуроре! Я ще кілька місяців тому вказував поліції на те, що Борд Тулос мав мотив нашкодити моєму клієнтові. Хіба так складно перевірити реєстр карних справ? Я надто багато вимагав від поліції? Але, попри все, я маю для вас копію, — сказав я, несучи прокуророві через усю залу примірник вироку.

Якусь мить здавалося, що Ґабріеллє Соммер не хотіла брати документи. Вона аж пашіла від злості.

— Це відверта тактика несподіваного удару, пане суддя. Я вже давно мала б отримати ці папери!

— У мої обов’язки не входить забезпечувати документами суд, — блискавично відрізав я. — Принаймні доти, доки свідок надає свідчення відповідно до фактів. Я можу продовжити допит?

Сандерстьоль на хвилину задумався, а тоді кивнув.

— Прошу, продовжуйте, пане адвокате.

Я подякував і знову обернувся до Борда Тулоса.

— Коли ви зґвалтували й убили жінку?

Більше не було підстав відтягувати розкриття карт.

— Давно, — тихо відповів Тулос. — Ціле життя тому. Я був молодий, шалений, закоханий, не зумів змиритися з її відмовою, і тоді... сталося те, що сталося. Але ж кажу, то було дуже давно, я своє відсидів. Відтоді я змінився.

Скільки разів я чув подібне твердження за останні місяці? Так казав Юсеф Мардал, а тепер — Борд Тулос. Я й сам таке не раз казав, однак чи було то правдою, чи ми, власне, міняємося, чи назавжди залишаємося у своєму єстві незмінними? Хай там як, але судова зала — не місце для подібних філософських дискусій. Тут діяли інші закони.

— Як ви її убили? — допитувався я.

— Я... я її задушив.

— Як задушили? Руками?

— Ні.

— То як тоді?

— Мотузкою.

У залі запала мертва тиша. Всі заворожено дивилися на Борда Тулоса, ніби чекали від нього якогось фокусу. Певною мірою, то й, справді, було схоже на цирковий трюк, ось тільки фокусником був не він, а я. Я обертав увічливого, безневинного старого чоловіка на монстра.

А людей завжди притягують монстри.

— Отже, мотузкою, — повторив я. — Як і Барбару Бломберґ.

Нарешті Борд Тулос збагнув, до чого все котиться. Він трохи піднявся на стільці, обернув до мене побіліле, заціпеніле обличчя, спотворене люттю і безсиллям.

— Я, хай йому біс, нічого не мав до Барбари Бломберґ! Ти, сатано! Чуєш!? Я навіть не знав тієї курви! — кричав він.

— Більше запитань немає, — промовив я спокійним голосом, а всередині в мені все співало.

Своєрідний екстаз, п’янке відчуття перемоги, бо вдалося розколоти свідка в усіх на очах.

— Ти принаймні змусив Борда розкрити свою справжню суть, — криво усміхнувся Юсеф після закінчення судового дня. — Добра робота, Бренне! Для мене було справжньою насолодою дивитися, як ти його нагнув!

— Еге ж! Метод спрацював, хоча я і змарнував трохи часу, щоб його розколоти.

Юсеф допитливо глянув на мене, він завжди вловлював найменші нюанси в голосі.

— Але ти не зовсім задоволений?

— Трохи є, бо усе ж це голі припущення, — сказав я. — Та й ми ще не на фініші. І хоча тепер нам пощастило змістити фокус загальної уваги з тебе на Борда Тулоса, і хоч усі повірили, що він злобний старий чорт, наша конструкція надто хитка, а ланцюжки, які її тримають, надто тонкі. Боюся, що суддя і прокурор, коли трохи отямляться, помітять, де слабка ланка.

— То навіщо його було сюди приводити? — роздратовано запитав Юсеф.

— Хіба не ти порівнював суд у кримінальній справі з боксом? Тоді ти знаєш, який буває ефект від частих, важких ударів по тілу супротивника. Вони ослаблюють його, готують до останнього удару, який вирішить долю поєдинку. Я виграю цю справу для тебе завтра.

Розділ 45

Наступного ранку я з’явився у суді першим. Одягнув мантію, сів на своє місце, спостерігаючи, як поволі заповнюється зала. Прийшла Ґабріеллє Соммер, стримано кивнула. Мабуть, ще гнівалася на мене.

Я мав би вийти в коридор і, як зазвичай це роблю, перевірити, чи прийшла Геллє, але не вийшов. Сьогодні ми обоє мусили виконувати писані й неписані правила судової процедури. Вона — свідок, я — захищений чорним панциром мантії адвокат Бренне, а не Мікаель, зневажений коханець.

У такому розташуванні гравців була закладена певна форма влади. Це була моя арена, усе мало відбуватися на моїх умовах. Я визначав, про що ми говоритимемо, буду я задоволений її відповідями чи ні, скільки часу доведеться їй сидіти на місці свідка посеред зали й коли їй буде дозволено встати і піти. Чи мала Геллє рацію, звинувативши мене в невдячності за все, що між нами було? Я відігнав від себе ту думку.

Геллє тут не тому, що я її потребую.

Вона тут, бо справа потребує її присутності.

Оце й усе.

Зала швидко заповнилася журналістами й публікою. Я обвів поглядом ряди лав, уважно вивчав строкатий люд, серед якого багато хто гайнував немало свого часу на слухання кримінальних справ. Один колега якось назвав таких завсідників пожирачами падалі, але, як на мене, він помилявся. Стерв’ятниками були журналісти, решта — просто самотні люди, які намагалися заповнити своє життя чужою реальністю.

На першій лаві сиділа жінка в маленькому червоному капелюшку, одягненому набакир. Я вже бачив її раніше. Зацікавлений, пильний погляд пташки невпинно блукав залою, а плетиво в руках жило своїм, окремим життям. Відразу за нею — згорблений літній чоловік у занадто просторому пальті. Мабуть, колись пальто було саме на нього, подумав я. Можливо, колись воно ледь не репалося на його кремезних плечах і широкій спині, але з часом чоловік змалів і для пальта, і для власного життя. Тепер він був глядачем чужої людської драми.

Молодик, блідий і невиразний, з рудявим волоссям, сидів сам по собі, утупившись поглядом у підлогу. Я теж бачив його раніше. Ще один із завсідників, подумалось мені.

Я насилу повернувся думками до дійсності. Усі на місцях, а місце свідка порожнє.

— Ти не бачила мого свідка дорогою сюди? — запитав я в Ґабріеллє Соммер.

Та похитала головою.

— Ні.

Двері в задньому кутку зали відчинилися, увійшли суді. Всі встали. Сандерстьоль гепнувся у своє крісло й недбало змахнув рукою — його звичний сигнал, що можна сідати. Погляд судді зачепився на порожній стілець у полі його зору, він насупив брови.

— Де свідок? Адвокате Бренне, це ж ваш свідок?

— Так, Геллє Мьорк — мій свідок.

— Чому її немає?

— Не знаю, ваша честь. Мабуть, трохи спізнюється.

— Її викликали повісткою?

— Так, — відповіла Ґабріеллє Соммер. — Усіх свідків зі списку викликано повісткою.

Я підвівся.

— Дозвольте, я гляну в коридорі, пане суддя. Якщо її немає, спробую їй зателефонувати.

Сандерстьоль кивнув, але тієї миті відчинилися двері.

— О, чудово. Ось і наш свідок. Заходьте, заходьте, — суддя ніби запрошував не на суд, а на каву з тістечками.

То була Геллє.

І водночас не Геллє.

Вона змінилася, подумав я, хоч не зумів уловити, у чому зміна. Те саме волосся, наскільки я міг судити. Те саме тіло, ось тільки обличчя змарніло, гостріше проступили вилиці.

Чи не захворіла, часом...

А може, так лише здалося, бо я звик бачити її усміхненою.

Зараз вона не всміхалася. Простуючи до крісла свідка, на мене навіть не глянула, не зводила погляду з судді. Зате я дивився на неї і розумів, що, попри весь свій гнів та образу, я досі її жадав.

— Присягаюся, — промовила вона тихим голосом на вимогу Сандерстьоля говорити правду і тільки правду, нічого не приховуючи.

— Прошу, адвокате Бренне! — сказав суддя.

Я прокашлявся.

— Дозвольте мені почати з певної характеристики, щоб суд розумів, навіщо ви тут. Як щойно було сказано, ви журналіст, так?

— Так, фрілансер, — відповіла Геллє.

Вона повернулася до мене, коли я заговорив, але уникала дивитися у вічі. Її погляд ковзав повз мене, ніби повз порожнечу, ніби я був якоюсь аморфною масою, без субстанції. Це дуже заважало.

— Знайомство з Юсефом Мардалом було пов’язане з вашою журналістською діяльністю?

— Так, я почула про нього від Барбари Бломберґ, вона сказала, що...

— Перепрошую, що уриваю вашу розповідь, але, до слова, якими були ваші стосунки з Барбарою Бломберг?

— Вона була моєю подругою. Близькою подругою. Ми знали одна одну цілу вічність.

— Добре, дякую. Повернімося до мого попереднього запитання про те, як ви познайомилися з Юсефом Мардалом. Отже...

— Барбара розповіла мені про Юсефа, і я подумала, що варто написати про нього матеріал.

Геллє пояснювала характер своїх стосунків з Юсефом, розповідала, як писалася стаття. Вона говорила доладно, виважено, але... далі уникала мого погляду. Її поведінка почала мене дратувати. Ніби це я її скривдив. Ніби це я кинув її, а не навпаки.

Чому ти не дивишся на мене? Хто кого тут зрадив? Ось що мені кортіло запитати. Натомість я ставив короткі, посутні запитання коректним, нейтральним тоном.

— Це означає, що ви і Барбара Бломберґ проводили доволі часу з Юсефом Мардалом?

— Так.

— Багато часу?

— Що таке — «багато часу»? Багато годин — так...

— А що можете сказати про стосунки Барбари й Юсефа?

— Та наче добрі були стосунки. Барбара неймовірно захоплювалася Юсефом, його талантом... ніби вона... ну, не знаю... ніби вона знайшла неогранений діамант.

— А особисті стосунки? Барбару вабило до нього? У сексуальному сенсі?

— Гадаю, вабило... Усе тут було взаємно пов’язане: його інтелект, талант і фізична зваба.

— Отже, з ваших слів можна зробити висновок, що в потягу Барбари до Юсефа Мардала був фізичний і сексуальний елемент. Іншими словами, вона відчувала до нього хіть?

Нарешті Геллє зустрілася зі мною поглядом. Я відчув полегкість і водночас невиразну тривогу. Щось з’явилося у ній таке непримиренне, ніби десь глибоко в її єстві нуртувала лють. Вона перевела погляд з мене на Юсефа, кілька хвилин прискіпливо вдивлялася в нього, а тоді знову повернулася до мене.

— Так, — твердо промовила вона. — Барбара відчувала до нього фізичний потяг, але чи її жага була аж настільки непогамовною, що лягти з ним у ліжко, не знаю.

— То це...

— Це не мало жодного значення для Юсефа Мардала, — додала Геллє на позір незворушно.

— Що ви маєте на увазі?

— А те, що Юсефові Мардалу абсолютно байдуже, хотіла Барбара з ним любощів чи ні. Він з тих чоловіків, які звикли брати те, що їм сподобалося.

Я раптом зазирнув на кілька секунд у майбутнє, усі алярмові дзвоники били тривогу в моїй голові, але я не міг не поставити останнього запитання.

— Про що ви? Звідки така певність?

— Бо він зґвалтував і мене...

Вона сказала це рівним, безбарвним тоном. Обличчя — непорушна маска.

— Він прийшов до мене додому, сказав, що хоче подякувати за статтю і зґвалтував мене на кухні. На моїй кухні...

Кожне слово, вимовлене перед судом, перед слухачами, журналістами, суддями й прокурором, лунало, мов Божа кара. Геллє просто сиділа посеред зали й чекала в якійсь недосяжній відстороненості, бо прийшла сюди сказати те, що сказала, немов виконала дану собі обітницю, подумав я.

«Ідіот» — написала вона в останньому смс-повідомленні й мала рацію. Я був ідіотом.

— Адвокате Бренне, — почувся голос судді. — Ще є запитання до свідка?

Я наче онімів.

— Я... — я не міг видушити з себе й слова.

Суддя чекав, на диво, терпляче, добре розуміючи, що відбулося лишень кілька секунд тому.

— Мені шкода, — нарешті промовив я, і сам до пуття не знаючи, кого мені шкода чи чому.

Може, Геллє, бо я не зумів зняти з очей шори, бо так і не збагнув, що з нею відбувається, а, отже, і з нами обома. У кожному разі, суддя Сандерстьоль потрактував мою мовчанку за підтвердження, що допит я закінчив.

— Пані прокурор? Запитання?

Ґабілеллє Соммер ледь помітно усміхнулася.

— Ні, гадаю, ми почули все, що треба.

Геллє встала, рушила до дверей, навіть не глянувши в мій бік. Я дивився їй услід, навіть не знаю, що думав і відчував тієї миті, не міг сповна усвідомити, що тільки-но сталося.

Суддя Сандерстьоль обвів поглядом залу. Мабуть, я собі це надумав, але мені здалося, наче в його очах, коли він глянув на мене, майнуло співчуття.

— Як я бачу, більше свідків не буде, — сказав він. — Завтра, за планом, маємо день на документацію і виступи. Судове засідання закінчено.

Усі звірі, які полюють зграями, мають добре розвинений нюх на слабку здобич. Вони відчувають, коли тварина хвора або поранена. Журналісти теж мають такий нюх. Останні кілька днів вони носилися зі мною, як з писаною торбою, зацікавлено слухали кожне слово, у перервах між інтерв’ю ми обмінювалися багатозначними поглядами і зрозумілими одне одному натяками, але тепер усе змінилося.

Вони вчули запах крові. Мені, фактично, довелося прокладати собі шлях крізь юрбу писак, відповідаючи на зливу запитань одним: «Без коментарів!» А що я мав їм казати? Що за якусь секунду все пішло псові під хвіст; що моя стратегія і вся справа розвалилися вщент; що я, немов Ікар, почувся понад міру самовпевнено, злетів надто близько до сонця і впав у море?

Не було, що їм сказати.

Судову справу можна виграти тривалою кропіткою працею, а можна програти за секунду через свою неуважність, сказав мені колись один досвідчений суддя. Я ввічливо кивнув, усміхнувся, начеб цілковито погоджуючись, але так ніколи й не розумів, наскільки правдивими були його слова. Аж донині.

Розділ 46

— Я ж намагався тебе переконати, що викликати її свідком погана ідея, — дорікнув Юсеф Мардал.

Ми сиділи в підвальній камері-почекальні міського суду. Я не бачився з ним напередодні, по закінченні судового засідання навіть не дивився у його бік. Від самого лише його вигляду мені ставало зле.

Уночі я майже не спав. Думка про Геллє, про те, через що вона перейшла, не давала мені склепити очей. Усе стало на свої місця, усе, чого я не міг збагнути, набуло сенсу. Раптова зміна ставлення до мене, категоричний розрив стосунків... Тепер, коли я довідався про її зґвалтування, усе набуло зовсім іншого вигляду.

Ми сиділи одне перед одним, я і Юсеф. Камера була крихітна, не більше двох квадратних метрів Я уп’явся поглядом у його руки. Він мав сильні руки, гнучкі пальці.

— Я, може, й послухався б тебе, якби ти пояснив, чому не треба її викликати, — тихо промовив я.

Він пирхнув.

— Думаєш, вона сказала правду? Усе чиста вигадка! Чесно кажу, Мікаелю! Не розумію, чому ти мокрого місця не залишив від її пояснень?

Я глянув на свої долоні, білі, вузькі. Пальці тремтіли. Я сплів руки на коліні, підвів голову й зустрівся поглядом з темними очима Юсефа Мардала — уперше, відколи переступив поріг камери.

— Не думаю, що можна було спростувати її свідчення, — промовив я спокійним голосом. — Як я міг би це зробити? Геллє — одна з твоїх прихильниць, навіщо їй брехати?

Юсеф відповів блискавично. Звичайно, він ретельно обдумав свої слова наперед.

— Бо ми мали інтимні стосунки. Бо я покинув її, а вона, як усі покинуті жінки, помстилася у єдиний можливий їй спосіб. Хіба не з помсти вони всі вдаються до цих бісових звинувачень?

Мої руки спокійні, завважив я з якимось відстороненим інтересом. Тремтіння перенеслося в інше місце, десь глибоко всередині мене.

— Це — варіант, — сказав я. — Можливо, єдине вірогідне пояснення.

— Але ти в нього не віриш?

— А яке це має значення? Я — твій адвокат, і нам треба довести справу до кінця. Доведеться тобі знову зайняти місце свідка й сказати те, що ти мені щойно сказав.

— Чому я? Хіба не досить, якщо ти це скажеш?

— Ні, так не піде... Я не можу розкидатися власними висновками, вони не матимуть доказової сили. Ти повинен дати додаткові свідчення.

Коли Юсеф відповів на мої кілька запитань, а суддя звернувся до Ґабріеллє Соммер, чи не бажає вона поставити свої запитання, прокурор відхилилася на спинку крісла й похитала головою.

— Ні, дякую. Не думаю, чи хоч щось зміниться, що б я не запитала. Його відповіді правдивішими однаково не стануть.

Я мав би висловити протест, але не мав певності, чи варто це робити.

Я чув розмову суддів, які вважали, що немає потреби слухати фінальні виступи прокурора й адвоката, бо навряд чи вони вплинуть на остаточний результат справи. Мовляв, судді вже почули всі докази і зробили свої висновки задовго до підсумкових дебатів.

Я не повірив своїм вухам. Може, я і міг дозволити собі не вірити, бо така позиція суддів ущемляла значення моєї роботи, але, як на мене, надто самовпевнено вважати, ніби ніхто більше не здатний розкрити ті взаємопов’язані ланки в справі, які не зуміли вповні побачити судді. До того ж, годі заперечувати, що заключне слово — це кульмінація справи для кожної сторони, і адвоката, і прокурора. Тоді ми — володарі сцени, ми сяємо в світлі рампи, і ніхто нам не заважає — ні свідки, ні судді, ані супротивні сторони. Факти теж не заважають, як стверджують злі язики.

Заключне слово нам таки надали.

Ґабріеллє Соммер, здавалося, торжествувала. Під час виступу вона говорила запально, плинно й логічно.

— Юсеф Мардал — злочинець, — підвела вона риску. — Він калічить чоловіків, він, коли йому заманеться, ґвалтує жінок, і це було доведено свідченнями одного зі свідків у відкритому суді, він зґвалтував Барбару Бломберг, а потім убив її. І не має значення, позбавив він її життя, щоб сягнути сексуального задоволення чи щоб завадити їй розповісти, що він з нею учинив. Можливо, і те, і те. Хай там як, але він жорстоко зґвалтував і вбив жінку, яка була його наставницею, яка допомагала йому реалізуватися як письменникові, а по тому подався додому, до своєї дружини, і ліг спати. Якби не маленький недогляд, прикра помилка, коли він зняв використаний презерватив, йому, можливо, і пощастило б викрутитися. Але не пощастило. Сперму Юсефа Мардала знайшли на простирадлі в ліжку Барбари Бломберґ.

Ґабріеллє Соммер витримала зумисне довгу паузу, похитала головою і повела далі:

— Невдовзі ви почуєте аргументацію адвоката, мовляв, у справі не все так просто, є певні сумніви, що хтось інший міг убити Барбару Бломберґ. Звісно, існує така ймовірність... теоретично. Теоретично всяке можливо. Теоретично можуть існувати привиди, на Землю можуть прилітати марсіани, але не такі сумніви ми беремо до уваги при розгляді кримінальної справи. У юриспруденції може йтися лише про обґрунтовані сумніви, і тут я наголошую саме на слові «обґрунтований». Те, що Юсеф Мардал убив Барбару Бломберґ, не підлягає жодним обґрунтованим сумнівам.

У перерві після виступу прокурора я вийшов надвір трохи подихати свіжим повітрям. Я стояв нагорі сходів, сховавшись у закутку від дрібного дощу, який мжичив увесь день, і намагався знайти твердь під ногами, щоб принаймні вистояти до кінця цього процесу.

Проблема не в тому, що мені трапилася важка справа, до цього я звик. Більшість кримінальних справ, на щастя, закінчуються обвинувальним вироком, і причина тут проста: підсудні переважно винуваті. Адвокат мусить навчитися не рахувати своїх поразок, але не в цьому випадку. У цій справі все пішло не так. Усі мої плани, усі старанно вибудовані стратегії розсипалися на порох або вдарили по нас рикошетом, і не було кого винуватити, окрім себе самого.

Існує правило, відоме кожному адвокатові в кримінальних справах: не став запитання, на яке ти не маєш готової відповіді. А я порушив правило, як зелений новачок, як аматор, а не професіонал. Я не поговорив з Геллє заздалегідь, і, як результат, не лише всі зусилля пішли псові під хвіст, я ще й опинився у ситуації, коли вже не мав жодного бажання вигравати справу.

Я тремтів від холоду на пронизливому вітрі й придумував собі вагому причину аргументувати виправдання чоловікові, який зґвалтував жінку, яку я кохав. Тепер головне не втратити віри в систему правосуддя, думав я. Це все, що мені залишилося. Обов’язок і професіоналізм. Цього мало б вистачити. Якщо ж ні, то віра в важливість ролі адвоката, тобто в важливість моєї ролі, нічого не варта.

Виступ вдався не найгірший. Навіть цілком гідний, зважаючи на всі нюанси. Я був добрим фахівцем. Почавши, я відразу ввійшов у колію, хай говорив не зі щирого переконання, але з рутиною впорався непогано. Судді занотовували. Ґабріеллє Соммер нічого не записувала. Часом усміхалася, двічі похитала головою.

Я її ігнорував, методично викладав аргументи й докази, вказував на недогляди та прогалини в доказовому ланцюжку обвинувачення. Лише дійшовши до свідчень Геллє, завагався. Найбільше мені прагнулося перескочити її допит, вдати, ніби Геллє не було в суді й вона не казала того, що сказала, але це було неможливо. Вона відкрито назвала Юсефа ґвалтівником, і, якщо прийняти за доведене, що він зґвалтував Барбару, то її вбивство є логічним наслідком.

Мені довелося піддати сумніву свідчення Геллє. Я не мав вибору. Слова наче розбухли в роті, коли я вголос сказав, що свідчення Геллє не варті довіри, що вона була покинутою жінкою, яка мала мотив відімстити Юсефові, і що її звинувачення, попри все, не має стосунку до справи про вбивство.

Я окинув поглядом лави публіки, і зрадів, що не побачив серед слухачів Геллє. На першій лаві я помітив Юдіт, вона здавалася дуже зосередженою. Цікаво, як вона сприймає те, що тут відбувається, чи розуміє, що її чоловіка, скоріш за все, визнають винним?

Я був радий, що мій виступ добігав кінця.

— У цій справі дуже багато сумнівів, — сказав я. — Сумнівно, чи Барбару Бломберґ насправді було зґвалтовано. Сумнівно, чи в такому випадку, можна звинувачувати Юсефа Мардала в зґвалтуванні. І наостанок, що не менш важливо, існують великі сумніви, чи він її убив. Пляма сперми на простирадлі не є доказом убивства.

Репліка Ґабріеллє Соммер прозвучала коротко й безжально.

— Трохи дивно, коли адвокат звинувачує у брехні свого свідка і пропонує вважати свідчення Геллє Мьорк такими, що не мають стосунку до справи. Такого прецеденту в суді я не пам’ятаю. На жаль, і адвокат, і підсудний кажуть неправду. Свідчення Геллє Мьорк важливі для розуміння поведінки підсудного. Ця мужня жінка не побоялася у відкритому суді піти на відверту конфронтацію з чоловіком, який її зґвалтував. Вона заслуговує на повагу й підтримку, а не на те, щоб на неї кидали тінь підозри.

— Ваша репліка, пане адвокат?

Я заперечно похитав головою.

— Підсудний хоче щось сказати? — запитав суддя Сандерстьоль.

Юсеф зам’явся.

— Я не винен, — сказав нарешті він. — Обвинувальний вирок означатиме смерть юстиції у цій країні...

Суд закінчився, і я пішов геть. Не зібрав своїх речей, покинув усе на столі, мантію жбурнув на спинку крісла; не попрощавшись, відвернувся від Юсефа Мардала, відвернувся від справи, понад усе бажаючи, щоб її ніколи не було в моєму житті, і вийшов із зали.

Розділ 47

За десять днів зачитували вирок.

Ми стояли в тій самій залі — судді, Ґабріеллє Соммер, Юсеф Мардал і я. Слухачів не було, лише жменька журналістів. Оголошення вироку — нудна справа.

Суддя Сандерстьоль читав сухим, скрипучим голосом, і мені кортіло подати йому пігулку від болю в горлі й склянку води. Здавалося, він ніколи не дочитає до кінця. Спочатку я уважно слухав, але дуже скоро відволікся на реакцію Юсефа Мардала.

Хоч він і стояв непорушно, мов статуя, я відчував, як поступово — що ясніше ставало, до чого все йде, — у ньому наростали розчарування і гнів.

Сандерстьоль наче відправу правив у церкві.

«Поза межами обґрунтованого сумніву... свідчення підсудного не заслуговують на довіру... немає підстав сумніватися щодо мотиву...»

Звичні формулювання, які в підсумку означали одне — підсудного засудять.

Нарешті оголошення вироку закінчилося. Сандерстьоль відклав набік папери, підвів голову й глянув у вічі Юсефові.

— Ви зрозуміли вирок?

Очі Юсефові потемніли, а обличчя зблідло.

— Пане Мардал, я запитую, чи зрозумілий вам вирок?

— Чотирнадцять років? — тихо й наче здивовано промовив Юсеф, а тоді викрикнув: — Чотирнадцять сраних років? Та ви подуріли! Це ж божевілля! Це — не правова держава, а суцільна пародія! Я буду...

Я бачив, що він на межі, нахилився до нього, поклав руку на плече, відчув, як тремтить його тіло.

— Мій клієнт зрозумів вирок, ваша честь.

Суддя недовірливо глянув на мене, але йому вистачило здорового глузду перейти до подальших формальностей, поінформувати про можливість апеляції та про терміни її подачі.

— Ми візьмемо відтермінування апеляції, — сказав я, ще суддя й говорити не докінчив.

Юсеф витріщився на мене. Страх і лють в очах.

— Що це дасть? Я хочу...

— Я прийду до тебе ввечері, — урвав його. — Тоді й поговоримо.

Можна відкласти зустріч з Юсефом, але не з пресою. Останніми тижнями я виминав журналістів, але тепер виходу не було. Вони оточили мене звідусіль і навперебій викрикували запитання. Я підняв руку, намагаючись вгамувати галас.

— Звісно, я розчарований вироком. Мій клієнт — також. Ми з ним зустрінемося увечері й обговоримо наші подальші кроки, — сказав я.

— Юсеф Мардал сказав, що «обвинувальний вирок означатиме смерть юстиції у цій країні». Ви з ним погоджуєтесь? — запитала одна журналістка, я не міг згадати, чи вже бачив її раніше.

Я на секунду затнувся.

— Як вже було сказано, я розчарований вироком.

— Це не відповідь, — запротестувала вона.

— Не маю що додати, — кинув я і рушив до виходу.

— Лише одне запитання, пане Бренне! — вигукнув спітнілий товстун; його я знав — Х’єль Ашільд з «ВҐ». Миттю моєї нерішучості він скористався сповна. — Ви сприймаєте вирок як особисту поразку?

— Чому я мав би так сприймати? Я працюю адвокатом половину свого життя. Якщо не вміти приймати поразки, то нічого робити в цій професії.

— І все ж саме ваш свідок призвів до того, що Юсефа Мардала засудили.

— Прочитайте вирок! І ви побачите, що вирішальними стали всі докази в сукупності.

У погляді Х’єля Ашільда наче майнула тінь зневаги.

— Прокурор сказала, що їй іще ніколи не доводилося бачити, як адвокат, образно кажучи, сам стріляє собі в ногу.

— Хай ці слова залишаються на її совісті, — відрубав я, протиснувся повз товстуна і збіг сходами, утікаючи від граду запитань.

Юсефа Мардала перевели до відділення тюрми, де утримували засуджених. Перший шок уже минув, але настрій він мав пригнічений. Мені кортіло знати, чи усвідомив він по-справжньому реальність того, що відбувалося в суді, а чи сприймав усе за якусь гру.

У такому випадку, ігри скінчилися.

Я запитав, чи він радий, що його перевели сюди із СІЗО, де був значно суворіший режим утримання, а він витріщився на мене, немов на душевно хворого.

— Збіговисько ідіотів, ось хто тут сидить.

— Ти вже раніше відбував покарання і знаєш, як воно... Хтось тебе відвідував?

— Юдіт була минулого тижня, дуже вчасно. Вона вже кілька місяців не мала чоловічої ласки.

Я подумав про понурі кімнати для відвідувань, канапи з обшарпаною оббивкою і плямами невизначеного походження, і ледве погамував обридження. Я ніколи не віддався б любощам з жінкою у такому місці, якби міг обирати, проте в’язні вибору не мали. Або тут, або ніде. Однак мене це найменше турбувало.

— Я приніс витяг з вироку, — сказав я, простягаючи Юсефові документ.

Він узяв, відклав набік не дивлячись.

— Чотирнадцять років, — промовив тихо. — Неймовірно!

— Важко було сподіватися іншого у випадку програшу справи.

Юсеф зірвався на рівні ноги.

— Важко сподіватися іншого! Це все, що ти можеш мені сказати, Бренне? Я був певний, що ти направду геніальний адвокат, один з найкращих, а ти...

Я стенув плечима.

— Вирок можна оскаржити.

— Звичайно, можна, трясця їхній матері! Але навіщо було брати відтермінування?

— Цілком можливо, що в окружному суді тобі дадуть більше.

— То й що? Яка вже тепер різниця — роком чи двома більше! Знаєш, скільки мені виповниться через чотирнадцять років? Моє життя скінчиться! Тому не тягни! Подавай апеляцію уже завтра і постарайся краще виконати свою роботу в окружному суді!

— Ні...

— Що — ні?

— Шукай собі іншого адвоката, Юсефе! Я більше не збираюся нічого для тебе робити.

Юсеф поволі осів на стілець.

— Я щось не дуже розумію, — сказав він за якийсь час. — Що не так? Чого це ти відступаєшся від мене? Таке враження, ніби це тобі, а не мені вліпили чотирнадцять років.

— Чому відступаюся? Бо ти зґвалтував мою кохану жінку, — процідив я крізь зуби.

Він отетеріло глянув на мене.

— У моїй голові не вкладається, як ти міг повірити тій дурні! Я ж казав, вона звела на мене наклеп!

— Не старайся!

— Ти втягнув мене в це лайно, тобі й витягати.

— Себе вини, Юсефе, не мене...

Юсеф повільно похитав головою, аж чорний з лиця від гніву.

— Кажи собі, що хочеш, Бренне, але в суді ти дров наламав. Я попереджав, що не варто викликати свідком Геллє, але ж ти в нас наймудріший, ніхто не сміє тебе повчати.

— Ти забув, чим усе почалось, Юсефе.

— Ти ж навіть не поговорив з нею наперед, правда ж? Я думав, кожний жовторотий правник знає, що зі свідками треба зустрічатися заздалегідь.

Я встав.

— Шукай іншого адвоката, Юсефе. Більше не хочу мати з тобою до діла. Сподіваюся, апеляційний суд вліпить тобі цілу двадцятку!

Я повернувся іти, та не встиг ще й за клямку взятися, як він накинувся на мене. Однією рукою схопив ззаду за куртку, притиснув обличчям до стільниці, а другою заломив мою руку за спину.

— Дійшло нарешті, — простогнав я.

Юсеф загнув руку ще вище, аж до лопаток. Біль був нестерпний.

— Я зламаю тобі руку, якщо ти не сядеш і не помовчиш хоч трохи!

— Добре-добре, — хапав я ротом повітря.

— Обіцяєш?

— Обіцяю.

Ну просто як колись у дитинстві хлопчаками.

— Я не збирався тебе калічити, — спокійно сказав Юсеф Мардал. — Але ж ти не захотів мене вислухати.

— Уже слухаю.

— Не дивись на мене так, — раптом знову вибухнув він роздратуванням. — Я, знаєш, не впаду мертвий від самого лиш твого погляду.

— Що ти хотів мені сказати?

— Я не ґвалтував Геллє Мьорк! Ми мали інтимні стосунки. Вона була моєю коханкою.

— Ти на суді це казав, що тобі анітрохи не допомогло. Ніхто тобі не повірив!

— І все ж я казав правду. Ми зустрічалися ще за багато місяців до того, як ви зійшлися. Вона вміла кохатися! Розкішне тіло... Трохи замаленькі груди, але гарні й міцненькі, найкращі в світі. Вона не знала, що таке сором! Я ще ніколи не зустрічав жінки, яка так повно могла б розкритися, як вона. Ось тільки ревнощі їй шкодили. Розумію, тобі неприємно це чути, але, як на мене, вона стала твоєю коханкою лиш би відімстити мені. Геллє ненавиділа мене за те, що я одночасно трахаю ще й Барбару, — він усміхнувся. — Але не настільки сильно, щоб відмовитися від маленької репризи на кухні, доки ти був у відрядженні.

Я потер обличчя. Шкіра під долонями здалася натягнутою і наче вощеною.

— Навіщо ти мені це розказуєш?

— Бо сподіваюся, що правда нарешті дійде до твоєї тупої голови, і ти зрозумієш — ніякий я не монстр. Так, я трахав твою коханку, Бренне, але не ґвалтував. І Барбару я теж не ґвалтував і не вбивав.

Якийсь час я сидів мовчки. Я згадав, як, ошалілий від ревнощів, поїхав до Геллє і увірвався в її дім. Тоді я мав нагоду запитати, чи є щось між нею та Юсефом. Єдине, про що треба було запитати. Але я завжди гнав нестерпну думку геть. Бо боявся відповіді. Так боявся, що нічого знати не хотів.

— Ти все сказав? — озвався я нарешті. — Я можу собі піти, не боячись, що ти знову на мене нападеш?

— Знаєш, чого я не розумію?

— Чого? — запитав я мимоволі.

— Я читаю газети, бачу, що вони про тебе пишуть. Тебе змішали з багном. Від твого реноме не зосталося і сліду. Будь-який інший клієнт давно вже послав би тебе до дідька. Я ж даю тобі шанс врятувати свою шкіру, а ти що робиш? Ти плюєш на мене, ображений, що тебе кинуло якесь бабисько. Час уже подорослішати!

Я встав і вийшов з кімнати, але його слова переслідували мене, наче теплонавідні ракети.

— Мене посадять на чотирнадцять років за злочин, якого я не скоїв, і це буде на твоєму сумлінні! — крикнув Юсеф мені навздогін.

Розділ 48

Я сидів в авті на стоянці перед тюрмою, утома й виснаження зненацька так підкосили мене, що, здавалося, я і рук не зумію підняти, керма не втримаю. Я відхилився на підголовник і заплющив очі.

Юсеф в одному мав рацію: преса жорстоко мене змасакрувала. В усіх адвокатів іноді бувають проколи. Зазвичай, наші помилки не потрапляють в об’єктив медій, та не цього разу. Усі до одного журналюги пожадливо і зловтішно накинулися на сенсацію, заполонили нею усі перші шпальти відомих видань. І невідомих — теж. Я знав, що то моя вина. Я витягнув на світ листи з погрозами, скористався ними сповна, щоб привернути до себе увагу, і ось вони вдарили тепер по мені бумерангом.

Я був шокований, а Сюнне — ще більше. Я намагався втішати її, казав, що все минеться, що за кілька місяців подробиці зблякнуть, а потім і зовсім зникнуть з колективної пам’яті, але й сам не вірив своїм словам.

Юсеф мав рацію. Те, що трапилося, — катастрофа для мого іміджу. Однак не це мене гнітило найбільше.

Того ранку, після зустрічі з Юсефом Мардалом у тюрмі, я був твердо переконаний, що бачив його востаннє. Не конче було туди їхати. Я міг просто зателефонувати чи надіслати листа з відмовою захищати його в подальшому, але хотів глянути йому в очі, хотів, щоб він збагнув, як страшенно я його ненавиджу і зневажаю за те, що він учинив з Геллє.

З Геллє і зі мною. За кілька щасливих тижнів я повірив у можливість нашого спільного майбутнього. Насильство не лише зламало Геллє, але й розшматувало наші стосунки.

Коли Геллє перед судом і публікою розповіла, що її зґвалтували, я ні на мить не засумнівався у правдивості її слів. Я їй повірив, бо бачив, як важко далося їй це зізнання, і тоді відразу все, чого я не міг збагнути й пояснити, стало на свої місця, набуло сенсу. Я ніколи не міг змиритися з думкою, що вона просто так кинула мене, що наші почуття могли виявитися ілюзією. Насильство над Геллє давало мені пояснення, з яким я міг жити далі. Юсеф Мардал зруйнував її життя, потоптався по довірі, обернув будні на пекло.

Після того, що з нею трапилося, Геллє замкнулася у собі, відгородилася за зачиненими дверима від мене й від усього світу. Я міг зрозуміти таку поведінку, хоч мені дуже хотілося, щоб вона порадила собі з бідою в інший спосіб.

А якщо Юсеф Мардал сказав правду? Його слова вп’ялися мені в мозок, немов хробак у яблуко, посіяли сумніви, яких я не міг позбутися.

Осколки спогадів непрохано зринали у свідомості, як спливають на поверхню водойм потопельники спекотного літа.

Я згадав неприховане захоплення Геллє Юсефом і її безпідставне — як тоді думалося — звинувачення, ніби я ревную її до нього.

Її очевидне роздратування через невгамовне фліртування Барбари з Юсефом того вечора, коли ми сиділи разом у барі.

«Як на мене, вона зійшлася з тобою, щоб відімстити мені», — сказав Юсеф.

Барбара, яка скаржилася, що Геллє віддалилася віл неї.

Не менш яскраво врізалися у пам’ять слова Юсефа про те, що Геллє безсоромна, залюбки демонструє своє тіло. Вона такою, справді, була. І це мене в ній збуджувало. Звідки Юсефові знати, якби вони не були близькими?

Так, він цілком міг казати правду. Трохи забагато збігів у його розповіді, щоб повністю відкидати таку ймовірність. Геллє мене покинула, і причиною цьому могла стати не лише наруга над нею, а закоханість в іншого.

З іншого боку, важко було усвідомити, що мене могли так зухвало обвести навколо пальця, що я так кардинально обманувся в нашому коханні. Юсеф Мардал — осмикував я сам себе — маніпулятор високого рангу, чоловік, який інстинктивно хапав за горло кожного стрічного, який з насолодою завдавав болю іншим, сіючи сумнів у їхніх душах. Він цілком міг помітити мої слабкості й безжально ними скористатися.

До того ж, мені не давало спокою ще й інше відчуття. Моя неприязнь до Юсефа Мардала межувала з ненавистю. Коли ми сиділи в кімнаті для відвідувачів, частина мого мозку гралася думкою побити його, скопати ногами, аж доки він корчитиметься на підлозі, покарати його фізично. То була всього лиш ефемерна думка, але тієї миті, коли насправді дійшло до рукоприкладства, прірва між фантазією і дійсністю виявилася неприємно очевидною.

Я не очікував такого натиску й сприту. Він впорався зі мною, немов з ганчір’яною лялькою. Він незрівнянно переважав мене фізично, і це мене прикро діткнуло.

Я розплющив очі. Шибки запотіли від дихання, і я ніби опинився у сірій, непрозорій бульбашці, де неможливо було відрізнити брехню від правди, добро від зла.

Я завів двигуна і ввімкнув на повну потужність вентилятора. Потім схопив мобільника, зателефонував до тюрми й попросив про зустріч з Юсефом. Доки чекав на з’єднання, світ поза вікнами авта поволі розвиднювався, мури, що розділяли мене й Юсефа, набували обрисів розмитих тіней.

— Слухаю? — почувся у телефоні голос Юсефа.

— Я подаю апеляцію до окружного суду, — сказав я.

— Тобто ти залишаєшся моїм адвокатом?

— Поки що. Потім буде видно...

Я раптово прокинувся. Надворі глупа ніч. Я повернув голову, годинник показував 4:20. Я спітнів, до горла підкочувалася тривога, невиразно пригадувався сон. Геллє і Юсеф удвох, переплетені тілами, голі. Татуюваня на його тілі звивалися немов живі гадюки, доки він сильними поштовхами входив у її лоно, а Геллє з розтуленим ротом мліла в нескінченному екстазі.

У голові зринула думка, і я вже не міг її позбутися. Вона тривожила й лякала. Годину я перевертався з боку на бік і нарешті здався. Доки снідав, ніч зблідла, сторожко зацвірінькали пташки, ніби не насмілювалися повірити, що вже йде до весни, що народився новий день.

У конторі було порожньо й тихо. Ще дві години до приходу на роботу пані Сьоренсен і стільки ж до появи Сюнне. Безлюддя в офісі було мені на руку. Я хотів дещо перевірити у спокої і тиші, щоб не заважав звичний робочий гармидер.

Спершу я не знайшов потрібної теки, перенишпорив усі полиці, доки здогадався, що справу, мабуть, уже здали до архіву. І справді. У комп’ютері навпроти неї позначка, що провадження завершене, але, на щастя, справа ще не пішла до загального архіву. Урешті-решт я знайшов її в одній з пачок, нагромаджених під стійкою рецепції.

«Барбара Бломберґ» було написано на теці.

Я забрав її з собою в кабінет, розгорнув і відразу знайшов майновий перелік, який мені підготувала Барбара, а я лише побіжно переглянув його, коли вона прийшла на консультацію.

Потім я покопирсався в матеріалах кримінальної справи Юсефа Мардала, розшукав запис допиту Гелле, поволі читав, доки наткнувся на речення, яке невиразно пам’ятав.

«Барбара була доброю і щедрою подругою, — розповіла Геллє у поліції. — Вона допомогла мені фінансово, дала шістсот тисяч крон, щоб я після розлучення могла відкупитися від свого колишнього чоловіка й викупити будинок. То був подарунок з її боку».

Потім я перебіг, ведучи пальцем, список маєтностей Барбари, довжелезний список, на багато сторінок: нерухомість, одне авто, рахунки в різних банках, чимало акцій, вміст банківських скриньок. Десь посеред списку знайшов те, чого шукав.

«Позика Геллє Мьорк, 600 000 крон. — Термін сплати в повному обсязі минає 1 січня 2016 року».

Отже, не подарунок, а позика.

Геллє Мьорк скористалася смертю Барбари для власної наживи. Я відхилився на спинку крісла, задивився невидючим поглядом у вікно.

Я не надто переймався прагненням Адама Ліда чи, зрештою, Братської церкви дорватися до грошей Барбари. Мене прикро діткнула думка, яка закралася в голову ще напередодні, але я її відігнав — надто неймовірною вона видавалася. Думка, що Геллє могла вбити Барбару з ревнощів.

Тепер я вже не міг її так просто відігнати.

Шістсот тисяч крон, може, й не бозна-яке багатство в наші дні, але для Геллє — це чимало грошей. Вона не раз жалілася, що ледве зводить кінці з кінцями. Люди, бувало, убивали й за менше...

Розділ 49

Минуло п’ять днів. Я сидів у «Вессельстюені» і чекав на Геллє.

Я нервувався, боровся зі спокусою замовити пива, але передумав і натомість взяв собі каву. Хотів мати ясну голову, коли вона прийде.

Геллє ігнорувала мої прохання зустрітися, ані разу не відповіла на дзвінки й есемески. Зрештою, я вдався до погроз.

«Я знаю про позику Барбари», — написав я. — «Якщо відмовлятимешся від зустрічі зі мною, я буду змушений передати цю інформацію далі».

Кому і як я збирався передавати інформацію, хай придумує її фантазія. Погроза подіяла, вона погодилася на зустріч, але винятково в публічному місці. Я не знав, чого вона боялася, але мені було байдуже.

Ми домовилися про побачення у «Вессельстюені» о пів на першу.

Є у тому своєрідна іронія, думав я, чекаючи. Саме у «Весселі» ми одного вечора перетнулися з Геллє вдруге. Мені невблаганно лізли в голову спогади, як ми були разом, легенький пух на її руках, немов шовк на сонці, скуйовджені кучері, які починали кучерявитися лише тоді, коли вона підбирала їх догори зашпилкою, запах її тіла вранці. І водночас пам’ятав її такою, як у суді. Там вона була чужим, мовчазнішим і якимось безживним образом самої себе. Згадки перехльостувалися в голові, мені важко було навести на неї фокус. Може, я дурив себе. Може, я збирав докупи половинчасті спомини й розпливчасті образи в прийнятну для себе історію, яка допомогла б примиритися з тим, що трапилося.

Я мусив довідатися правду про неї і про себе. Я міг би жити з усім, окрім невідомості. Здавалося, мені важливіше не те, чи вона вбила Барбару Бломберг, а чи мала хоч колись ніжні почуття до мене. Я прагнув знати, кохала вона мене чи лишень використовувала.

Якоїсь миті заглиблення у себе я усвідомив, що мої пріоритети свідчать і про мою сутність. То й що? Я такий, як я є. А якою ж є Геллє Мьорк — ось в чому питання!

Ще п’ять хвилин до умовленого часу. Ось Геллє уже спізнюється на п’ять хвилин. Може, запанікувала? Ще за п’ять хвилин я почав їй телефонувати. Ніякої відповіді. Я далі набирав номер, механічно, маніакально, а о другій годині зрозумів — вона не прийде.

Не знаю, що тоді відчував. Гнів, що знову кинула мене. Безсилля. Можливо, навіть якийсь натяк на полегшення. Я боявся тієї зустрічі. Боявся правди.

Погода знову помінялася, як це часто буває на початку квітня. Вранці ще на вершинах довколишніх гір лежав сніг, а тепер у повітрі запахло весною, і світло таке весняне, ось тільки це мене нітрохи не тішило, скоріш навпаки. Я неквапно простував вулицями, перемагаючи в собі несамовиту нехіть повертатися на роботу.

О четвертій по обіді пані Сьоренсен попрощалася і пішла додому.

За годину до кабінету зазирнула Сюнне й сказала, що з неї на сьогодні досить. Я кивнув замість відповіді, вдав, ніби дуже зайнятий паперами. Якби ми заговорили, Сюнне відразу помітила б, що зі мною щось не те; з часом вона навчилася безпомилково впізнавати мій настрій з виразу обличчя чи з мови тіла, а я не мав ніякого бажання розмовляти з нею про свої гризоти. Принаймні не тепер. Не тоді, як сама вона сяяла щастям. Згадка про Дідріка майнула в голові, картина, де він стоїть з чужою жінкою у черзі на таксі. Мабуть, я тоді недобачив, подумав я. Добре, що нічого їй не сказав...

Я вирішив більше не телефонувати Геллє, але о шостій вечора не витримав і ще раз набрав її номер. Востаннє пообіцяв сам собі. Ще одна спроба і баста...

На тому кінці відразу ввімкнувся автовідповідач.

Точнісінько, як тоді, пів року тому — згадалось мені. Спершу вона просто не брала слухавки, а коли дзвінки осточортіли, вимкнула свого мобільного.

У мені наростала злість на її боягузтво й водночас тривога. Щось там не те. Я вже подумував, чи не звернутися в поліцію. Я ще був адвокатом Юсефа Мардала, і якщо з’являлася хоч найменша підозра, що хтось інший міг скоїти злочин, за який його засуджено, моїм обов’язком було це з’ясувати.

Та я вагався. Лише за допомогою позики на шістсот тисяч я міг докопатися до істини. Я ще не хотів здаватися. У поліцію можна й завтра піти.

Годинник показував сьому, коли я припаркувався перед будинком Геллє. Я вимкнув двигуна, трохи посидів, сумніваючись, чи правильно чиню. Вечірнє сонце м’яко й тепло освітлювало західну стіну, а фасад будинку був у тіні. Зрештою, я узяв себе в руки, вийшов з-за керма, хряснув дверцятами і, не замикаючи авта, рушив стежкою через садок.

Минулого разу вона не захотіла відчинити. Коли ж таки змушена була пустити мене в дім, я повівся як ідіот, як дикун. Під черевиками скрипіла жорства, а я думав, що сьогодні не смію втратити самовладання.

Я подзвонив у двері, ніхто не відчинив. Попри всі свої добрі наміри, я почав закипати всередині. Зазирнув у поштову скриньку, побачив дві газети, нинішню і вчорашню. Може, вона кудись поїхала або втекла? Думка, що Геллє могла вбити Барбару, повернулася з новою силою, однак я ще не міг у це повірити.

Натиснув клямку — замкнено. Обійшов будинок ззаду, оглянув усі вікна, двері льоху. Усе зачинено й замкнено, за винятком одного вікна на другому поверсі, відхиленого на шпарку. На краю обійстя стояла дровітня, а може клуня для реманенту. Алюмінієва драбина висіла на іржавих гачках на зовнішній стіні. Я зняв драбину, заніс під будинок; трохи намучився, розтягаючи її в довжину, прихилив до стіни й обережно поліз догори.

Не відразу зумів відчинити вікно — щось його зсередини тримало, а я не міг достатньо далеко запхати в шпарку руку, щоб з’ясувати, що саме. Балансуючи на драбині, я зняв куртку й кинув її додолу, на жорству. Потім підкотив до ліктів светр, і рука пролізла. Пальці намацали гачок і скинули його з вушка.

Якщо мене побачить хтось із сусідів, неодмінно викличе поліцію. Я роззирнувся навсібіч, але присадибна ділянка простягалася далеко, а дерева заслоняли будинок. Навряд чи хтось міг мене помітити. Потім я запхав голову у вікно, перехилився до половини тулубом. То була ванна, як я і думав. Я заліз досередини, прислухався, дедалі більше впевнюючись, що в будинку нікого немає. Але щось дивне відчувалася в атмосфері дому, дивною була тиша.

Я прохилив двері, вийшов у темний коридор.

— Агов! — гукнув я неголосно. — Геллє? Ти тут?

Я впізнав запах.

Невиразний. Однак непохибний, солодкавий дух, слабкий і все ж дуже відчутний. Мені перехопило горло, я судомно ковтнув, рот набіг слиною. Цей запах я відчував не раз раніше і вже знав, що не помилився — у будинку я був сам.

Тут не було нікого іншого, у кожному разі нікого, хто міг би мене почути, злякатися чи зрадіти від моєї появи.

Я повинен був негайно покинути дім, а не покинув. Натомість рушив до її спальні.

Двері зачинені. Я поклав руку на клямку, швидко видихнув ротом.

Відчинив.

Побачив її.

Не підійшов ближче, став на порозі. І від дверей бачив більше, ніж достатньо.

Я бачив, що вона гола.

Я бачив, що вона мертва.

І я побачив ще дещо.

Ноги підгиналися. Я спустився сходами, вийшов надвір, не зачинивши за собою дверей, брів стежкою, похитуючись, немов п’яний, якось дочвалав до авта, сів за кермо. Аж тоді вийняв мобільний і зателефонував.

Не на 112 чи 113, ніякої потреби в поспіху вже не було, ніякого сенсу викликати швидку чи поліцію. Я зателефонував Ґюннарові Маркюссену.

— Що? — скрикнув він. — Про що ти кажеш, Бренне? Ти п’яний? Можеш говорити голосніше?

Нарешті до нього дійшло.

— Нікуди не йди до нашого приїзду. І нічого не чіпай, — звелів він.

Я і не збирався нікуди йти, сидів за кермом, дивлячись крізь брудне лобове скло, як сонячний диск на мить завис над гірським хребтом на північному заході, а тоді, наче відважився, хутко пірнув, і весь довколишній світ поринув у тінь.

За якийсь час я почав мерзнути, а потім мені стало млосно. Піт зросив усе тіло, я відчинив дверцята й виблював. Саме тієї миті у вуличку завернув перший патрульний автомобіль, з виском загальмував навскоси переді мною. Молодий констебль з неголеними щоками вискочив з авта.

— Не рухатися! — крикнув він. — Нас повідомили, що тут сталося убивство!

Я підвів голову, глянув на нього, і мене знову вивернуло — жовто-зелене в’язке блювотиння розтікалося асфальтом.

Розділ 50

— Ти топтався по хаті, відчиняв двері, знищив сліди, забруднив місце злочину! Що ти собі, з біса, думав, Бренне? Невже не можна було принаймні вийти тим самим шляхом, яким зайшов, щоб не затоптував сліди на порозі? — докоряв Ґюннар Маркюссен.

Ми сиділи в його автомобілі. Маркюссен, здавалося, ще більше засвинив авто, відколи я сидів тут востаннє, — усюди валялися паперові кавові кухлики й зіжмакані обгортки з-під шоколаду. У садку поліцейський натягав огороджувальні стрічки. На вулиці поволі збиралася юрба зівак.

— Я не працюю у поліції, — боронився.

— Тобі невимовно пощастило, — похмуро буркнув Маркюссен. — Інакше був би вже безробітним.

Я промовчав.

— Що тебе сюди занесло? Навіщо ліз у вікно?

— Хотів поговорити з Геллє. Ми умовилися про зустріч, а вона не прийшла, і я подумав...

— Здається, я вже чув колись цю історію... — урвав мене Ґюннар.

Констебль постукав у його вікно. Маркюссен опустив шибку.

— Що там?

— Ми знайшли за будинком пальто чи куртку, — казав полісмен. — Щось на кшталт бушлата.

— То моя, — сказав я. — Буду радий, якщо мені її повернуть.

— Відай її криміналістам, — звелів Маркюссен, не дивлячись на мене. — Гадаю, ти маєш інші куртки, — сказав він, коли я почав протестувати. — А цю тобі повернуть пізніше.

Довелося змиритися.

— Повернімося до мого запитання. Навіщо ти заліз через вікно? Незвичний спосіб зайти до будинку, навіть якщо хтось не з’явився на зустріч.

Я намагався пояснити, але мої думки були немов пошматовані на клапті й розвіяні вітром.

— Ви були коханцями? — урвав за якийсь час мою безалаберну балаканину Маркюссен.

— Так. Радше — ні. Ми недовго були коханцями, але тепер уже ні.

— Чому?

— Вона мене покинула. Після отого з Юсефом... Зґвалтування. Чи... не знаю...

Маркюссен прискіпливо приглядався до мене.

— Дай мені свій мобільний, Бренне!

— Навіщо?

— Роби, що кажу! Ти знаєш, навіщо. Найчастіше вбивства скоюють найближчі, чоловіки, коханці, у тому числі й покинуті.

— Думаєш, то я її убив? Чи ти здурів?

— Я нічого не думаю, Бренне. Просто дотримуюся закону. Як завжди. Доки не з’являється якийсь бісовий адвокат, який вищипує на мені пір’я у суді. Такий мій досвід, — він простягнув руку. — Дай сюди!

Я похитав головою, але послухався.

— Пін-код, будь ласка!

Я назвав, а він записав його кульковою ручкою на долоні.

— Дуже професійно, — буркнув я.

Маркюссен пропустив мої слова повз вуха.

— Ти зачасто вигулькуєш на місцях злочину, і це мені не подобається, — сказав він.

— Що це означає? Ти мене затримаєш?

Ґюннар довго й уважно мене розглядав.

— Та ні, — промовив урешті. — Щось ти погано виглядаєш, Бренне. Я попрошу когось відвезти тебе додому, а завтра чекаю у своєму кабінеті рівно о дев’ятій ранку.

— Я й сам можу доїхати.

— Не думаю.

— Чому це? Хочеш, щоб криміналісти ще й моє авто оглянули?

— Ти зараз не в тому стані, щоб сідати за кермо.

Додому мене завіз той самий констебль з неголеними щоками, який перший з’явився на місці злочину. Він намагався балакати дорогою, здавалося, ніби мовчанка гнітить його, а що я не відповідав, то й він помалу замовк.

Вдома я невпинно сновигав кімнатами, які стали немов більшими, ніж були досі. Здавалося, увесь світ спорожнів й осамотів.

Десь я читав, що Всесвіт має властивість розширюватися. Усе, від найбільших галактик до найменших атомів, віддаляється одне від одного, і точнісінько так мені видавалося, ніби відстань між мною та рештою людей дедалі збільшується. Одного разу вона стане нездоланною. Мій батько, Геллє, мій друг Петер — усі опинилися поза межею досяжності.

Не знаю, котра була година, коли в двері подзвонили. На сходах стояла Сюнне.

— Чула, що сталося, — сказала вона.

Я мовчки кивнув, не мав сили відповісти вголос. Побачивши Сюнне, я відчув невимовну полегкість, незаперечний доказ, що я не самотній у світі.

— Можна ввійти? — запитала вона.

— Звичайно, — я відступив убік, пропускаючи її в коридор.

Сюнне заварила какао, і це нагадало мені мою матір. Один з небагатьох спогадів про маму — як вона заварює мені какао.

— Звідки ти довідалася? — запитав я, коли ми сіли у фотелі в екері.

— Маркюссен зателефонував.

— Ґюннар Маркюссен? Нащо?

— Вважав, що не варто залишати тебе самого ввечері.

— Он як! Хто б подумав, що старший інспектор Ґюннар Маркюссен хоч секунду свого часу присвятить турботі про мене!

— Як почуваєшся? — запитала Сюнне.

— Навіть не знаю... Трохи в’ялий.

Сюнне кивнула. Потім ми сиділи, мовчали й сьорбали гаряче какао.

— Вона вчинила... наклала на себе руки? — несміливо порушила мовчанку Сюнне.

— Ти питала Маркюссена?

— Так, але не видобула з нього ані слова.

— Ні, не думаю, що це було самогубство, — тільки й сказав я.

Сюнне не допитувалася про подробиці.

— Може, трохи поспиш, Мікаелю? — озвалася вона, коли ми випили какао.

— Боюся, я не засну.

Сюнне підняла руку, а в ній — затиснуту між вказівним і великим пальцем пігулку.

— Дідрік дав, — мовила вона. — Сказав, що тобі пригодиться.

— Що це?

— Уявлення не маю. Але Дідрік гарантував, що ти заснеш. Ковтни, а поговоримо вже завтра.

Я слухняно запив пігулку водою і пішов спати. Трохи полежав у темряві, усе ще ніби відчуваючи в ніздрях солодкавий запах крові й мертвої плоті, перед очима зринала картина, яку я волів би забути, а потім раптово подіяло снодійне й потягнуло мене в пітьму.

Розділ 51

Ґюннар Маркюссен мовчав, я сьорбав чорну каву, сподіваючись, що ось-ось остаточно прокинуся. На зустріч я спізнився на п’ятнадцять хвилин.

Я вихилив останні гіркі краплини й відставив горня.

— Закінчімо уже з цим!

— Розкажи мені про Геллє Мьорк, — попросив Маркюссен.

— Що ти хочеш знати?

— Усе, що тобі спаде на гадку.

— Уперше ми познайомилися, мабуть, п’ятнадцять років тому, — почав я. — Мали невеличку... пригоду, як то кажуть.

Снодійна пігулка, випита звечора, ще, видно, не вивелася з організму, бо думки мої були в’ялі й неповороткі. Але поступово я розговорився, розмова пішла легше.

Я розповів, як ми відновили наші стосунки і чим усе скінчилося. Маркюссен слухав, занотовував і майже не перебивав. Стрепенувся, аж коли я дійшов до грошей, які Барбара позичила Геллє, підняв голову й здивовано глянув на мене.

— Вона хотіла привласнити шістсот тисяч крон?

— Принаймні на те скидається. Про це я також хотів з нею поговорити.

— А ще про що?

— Не зрозумів...

— По-перше, ти хотів поговорити з нею про гроші. А по-друге?

Я завагався. Не мав бажання признаватися, що Юсеф Мардал і Геллє, можливо, мали інтимні стосунки, і що вона зрадила мені з ним.

— Та... про зґвалтування. Я збагнув, який це був для неї удар.

— Окей, — Маркюссен скоса глянув на мене, ніби не цілком повірив, що я сказав усю правду. — Але навіщо ти заліз через вікно? Я питав про це вчора, однак притомної відповіді не почув.

— Мав погане передчуття. Вона не прийшла на зустріч, і я злякався, чи чогось з нею не трапилося.

— Не зовсім розумію. Ти мав підстави для страху?

— Та ні, прямих підстав не мав, але тривожився, аби вона чогось собі не заподіяла.

Він подивився на мене, ніби не розуміючи, що я кажу.

— Я боявся, що це вона вбила Барбару, — додав я.

— Серйозно?

— Гроші давали їй мотив. Мусиш визнати... Я подумав, вона злякалася, що я про все довідався і донесу на неї, і... — я змахнув рукою. — Але тепер я знаю, як було насправді. Вона не вчиняла самогубства. Її вбили.

Маркюссен нічого не відповів, лише знову напустив на себе пихату міну.

— Як убивця потрапив у дім? — запитав я.

— Це має для тебе якесь значення?

— Вона лежала в спальні гола. Я лише подумав... це міг бути хтось, кого вона знала.

— Підозрюєш інтимний акт перед смертю?

Я кивнув.

— Не схоже. Хоча маємо лише попередній рапорт патологоанатома.

Мені, на диво, полегшало на душі.

— Ми не знаємо, як убивця потрапив усередину, — вів далі Маркюссен. — Можливо, теж через вікно, але ж ти жахливо нацяпав, годі щось побачити. Покійна мала маленьку ранку в районі діафрагми, ніби від кінчика ножа. За моєю теорією, хтось подзвонив у двері, потім на вістрі ножа загнав її на другий поверх, — якусь мить він спостерігав за моєю реакцією, а тоді сказав: — Ми можемо зробити невеличку перерву. Ще горня кави, Бренне?

— Так, дякую, — погодився я.

Маркюссен пішов по каву, я ж сидів, намагаючись позбирати докупи думки. Потер обличчя, відчув під долонею колючу щетину. Уранці забув поголитися.

— Ось, — Маркюссен подав мені повне горня, важко осів на стілець. — Ми перевірили твій мобільний. Поки все збігається з твоєю розповіддю. Ти їй телефонував, а за п’ять днів до її смерті ви обоє обмінювалися повідомленнями.

— Та звісно, збігається! — вигукнув я.

— Ми мусили перевірити. Що ти робив у вихідні?

— Це тоді її вбили?

— Схоже, так.

— Не виходив з дому.

— Сам був?

— Сам. Останні тижні були дуже важкими. Я не мав сили на прогулянки і не мав ніякого бажання когось бачити, — у мені зануртувало роздратування, гостро, зненацька. — Скажи чесно, Маркюссене, ти, справді, вважаєш, що мені потрібне алібі? Я підозрюваний? У такому випадку, мав би мене про це поінформувати!

Він не дав себе спантеличити.

— Ти не підозрюваний. Поки що...

— Поки що? Що це означає?

— Це означає, що я намагаюся виконувати свою роботу. Продовжимо?

Моя злість минула так само швидко, як і спалахнула. Я приречено кивнув.

— Поїхали!

Його дошпортуванням до найменших дрібниць не видно було кінця. Я пожалівся на біль голови, він приніс пігулку, але не здався.

— Проаналізуймо все ще раз, — сказав Ґюннар Маркюссен.

— Ти сказав, що відчинив двері й побачив її у ліжку?

— Так.

— Увійшов до кімнати?

— Я вже казав. Зупинився на порозі.

— Не підійшов подивитися, чи вона, справді, мертва?

— Не було потреби.

— Ти впевнений, що не заходив до спальні?

— Це просто... я абсолютно впевнений, що не заходив, — я потер чоло. — Уже казав, не було жодного сумніву в тому, що вона мертва.

Я заплющив повіки, усе знову спливло перед очима.

— Я... я побачив мотузку. Синю мотузку навколо її шиї.

Ґюнар Маркюссен надовго замовкнув.

— Так, ти її помітив... — нарешті промовив він. — Я просив би тебе нікому цього не розповідати, Бренне. Задля збереження таємниці слідства.

— Боюся, не можу пообіцяти.

Маркюссен вражено глянув на мене.

— Чому?

Я зітхнув.

— Бо маю певні зобов’язання.

— Перед ким?

Я не відповів.

— Чи міг би я забрати своє авто? — запитав натомість.

— Воно стоїть на задньому дворі. Ключі в охорони.

— Чудово! Як, до речі, просувається розслідування з листами-погрозами? Щось з’ясували?

Маркюссен похитав головою.

— На жаль, глухий кут.

— Ніяких відбитків пальців?

— Жодних, лише твої і секретарки. Папір і конверти цілком стандартного зразка, продаються усюди. Те саме стосується і туші. Експертиза почерку неможлива, бо немає з чим порівняти.

— Розумію, — промовив я і підвівся.

— Не думаю, що тобі варто аж надто їх боятися, — сказав Маркюссен. — Надзвичайно рідко від подібних погроз переходять до дій, до того ж...

— Що? — не втримався я, бо Ґюннар дивно замовк.

— Та, просто подумав... Увесь сенс погроз полягав у тому, щоб змусити тебе відмовитися від справи, але тепер яка з тебе користь... Мардала ж засудили, писака мав би бути задоволений, хіба ні?

Я зрозумів його натяк.

— Що трапилося? — запитав Юсеф Мардал, коли я прийшов до нього в кімнату для відвідувань. — Не думав, що так скоро тебе побачу...

Я відразу перейшов до справи.

— Геллє Мьорк мертва.

— Це правда? Тому ти прийшов, щоб висипати на мене ще більше звинувачень, сказати, що це теж моя вина? У такому разі, можеш не старатися! Я не гвалтував Геллє і не несу відповідальності за її самогубство. Мені плювати на неї!

Говорив він мов рубаними словами, але без жодних емоцій. Переді мною йому не треба було нічого вдавати.

— Та, звісно, плювати, — сказав я. — Але я не збираюся ні в чому тебе звинувачувати. Хотів лише повідомити, що твої перспективи на виправдальний вирок в апеляційному суді суттєво поліпшилися.

Юсеф вичікувально дивився на мене.

— Геллє Мьорк не вчиняла самогубства, її убили, і все вказує на те, що її убив той самий злочинець, який позбавив життя Барбару Бломберґ. І це не міг бути ти, Юсефе. Ти маєш найзалізніше в світі алібі. Ти був тут.

Він кивнув, потім ще кілька разів кивнув і розплився широкою усмішкою на все обличчя.

— Фантастично, Бренне!

— Може, для тебе й фантастично, але не для Геллє..

Карі очі Юсефа зблиснули зловтіхою.

— То чому ти прийшов до мене з цією новиною, якщо так гаряче ненавидиш мене?

Я встав.

— Бо я твій адвокат...

Розділ 52

Сюнне мала стурбований вигляд.

— Ти певен, що сам хочеш за це взятися, Мікаелю?

Ми розмовляли в її кабінеті. Вона сиділа за письмовим столом, а я схвильовано ходив туди й сюди.

— Чому ні?

— Чесно кажучи, ти якийсь маніакально збуджений. Знайшов спотворений труп жінки, у яку був закоханий, але поводишся так, ніби нічого не сталося. Може, тобі ліпше побути вдома? Я певна, без проблем роздобудеш собі лікарняний.

Я змусив себе сісти.

— І що доброго з цього вийде?

— Думаю, тобі потрібний перепочинок.

— Перепочинок у чотирьох стінах не поверне Геллє. Мені треба чимось зайняти думки, я повинен щось робити, щоб не думати про неї увесь час.

Сюнне я не переконав.

— Може, якраз навпаки — тобі треба думати про неї, а не втікати від думок.

Я витріщився на неї.

— Якщо мені спотребиться порада модного психолога, я куплю собі ілюстрований дамський журнал.

Сюнне ображено набурмосилася, похитала головою.

— Роби собі, як хочеш. Мікаелю. Ти завжди робиш те, що тобі заманеться. Та однаково не розумію, чому такий поспіх, чому його треба негайно звільняти з-під варти?

— Бо він невинний.

— Винний! Він зґвалтував Геллє Мьорк! Ти вже забув?

— Та ясно, не забув! Але не в цьому суть.

— А в чому?

— Він не винен у тому, за що його засудили. Юсеф Мардал не вбивав Барбари Бломберґ. Він відсидів пів року в тюрмі за вбивство, якого не скоював. Кожний день такого зволікання — насмішка з системи правосуддя.

— То система важливіша за Геллє Мьорк?

Ні, система не важливіша за Геллє, подумав я, але Геллє немає і ніколи вже не буде, а система — єдине, що мені зосталося.

— Вітаю, — сказала Ґабріеллє Соммер у слухавці телефону.

Я проігнорував її привітання і відразу перейшов до справи.

— Випустити Юсефа Мардала? Навіть мови бути не може! — сказала вона. Ти живеш у світі фантазій, Бренне!

— Ти мене не слухаєш, Ґабріеллє. Десь на волі ходить убивця, який убив і Барбару Бломберґ, і Геллє Мьорк. Порадься зі слідчими. Поговори з Ґюннаром Маркюссеном. Це все, про що я тебе прошу. Маєш час до завтрашнього ранку. Якщо до того часу його не відпустиш, я надішлю до суду клопотання про звільнення свого клієнта.

— Можеш уже починати його писати, — відрізала Ґабріеллє і кинула слухавку.

Я так і зробив. Яка різниця? Ґабріеллє Соммер однаково не передумає. Тієї миті, коли я дописав клопотання, до мого кабінету ввійшла Сюнне.

— Вибач, Мікаелю, за мої слова, я не мала такого говорити.

— Усе нормально, — відповів я. — Я теж останнім часом нестриманий.

— Нелегкі часи... Знаю, як тобі важко на душі.

— Усе добре, — повторив я. — Ось тільки...

— Що?

— Я боюся ночі, — зізнався я.

— Попросити в Дідріка ще пігулок?

— Якщо можна, був би радий... Доки мине перший біль.

Розділ 53

— Я вимушена просити про слухання за зачиненими дверима, — сказала Ґабріеллє Соммер.

Сьогодні вона поводилася уже не так зверхньо, як два дні тому, однак мала дуже похмурий і зосереджений вигляд.

— Адвокате? — запитав суддя Нільсен втомленим голосом.

Не тому втомленим, що не виспався, він завжди так говорив. А ще він зазвичай сидів, стискаючи руками голову, ніби його мучив жахливий біль голови. На початках мені було його шкода, а потім звик.

Маленька судова зала була вщерть заповнена журналістами. Якось вони розкопали інформацію, що тут щось затівається. Як, уявлення не маю. Адвокатів часто звинувачують у зливі інформації пресі, іноді справедливо, але насправді набагато частіше чутки просочуються з поліції. Цього разу проговорився не я, наука не минула мені даром.

Я підвівся.

— Я проти «зачинених дверей» і протестую проти клопотання прокурора, — сказав я і виголосив свою традиційну промову про те, яку важливу суспільну функцію виконують медії, і що вони є головними гарантами справедливого судочинства.

— Двері зачиняються, — оголосив суддя, ніби кондуктор берґенського фунікулера, щойно я сів на місце.

У відповідь — колективний стогін розчарування і злості з лав преси.

Коли зала спорожніла, і залишилися лише ті, хто мав залишитися, суддя Нільсен обернувся до мене.

— Вашого клієнта не привезли, Бренне?

— Ні, ваша честь. Немає потреби, лише зайве витрачання коштів на доставлення до суду.

— Прокуроре?

— Погоджуюся з адвокатом, — сказала Ґабріеллє Соммер.

— Прекрасно! Надаю слово адвокатові Бренне для короткого обґрунтування, суддя потер очі, позіхнув. — І коли я кажу «коротко», то це коротко.

— Так, ваша честь, — погодився я. — З цим треба швидко закінчити. Як уже відомо суду, Юсеф Мардал засуджений за вбивство Барбари Бломберґ, вирок оскаржений в суді другої інстанції. За статтею 187 кримінального кодексу, Мардал підлягав подальшому триманню під вартою. Але сталося нове вбивство, і це дає підстави сумніватися у справедливості вироку. Жінка на ім’я Геллє Мьорк була знайдена у вівторок увечері мертвою у своєму будинку, її...

— Її знайшов адвокат Бренне, і, наскільки я розумію, уже тільки з цієї причини він мав би бути відсторонений від захисту через можливу особисту зацікавленість, — жовчно процідила Ґабріеллє Соммер.

Суддя Нільсен аж ніби прокинувся від цих слів, запитально глянув на мене.

— Це правда, адвокате Бренне?

Я кивнув.

— Так, я її знайшов, але я не є адвокатом у справі вбивства Геллє Мьорк, тому нема ніякого сенсу говорити про мій відвід. Не бачу жодних підстав, чому я не можу представляти інтереси Юсефа Мардала тут і тепер.

— Гм, — Нільсен за мить замислився. — Дуже тонка межа, але продовжуйте, Бренне.

— Усе вказує на те, що Геллє Мьорк і Барбару Бломберт убив той самий злочинець. Спосіб убивства однаковий в обох випадках. Обидві жертви були задушені синьою нейлоновою мотузкою ідентичної якості.

— Ми говоримо про тип мотузки, яку можна купити в крамницях по всій країні, — урвала мене Ґабріеллє Соммер.

— Імовірність того, що двох жінок в одному місті задушили в однаковий спосіб різні злочинці, мікроскопічна, — вів я далі.

Я вже хотів просити суддю втрутитися, не дозволити прокуророві без кінця мене перебивати, але передумав. Хай собі.

— Спосіб убивства став відомий загалу завдяки неймовірно широкому висвітленню кримінальної справи проти Юсефа Мардала в пресі, — завважила Ґабріеллє Соммер. — Будь-хто міг його наслідувати.

— Так звані вбивства-наслідування трапляються у фільмах та детективних романах, а не в реальному житті, — заперечив я. — Хоча те, що каже прокурор, теоретично можливе.

— Надзвичайно реальна можливість, — знову втрутилася Ґабріеллє Соммер. — Докази проти Юсефа Мардала, надані в міському суді, були незаперечними і...

Тепер прийшла моя черга перебивати.

— Це могло б бути теоретично можливо, якби не одна маленька деталь. Деталь, про яку не згадувалося у медіях і яка не прозвучала в суді, бо ніхто не надав їй значення.

Ґабріеллє Соммер мала розгублений і трохи роздратований вигляд. Вона запідозрила, що йдеться про щось таке, до чого вона не підготовлена, і це їй дуже не подобалося.

Я обійшов стіл, подав судді стосик документів, а потім такий самий стосик поклав перед Ґабріеллє Соммер.

— Я хочу показати суду чотири фотографії. Перша — з вітальні, де було знайдено тіло Барбари Бломберг. На роялі стоїть предмет, який, як я припускаю, є родинним фото в рамці. Не знаю, хто на ньому зображений, але це й не має значення. Хочу звернути увагу суду, що дві фотографії лежать донизу зображенням.

Суддя Нільсен одягнув окуляри, довго вивчав світлини.

— Куди ви хилите, пане Бренне?

— Дайте мені лише одну хвилину, ваша честь.

— Та це... — почала Ґабріеллє Соммер, але чи то Нільсена зацікавили фото, чи йому нарешті стало досить безконечних утручань прокурора, але він різко поставив її на місце.

— Дайте адвокатові Бренне договорити, потім прокоментуєте!

Я зняв зі стосика новий аркуш.

— Це фото зроблене майже на тому ж місці, але вже бачимо, що обидві фотографії, які перед цим лежали лицем донизу, гарно поставлені, як і належить. Вочевидь, криміналісти, які досліджували всі поверхні в помешканні, поставили їх, не замислюючись, як вони стояли досі. Але й це не так важливо. Важливо те, що ми можемо побачити мотив на обох фото. Це — дитячі фото жертви.

— Так, я бачу, — сказав Нільсен. — Однак не вловлюю, у чому заковика.

— Погляньте на інший документ, з іншого місця злочину, — сказав я. — На нічному столику Геллє Мьорк також стояла фотографія у рамці. Як бачите, вона теж лежить зображенням донизу, — я прокашлявся, ковтнув води й повів далі: — Випадково я бачив це фото раніше. Сьогодні вранці я попросив криміналістів передати його мені. Як і на попередній фотографії, тут зображено маленьку дівчинку, найвірогідніше покійну сестру Геллє Мьорк. Зрештою, хто саме зображений, несуттєво. Суттєво, що на обох місцях злочину знайдено дитячі фотографії, і лише вони перевернуті донизу зображенням.

Ґабріеллє Соммер таки урвався терпець.

— Та це сміховинно! Те, що світлини лежать лицем донизу, чиста випадковість. Мабуть, перекинулися під час боротьби, яка, скоріш за все, зав’язалася між убивцею та жертвою.

Я похитав головою.

— Не думаю... Якщо приглянетеся уважніше, помітите, що всі предмети поблизу не розкидані. Ні, це зроблено навмисне.

— Але ж навіщо?! — запитала Ґабріеллє Соммер. — З усіх відомих мені притягнутих за вуха теорій ця найбільш ідіотична!

— Бо вбивця не міг убивати перед портретами, які свідчать, що жертви були колись маленькими невинними дітьми.

Суддя Нільсен застережно підняв руку, закликаючи нас замовкнути, а тоді почав уважно вивчати фотографії. Після довгого мовчання він підвів голову й пильно глянув на мене.

— Хай вам чорт, Бренне, але ви, здається, маєте рацію. Якийсь душевно вразливий убивця... Ким би він не був, мушу визнати, що це не ваш клієнт. Занадто багато схожого в обох убивствах, щоб бути випадковістю. Якщо я правильно розумію, прокуроре, немає ніякого сумніву, що Юсеф Мардал сидів у в’язниці на момент скоєння останнього вбивства?

Ґабріеллє Соммер сиділа, мов оглушена, але здаватися наміру не мала. Вона наполягала, що існує небезпека уникнення покарання, говорила про необгрунтовані ризики, про те, що не можна звільняти Юсефа Мардала, бо він небезпечний чоловік, пістолет зі знятим запобіжником, нерозірвана граната; вона просила більше часу для дорозслідування, вона благала, сварилася і переконувала, але марно. Більшість людей навіть не здогадуються, що судді понад усе бояться ймовірної судової помилки, та ще й допущеної у своєму суді. Саме це занюхав суддя Нільсен — ледь вловний запах скандалу, а він не мав ні найменшого бажання допустити, щоб такий скандал вибухнув насправді.

— Я наполягаю на відкладенні терміну виконання! — вигукнула Ґабріеллє Соммер, коли суддя закінчив читати ухвалу, за якою Юсеф Мардал негайно ставав вільною людиною.

Останню свою надію вона покладала на те, що суд таки погодиться на тримання Юсефа під вартою, доки окружний суд вивчатиме справу. Але суддя Нільсен заперечно похитав головою.

— Відхилено! — рішуче сказав він, ледь дочекавшись, коли прокурор виговориться.

Я отримав реванш, але, доки журналісти вилися біля мене зграями, сподіваючись на коментарі стосовно нового, сенсаційного розвитку подій, я, на превелике своє здивування, відчув, що не надто тому радий. Не відчув навіть натяку на тріумф. Лише полегшення, порожнечу й мульку тривогу.

Юсеф, який, можливо, зґвалтував мою кохану жінку, ще впродовж дня стане вільним — завдяки мені. Геллє померла і забрала правду з собою у могилу.

А десь на волі ходив злочинець, який скоїв подвійне вбивство.

Я повернувся до контори й зателефонував Юсефові Мардалу.

— Добре, — тільки й сказав він, коли я повідомив йому, що може збиратися додому. — Давно час...

Ні подяки, ні слова похвали, але мені було байдуже.

— Не надто задирай носа, Юсефе! Тебе ще не виправдали, — сказав я, хоча знав, що це вже формальність.

Він засміявся.

— Ще почуємося, Бренне! — і поклав слухавку.

Розділ 54

Перші ночі після вбивства Гєллє я засинав за допомогою Дідрікових пігулок, а коли вони закінчилися, безсоння не покидало мене. Часто я поринав у сон аж над ранок, щоб уже за годину чи дві різко прокинутися, далі втомленим і збудженим водночас; внутрішня непогамовність гнала мене пустельними, по-нічному тихими вулицями в контору.

Помалу мій добовий ритм почав входити в звичну колію. Можливість відкласти, може, навіть назавжди, справу Мардала була величезним полегшенням. Після усього, що відбулося, важко було уявити, як зумів би прокурор не допустити виправдання Юсефа.

Однак розслабитися мені ніяк не вдавалося.

Я добре пам’ятав теорію Ґюннара Маркюссена, що тепер мені нічого боятися переслідувань анонімного автора листів з погрозами. Можливо, його теорія мала підстави, доки Юсеф сидів за ґратами, але ж ситуація перевернулася з ніг на голову. Юсеф вільний, і нікому, хто читає газети й дивиться телевізор, навіть на думку не спало б засумніватися, що цьому посприяв саме я.

Досі кожне розпіарення моєї особи в медіях провокувало нові погрози. Перший лист прийшов після обрання запобіжного заходу, другий — після винесення обвинувачення, останній — на початку судових слухань. Тому я попросив Сюнне й пані Сьоренсен не виходити з дому вечорами, а, якщо вже довелося, бути обережними.

Сам я теж поводився дуже сторожко, прислухався до всіляких сторонніх звуків, уважно придивлявся до людей на вулицях дорогою до контори й додому. На вихідних мене запросили на п’ятдесятилітній ювілей одного давнього товариша студентських років, але перспектива провести вечір у товаристві майже чужих мені людей, вислуховувати довгі, нудні тости, зовсім не тішила. Я нікуди не пішов, засів на канапі з книжкою Джеймса Лі Берка, до якої руки досі не доходили. То була добра книжка, настільки добра, що не відпустила мене до останньої сторінки. Я дочитав її близько опівночі. Позіхнув і подумав, що час спати, коли раптом відчув чиюсь присутність за вікном.

Не знаю, що саме викликало таке відчуття: чи підсвідомість, чи якесь передвістя. Я в подібні речі не вірю, але відчуття було настільки реальне, що його неможливо було проігнорувати.

Уже давно запала ніч. У кімнаті панувала сутінь, жовте тьмяне світло двох настільних ламп не сягало кутків. Порив вітру затарабанив у шибку дощовими краплями. Я згадав обличчя, притиснене до скла, відбитки черевиків на снігу перед дверима тераси, листи з погрозами й відчув себе в небезпеці навіть у власному домі.

Я підійшов до вікна й визирнув надвір. Дерева й кущі гойдалися під вітром, оживляючи тіні. Якщо там хтось і затаївся, я його побачити не міг.

Я аж підскочив, почувши клацання клямки вхідних дверей.

Глянув на годинника — минула північ. Хай то й був вечір п’ятниці, але важко собі уявити, що хтось міг прийти в гості о такій порі і в таку погоду.

Я подивився у кухонне вікно й ледве розгледів на ґанку темну постать, але не впізнав. Вийшов до передпокою, відчинив на шпарку вхідні двері, не знімаючи запобіжного ланцюжка. Постать за дверима мала нещасний вигляд. Мокре волосся прилипло до голови, макіяж розтікся по щоках, посинілі губи тремтіли.

— Можна ввійти? — запитала Сюнне.

Я провів її у ванну, знайшов чистий рушник, старі спортивні штани, футболку й светр. За десять хвилин Сюнне спустилася униз — нещасне, заблукане дитя у завеликому на п’ять розмірів одязі. Я посадив її на канапі, закутав у вовняний плед, приніс гарячий чай з молоком і цукром. Вона пила дрібними ковточками. Час до часу хвиля тремтіння прокочувалася її тілом.

— Вибач, що ввірвалася посеред ночі, — сказала вона ввічливо й статечно, що в цій ситуації виглядало дуже комічно.

— Не біда. Я й так не спав. Щось трапилося?

Сюнне мовчала.

— Дідрік? Ви посварилися?

Вона раптом вибухнула не то плачем, не то сміхом.

— Посварилися? Мабуть, можна й так сказати. Він... він...

Я чекав, доки вляжуться схлипи.

— Він не такий, як я думала, — нарешті вимовила вона.

— Так часто буває... Доки аж добре не пізнаєш. Це зовсім не означає, що...

— Не розмовляй зі мною, наче з підлітком, Мікаелю. Я ж не наївна маленька дівчинка! Знаю, що люди мають свої темні й світлі сторони, свої слабкості. Знаю, якою важкою працею вибудовуються добрі стосунки. Але Дідрік... він ненормальний. Він ревнивий, хворобливо ревнивий. Контролює кожний мій крок, перевіряє, де я і з ким, без кінця вишукує суперечності в моїх словах, щоб упіймати на брехні. Жити з Дідріком однаково, що сидіти на безконечному перехресному допиті, не знаючи, у чому тебе звинувачують. Усе почалося наступного дня, коли ти був у нас в гостях. Раніше нічого не свідчило про його ревнощі чи агресію. Але ж він сам... він сам зустрічається з чужими жінками, — Сюнне шморгнула носом, витерла сльози. — Принаймні так мені здається.

Я встав, вийшов на кухню по паперові рушники.

— Дякую.

Коли Сюнне брала папір, світло впало на її ліву щоку.

Я нахилився ближче, обережно взяв її за підборіддя, обернув до себе й побачив ледь видний синець під оком.

— Він тебе вдарив?

Сюнне мовчки кивнула.

— От дідько! — вихопилося мені.

— Я не знала, куди мені піти, — сказала Сюнне. — Я просто, не думаючи, вибігла під дощ. І тепер... уявлення не маю... усі мої речі в нього... своє помешкання я віддала в оренду. Не знаю, що...

— Цить... Не плач, — заспокоював я її. — Ти тут, у безпеці... А все решта поступово втрясеться.

Тепер вона розплакалася ридма, заходячись судомними схлипами. Я сидів поруч, гладив її руку. Дав їй виплакатися до знемоги. А потім пішов на другий поверх, приготував постіль у гостьовій кімнаті, відвів Сюнне нагору й вклав у ліжко.

— Плюнь на Дідріка, — сказав я. — Він годиться лише для одного...

Сюнне розгублено глянула на мене, підвівши червоне, опухле обличчя.

— Для чого?

Я подав їй пігулку, тримаючи її, як зовсім недавно, й вона, між великим і вказівним пальцями.

— Ковтни. Ось приберіг одну для непередбачуваного кризового випадку. Сьогодні саме такий випадок. Відкрий ротика!

Сюнне усміхнулася і слухняно відкрила рота.

Коли за двадцять хвилин я тихенько зазирнув до неї, вона міцно спала.

Розділ 55

— Можеш жити тут, скільки захочеш, — сказав я вранці.

Сюнне малювала пальцем на кухонному столі невидимі риски. Хоч ми були партнерами, а вона з роками стала досвідченим адвокатом, я й досі дивився на неї, як на маленьку дівчинку. Не через брак поваги, а лише тому, що знав її зовсім юною і нерішучою, і тому, що був набагато від неї старший. А ще через її зовнішність. Струнке, майже хлопчаче тіло, ледь вловна ніяковість, гладенька шкіра, ясні очі. Однак цього ранку я помітив, як життя починає карбувати свої сліди й на її обличчі.

— Не хочу бути тобі тягарем, Мікаелю! Моє цілодобове тупотіння над головою доведе тебе до сказу.

— Дім великий, — усміхнувся я. — Є де сховатися. Просто знай: тобі нема чого стресувати. Ти маєш ліжко, кімнату й дах над головою, і цього поки що достатньо.

Того дня я запланував собі відвідати батька. Дуже давно в нього не був. Провідини завжди відкладалися на день чи на тиждень, бо не хотів залишати Сюнне саму в важкий для неї час. Але нині сказав їй, що збираюся до батька.

— Я поїду з тобою, — відразу зголосилася вона. — Якщо це, звичайно, пасуватиме...

Пасувало, звичайно. Батькові, у кожному разі. Нічна негода розвіялася, було тепло й сонячно, дерева поволі закосичувалися ніжною зеленню. Щоб не сидіти в тісній, душній кімнатці, ми позичили інвалідного візка, загорнули батька у вовняний плед і вивезли надвір. Він ніби аж пожвавішав, роззирався на всі боки, вертів головою, а очі, здебільшого порожні й неприсутні, жадібно вбирали довколишній світ.

— Варто було б частіше влаштовувати прогулянки, — сказав я. — Вивозити його надвір.

— Узимку це непросто, — відповіла Сюнне.

— Так, узимку непросто.

Ми йшли собі далі, нам комфортно мовчалося. Виспівували пташки, пара чайок вимальовувала в небі кола. Сюнне торкнулася моєї руки, дотиком попросила зупинитися, нахилилася до батька, поправила плед на його колінах.

— Хто ти? — запитав він.

Я давно не чув, як він говорить. Зазвичай батько тільки кивав або хитав головою, коли я про щось його запитував, зрідка казав «так» або «ні».

— Я — Сюнне. Працюю разом з Мікаелем.

— Мікаель? — перепитав батько.

Я схилився, щоб він міг мене бачити.

— Я тут, тату.

— Ага. Мікаель... — втішено сказав він.

Було дуже затишно гуляти з Сюнне і батьком. Так нормально, ніби ми родина. Якось умиротворено. Відпочинок серед важких буднів. Мені сподобалося.

На закупи ми пішли в «Лагуну». Сюнне сказала, що там ми точно не наткнемося на Дідріка. Вдома я приготував обід. Нічого особливого: запечені в духовці кілька стейків лосося з песто й салат. До риби випили білого вина, а потім перейшли у вітальню і налили собі по келиху червоного вина. Сюнне уникала будь-якої згадки про Дідріка.

— Як розслідування? — поцікавилась вона. — Щось чути?

Хоч Сюнне й не називала імен, я знав: вона мала на увазі Геллє.

Я заперечно похитав головою.

— Ні, ніхто нічого не каже. А навіщо їм казати? Я лише свідок у цій справі. Останнє, що чув: Управління поліції звернулося до «КРИПОС»[2], попросило допомоги зі столиці.

Ми долили собі ще вина, і до вечора нівроку сп’яніли. Сюнне — менше, я — більше. Вона почала клацати пальцями в телефоні. Я знав, що вона вимкнула телефона, ще як втекла з дому, й відтоді не вмикала.

— Облиш, Сюнне.

— Могли прийти інші повідомлення. Може, щось важливе.

— Ти ж розумієш, це лише відмазка.

Але Сюнне проігнорувала мої слова, швидко набрала пін-код. За кілька секунд телефон почав пищати.

— Скільки есемесок прислав? — запитав я.

— Чимало, — відповіла вона, не підводячи голови.

— І що каже?

Сюнне схопила келих і, уникаючи мого погляду, вихилила до дна.

— Може, я трохи поквапилася, — тихо промовила вона. — Йому дуже прикро.

— Він тебе вдарив, Сюнне.

— Так, я знаю... Але...

— Ніяких «але». Скільки разів він піднімав на тебе руку?

Сюнне мовчала.

— Ти вчора казала, що він не гребує іншими жінками.

— Може, я помилялася. Я ж не знаю нічого напевне, то лиш мої здогади. Він приховував від мене приватні повідомлення, неоковирно пояснював, де був. Отаке...

Я похитав головою.

— Ти не помилялася.

І я розповів їй про вечір, коли бачив Дідріка в черзі на таксі.

— Тобі не привиділося? — запитала вона упалим голосом.

— Ні, сто відсотків — бачив. Вони, не гаючи часу, почали притискатися на задньому сидінні, ще й таксі від зупинки не від’їхало.

Сюнне пильно глянула на мене.

— Коли це, кажеш, було?

— Десь перед Різдвом, напередодні суду.

— Але ти не вважав за потрібне повідомити мене раніше?

— Я вважав непорядністю з мого боку таке казати, бо не мав цілковитої впевненості. Я думав, що помилився. Сподівався, що помилився.

Сюнне підвелася на нестійких ногах, розпашіла на обличчі.

— Ти на пів року покинув мене з тим гівнюком і навіть словом не обмовився! Та ти цап дурний, а не друг!

Вона кулею вилетіла з вітальні, не давши мені шансу на виправдання.

За чверть години я тихенько піднявся на другий поверх. Зупинився перед її зачиненою кімнатою, прислухався і начеб почув зсередини якісь приглушені звуки. Скрипнули завіси, коли я відчинив двері на шпарку. Жовте світло з коридору впало навскоси в кімнату, але ліжка не сягнуло.

— Сюнне? — покликав я тихенько.

Вона не відповіла. Я підійшов, сів на край ліжка, поклав руку їй на плече. Сюнне лежала спиною до мене, смикнула плечем, ніби хотіла її скинути, але я руки не зняв. Її шкіра пашіла теплом під моєю долонею.

— Та що зі мною таке? — стиха запитала вона, не обертаючись.

— Нічого... А що з тобою не так?

— Якою ж нездалою треба бути в ліжку, щоб твій коханий зраджував тебе з іншими жінками, ще й кілька місяців не минуло, як ми прожили разом, га? Не вважав мене сексуальною, як думаєш?

— Ти чудова! З тобою це ніяк не пов’язано. Це з Дідріком усе погано, не з тобою!

Сюнне обернулася, сіла на ліжку, глянула на мене очима, які в темряві здавалися величезними.

— Чому ж тоді усі мої кохання відразу летять кудись до пекла, якщо не в мені вина? Можеш пояснити? Можеш, Мікаелю?

— Я... — почав було я, але Сюнне заплакала.

Я замовк, лише обгорнув її руками. Вона потягнула мене за собою в ліжко, тицьнулася носом у шию і важко, гірко хлипала.

Я поволі гладив її по спині. Так ми пролежали довго. Потім вона обережно заворушилася, проміжки між схлипами стали довшими, але й далі тремтіла, мовби від холоду.

Помалу вона й зовсім затихла.

Заснула?

Хтозна.

Сюнне ворухнулася, поклала одну ногу поверх моєї. Я раптом відчув на своєму стегні гаряче пульсування її лона. Я спробував звільнитися з обіймів, але вона тільки стиснула ноги. Жага спалахнула, мов пожухла трава після тривалої посухи. Не думаючи, що роблю, я припав до неї. Їй на мить перехопило подих, а потім вона задихала швидше й швидше.

Я їй не батько, якось сказав я Дідрікові.

Ні, але ближчої за тебе людини в неї немає, відповів він.

Я обережно вивільнився з її рук, устав з ліжка й, не озираючись, вийшов з кімнати.

Розділ 56

Наступними днями ми втягнулися в своєрідну рутину буття. Жити з Сюнне зовсім не те, що жити з коханою жінкою, це, скоріш, як жити з дитиною-підлітком, яка переважно сидить у своїй кімнаті, час до часу сходить униз попоїсти або посидіти, згорнувшись калачиком, перед телевізором. Сюнне повеселіла, за винятком моментів, коли на неї накочувалися думки про Дідріка, а таке найчастіше бувало після його есемесок, де він жалівся, як сумує за нею.

Тоді слова лилися з неї потоками: довгі тиради про те, як же вона могла так помилитися в людині, які підозрілі ознаки в його поведінці недогледіла і який він, насправді, мерзотник. Я кивав, вставляв «так», де годилося, іноді щось запитував, лиш задля того, аби показати, що уважно слухаю.

З часом я зрозумів, що Сюнне майже не пам’ятає, що між нами відбулося. Жодне слово, погляд чи поведінка не свідчили про це. Я ж доклав усіх зусиль, аби викреслити той епізод з пам’яті. Ретельно пильнував за своїми думками; як ревний сторож, намагався завертати їх в інше річище.

Я не забув Геллє, але тепер усе було інакше. У смутку за втраченим коханням завжди таїться надія чи мрія, що все зміниться на краще, що одного разу кохана повернеться. Цього разу вона втрачена навіки. Залишилися хіба спогади.

Проблема в тому, що я не вмів триматися лише за приємні спомини. Щоразу, думаючи про Геллє, намагався уявити її обличчя, усміх, спільні щасливі миті, але вони не тішили, а навпаки, завдавали болю. Підступно закрадалися в голову інші картини. Опухле обличчя, оголене тіло — непотрібна, викинена іграшка. Я вчував запах смерті й тліну. На зміну спогадам приходили фантазії про злягання Геллє та Юсефа. Кохання, насильство, убивство — думки ненастанно кружляли колом. Було нестерпно боляче й виснажливо.

А за п’ять днів після переселення Сюнне у поштовій скриньці опинився ще один білий непідписаний лист. Цього разу я, навіть не розпечатавши його, відразу подався в поліцію до Ґюннара Маркюссена.

Менш, як за пів години, стало відомо про відсутність на конверті відбитків пальців. Усередині лежав звичайний аркушик. Під розмитою, зернистою копією фото Геллиного будинку підпис такими ж чорними друкованими літерами: «Я попереджав».

Маркюссен мав розгублений вигляд.

— Що ця особа намагається сказати? Що він убив Геллє Мьорк? Я не знаю, як тлумачити послання.

— Мабуть, так, — відповів я. — Убивство Геллє було покаранням за те, що я захищав Юсефа Мардала.

— Не бачу смислу, — заперечив Маркюссен. — Якщо він запекло ненавидить Мардала, навіщо йому вбивати ту, хто найбільше доклався, щоб його засудили? Чесно кажучи, не знаю, наскільки серйозно треба до цього ставитися. Якби він прислав фото трупа, — одна річ, а цю картинку можна було зробити будь-коли вже після убивства.

Я вибалушив на нього очі.

— Що ти несеш? Містом тиняється подвійний убивця, злочинець, який забрав життя двох жінок, мені й моїм співробітницям погрожують, а ти не знаєш, чи варто ставитися до цього серйозно?

Ґюннар Маркюссен ураз якось осунувся і помарнів, ніби розмовляти зі мною було понад його сили.

— Не накручуй себе, Бренне! Розумію, твої нерви на межі. Я не певний, чи саме вбивця надсилає листи з погрозами. Убивство й листи не конче пов’язані.

— А я думаю, що пов’язані, — наполягав я. — Надто багато збігів. Усе має дотичність. Барбара й Геллє не випадкові жертви сексуального маніяка, невже неясно?

— Гаразд, де, на твою думку ці справи дотикаються, Бренне?

— Я... я думаю, усе якось стосується Юсефа Мардала. Він є спільним знаменником, не знаю лишень, чого. Обидві жінки були близькі з ним. Це — спільне...

Маркюссен похитав головою.

— Спільними можуть бути ще мільйони речей. Тобі відомо, скільки часу жінки були знайомі між собою?

— Не достеменно, але дружили багато років.

— Вони знали одна одну з молодших класів школи!

— Я цього не знав.

— От бачиш! Ти класний адвокат. Але найменшого уявлення не маєш, що таке розслідування. Тут ти аматор. Ти плутаєш маленький фрагмент з цілісною картиною, і в цьому твоя проблема. З твоєї перспективи, саме Юсеф Мардал є сполучною ланкою між жертвами. Зі своєї перспективи я бачу понад тридцять років спільної історії і незчислені ймовірні точки дотику, які ми систематично й ґрунтовно досліджуємо. Дякую за допомогу, Бренне. Спадуть на думку ще якісь цікавенькі ідеї, шли листівку!

Вдома я зашпортався за картонну пачку під самими дверима. Сюнне забрала від Дідріка свої речі, а тепер заносила пачки з одягом та різними дрібницями на другий поверх.

— Бачилася з ним? — запитав я, допомагаючи їй тягати речі.

— З Дідріком? Ні. Я спершу зателефонувала в лікарню і запитала, чи він, часом, не чергує. Не хотіла застати його вдома. Не бажаю ніколи більше його бачити, — вона потрясла головою, ніби намагалася струсити небажані згадки. — Забудь про Дідріка. Краще розкажи, чим нині займався?

Я усміхнувся, і вона всміхнулася. То було типове запитання старих подружніх пар, людей, які знаються уздовж і впоперек. «Як було на роботі, любий?»

— Їздив до Управління. Прийшов свіжий лист з погрозами.

Усмішка зникла з обличчя Сюнне.

— Що сказав Маркюссен?

— Назвав мене аматором, — і я переказав їй нашу розмову.

— Ти ж намагався допомогти — сказала Сюнне, обурено стаючи на мій захист.

Я стенув плечима.

— Та так, але і він мав рацію. Я дивлюся винятково з власного кута зору. І все ж не можу позбутися думки, що Юсеф тут якось замішаний.

— Можливо, але як?

— Спробуй уявити, ніби ти ненавидиш Юсефа Мардала, він знищив твоє життя або життя когось з твоїх близьких, — гарячково пояснював я. — Тоді цілком імовірно, що загальне захоплення Юсефом сприйматимеш як жорстоку провокацію, як ще одну наругу над собою, і звинувачуватимеш тих, хто йому допомагає. І Барбара, і Геллє доклалися до реабілітації Мардала, вони змінили його імідж з брутального сатаніста на культову фігуру в літературі.

Сюнне наморщила чоло.

— Знову повертаєшся до Тулосів, так?

— Вони мають мотив. Мусиш визнати...

— Гадаєш, поліція про це не подумала? «КРИПОС» теж долучилося до розслідування, а ти знаєш, як ретельно вони працюють. Якщо Борд Тулос «наш» чоловік, то вони мають ресурси докопатися до істини. Не бери до голови, Мікаелю!

— Що ж, твоя, мабуть, правда...

Розділ 57

Але я не міг не брати до голови. Зовсім не брати...

Сюнне мала, звісно, рацію, коли сказала, що в поліції значно більші ресурси, ніж у мене, але мені не подобалося, як зверхньо відкинув мої ідеї Ґюннар Маркюссен. Я не вірив, що вбивства й листи з погрозами ніяк між собою не пов’язані. Усі інстинкти мені підказували: взаємозв’язок існує, усе навколо цієї справи якось в’язалося, от тільки не розумів, як. До того ж, це починало торкатися мене особисто.

Погрози лякали й розлючували водночас. Я злостився, бо щоразу, виходячи надвір, мусив озиратися через плече. А коли повідомив у конторі про останній лист, пані Сьоренсен заявила, що шукатиме іншу роботу.

Формально я все ще адвокат Юсефа, переконував я сам себе. Тому мав право й обов’язок вивчити всі варіанти задля з’ясування істини. Хоч поліція багато про що подбала в ході розслідування, але ж, напевно, не про все. З поля зору їхніх радарів — та й мого — випадала постать Тьондера Тулоса. Якби не слова Юсефа Мардала, що Тьондер не настільки скалічений, як вдає, сам би я ніколи не засумнівався. Тоді я відкинув будь-які припущення як вигадку Юсефа, його бажання вигородити себе й перекласти підозри на іншу людину. А якщо це правда?

Я пригадав своє здивування того різдвяного дня, коли я вперше побачив, як прудко й легко рухався Тьондер. Але не надав тому великого значення, та, коли сумнів пустив глибше коріння, уже не зміг його позбутися. Відомі ж непоодинокі випадки вдалого обману соціальних служб. У моїй адвокатській кар’єрі подібне також траплялося. Я знав, як далеко готові зайти люди в використанні щедрості держави з високим добробутом, і не вірив у надзвичайну безкорисливість родини Тулосів. У своєму житті вони скоювали й гірші злочини, ніж шахрайство.

О сьомій я зупинився біля крамнички. Вона була зачинена, але я пам’ятав, що казала продавчиня. Щосереди, увечері, Борд Тулос грав у карти з давніми друзяками. Я став так, щоб бачити дорогу. Не велика біда, якщо Тулос упізнає авто, може, й узагалі його не помітить. Старенький чорний «мерседес-універсал» не з тих транспортних засобів, які привертають увагу. Про всяк випадок я опустив дашок від сонця, щоб приховати обличчя, і наготувався чекати.

Важко було не розгубити увагу, проте надто зосереджуватися теж не було потреби. Коли Борд Тулос з’явився за чверть перед восьмою, я відразу впізнав його авто за характерним синім кольором, хоч і не встиг розгледіти обличчя водія за кермом, бо той швидко шмигнув повз мене.

Я завів двигуна і поволі рушив з місця. Цього разу не під’їжджав до самого подвір’я, залишив свого «мерседеса» у кишеньці автобусної зупинки на головній дорозі, перевіривши спочатку розклад руху на стовпі. До ранку жодного автобуса не передбачалося.

Попри захмарене небо, вечір був теплий. Золотиста смуга на горизонті обіцяла погожий завтрашній день. Я спускався стрімким схилом вулиці, обдумуючи тактику візиту. Жодного сенсу дзвонити в двері. Якщо Тьондер зумів обвести довкола пальця лікарів і соціальні служби, то заввиграшки обдурить і мене. Я хотів лише поспостерігати за ним. Не видаючи своєї присутності. Можливо, то був не найліпший у світі план, але кращого я не придумав.

Я не пішов через подвір’я між будинками, а обійшов хутір знизу, з тилу. Тримався лівого боку, там було не так похило. Видершись на схил, я рушив до кута маленького одноповерхового будиночка, де мешкав Тьондер. Перед фасадом викладена пласкими каменями тераса. Біля самої стіни, під дашком, стояли два дерев’яні стільці, помальовані морилкою, зі смугастими подушками-сидіннями. У вікнах світилося.

Я нерішуче зупинився, потім підійшов ближче й зазирнув досередини. Нікого. За кілька секунд у проймі дверей на протилежному кінці вітальні щось майнуло, на підлогу впала тінь. Я чекав, але більше нічого не ворушилося, ніхто не з’явився у полі зору.

Я помітив, що вітальня не мала виходу на терасу. Дивно... Якби комусь заманулося покурити, довелось би виходити надвір через головний вхід по інший бік будинку. Я глянув на теракотовий горщик між стільцями, повний по вінця недокурками. Надто пізно здогадався: Тьондер може обійти дім, щоб покурити на терасі.

Я гарячково шукав, де б заховатися, але зненацька побачив його за два метри від себе. У нього й, справді, була тиха хода, він рухався безгучно. Кремезний чолов’яга, на голову вищий за мене, з широкими, могутніми плечима. Він вражено глянув на мене, глухо заревів і підняв угору кулаки — удвічі більші за мої.

Я зреагував інстинктивно. Не думаючи, ударив і поцілив просто під вухом. То був незграбний, слабкий свінг; від удару я похитнувся, а ось результат виявився зовсім несподіваним. Тьондер заголосив, упав навзнак, затуляючи руками голову.

— Не бий! — скавулів він, відповзаючи на спині вбік. — Будь ласка, не бий!

Я приголомшено дивився на нього.

— Більше не битиму. Я вдарив, бо сам злякався, — виправдовувався я.

Тьондер мав вигляд побитого пса, страх скував усе його тіло. Губи тремтіли, налякані розгублені очі повні сліз.

— Вибач! Я не хотів тебе скривдити. Я заблукав і не сподівався чиєїсь появи. Я вже йду геть...

Тьондер мовчав, сторожко дивився мені вслід, доки я не зник за кутом будинку. Я піднявся угору вуличкою, сів у авто і поїхав.

Тьондер Тулос не симулював, ніяких сумнівів у мене більше не залишилося. Юсеф Мардал так покалічив хлопця, що його голова вже не функціонувала. Безпорадна дитина в тілі дорослого чоловіка.

Дитина, яку я побив...

Розділ 58

Я не розповів Сюнне про свої відвідини хутора Тулосів. То був ганебний, нітрохи не героїчний вчинок. Сюнне відраджувала мене від самодіяльності, переконувала залишити розслідування смерті Геллє поліції, і мала рацію. Вдома вона навіть не поцікавилася, де я був. Її голова була заклопотана іншим. Сюнне посадила мене за кухонний стіл і заговорила про своє.

— Сьогодні телефонували з фірми «Ейнарсон & Станг», — сказала вона. — Я мала довгу розмову з Фредрікке Станг.

Я занімів.

— Про що?

— Зберися докупи, Мікаелю! Про можливе злиття наших фірм. У нас уже була про це розмова.

— Так, звичайно. Просто я не стежив за розвитком подій, гадав, ми заморозили плани.

— Нічого ми не морозили! Дійшли згоди лише в одному: як важко буде комусь зі сторонніх адвокатів уникнути нищівної критики Мікаеля Бренне.

— Саме так.

— Але це смішно, Мікаелю! Я не можу сприймати таку поведінку серйозно. Ти й раніше працював з іншими людьми, з Петером і Фінном, і все було добре...

— А з деким зовсім недобре...

— То була виняткова ситуація. Ми дуже маленька фірма, а тому вразлива.

— Я інакше дивлюся. Ми маленькі, але ми знаємо одне одного і покладаємося одне на одного. І, як на мене, це робить нас лише міцнішими.

— Не на ринку юридичних послуг.

— Окей, не на ринку, визнаю. Але...

— Тобі сподобається Фредрікке, — умовляла Сюнне. — Вона розумна, гарна й приємна у спілкуванні.

— Не сумніваюся...

Сюнне нахилилася, заговорила менш запально, і я зрозумів, що процес злиття уже почався, вона вчула перемогу.

— Прошу, поговори з ними, Мікаелю. Зустрінемося кілька разів, приглянемося, що і як, добре? Жодних зобов’язань, гарантований шлях до відступу...

— Гаразд, — здався я.

Вона схилилася ще ближче й цмокнула мене в щоку.

— Я знала, що ти одумаєшся...

Сюнне схилилася у темряві над моїм ліжком, а мені здалося, що то сон. Можливо, вона мені снилася, принаймні я прокинувся з відчуттям запаху її волосся і тіла.

— Мікаелю, — тихенько покликала вона. — Мікаелю, прокидайся!

Це нікуди не годиться, подумав я крізь дрімоту. Сон — одне, а реальність — зовсім інше. Я думав, ми збагнули різницю ще минулого разу.

— Ні, Сюнне.

Мій голос був тягучий і хрипкий.

— Мікаелю, отямся! — вона трясла мене за плече. — Надворі ходить якийсь чоловік, кажу ж тобі!

Нарешті її розпачливий голос продерся крізь мій сон. Я рвучко сів на ліжку.

— Чоловік? Тобі не здалося?

— Я не могла заснути, зійшла вниз налити собі води, посиділа трохи в темряві й раптом побачила його. Він ходить туди й сюди садом.

Я скинув ковдру, байдуже, що голий, устав і почав швидко вдягатися.

— Який він?

— Не змогла добре роздивитися. Надворі темно, а він тримається у тіні, — голос їй перехопило. — Я подумала... а якщо це Дідрік?

— Чому відразу Дідрік?

— Він часто шле гнівні есемески. Деякі зовсім божевільні.

— Сумніваюся, що то він.

Я натягнув на себе штани і шкарпетки, тихо збіг сходами, почав узувати кросівки.

— Що ти робиш? Хіба не ліпше викликати поліцію?

— Ти викличеш... Якщо виникне потреба. Мені це вже осточортіло!

Я лютував. Усе, що трапилося за останні пів року, — Барбара Бломберг, Юсеф Мардал, Борд Тулос, погрози й мої промахи — усе навалилося нараз.

І Геллє.

Я рвонув двері й вискочив надвір, не криючись. Обігнув кут будинку й побачив рухливу тінь між деревами. Я заскочив зненацька того, хто ховався у тіні, і тепер невідомець намагався непомітно прослизнути вздовж живоплоту до садової хвіртки.

— Гей, ти! — крикнув я, кидаючись до нього, але послизнувся на мокрій траві.

Чоловік скористався шансом, щодуху помчав моріжком, та я швидко звівся на ноги й підрізав його на півдорозі до хвіртки, спритно збив на землю, ніби все життя грав в американський футбол. Чоловік застогнав, задихаючись під вагою мого тіла.

Я сів на нього верхи, притиснув обличчям до трави.

Чоловік жалібно заскимлів, і я трохи ослабив натиск, щоб він зміг повернути набік голову. Я спантеличено дивився на людину, якої ніколи раніше не бачив.

— Боляче, — простогнав він. — Ти, мабуть, зламав мені кілька ребер, бісовий сатано! Чортів кровопивцю! Дідьчий гівнюку!

На мене дивився відносно молодий парубійко. Марне, худе обличчя. Я зморщив носа, коли мені в ніздрі вдарив кислий запах немитого волосся й брудного одягу. Тіло піді мною здавалося сучкуватим. Цього чоловіка можна не боятися, подумав я. Сама шкіра й кості. Хіба божевільний, проте приблуда на божевільного не скидався. Може, з порушеною психікою, але не психопат.

— Я тебе відпущу, якщо сидітимеш тихо, чуєш? — сказав я. — Не вставай на ноги! Підведешся, скопаю на квасне ябко!

— Це ти можеш, старий цапе!

— Зрозумів, що я кажу? — і я знову притиснув його голову до землі, щоб він таки повірив у мою погрозу.

— Трясця твоїй матері! — простогнав він знову. — Добре, добре, я тихо сидітиму.

Я підхопився на ноги й відійшов на два кроки — достатня відстань, якби парубок захотів напасти. Та він і не думав нападати, поволі перевернувся на спину, сів, скоцюрбившись і обхопивши руками тулуб.

— Де лист? — запитав я.

— Що?

— Уже поклав його до скриньки?

Чоловік понуро глянув на мене.

— Про що ти балаболиш? Я скидаюся на поштаря? Хотів лише подивитися, як живуть такі бісові аферисти, як ти!

Тепер вже я ошелешено витріщався на нього.

— Мікаелю? Все нормально?

То була Сюнне, я зовсім про неї забув.

— Нормально! Я скоро прийду!

Я знову повернувся до непрошеного гостя на траві.

— Чому це я аферист?

Той сплюнув на землю.

— Аферист! Брехун! Шахрай!

Я вже знову засумнівався, чи не психопат до мене навідався.

— Як тебе звати?

Парубійко нерішуче мовчав.

— Кажи! Моя дружина викликала поліцію. Я можу їм зателефонувати й сказати, що то була фальшива тривога, або не телефонуватиму. Вибирай сам! Кажи ім’я!

— Адам, — глухо відповів він. — Адам Лід.

Минуло кілька секунд, перш ніж я розгублено міркував, звідки знаю ім’я. А потім до мене дійшло, хто й навіщо навідався до мене серед ночі.

— Ходімо на кухню, так буде ліпше, — сказав я.

— Що відбувається? — запитала Сюнне, зустрічаючи нас в коридорі. — Хто це?

— Не бійся... Це — Адам... Він просто невдоволений моєю роботою. Іди спати, Сюнне. Ми трохи побалакаємо.

— Точно? — Сюнне недовірливо примружилася.

— Абсолютно! Потім усе поясню.

Я заштовхав Адама на кухню і зачинив за нами двері, доки Сюнне не встигла запротестувати.

— Сідай! — звелів я. — Хочеш чогось? Може, кави?

Адам мовчки стенув плечем, скоса дивлячись на мене. Я налив води в електричний чайник.

— Ти вважаєш, ніби я обманом хочу позбавити тебе спадку? — запитав я, чекаючи, доки закипить вода.

— Я знаю, так воно і є, дідьчий чортяко...

— Припини лаятися у мене вдома. До того ж, ти помиляєшся. Усе, що я зробив, склав заповіт на прохання твоєї тітки.

Я насипав у горня розчинної кави, налив доверху окропу й простягнув Адамові.

Він взяв каву тремтячими, мов у старця руками.

— Навіщо їй це було? Ми ж мали з нею добрі стосунки?

— Барбара любила тебе, але ти наркоман, Адаме. Залежний від героїну. Такі, як ти, ніколи не мають добрих стосунків з родиною. Родичів виснажує страх і тривога, брехня і постійне виканючування грошей.

— Я нечасто просив грошей, — бурчливим тоном мовив Адам. — Але ж у тітки Барбари купа тих грошей. З усієї родини вона має лиш мене.

— Мала...

— Що?

— З усієї родини вона мала лиш тебе... Барбара мертва.

— Ну, ось, бачте... — Адам ніби хотів підкреслити саме це. — Вона мертва, а ви намагаєтеся обманом позбавити мене спадку. Гроші — мої, щоб ви там не казали.

Я зітхнув.

— Твоя правда. Спадок належить тобі. Я не встиг виконати прохання твоєї тітки. Заповіту вона не підписала, тож він не чинний.

— Вони кажуть, що оскаржать моє право в суді.

Адам Лід сидів, похилившись уперед і притиснувши одну руку до тулуба. Може, я, справді, зламав йому ребро. Він раз по раз облизував губи, і при цьому нервовий тік щоразу пробігав одним боком його обличчя. На нього боляче було дивитися: багаторічне зловживання наркотиками призвело до інтелектуальної і моральної деградації, та якщо Адамові понад усе хотілося позбавити себе життя дурманними оргіями, то це його справа. І нічия більше. Добре й погано — не завжди співвідносні поняття в юриспруденції.

— Я не маю до цього ніякого стосунку, — сказав я з притиском. — І жодний норвезький суд не визнає чинності заповіту твоєї тітки, Адаме.

Парубійко розгублено дивився на мене.

— Чому ж тоді... що...

— Слухай, я розкажу тобі, як ми вчинимо.

Розділ 59

— Співчуваю з приводу смерті Гєллє Мьорк, — сказав Сонцесяйний. — Я знаю, ти був небайдужий до неї.

— Так, небайдужий.

А що було ще казати?

— Прикро... І прикро, що знайти її тіло випало саме тобі. За роки роботи в поліції я надивився на трупів — убивства, самовбивства, нещасні випадки. Тіла, знайдені через тижні після смерті. Не кажу вже про потопельників, які довго пролежали в воді, ці трупи найстрашніші, — він похмуро втупився невидючим поглядом поперед себе, ніби гортав каталог жахітливих спогадів. — Усі трупи, зрештою, страшне видовище. До цього ніколи не звикаєш.

— Якщо ти так намагаєшся мене втішити, то не певний, чи тобі вдасться.

Сонцесяйний мовчки повів плечем.

— Я хотів лише сказати, що розумію, як тобі важко.

— Дякую!

Я підняв до нього кухоль пива, зворушений його несподіваною співчутливістю.

— А Мардала, на жаль, знову випускають на волю, — додав він і відразу став самим собою.

— Юсеф Мардал не вбивав Геллє Мьорк, Карле Петтере. І Барбару Блобмерґ не вбивав. Якби я не знайшов Геллє, він так би й сидів у тюрмі.

— Так, це вже завершена справа, — кивнув Карл Петтер.

— Можливо.

— Хай і не вбивав, але зґвалтував.

Я промовчав.

— І Барбару Бломберґ зґвалтував, — вів далі Сонцесяйний.

— Можливо, та хтозна.

Сонцесяйний сумно глянув на мене.

— Господи, Мікаелю, ми ж не в суді! Звісно ж, зґвалтував! То було лишень питання часу, коли він зґвалтував би знову. Завжди так!

Я зателефонував і запросив Сонцесяйного на пиво не задля суперечки, але мав би її передбачити. Злочин і кара — лише тут перетинається наше життя і наш досвід. Поза цим вузьким колом у нас не так вже й багато спільного.

— Як, до речі, справи з... — почав я і замовк.

Сонцесяйний зиркнув на мене трохи здивовано.

— Про що ти?

— Оце, що ти тільки-но сказав... Що ти мав на увазі?

— Про те, що ми не в суді? Лише...

— Ні, не це. Мовляв, тільки питання часу, коли він зґвалтує знову? Що ти мав на увазі? Не бачу сенсу. Він раніше нікого не ґвалтував.

— Як ні! Звичайно, ґвалтував.

Я похитав головою.

— Ні, я знав би. У його послужному списку таких злочинів не було, гарантую.

— Його тоді не засудили. Справу відразу закрили. Проте це не означає, що злочину не було.

— Але... прокурор, напевно, була б в курсі. Чому вона промовчала в суді?

— Може, не трапилась їй така інформація. Або не вбачала доцільності в її оприлюдненні. Ти б однозначно опротестував.

— Ясна річ! — мені аж защипало в потилиці. — А ти впевнений, що інформація достовірна?

Сонцесяйний розвів руки.

— Не знаю подробиць. Щось таке виринуло, коли ми розслідували його справу з завданням важких тілесних. Хтось тоді згадав скаргу про зґвалтування.

— Скарга давала підстави для підозр?

— Мій колега був переконаний, що так. Але кажу, про це я знаю не з перших рук. Тобі ж відомо, як важко довести зґвалтування. Часто це нічим не підтверджені звинувачення сторін, і справа до суду не доходить.

— Що було в скарзі, хоч приблизно?

— Не пригадую. Навіть не знаю, чи коли-небудь бачив її зміст.

Сонцесяйний підвівся і рушив до барної ляди.

— Мені треба глянути хоч одним оком! — сказав я, коли він повернувся з двома кухлями пива.

— Хіба не знаєш, як у нас? Треба просити дозволу на виїмку документів.

— Не варіант, — сказав я. — Я усе ще адвокат Юсефа. Не маю права розкопувати давні справи проти мого клієнта. Це неетично й суперечить моїй ролі захисника. Мусиш їх для мене роздобути.

Сонцесяйний засміявся.

— Цікаво, як? Тобі докірливо покивають пальчиком, а я можу втратити роботу. До того ж, не розумію, яким боком ця справа може мати тепер значення.

— Хоча б довідайся, як звали потерпілу. Мені потрібне тільки її ім’я, Карле Петтере.

Сонцесяйний зітхнув, зробив великий ковток.

— Побачу, що зможу зробити, — сказав він. — Будемо на дроті...

— Тепер уже ніхто так не каже, — завважив я. — «Бути на дроті» — застарілий вислів. Увесь зв’язок нині бездротовий.

— Гаразд, — погодився Сонцесяйний. — Тоді надішлю тобі телеграму. Задоволений?

Розділ 60

За п’ять до другої, як ми й домовлялися, Адам Лід чекав на мене перед Макдональдсом на площі Торгальменненґен. Він причепурився, як міг. Десь роздобув чисту білу сорочку, але вона лише підкреслила вбогість та бруд решти вбрання.

— Привіт, Адаме! Ходімо! — сказав я.

Він далі стояв, гойдаючись з ноги на ногу. Нервовий тік при денному світлі ще більше спотворював його обличчя.

— У чому річ? — запитав я.

— А ти мене не дуриш? — запитав Адам.

— Ні... Не гарантую, що все спрацює, але точно не дурю. Зуб даю!

Адам ще не міг відважитися й повірити мені. Я з досвіду знав, що наркомани зрідка довіряють людям.

— Як хочеш, Адаме, але що ти втрачаєш?

— Ну, добре, зустрінемося з тим шахрайським кодлом!

— І ще одне! Не лайся! — застеріг я. — Я говоритиму, а ти не втручайся.

— Та добре вже, добре...

Безперечно, адвокатська фірма «Ейнарсон & Станг» мала елегантніший дизайн, ніж той, до якого я звик. Вишукані меблі, оригінальні картини на стінах і секретарка, яка запросто могла б стояти за рецепцією в «Парадіс Готелі». Цокаючи каблучками по дорогому паркеті, вона провела нас до приймальні.

Усі вже були на місці.

Ярле Сейм простягнув руку, привітався з нами, змусивши тим самим Ельдара Ейнарсона також привітатися, але я бачив, як той потайки обтер до штанів долоню після потиску бруднезної руки Адама Ліда.

Офіційна усмішка на обличчі.

— Мушу визнати, це була невеличка несподіванка з вашого боку, Бренне, — сказав Ельдар Ейнарсон. — Я не очікував, що ви представлятимете Ліда в цій справі. І я сумніваюся, що маєте право його представляти, оскільки ви одночасно є головним свідком.

— Імовірно, ваша правда, — відповів я. — Скажемо так: я тут присутній не як адвокат Адама, я лише простягнув йому, так би мовити, руку допомоги. Чи ще ліпше: я тут, щоб простягнути руку допомоги вам.

— Не зовсім розумію, про що ви говорите, Бренне.

— Котра година?

— Що... десять хвилин на третю...

Я відхилився на спинку стільця.

— За двадцять хвилин я і Адам Лід маємо зустріч з журналістом газети «Бергене Тіденде».

— До чого ви ведете?

Усмішка Ельдара Ейнарсона почала тьмяніти в кутиках губ.

— А веду я до того, що в завтрашньому номері «БТ» ви зможете прочитати про те, як Братська церква хоче обманом позбавити бідолашного наркомана його законного спадку. Одного з тих нещасних, задля порятунку яких (як стверджують) церква й існує.

— Сміховинна заява! — обурився Ярле Сейм. — МИ нікого не обдурюємо. Усе, що ми зробили, вказали на...

— З допомогою адвокатської фірми «Ейнарсон & Станг» ви погрожували судом, хоча і ви, і ваші адвокати знаєте, що суд у цій справі буде не на вашу користь. Оце я називаю обманом або ж грубим використанням слабкості іншої сторони. І, до речі, хіба адвокат не зобов’язаний докласти зусиль, щоб не довести справу до суду, Ейнарсоне?

Ельдар Ейнарсон похитав головою.

— Зустріч закінчена, Бренне! Ми надали нашому клієнтові звичайну юридичну консультацію, оце й усе. Ваша спроба шантажу виглядає надто патетично.

— Як хочете, — сказав я, підводячись. — Я мав намір запропонувати вам дещо прийнятніше, але...

— Заждіть! — вигукнув Ярле Сейм.

— Немає сенсу вислуховувати далі цю маячню, — відрізав Ельдар Ейнарсон, але Сейм проігнорував його.

— У чому ваша пропозиція, Бренне?

— Адам Лід не має спадкоємців. Він готовий підписати на користь Братської церкви заповіт, який не підлягатиме змінам. Після його смерті ви отримаєте все.

— А якщо в нього з’являться діти? — ущипливо запитав Ейнарсон.

— Тоді вашому клієнтові дістанеться третина спадку. Такий закон.

Адам Лід голосно зареготав.

— Я не трахався роками!

— І все ж, пропозиція несерйозна, — уперся на своєму Ейнарсон. — Що заважатиме вашому клієнтові, Бренне, розтратити все майно ще до своєї смерті?

— Маєте рацію, але, якщо не помиляюся, саме пан Сейм висловив думку, що Адам Лід недовго проживе, якщо допадеться до грошей. Самі дивіться, це моя пропозиція. У нас зустріч за десять хвилин. Час пішов...

— Ми приймаємо пропозицію, — сказав Ярле Сейм, випереджуючи Єйнарсона.

— Чудово! Ельдар може укласти заповіт. Знаючи його високі погодинні такси, це вам недешево обійдеться.

— Несуттєво, — сказав Ярле Сейм. — Між нами вигідна угода.

Я випростався.

— Невже «no-cure-no-pay»[3]?

— Бренне, вам до цього немає діла! — застеріг Ельдар Ейнарсон.

— Тут криється якась каверза? — запитав Сейм.

— Тільки якщо в угоді є застереження, що в разі виграшу Ейнарсон одержить надзвичайно великий гонорар. Так прийнято в Штатах, але в Норвегії заборонено.

— О! Я цього не знав...

— Однак Ельдар має рацію, мені нема чого втручатися. А ось Асоціації адвокатів, навпаки...

Я кинув погляд на Ельдара Ейнарсона. Його натягнута усмішка нарешті зникла з обличчя.

— То я отримаю свій спадок? — запитав Адам Лід, коли ми вийшли на вулицю.

— Обов’язково! Залишилися деякі формальності.

— Ви ж мені допоможете?

— Звичайно. За оплату... Ти тепер багатий чоловік, Адаме!

Адам розтягнувся в усмішці, у верхній щелепі бракувало двох зубів.

— Я й не знав, що в нас зустріч з журналістом. Може, треба подзвонити й сказати, що ми не прийдемо?

— Я так і вчинив би, якби була домовленість.

До нього дійшло аж за кілька секунд.

— То ви блефували? Круто, хай йому біс!

— Вони намагалися обдурити тебе, а натомість ми їх надурили.

Я стояв, дивлячись услід Адамові, доки він хиткою ходою з характерним припаданням на коліна перетинав площу.

Адам Лід, зовсім скоро найбагатший наркоман Бергена.

Розділ 61

Два дні по тому я прямував з тюрми в центр міста, коли задзвонив телефон. Я вихопив його, навіть не дивлячись на дисплей.

— Раґнгільд! Раґнгільд Кюльсейд, — без ніякого попереднього вступу випалив у слухавку Сонцесяйний.

— Що-що?

— Хіба не ти питав мене про ім’я тієї жінки, яка заявила на Юсефа, звинуватила його в зґвалтуванні? То це вона...

— Дай мені кілька хвилин, я передзвоню.

На першому ж повороті я звернув з головної дороги, проминув дві дорожні розв’язки і знайшов місце, де можна зупинитися.

— Привіт! — сказав я у слухавку. — Вибач, саме їхав по шосе, не міг розмовляти. Мав зустріч в окружній тюрмі з одним клієнтом перед завтрашнім судом. Ось зараз стою на парковці перед ІКЕА.

— Не знаю, що гірше, ІКЕА чи тюрма, — відповів Сонцесяйний.

— Ми могли б засуджувати людей до п’яти років перебування в ІКЕА. Жорстоке було б покарання.

— Боюся, нас звинуватили б у порушенні прав людини!

Я засміявся.

— Точно! То як її звуть?

Він повторив, я записав.

— Чудово! Дякую, Карле Петтере!

— Мушу бігти, — сказав він і поклав слухавку.

Я сидів в авті. Довкола мене юрмилися родини з дітьми й молоді пари, які перебували на стадії побудови нової сім’ї; одні прямували до супермаркету, щоб наїстися донесхочу шведських фрикадельок, інші — додому, розпаковувати пласкі пачки і скручувати куплені меблі, які уподібнять їхні оселі до осель сусідів.

Я набрав у «ґуґлі» ім’я Раґнгільд Кюльсейд.

Пошук не дав жодного результату. Дивно... Я трохи подумав і знову зателефонував Сонцесяйному.

— Що не так, Мікаелю? — у його голосі вчувалося нетерпіння.

— Скажи, будь ласка, ім’я по літерах! Не можу знайти її в інтернеті.

Він сказав. Я записав усе правильно.

— А ти не міг би її розшукати, бо в «ґуґлі» такої нема?

— Навіть не проси! Я не використовую наші бази даних для задоволення інформаційного голоду адвокатів. Це незаконно.

— Дай тоді адресу! Напевно, ж у документах є адреса. І це не секретна інформація.

Сонцесяйний мовчав, але я чув, як на тому кінці шурхотів папір. За кілька секунд я вже мав адресу.

— Дякую!

— Більше мені не телефонуй, — сердито пробурчав він. — Не розумію, чому це ти вирішив, що можеш використовувати мене як свого приватного секретаря...

Раґнгільд Кюльсейд мешкала в сільському районі Ліннос. Я навіть не здивувався. Годі й полічити, скільки разів я за останні місяці проїжджав Нургордланнським мостом. Хоч автомобілів було багато, але найгірший час пік уже минув, і вони плавно пливли дорогою назустріч весняному вечору. Коли я під’їжджав до моста, з-поза хмар визирнуло сонце, і сіра поверхня фьорду заблищала в його променях.

Я трохи поблукав, кілька разів відкривав «ґугл-карту», щоб звіритися на місцевості. Звичайно, моє авто було оснащене навігаційною системою, але давно нею не користувався. Щоразу, як я її вмикав, улесливий жіночий голос посилав мене найкоротшим шляхом до Будьо, бозна-куди за полярне коло. Навігатор неможливо було зацікавити ніяким іншим пунктом призначення. Або Будьо, або нікуди не їдеш...

Нарешті я знайшов місцину, яку шукав. Нічим не примітний дім, вибраний з каталогу готових типових будинків вісімдесятих років. Я припаркувався на під’їзній доріжці, вийшов з авта. Охайне, доглянуте обійстя. У відчиненому гаражі виднівся старенький «вольво». Отже, вдома хтось є.

Жінка, яка відчинила двері, була така ж нічим непримітна, як і її дім. Років, мабуть, поза тридцять, темно-русяве волосся, окуляри. Трохи огрядна.

— Чого вам? — запитала вона не те щоб вороже, але й не надто приязно.

— Річ у тому... Мене звати Мікаель Бренне, — я подав руку.

Жінка завагалась, та, зрештою, відповіла коротким потиском.

— Малін Ольсен.

— Я шукаю Раґнгільд Кюльсейд.

Господиня дивно глянула на мене.

— Жартуєте?

Я нічого не второпав.

— Ні... Це ви?

Жінка засміялася уривчастим, скрипучим і зовсім невеселим сміхом.

— Ні, це не я. Просто... вибачте, але це просто абсурдно, що хтось через стільки років приходить і питає про Раґнгільд Кюльсейд. Розумієте... вона мертва.

— О! Даруйте! Вона була... ви її знали?

— Особисто не знала, але з часом ми довідалися, що тут трапилось.

З глибини помешкання долинув дівчачий голос, жінка обернулася.

— Зачекай, Еммо, я зайнята! — сердито крикнула вона й знову обернулася до мене. — Діти, що вдієш! А навіщо ви її шукаєте?

— Я — адвокат. Ідеться про давню справу. Що ви мали на увазі, кажучи, ніби з часом довідалися?

— Що вона наклала на себе руки, ясно.

— У цьому домі?

Жінка здригнулася.

— Ні, слава Богу! Якби тут, ми б відразу переїхали. Це сталося там, у лісі, за будинком, — вона кивнула великим пальцем за плече. — Її знайшли на галявині, повішену на гілляці. І ніхто, звісно, нам цього не повідомив, коли ми купували будинок.

— Зрозуміло, маклери зазвичай таке замовчують.

— От-от! — криво всміхнулася господиня. — Знали б наперед, нізащо не купили б. Але всі навколо знали... Самовбивство стало місцевою історією, якщо розумієте, про що я кажу. Люди гуляють лісом, і завжди хтось приводить до дерева, тицяє на гілляку й каже: «ось тут, саме тут, та жінка повісилася». Ясно, що вперше про це почули діти. Уявляєте, як воно жити в домі самовбивці? Отаке... Діти прибігли тоді додому дуже налякані. Але ми вже більше про той випадок не думаємо. Нам тут затишно.

— Коли це було?

— Ми вселилися дев’ять років тому, десь перед тим... Може, десять-одинадцять років минуло.

— Чому вона наклала на себе руки?

— Чому люди позбавляють себе життя? Здебільшого через хворобу чи депресію, не витримують важкого життя. А найважче потім близьким, правда ж? Ніколи не розуміла, як можна заподіяти горе людям, які їх любили. Але якщо вони знали про їхню любов і все ж наклали на себе руки, то, може, не могли інакше.

— То ви ніколи не бачилися з Раґнгільд?

— На щастя, ні. Якби знала її особисто, можливо, вона б і досі нипала примарою у домі, але ж ні, не нипає... Та й не вірю я в привидів.

— Мамоооо! — знову долинуло з хати.

— Вибачте, мені треба йти. Дівчинка збирається на тренування і, мабуть, не може знайти спортивної форми, яка лежить у неї перед носом, на ліжку.

— Дякую за допомогу, — попрощався я.

Я повертався додому, сонце світило в спину. У кожному разі, Раґнгільд Кюльсейд не була ангелом помсти, як я уявив собі на мить. Вона давно померла, але я нітрохи не сумнівався, що Юсеф її зґвалтував. Усе збігалося: заява, розпач, що тобі не вірять, байдужість поліції, закриття справи, зрештою, самотня прогулянка до лісу й рішення піти з життя, бо вже було несила жити.

Наша система кримінального права сформована задля захисту обвинуваченого. Як адвокат, я завжди вважав, що так і повинно бути, що ця система добра й справедлива, а тепер уперше засумнівався. Жертва так само потребує захисту, як і зловмисник. У фарватері завжди залишаються людські трагедії та зруйновані життя.

У пам’яті зринула непрошена згадка про Геллє. Вона теж була жертвою. Сонцесяйний мав рацію, подумав я. Юсеф таки зґвалтував її. Можливо, вони й були коханцями до моєї появи в її житті, але що з того? Це зовсім не означає, ніби він не міг зґвалтувати її пізніше. Думка, що Юсеф так легко маніпулював мною, скористався моїми сумнівами й нерішучістю, спершу засоромила мене, а потім розлютила. Я мовби знову зрадив Геллє.

Розділ 62

— Де Сюнне? — запитав я, повернувшись із суду.

— Вона сьогодні рано пішла додому, — відповіла пані Сьоренсен.

Я вирішив, що з мене на сьогодні також досить, кинув портфеля з документами на підлогу й пішов з контори.

Надворі розбуялася весна, стало тепло, дуже навіть тепло; вуличні майданчики кав’ярень вирували життям. Дорогою на Калфарет довелося зняти куртку й послабити краватку. Вдома я перевдягнувся у джинси та футболку, узяв собі з холодильника холодного пива й вийшов у садок.

Сюнне сиділа на лавці під сонячною стіною, розкинувши руки на спинці й випроставши ноги. Вона була в кросівках, лосинах і сірій футболці з темними від поту плямами під грудьми й пахвами.

— Привіт!

Сюнне здригнулася, розплющила очі.

— Я не чула, як ти прийшов.

— Хочеш пива?

— Щоб поновити відразу всі калорії, які щойно вибігала?

Я окинув оком її струнке тіло.

— Тобі не зашкодить.

— Тоді неси!

— Візьми моє!

Я простягнув їй відкриту бляшанку, а собі приніс іншу. Сів поруч на лавку.

— Гарне надвечір’я, — сказав я, відсьорбнувши ковток.

Першого теплого дня у році пиво, хай навіть з бляшанки, смакувало неймовірно, гостро й м’яко водночас.

— Здалось би щось погрилювати, — знову озвався я.

— А ти маєш гриль?

— Десь мав би бути. Давно ним не користувався.

— Може, завтра... Якщо погода протримається, — Сюнне відкинула на спинку лавки голову, заплющила очі. — Мені сьогодні, до речі, телефонували, — додала вона.

— Хто?

— Фредрікке Станг.

— Що хотіла? — запитав я, хоча й сам здогадувався.

— Повідомила, що їхня фірма більше не зацікавлена в злитті з нами. Коли я запитала, чому, вона порадила звернутися до тебе. Ні, не так, вона не назвала тебе на ім’я, радила звернутися до «самозакоханого ідіота», але я відразу здогадалася, про кого мова.

— Та ясно!

— Розкажеш, що сталося? — запитала Сюнне, не розплющуючи очей.

— Пригадуєш чоловіка, який нипав поночі в садку кілька днів тому?

Сюнне розплющила очі, повернула до мене голову.

— Як це пов’язано?

— Його звуть Адам Лід, небіж Барбари Бломберг.

Сюнне слухала моє пояснення з незворушним виразом обличчя, а коли закінчив, сказала:

— Не дивно, що Фредрікке розізлилася.

— Єльдар Єйрансон ще більше лютував, але він одержав те, на що заслуговував!

— Можливо... Хоча, з іншого боку, рацію цілком може мати Ярле Сейм, кажучи, що з тих великих грошей більше користі буде, якщо вони потраплять у руки місіонерів, аніж Адама Ліда.

— Не в цьому суть.

— А в чому, Мікаелю?

— Нічого подібного не трапилось би, якби Адам Лід не був наркоманом. Вони намагалися скористатись його беззахисністю, і це їм так не минеться.

— Гаразд... А хіба хтось забороняв Адамові з’явитися в нашій конторі за білого дня, розпитати, що відбувається, або знайти собі іншого адвоката. Ніхто не змушував його ховатися у кущах серед ночі й лякати нормальних людей. Якби хтось інший повівся у такий спосіб, ти, Мікаелю, нізащо не обдарував би його дармовою адвокатською допомогою. Тому я тут непевна, хто трактує наркоманів як звичайних людей, а хто — як ненормальних.

— Ну, це не зовсім одне й те ж... — почав я.

— Може, й так, Мікаелю, — урвала мене Сюнне. — Можливо, я навіть погоджуся з тобою в цьому конкретному випадку. Одного лишень не розумію, чому ти повівся саме так.

— Що ти маєш на увазі?

Її волосся звологло від поту, приклеїлося до чола. Вона відгорнула його роздратованим рухом.

— Ти знаєш, про що я. Кидаєшся зі старту щось робити... Чому не порадився спершу зі мною? Ніби напрошуєшся на сварку. Ніби хочеш зруйнувати оте все добре, що є в тобі.

— Я не думав...

Сюнне підвелася, стала між мною і сонцем — довгий, чорний силует.

— Я, до речі, переїжджаю за два дні, — сказала вона.

— Через оце непорозуміння?

— Ні, не тому. Звільняється моє помешкання. А тепер я піду в душ...

Я ще довго сидів, дивився на тіні, які поволі повзли моріжком, аж доки сонце сховалося за деревами сусідського саду. Потім підвівся і пішов у дім. Решту вечора провів на канапі, читаючи книжку. Сюнне більше не з’являлася на очі. Іноді з другого поверху долинали її кроки, один раз за весь вечір я почув, як вона поралася внизу, на кухні, але до вітальні не зайшла й не гукнула, як завжди, «на добраніч».

Ближче до півночі я ліг спати. Але не спалося. Думки невпинно кружляли в голові. Звісно, Сюнне мала рацію, треба було поговорити з нею, перш ніж іти на зустріч з Ельдаром Ейнарсоном, і я не знав до пуття, чому ж не поговорив. Я не вважав себе самодеструктивним типом, який несвідомо створює проблеми й конфліктує з усіма, кого любить і поважає. Якби я заздалегідь порозмовляв з Сюнне, подумав я, вона знайшла б інший спосіб залагодити справу. Раціональніший, з розумнішим підходом, який дав підстави би мені не спалювати за собою мостів і не наживати ворогів, зате менш задовільний і не такий веселий.

Хай там як, але доведеться просити в неї вибачення і знову сподіватися на прощення.

Розділ 63

Я прокинувся з відчуттям, ніби щось забув. Якась думка чи намір розвіялися разом зі сном, який мені снився. Через штори пробивалося денне світло. Я примружено глянув на будильника на столику біля ліжка. Чверть на сьому. Надто рано вставати. Обернувся спиною до нового дня, натягнув на голову ковдру, але марними були мої спроби знову заснути. За пів години я встав, помився в душі й зійшов на кухню поснідати.

О пів на восьму вийшов з дому. Сюнне ніде не було ні видно, ні чути.

Заповідалася гарна днина.

На деревах порозпускалися молоді, яскраво-зелені листочки, ошаліло щебетали пташки, пішоходи крокували пружною ходою, а велосипедисти зграйками обганяли застряглі в корках автомобілі — у напрямку до центру міста. То був один з тих ранків, коли всі проблеми враз видаються мізерними й неважливими, коли молоді свято вірять, що житимуть вічно, а старі сподіваються протягнути ще хоч трохи. Та попри життєрадісний ранок я не міг позбутися тривоги.

Аж згодом, у розпал дня, збагнув, що мене мучило. Можливо, до мого стану спричинилася робота над новою справою, сумною і цілком пересічною історією: авто з молодими людьми вилетіло на узбіччя, у дорожньому нещасному випадку загинула пасажирка, сімнадцятирічна дівчина. Водієві висунули обвинувачення у ненавмисному вбивстві. Захищати бідолаху мене попросив його батько. Як завжди в таких випадках, я гостро відчував, наскільки все нікчемне й непотрібне, як мало бракує, щоб життя невідворотно пішло шкереберть, яке нездоланне горе огорнуло батьків, які втратили доньку, а дівчині ще б жити й жити.

«Найгірше близьким», — сказала мені Малій Ольсен кілька днів тому, розповівши про самовбивство Раґнгільд Кюльсейд.

— Я трохи пройдуся, — попередив я пані Сьоренсен.

— Не забудьте про зустріч о першій! — гукнула вона мені навздогін.

— Що ти тут загубив? — підозріло запитав Сонцесяйний.

— Ти заборонив мені телефонувати щодо справи, яка мене цікавить, то я вирішив — ліпше зайду сам.

— Дуже мило, Мікаелю, але тобі не допоможе. Я надав усю доступну допомогу. Якщо ти не знайшов Раґнгільд Кюльсейд, то це твій клопіт.

— Я її знайшов. Тобто знайшов місце, де вона жила. Тепер хочу знати лише одне — хто її найближчі родичі.

— Це ж як? Вона померла?

Я розповів усе, про що довідався від Малін Ольсен.

— Ну, позбавила себе життя... що вдієш? Чимало людей накладають на себе руки. Багато, якщо не більшість, хоч раз замислювалися про самогубство.

— Так, але часто їхні вчинки залишаються незбагненими для оточення. Тут все інакше. Раґнгільд Кюльсейд заявила в поліцію на Юсефа Мардала, звинувативши його в зґвалтуванні, а справу моментально закрили. За рік вона вішається. Не вірю у випадковість. Вона мала чоловіка?

— Ні, не думаю.

— Брата? Батька?

Сонцесяйний зітхнув.

— Не знаю, Мікаелю.

— А якщо покопирсатися? Тобі це займе п’ять хвилин або й менше.

Замість відповіді, він підвівся.

— Ходи зі мною!

— Куди? — запитав я.

Сонцесяйний мовчки повів мене довгими коридорами, відмикаючи безліч дверей, угору сходами, поверхом вище. Там він постукав в одні непримітні двері й, не чекаючи на відповідь, відчинив їх.

Ми ввійшли в продовгувату кімнату, значно більшу, ніж звичні тісні закапелки Управління поліції. Четверо чоловіків та одна жінка сиділи за великим столом для нарад. На чолі столу стояв Ґюннар Маркюссен. Своїм вторгненням ми перевали його промову.

— Навіщо ти його сюди приволік, Карле Петтере? — запитав Маркюссен.

Сонцесяйний лише плечима стенув.

— Він далі допікає отією давньою справою про зґвалтування. А що у вас тут всі документи, то я подумав...

— Ти передав справу Маркюссенові? — вражено запитав я.

Сонцесяйний глянув ніби повз мене.

— Справа вже в них була. Невже ти сподівався, Бренне, що це наша з тобою маленька таємниця?

— Чого він тепер хоче? — запитав Маркюссен у Сонцесяйного, мовби мене тут зовсім не було.

— Виявилося, що Раґнгільд Кюльсейд повісилася.

Маркюссен перевів погляд на молоду жінку в кутку.

— Нам про це було відомо, Ліве?

— Про самогубство? Ні. У документах нічого такого немає.

— Звичайно, немає, — втрутився я. — Справу про зґвалтування закрили за рік до її смерті. Мені спало на думку, чи не залишився у неї хтось з близьких, чоловік або співмешканець.

— Натякаєш на помсту як мотив? — запитав Маркюссен і, не чекаючи на мою відповідь, знову звернувся до Ліве. — То що? Був хтось? Якийсь чоловік на горизонті?

— Не думаю... — відповіла Ліве. — У кожному разі, не пригадую.

— Заведи Бренне до себе в кабінет, подивіться обоє, що можна знайти по справі.

Ліве мала коротко підстрижене, висвітлене волосся, тіло свідчило про багаторічні інтенсивні тренування у тренажерних студіях. Такого бездоганного й цілком позбавленого особистого шарму кабінету я в поліцейському управлінні ще не бачив.

— Я чула про тебе, Бренне, — сказала вона, сідаючи за письмовий стіл.

— Навіть не сумніваюся. Маркюссен мене недолюблює.

Ліве похитала головою.

— Не від нього. Едвард Матре тебе згадував.

Це пояснювало безликість її кабінету. Вона не з Бергена. Я зустрічався зі старшим інспектором Матре в зв’язку з іншою кримінальною справою.

— Отже, ти з «КРИПОС»?

— Саме так.

— Як ведеться Едвардові?

— Наразі у відпустці.

Щось дивне було в її поведінці, у тому, як неспокійно бігав погляд, секундна заминка перед кожною фразою, але я не звертав уваги.

— Поглянемо на справу?

Ліве вийняла з шухляди зелену, трохи обтріпану теку, поклала на стіл, але навіть не збиралася її розгортати.

— У чому твоя логіка, Бренне? Чому нас має цікавити близький Раґнгільд Кюльсейд чоловік?

— Хіба ж не ясно? Той, хто любив Раґнгільд, запекло ненавидів Юсефа Мардала.

— Який це має стосунок до вбивства Бломберґ і Мьорк?

У тому, як вона називала обох жінок на прізвище, вчувалася цілковита байдужість, ніби вони були не живими людьми, а частиною статистичних даних. Можливо, так легше сприймати світ, працюючи в Головному управлінні поліції Норвегії.

— Обидві жертви були палкими шанувальницями Юсефа Мардала й обидві доклали зусиль, щоб виліпити з нього письменника.

Ліве кивнула, ніби я своїми словами підтвердив її здогади.

— Подивимося...

Вона розгорнула теку. У теці лежали заледве три-чотири аркуші та дві фотокартки Раґнгільд Кюльсейд. Я простягнув руку, вказівним пальцем розвернув фото до себе. Темне волосся, глибоко посаджені очі, трохи розсіяний вираз обличчя. Не струнка й не огрядна, цілком звичайна — такі швидко забуваються. Мабуть, уже забулася.

А може, й ні.

— Про чоловіка не згадується. Про співмешканця чи коханця — теж, — сказала Ліве.

— Її запитували?

Ліве похитала головою.

— У заяві не згадано. Зазвичай розгляд подібних заяв — рутина, але такого недбалого провадження, я, якщо чесно, ще ніколи не бачила. Справу вела місцева поліційна дільниця. Думаю, вони дуже зраділи нагоді закрити її. Таке бувало й раніше.

— Бувало, — кивнув я. — Можна мені погортати документи?

— Ні, не можна. Документи кримінальної справи не є у відкритому доступі, — відрізала Ліве, але потім завагалася, обернула теку на сто вісімдесят градусів і підсунула ближче до мене. — Я перевірю інші джерела, пошукаю її близьких. Не хотілось би отримати на горіхи від Маркюссена, якщо можна цього уникнути.

Вона відвернулася до ноутбука в кутку письмового стола, увійшла в мережу й почала клацати клавішами. Я ж, тим часом, заходився читати.

Ліве мала рацію. Ленсманн, який прийняв заяву, не завдав собі клопоту вийти за межі своїх вузьких обов’язків. Зовсім неясно, що робила Раґнгільд Кюльсейд того фатального дня далекого 2005 року. Відомо лише, що після гостини в знайомої стояла й чекала на автобус, коли раптом поруч зупинилося авто, і водій запропонував її підвезти. Раґнгільд радо погодилася, швиденько сіла на переднє сидіння. Вона знала водія, знала, що він називався Юсефом і грав у музичному гурті, що він живе на одному з сусідніх хуторів, і хоч не була знайома з ним особисто, почувалася в безпеці.

А даремно.

Проїхавши трохи, Юсеф Мардал звернув у невеликий видолинок. Раґнгільд протестувала, але Юсеф лише збільшив швидкість, кажучи, що хоче їй щось показати. Вони доїхали до кінця ґрунтової дороги й зупинилися перед маленьким побіленим будиночком. Юсеф велів їй зайти досередини, а коли вона почала опиратися, пригрозив ножем; жінці довелося скоритись. Він завів її на другий поверх і зґвалтував на широкому ліжку. Зробивши своє діло, обійняв її зі спини, а за якийсь час — вона не пам’ятала, скільки так потривало, — узяв її ще раз.

— Я знаю, де це, — озвався я.

Ліве підвела на мене погляд з-поза ноутбука.

— Що саме?

— Хутір, де зґвалтували Раґнгільд. Я там був. На тому хуторі минуло дитинство Юсефа, я це точно знаю.

Ліве байдуже повела плечем.

— Вона не змогла детально описати місця злочину. Ніхто його й не шукав, а, отже, і не оглядав.

— Вони не зуміли знайти батьківського дому Юсефа Мардал а! Ти жартуєш?

— Мардал мав алібі, цього достатньо.

— Яке алібі?

— Його дружина сказала, що він увесь день був удома. Його друг, якщо я добре пригадую, теж підтвердив те саме. Але тепер це не так вже й важливо, — сказала вона, рішуче згортаючи теку в мене перед носом.

— Маєш рацію... Щось знайшла?

— Нічого.

— Тобто? Мав би ж бути хтось з рідних!

— Батьки Раґнгільд померли, коли вона була ще малою дитиною. Одиначка, неодружена, найближчі родички — дві тітки, які жили в Остланні. Глухий кут, одним словом.

Я встав зі стільця.

— Даруй, що забрав твій час.

— Пусте, однаково треба було все перевірити, — відповіла Ліве. — Давно мала б це зробити.

— Побачиш Едварда, переказуй вітання!

— Обов’язково! — Ліве всміхнулася мені бездоганно білозубою усмішкою. — Едвард казав, що ти нормальний фацет, хоч і перебуваєш по інший бік барикад...

Розділ 64

Від сонячних променів засяяли навколишні барви, ніби все місто пофарбували наново. Дівчата поскидали верхній одяг, хлопчиська розглядали їх крізь дорогі сонячні окуляри. То був один з тих днів, заради яких і живуть берґенці, мить, коли усвідомлюєш, що варто було витерпіти тривалі зимові дощі, але мене він не тішив.

З голови не йшли думки про щойно вичитане в документах; бачив перед собою злиденну халупу, де виріс Юсеф, тісний коридор, вузькі, вичовгані сходи на другий поверх, поплямлені, продавлені матраци на двоспальному ліжку.

Раґнгільд Кюльсейд, напевно, відразу здогадалася про близьку біду, коли Юсеф звернув з головної дороги й поїхав безлюдною долиною; мабуть, уже тоді зрозуміла, чим усе закінчиться. Чи боялася вона смерті? Вочевидь, так. Але пізніше, значно пізніше, вона більше, ніж смерті, боялася життя. Вона заслужила на більше, ніж легковажне ставлення, коли якомусь ленсманові закортіло піти шляхом меншого спротиву.

Я вчасно повернувся до контори, щоб встигнути на запланову на першу годину зустріч. У приймальній сиділи батько й син, обидва почувалися трохи скуто. Незвиклі до адвокатських кабінетів, вони не знали, як їм поводитися. Хлопець, який був за кермом злощасного авта, видався мені щонайбільше п’ятнадцятирічним. Він почервонів і потупив погляд, коли я подав йому руку.

— Розкажи, як усе трапилося, — попросив я.

Хлопчисько почав щось белькотіти про вечір, який назавжди змінив його життя.

— Що скажете, пане Бренне? — запитав батько, коли ми насилу продерлися крізь події того вечора. — Він же не навмисне... то був нещасний випадок, ось і все.

— Побачимо, — відповів я і знову обернувся до сина. — Зможеш прийти якогось дня наступного тижня у такий час?

— Зможемо, — відповів замість сина батько. — Але я тут подумав про одну річ, оте з компенсацією... Я так зрозумів, що доведеться добряче заплатити.

— Цілком можливо, — обережно відповів я, бо зовсім нічого не пригадував про якусь компенсацію, а детально вивчити справу ще не мав часу.

— Ми маємо депозитний рахунок, — вів далі батько. — Відкладали малому гроші від самого його народження. На хату, знаєте... Тепер дорого знайти собі помешкання.

— На чиє ім’я рахунок? Хто ним розпоряджається?

— Не можу вам точно сказати, бо то залагоджувала дружина.

— З’ясуйте до наступної зустрічі, подивлюся, що і як.

Коли вони пішли, я замислився над словами батька. Він мав рацію: купити житло, справді, дуже дорого.

А Раґнгільд Кюльсейд, наскільки я пригадував, працювала касиркою у продуктовій крамниці. Трохи дивно...

Ліве відразу підняла слухавку, голос звучав нетерпляче.

— Бренне? У чому річ? Я поспішаю!

— Раґнгільд Кюльсейд працювала в крамниці, правда? — запитав я.

— Почекай хвилинку, — я почув шелестіння паперів. — Так. «Рема 1000».

— То як вона зуміла купити власний дім?

— Може, то була якась убога халупа?

— Ні, цілком пристойний особняк. Я ж там був, хіба забула?

— Може, виграла гроші в «лото»? Хтозна... Або успадкувала.

— Можливо, але однаково дивно, що купила таку велику садибу. Вона ж тоді була ще зовсім юною дівчиною. Більшість дівчат її віку залюбки вдовольняються маленькою мансардою. А це дім для родини. Може, збиралася заміж? Якщо вже не була заміжня. Думаю, у неї був співмешканець.

— Міг бути, звісно, але я не знайшла в базі даних жодного натяку на нього. За даними реєстру громадян, у будинку на той час мешкала лише одна людина — Раґнгільд.

З голосу Ліве чутно було, як я їй надокучив, як їй хочеться скоріше закінчити розмову.

— Можливо, і ні, — стояв я на своєму. — Про зміну місця проживання треба повідомити відповідні служби. Люди часто про це забувають, або ж їм просто начхати. Я і сам кілька разів забував, коли був молодший. Ти не перевіряла «земельну книгу»?

— «Земельну книгу»?

— Так, єдиний реєстр прав на нерухомість.

— Я знаю, що таке «земельна книга», — відрізала Ліве.

— Чудово! То перевіряла чи ні? Вона сама була власницею будинку?

— Почекай!

Минав час. Я терпляче чекав, прислухався до впізнаваного цокотіння пальців по клавіатурі. Нарешті в слухавці почулося щось схоже на приглушену лайку.

— Ти ще тут, Бренне?

— Тут, ясна річ.

— Здається, ти маєш рацію. Раґнгільд Кюльсейд не була єдиною власницею будинку. Вона купила його в складчину з одним чоловіком.

Голос Ліве звучав натягнуто, вдавано байдуже, і це мене потішило — вона знову прокололася.

— Як його звали?

— Не знаю, чи можна...

— Ну ж бо, Ліве! Це публічний реєстр. Я можу проглянути його зі свого комп’ютера і, за потреби, знайти все, що хочу.

— Рікард Гарріс, — відповіла Ліве, секунду повагавшись.

— О, майже як актора...

— Кого-кого?

— Пусте! То було ще до твоєї появи на світ. Як пишеться?

— Так, як чуєш, через «к».

Вона назвала ім’я по літерах, я записав на звороті конверта.

— Маєш його адресу?

— Ми самі проведемо розслідування, — відрізала Ліве. — Навіть близько не підходь до того типа!

Я ще довго сидів, незмигно дивлячись перед собою.

Рікард Гарріс.

Мені не треба було записувати ім’я, його ніби хтось викарбував у моїй душі. То був чоловік, який убив Бар-бару Бломберґ і Геллє Мьорк. Я не зміг би довести цього в суді, я його навіть не знав, однак знав, що він убивця.

У мережі знайшовся лише один Рікард Гарріс з берґенського регіону, і мешкав він у Фюллінґсдалені, містечку-супутнику по інший бік Льовстаккена. Я записав адресу, потім спробував розшукати його фото. Цілком сподівано інтернет показав безліч фотографій актора Річарда Гарріса й жодної місцевого Рікарда Гарріса. Його не було у фейсбуці, ані в твіттері.

Дивно, хоча можливо. Іноді здається, ніби весь світ сидить в соціальних мережах, жваво викладає історії свого життя в особистих статусах, однак це ілюзія. Маса звичайних людей не залучені до мережевої діяльності — з різних причин. Хоч би портрет його знайти... Щось в імені вчувалося начеб знайоме. Нелогічно, бо я обов’язково згадав би, якби хоч раз зустрічався з Рікардом Гаррісом. Ірландський актор з таким самим іменем, якого підвісили гаком за ребра у фільмі вісімдесятих років про індіанців, справив свого часу незабутнє враження на мене.

Але я так і не зумів ухопитися за ниточку невиразного спомину на дні підсвідомості.

Я просидів пів години, дивлячись у відчинене вікно й барабанячи пальцями по письмовому столі. Не міг зібратися докупи і взятися до роботи. Ніби на щось чекав.

Зрештою, знову зателефонував Ліве.

— Ну що?

— Щось... щось знайшли про нього?

— Навіть якби знайшли, чого б це ми, до лиха, мали з тобою ділитися?

— Бо ви нічого не знали б про Рікарда Гарріса, якби не я. Ти мені винна послугу.

— Нічого я тобі не винна! Таких зобов’язань у нас немає, і ти це добре знаєш, — я мовчав, тож за короткий час вона озвалася знову. — За Рікардом Гаррісом нічого протизаконного не числиться. Ми тут трохи понишпорили... обережно... Його вже кілька днів немає вдома.

Здалеку в слухавці долинав чийсь голос, начеб Маркюссена.

— Вибач, мушу закінчувати розмову, — тихо сказала Ліве.

До кабінету зазирнула пані Сьоренсен і попросила дозволу піти додому трохи раніше.

— Грильпаті на терасі, — пояснила вона.

Я кивнув, погоджуючись. Цікаво, чи є ще десь у світі місто, де гарна погода ставала б приводом раніше відпроситися з роботи додому?

Відразу за пані Сьоренсен у дверях виринула Сюнне. У жовтій сукні й білих кросівках.

— Я зустрічаюся з друзями на пиві у Верфтеті, — сказала вона.

— Гарно розважайся! — побажав я.

— Може, з нами?

Я похитав головою.

— Не зараз. Чекаю на... телефонний дзвінок.

— Ну, добре, — сказала Сюнне й пішла.

То була простягнена рука до примирення після вчорашньої суперечки. Я мав би погодитися чи принаймні пояснити свою відмову. Не знаю, чому так не зробив. Відчував — щось наближається до завершення.

Або ж лише починається.

Розділ 65

Через відчинене вікно кабінету я спостерігав, як поволі міняється ближче до вечора денне світло, від сліпучо-білого до тепліших і глибших тонів, немов рефлекси на відполірованій мідній поверхні.

Усе, врешті-решт, зводилося до Юсефа Мардала.

Абсолютно все.

Він був чорною дірою, навколо якої усе закручувалося; невидимим енергетичним полем, яке всмоктувало все навколо, а потім випльовувало по інший бік сплюндровані, спотворені рештки.

Вони були засліплені його талантом, і Барбара, і Геллє, а тому бачили лише те, що він хотів, аби вони бачили: його шарм, небезпечну звабу. Вони ніби грали у фільмі з Джеймсом Діном у головній ролі. Але то було не кіно. Тепер вони обидві мертві.

Я думав про Рікарда Гарріса, намагався збагнути його спосіб мислення. Рікард прагнув помсти, я навіть не сумнівався. Вони були юними, збиралися жити разом, стояли на початку свого життя, але Раґнгільд Кюльсейд цього було недостатньо. Недостатньо, після того що вчинив з нею Юсеф Мардал. Юсеф знищив її життя, а Рікард Гарріс не зміг його врятувати.

Зло завжди має більшу питому вагу, ніж любов. Тож чи не стало метою помсти відновлення порушеного балансу, бажання розкласти однакові частки страждань на обох шальках терезів? Мені здавалося, Рікард Гарріс мислив саме так, а тому вбив не Юсефа, а тих, хто був йому близький, хто багато для нього важив.

Убивство з помсти незаконне, примітивне й осудне з погляду моралі, проте не ірраціональне. Навпаки, прагнення урівноважити зло злом глибоко закладене в людській сутності. Око за око, зуб за зуб — найдавніший закон людського суспільства. Я був певний, що в усіх вчинках Рікарда Гарріса закладена певна логіка. Йшлося про перспективу, про світоглядну позицію.

Про те, щоб бачити світ так, як він його бачив.

Рікард Гарріс, мабуть, не спускав очей з Юсефа Мардала, скрадався за ним слід у слід, фіксував усіх, з ким він зустрічався. Бачив, як Юсеф ходив додому до Барбари Бломберг, проводив з нею час, може, навіть бачив за шторами їхні силуети в обіймах. Він міг стежити за Юсефом, коли той виходив з будинку, розвальцем простував до авта, самовдоволеною ходою чоловіка, у якого щойно був секс з жінкою. Те саме відбувалося і у випадку з Геллє.

З боку це мало б виглядати, ніби Юсеф відвідував своїх коханок, хоч насправді все було не так. Обидві жінки були жертвами, як і Раґнгільд Кюльсейд.

Рікард Гарріс мав би їх розрадити, а натомість вбив. Чорна іронія, не варта навіть кривого усміху. Дві мертві жінки — жертви помилкового сприйняття істини. А Юсефові Мардалу до них і байдуже.

Але була людина в його житті, до якої йому не було байдуже.

Юдіт.

Вони одружені двадцять два роки — це щось таки означає. Я пам’ятав, як Юдіт поцілувала Юсефа в суді, і тоді я подумав, що ці двоє людей кохають одне одного. Мене раптом зморозило, попри тепле надвечір’я.

Юдіт, яка боялася темряви.

Юдіт, яка не наважувалася вийти надвір поночі, бо їй здавалося, що хтось чатує на неї у пітьмі.

Саме Юдіт надала Юсефові алібі, щоб звільнити його від відповідальності за зґвалтування Раґнгільд Кюльсейд.

Вона відповіла після першого ж гудка.

— Привіт! Це — Мікаель Бренне.

— О, привіт, — відповіла вона. — Це ви... Я думала...

— Де ви зараз?

— Вдома, але Юсефа немає. Ви ж, мабуть, з ним хотіли поговорити?

— Ні, я хотів попередити, що прийду до вас. Не виходьте з дому, Юдіт! Замкніть двері на ключ і зачиніть вікна! Нікого не впускайте, доки я не приїду!

— Ви мене лякаєте! У чому річ?

— Потім поясню. Просто зробіть, як я кажу. А де Юсеф?

— Поїхав на кілька днів, на презентацію книжки, у Ломі, здається. Увечері повернеться.

— Гаразд! Мені треба спершу додому, узяти авто, а тоді приїду якнайшвидше...

Розділ 66

Це було значно важче, ніж він сподівався.

Важче в усіх сенсах.

По-перше, важко фізично. Він навіть уявити собі не міг, скільки це коштуватиме зусиль. Можливо, через тертя грубої мотузки до шерехатої деревної кори. У кожному разі, довелося напружити всі м’язи й навалитися усією своєю вагою, щоб підняти вгору тіло, яке звивалося на всі боки. На щастя, його не треба було високо підтягати, вистачило й кількох сантиметрів над землею.

Фізична напруга — то не найгірше. Він навіть їй радів, бо міг відігнати зайві думки й відволіктися. Відволіктися від вигляду тіла, яке судомно боролося за ковток повітря, за хоч би ще одну секунду життя.

Ноги не тримали, довелося сісти. Земля була вогка, він відчув, як промокли ззаду штани, але не підвівся; надто ослаб, стало млосно. Під подмухом вітру тихо шаруділо листя дерев, на землі в лісі мерехтіли візерунки сонця й тіні, і від того здавалося, наче світ втратив опору й стабільність.

Те, що він вчинив, не принесло йому ніякої радості. Ні в процесі, ні згодом. Навпаки, хотілось, щоб у цьому ніколи не виникло потреби. Бо йшлося не про помсту. Він знав, що сторонні саме так потрактують його вчинок, але це помилка.

Його завданням було дати зрозуміти, що будь-яка дія загрожує наслідками.

Бо інакше люди нічого не навчаться, думав він. Як вони зможуть навчитися, якщо я їм не покажу?

Щодня, щогодини, щосекунди вмирає якась жива істота. Мураха гине під ногою, пташки падають мертвими додолу, на світ приходять мертвонароджені діти, солдатів розриває на шматки, тремтячі старці спускають останній дух.

Усе живе повинне померти, і щоразу, як це стається, світ котиться собі далі, ніби нічого й не трапилося.

І все ж по-інакшому.

Хто помер, відійшов назавжди в небуття. Хто вбив, живе собі далі.

Мертве тіло ледь погойдувалося, поскрипувала гілляка. Колись раніше він чув оце поскрипування. Воно лунало йому в вухах ось уже десять років.

Розділ 67

Дорога забрала більше часу, ніж я розраховував. Шосе в північному керунку з міста виявилося несподівано перевантаженим. Минуло дві години, перш ніж я звернув у садок біля дому й припаркувався за автомобілем Юдіт.

Я всю дорогу їхав з увімкненим кондиціонером. А коли вийшов з авта, спека вдарила в обличчя. Не менше двадцяти двох градусів.

Попри гаряч, усі вікна в будинку були зачинені. Отже, вона послухалася і зробила, як я велів. Я подзвонив, одночасно помацав клямку, чи замкнені двері. Почекав пів хвилини й подзвонив ще раз. Ніхто не відчиняв, і мене це стривожило.

Кухонні двері не були зачинені, і я ще більше стривожився.

Я увійшов, гукнув її — жодної відповіді, зайшов на кухню, знову окликнув. У кухні на брудному столі стояли два горнятка з-під кави, одне — наполовину недопите, друге — порожнє, лише коричневий слід залишився на дні. Смерділо старим недокурками і перепаленим жиром.

У вітальні стояли в своїх штативах дві гітари, третя лежала долілиць на канапі. Один примірник Юсефової книжки стояв сторч на журнальному столику. Книжка й кілька порожніх бляшанок з-під пива свідчили, що, мабуть, Юсеф повернувся додому. Я зупинився посеред кімнати. Тиша у великому, порожньому будинку мене непокоїла.

Якусь мить я вагався, чи не викликати поліцію, але що я їм скажу? Що не відважуюся піднятись на другий поверх? Натомість я зателефонував Юдіт. Відразу ввімкнувся автовідповідач.

Я насилу опанував себе. Під ногами скрипіли сходинки, коли я піднімався нагору. На мить перед очима майнув спогад, коли я побував тут уперше й не міг відвести очей від округлого задка Юдіт Мардал, доки вона йшла вгору східцями.

Я дуже сподівався, що вона не в спальні.

Нагорі її не було.

Там зовсім нікого не було. Лише брудний одяг на підлозі, дві зубні щітки в ванні, білі засохлі цяпки зубної пасти в умивальнику — дрібні й не дуже ознаки проживання людей. Я не помітив нічого, що вказувало б на щось недобре. Якусь мить я вже готовий був списати свою тривогу на нервову перенапругу й бурхливу уяву. Завважив, що плечі мов судомою звело, дихання уривчасто вихоплювалося з легень; спробував заспокоїтися, переконати себе, що зникненню Юдіт знайдеться природне пояснення. Надворі ж чудовий день, може, сидить десь над морем.

А може, просто не потрактувала серйозно мою засторогу. Я вже жалкував, чому прямо не сказав про небезпеку, яка їй могла загрожувати.

Я швидко крокував стрімкою стежкою. Під зеленим лісовим шатром висіла задуха, повітря немов застигло. Надвечірнє сонце розсівало скісне проміння поміж стовбурами. Сонячні смуги змінювалися чорними смугами тіней.

Я вийшов з лісу й мимоволі зажмурився від яскравих блищиків на морській поверхні. Я шукав у скелястих западинах, зазирнув до повіток. Дві повітки стояли порожні, у третій лежав старий човен на весла. Я кілька разів окликнув Юдіт, але мені відповіло лише відлуння.

Потім знову вернувся у ліс. Хрипкий крик змусив мене здригнутися. Я зупинився, мов укопаний, пильно вдивляючись між стовбурами, доки врешті зрозумів, що кричали ворони.

Саме тієї миті з лісу війнув легенький вітерець, від його м’якого доторку майже нечутно зашелестіло листя, ніби шепіт покотився. Від наступного, сильнішого, пориву вітру загойдалися крони дерев. Вечірній бриз, подумав я.

Знову закаркали ворони.

Я щосили вдивлявся у гущавину, але спершу нічого не побачив. Новий шквал пронісся лісом, сонячні промені, пронизуючи густу зелень, затремтіли й завібрували перед очима.

Щось майнуло віддалік. Щось темне, схоже на тінь, яка гойдалася повільніше, ніж розбурхане гілля дерев.

Долаючи внутрішний спротив, я рушив углиб лісу.

Коли підійшов ближче, три чорні птахи неохоче злетіли з повішеного тіла.

У порожніх, чорних очницях запеклася кров, крізь яку виднілася кривава плоть. Довгий, синьо-чорний язик звисав з ошкіреної пащі. Навколо вилися й повзали мухи, колись шовковисте хутро потьмяніло й сковталося. Задні лапи висіли за кілька сантиметрів над землею. Хвіст, який завжди радісно метлявся від найменших виявів уваги, безвольно обвис і чомусь навів мене на думку про полеглий стяг після програної битви.

Я довго стояв, немов паралізований, на краю галявини, мене переповнював розпач від безсенсовності цього вчинку. Можливо, я мав би відчувати полегшення, побачивши на гілляці собаку, а не людину, але тієї миті біль відчувався не менший.

У кронах дерев нетерпеливо закаркали ворони, я стрепенувся і повернув на стежку, поволі почвалав до будинку, намагаючись позбирати докупи думки.

Тільки-но з’явився сигнал у мобільному, я набрав Ліве. Вона ж або вимкнула телефон, або розмовляла з кимось. Довелося телефонувати на гарячу лінію поліції.

— Покличте, будь ласка, старшого інспектора Маркюссена!

— Хвилинку, зараз з’єднаю.

На іншому кінці лунали безкінечні гудки, але ніхто не взяв слухавки. За хвилину, яка видалася вічністю, знову озвався черговий на гарячій лінії.

— Поліція.

— Я намагаюся розшукати Ґюннара Маркюссена.

— Ага, так. Він десь у будинку... Принаймні мені не відомо, чи виїжджав він з Управління. Спробуйте ще раз за якийсь час.

Я знав, що дарма просити номер його мобільного, ніхто його не дасть телефоном.

— Справа дуже термінова. Розшукайте його, будь ласка, і перекажіть негайно зателефонувати адвокатові Бренне.

— Як-як ваше ім’я?

— Адвокат Мікаель Бренне, — повторив я. — Це надзвичайно терміново. Скажіть, що я чекаю на місці злочину.

Я стояв на задньому подвір’ї, за будинком. Вітер ще мить тому налітав потужними шквалами, а тепер змінився рівним бризом із запахом моря і солі. Нудота, яка грудкою підпирала діафрагму, відколи я знайшов собаку, раптом підкотилася до горла; я нахилився і виблював. Неймовірно захотілося пити. Я пішов у будинок, знайшов у кухонній шафці чисту склянку й випив аж три склянки води.

Моллі мертва.

Юдіт зникла.

І не давався чути Ґюннар Маркюссен.

Я почав нервувати, розумів, що час працює проти Юдіт. З кожною хвилиною їй залишалося дедалі менше шансів вижити. Я невпинно ходив туди й сюди вітальнею. Знову мій погляд упав на поставлену сторч книжку на журнальному столику. Я взяв її до рук, вона розгорнулася на сторінці, яку я добре запам’ятав, бездумно прогорнув сторінки, притримуючи великим пальцем. Помітив, що книжка з автографом, і подумав краєм свідомості, що це дивно. Навіщо Юсефові примірник з його ж підписом? Якщо автограф, звісно, не призначався Юдіт.

Ні, не Юдіт.

«Раґнгільд, з найкращими побажаннями, Юсеф Мардал» — недбало нашкрябано кульковою ручкою, а сам підпис значно виразніший і розмашистіший.

Я застиг, дивлячись в одну точку, пам’ять поволі повертала мені картину кількамісячної давнини, спершу розмито, затуманено, а потім дедалі чіткіше і ясніше.

Презентація книжки в кав’ярні на Ліллє Овреґате. Там я вперше побачив Юсефа Мардала, там почалися наші з Геллє стосунки.

Пригадую, я не зводив з неї очей, як раптом хтось гупнув у мій стілець. Я обернувся, сердитий на чоловіка, який прокладав собі дорогу між столиками, але той навіть не звернув на мене уваги, зосереджений лише на Юсефові.

Ми ніколи нічого не забуваємо — десь я таке прочитав. Усе навколо, щонайменша дрібниця, яку вихоплює з навколишнього світу наш зір, навіть зовсім неважливі деталі — усе відкладається у мозку. Просто ми не маємо доступу до багатьох спогадів, вони нагромаджені в закамарках підсвідомості, як мотлох на горищі. Не знаю, чи це правда. Напевно, образ Рікарда Гарріса ховався десь глибоко в пам’яті, я не зумів його звідти видобути. З того вечора запам’яталося щось зовсім інше.

Сяюче обличчя Геллє; Барбара, яка щойно зійшла зі сцени, виснажена й радісна водночас. Енергія, яку випромінював Юсеф. І обмін репліками, коли Юсеф підписував книжку.

«— Як вас звати? — запитав Юсеф.

— Рікард, — відповів чоловік. — Але це не для мене. Підпишіть для Раґнгільд.

— Сподіваюся, вашій коханій сподобається».

Десь приблизно таким був діалог, а ось обличчя Рікарда Гарріса я пригадати не зміг. Воно вимальовувалося перед очима нечітке й розмите, як невдала фотографія.

Розділ 68

Я вже сидів у авті, коли зателефонував Маркюссен.

— Що трапилося? На гарячій лінії сказали, що справа термінова... Ти щось казав про місце злочину?

Я гарячково почав пояснювати.

— Агов, Бренне, трохи спокійніше, — урвав він мене після кількох речень.

Я і сам відчув, як слова навперебій вилітали з рота, без ладу й послідовності, нагромаджувалися одне на одне, немов на вежу, яка ось-ось завалиться.

Я глибоко вдихнув і почав знову. Спробував розказувати системно, не перестрибуючи й нічого не пропускаючи. Маркюссен, на диво, слухав дуже терпляче, майже не перебивав.

— Мардал сам міг убити собаку, — сказав він, коли я розповів про Моллі. — Бісів мерзотник на таке здатний.

— Здатний, — погодився я. — Але його не було вдома кілька днів, а собака висить уже довго. Я не експерт, однак помилитися важко.

Маркюссен навіть не сперечався.

— Гаразд. Ось тільки не збагну логіки з книжкою.

Я ще раз пояснив.

— Ага, ясно... Хоча Раґнгільд дуже поширене ім’я.

— Книжку поставили навмисне, Маркюссене. Гарантую! У домі побував Рікард Гарріс. Забрав Юдіт, а книжку залишив замість візитної картки. Можеш іронізувати, скільки заманеться, але чи готовий взяти на себе відповідальність, не повіривши мені?

Маркюссен промовчав — добрий знак.

— Окей, ми виїжджаємо, — сказав він нарешті. — Чекай там!

— Та нащо я вам здався! — я сам чув, що кричу, і додав спокійніше: — Я вже звідти поїхав. Там лише мертва собака. Юдіт Мардал ніде немає... Якщо ми її не знайдемо в найближчі години, вона помре. Якщо, взагалі, ще жива.

— Її авто біля дому?

— Так. Чого питаєш?

— Залишайся на лінії, Бренне!

У вусі задзижчало. Мабуть, перемкнувся на іншу розмову. Здавалося, минуло багато часу, доки Маркюссен з’явився знову.

— Ми вишлемо кілька патрулів на дороги й оповістимо всі поліційні відділки Південної Норвегії. Гарріс їздить на білій «тойота гайс». Якщо правильно розумію, він має добрячу фору перед нами. Може перебувати зараз, де завгодно.

— Навряд, — заперечив я. — Гарріс планував нинішній день давно, можливо, кілька років, і сьогодні має намір виконати задумане.

— Про що ти кажеш?

— Книжка — не просто візитівка, нею він повідомляв Юсефа Мардала, де шукати дружину. Вона була розгорнена на новелі «Адвент». Рікард Гарріс прямує на батьківський хутір Юсефа. Там усе почалося, там повинно й скінчитися.

У голосі Маркюссена раптом зазвучали підозріливі нотки.

— Тільки не кажи, що ти їдеш туди!

— Не бійся! Я не повний ідіот! Не попру напролом... Хочу тільки впевнитися, чи вони там, а їх я і здалеку побачу. Якщо маєш патрульне авто поблизу, я з радістю поступлюся місцем.

— Зачекай!

Цього разу чекати довелося лиш кілька секунд.

— Є там патрульні... Але за жодних обставин не заходь на подвір’я, ясно? Розкажи, як туди дістатися, щоб довго не блукати.

Я пояснив, як умів.

— Чудово! Ми виїхали! Де ти зараз?

— За хвилин п’ятнадцять їзди. Можливо, двадцять... Десь так.

— Зателефонуй, коли будеш на місці. На телефон Ліве... Ти ж знаєш її номер, наскільки мені відомо. Вона в Управлінні, керує координацією і комунікацією.

Я їхав на північ, витискав з авта все, на що воно було здатне. Високі гори затіняли сонце. Іноді, коли я входив у поворот, воно вдаряло просто в очі, здавалося, ніби в’їжджаєш у море яскравого світла й миттю сліпнеш. Тому я мало не проскочив з’їзду з шосе. Останньої секунди вдарив по гальмах, аж колеса завищали на асфальті.

На вузькій ґрунтовій дорозі, коли колеса потрапляли у вибоїни, авто чіпляло бамперами гравій. Я кляв, на чому світ стоїть, кермо випорскувало з рук; об’їжджаючи найбільші ями, ледь не врізався у трактора, який неквапно трюхикав попереду. Водій, вочевидь, мене не помітив, я двічі йому посигналив. Чоловік сіпнувся, озирнувся на пів оберта й підняв руку на знак, що мене почув. Десь за п’ятдесят метрів, де дорога трохи розширювалася, він з’їхав на узбіччя й пропустив мене.

Я уже хотів було додати газу, але раптом передумав. Зупинився й вискочив з авта.

Водій трактора запитально дивився на мене. То був старий чоловік з висхлою шиєю, зі зморшкуватим, обпаленим сонцем обличчям.

— Заблукали? — запитав він.

— Ні, я їду на хутір у кінці дороги.

— Хутір Мардала, — кивнув він і сплюнув темною слиною. — Туди тепер майже ніхто не навідується.

Обличчя чоловіка було незворушне, ніби він звик приховувати свої думки від сторонніх.

— Не знаєте, чи сьогодні хтось туди їхав?

— Юсефа не бачив давно. Востаннє минулої осені.

— А когось чужого?

Старий похитав головою.

— За останні три години тут ніхто не проїжджав.

— Точно?

— Абсолютно. Рух у нас невеликий, усіх видно. Я усе пообіддя копав канаву там, вище... Побачив би. Ніхто не проїжджав.

— Добре, дякую...

Я рушив далі, уже не гнав, не знав, що й думати. Усе ж так логічно: книжка — код, послання Юсефові Мардалу, але що далі я думав, то більше все скидалося на чисту випадковість. Я вже навіть не мав певності, чи справді книжка була розгорнена на новелі «Адвент», чи просто розгорнулася на тій сторінці, коли я узяв її у руки. Саме так виникають теорії змови, коли відчитуєш сенс у тому, що сенсу не має.

Коли в полі зору з’явилися будівлі хутора, я від’їхав трохи назад, сховався від очей імовірних візитерів. Поставив авто у придорожній фосі, щоб не перегороджувати шляху патрульним; вийшов з авта, хряснув за собою дверцятами, і відразу пожалкував про свою необачність. Хряскіт прокотився луною у тиші.

Кілька секунд постояв. Чутно було лиш цокання двигуна, який поволі остигав, і цвірінчання птаства. Чорний дрізд завів свою вечірню пісню. По лівий бік від дороги ріс березовий гайок. Я зайшов між дерева й далі рухався паралельно дорозі.

Постояв кілька хвилин на узліссі, роздивляючись хутір за якусь сотню метрів далі. Востаннє, коли я тут був, видолинок лежав у глибокій тіні — сумне й пустельне місце, а тепер немов чарівною паличкою хтось змахнув. Тепле, золотаве світло огортало схили, пишно буяла висока трава.

Вечірній бриз налітав м’якими поривами, вимальовуючи зигзаги на луках, безмежне море парасольок бугили здавалося білим шумовинням на хвилях. Навіть найубогіші будівлі хутора стали наче привабливішими.

На подвір’ї не видно було авта, я це бачив навіть здалеку. Ніде нічого не ворушилося. Жодного стороннього звуку.

Перекособочені ворота з однією обірваною завісою стояли прочинені, як і минулого разу. Я вийшов з лісочка, підійшов до воріт. Один з опорних стовпців упав на доріжку. Я спробував відтягнути його набік, але він уже вгруз у землю, довелося докласти чимало сили, щоб зрушити його з місця. Стовпець таки піддався, вогкий ґрунт відпустив його з чавканням. Воріт давно ніхто не відчиняв.

Ліве відразу взяла слухавку.

— Їх тут немає. Я помилився.

— Певний?

— Цілком. Ворота вгрузли, колії від коліс заросли травою. Якби тут хтось сьогодні проїжджав, було б помітно.

— Гаразд, я повідомлю патрульних.

— Послухай, а, може, Гарріс повіз Юдіт до місця, де повісилася Раґнгільд?

— Я щойно розмовляла про таку ймовірність з Маркюссеном. Якщо ти впевнений, що на хуторі нікого немає, скажу йому, щоб їхали туди.

— Добре! Повідом, коли будуть новини.

Я востаннє глянув на хутір. Важко було уявити, що серед цієї тендітної ідилії могла статися біда, а вона ж сталася. Я згадав запах цвілі на кухні в хатині, стрімку, похилу стелю на другому поверсі, від якої кімнатки ставали немов тіснішими, і в них з’являвся страх замкненого простору. Я згадав ліжко Юсефа, вогкий, вузлуватий матрац, ініціали, вирізьблені над узголів’ям на дерев’яній стіні. Усіх літер не пам’ятав, лише ті, що стояли в самому низу — РК.

Раґнгільд Кюльсейд!

Як я міг проґавити? Мені морозом сипонуло поза шкіру. Можливо, інші літери такого ж походження, ініціали його жертв? Цілком імовірно, навіть очевидно! Може, там і Геллє та Барбара відзначені, а я не звернув уваги? Не міг пригадати. Вирішив піти й перевірити, якщо вже приїхав сюди. Якусь мить розмірковував, чи не під’їхати ближче, але дорога була надто розбита. Для позашляховика — не проблема, але не для «мерседеса».

Я рушив пішки.

Тіні поволі наповзали на долину. Сонце хилилося за пагорби на північному заході. Яскраво-зелені трави набрали блакитнуватого відтінку, у повітрі війнуло прохолодою. Благословенно й загадково водночас.

Я подумав про Юдіт, чи її вже знайшла поліція, чи жива вона, а чи мертва. Якусь мить боровся зі спокусою зателефонувати Ліве, але передумав. Сама озветься, якщо матиме що розповісти.

Зблизька хутір вже не видавався таким ідилічним. Надто впадала в очі занедбаність, хоч жовті кульбабки на подвір’ї пом’якшували враження. Я підійшов до житлового будиночка, нахилився по ключа, схованого у тріщині фундаменту, але його там не було.

Тієї миті задзвонив мій телефон, деренчливо й надто голосно у вечірній тиші. Я випростався, глянув на монітор — телефонувала Ліве.

Кров шугонула жилами.

— Знайшли її? — запитав я.

— Де ти? Сподіваюся, не подався на хутір?

— Я... А чого питаєш?

— Не йди туди! — з притиском сказала Ліве. — Не роби цього! Переді мною на моніторі карта місцевості. Там є інша дорога, Бренне. Старий путівець в ущелині зі східного боку. Точно не знаю, але, ймовірно, він усе ще проїзний. Про всяк випадок, тримайся на віддалі.

Я не відповів.

Відчув позаду чиюсь присутність. Відчув ще до того, як пролунав тихий, металевий клац. Волосся заворушилося на потилиці, у голові похололо.

Я поволі обернувся, усе ще тримаючи телефон біля вуха.

— Мікаелю, відгукнися! Алло! — лунав голос Ліве.

Він стояв посеред подвір’я. Мабуть, вийшов зі стодоли, доки я шукав ключа. Кроків не чутно було в траві. У руках тримав рушницю.

Кивнув цівкою на мобільний.

— Кинь його, — звелів тихо.

Я послухався. У телефоні досі лунав приглушений голос Ліве, ніби впіймана в павутиння комаха.

— Ти — Рікард Гарріс, — промовив я голосно.

Він не відповів, різко скинув рушницю до плеча й натиснув на гачок.

Розділ 69

Я не відчув болю. Щойно стояв, і ось уже в траві. З цівки курився сизий димок. Потім я помітив, як з правого черевика скрапує червона кров. А тоді вдарив біль.

Він цілився не в мене, збагнув я, а в телефон. Той розлетівся на шматки. Без поспіху, чоловік переламав рушницю, викинув гільзу й заклав новий патрон.

— За цим шукав? — запитав він, помахуючи іржавим ключем, затисненим між великим та вказівним пальцем.

Я щосили тримався при тямі, щоб не піддатися страху й болю.

— Так... Я маклер, мені замовили продаж цієї садиби. Що ти, з біса, надумав? Ти поцілив у мене, я поранений!

— Якщо ти маклер, то звідки знаєш моє ім’я?

Вірогідної відповіді в мене не було. Чоловік похитав головою, мовби розчарований моєю дурістю.

— Не старайся. Я знаю, хто ти.

Я пильно придивлявся до нього. Я точно бачив його на презентації Юсефа і ще десь, ось тільки не міг пригадати, де. Він мав русе волосся з рудуватим відтінком, блідо-блакитні очі.

Людина без особливих прикмет, яка зливалася зі своїм оточенням, обличчя, яке годі запам’ятати. Непримітний убивця.

І раптом я згадав.

— Ти був у суді! Коли розглядалася справа Мардала. Сидів у залі.

Я бачив його там, а що він видався мені знайомим, приписав його до завсідників судових засідань, які проживають своє життя на лавах для публіки.

— Правильно, — погодився чоловік. — Я день у день слухав, як ти намагався переконати суд, якою неперевершеною і чудовою особистістю є Юсеф Мардал.

— То лише...

— Знаю, то лише твоя робота, — урвав мене Рікард Гарріс. — Але мусиш навчитися, і Юсеф Мардал мусить навчитися, і всі решта теж мусять навчитися, що за кожне слово й дію повинна бути відповідальність.

Він задивився кудись у простір, ніби прислухався до відлуння своїх слів, а тоді різко змахнув рушницею.

— Вставай!

— Не можу! Ти прострелив мені ступню.

— Кілька дробинок, дрібниці. Підводься! Або пристрелю! Рухайся!

Я встав на ноги. Боліло, але йти міг.

— Лови! — Рікард Гарріс кинув мені ключа. — Відмикай!

Юдіт лежала в позі ембріона на підлозі вітальні зі зв’язаними за спиною руками. Ступні й зап’ястки замотані скотчем, у роті — кляп, на очах — пов’язка. Це, мабуть, найгірше, подумав я: безпорадно лежати, нічого не бачити й напружено дослухатися, аби зрозуміти, що відбувається, чи є хтось у кімнаті, чи не наближається убивця.

— Це — я, Юдіт. Мікаель Бренне, — сказав я.

Вона здригнулася, підвела голову — рух, сповнений несподіваної надії.

— Мені до спини приставлена рушниця, — пояснив я, і її голова знову опала.

— На столі лежать кусачки. Візьми й звільни їй ноги, — звелів Рікард Гарріс. — Потім покладеш їх назад, на стіл.

Я послухався. Юдіт намагалася щось сказати, у горлі їй хуркотіло.

— Можна зняти пов’язку з очей і кляп? — запитав я.

Рікард завагався.

— Добре, — урешті погодився він. — Але якщо вона закричить, я вистрелю.

— Гаразд, — сказав я. — Ти ж не кричатимеш, правда, Юдіт?

Жінка ледь кивнула.

Зажмурилася від раптового світла. Коли я вийняв кляп, вона закашлялася, захрипіла, спрагло облизувала пересохлі, потріскані губи. Ворухнула губами, але звуку не було.

— Допоможи їй встати, — знову звелів Гарріс.

Мені довелося просто взяти Юдіт на руки. Вона була важка, у пораненій нозі гостро шпигнуло. Гарріс зайшов у кімнату й кружляв навколо нас.

— Виходь з хати! — прикрикнув він.

Юдіт нетвердо трималася на ногах, обличчя зблідло до жовтизни, погляд затуманений. Вона жодного разу не глянула на мене, ніби замкнулася у своєму світі. Я охопив її рукою за стан і, так підтримуючи, вивів на ґанок, а тоді — униз східцями.

Доки ми йшли подвір’ям, вона глибоко дихала, ніби не могла набрати достатньо свіжого повітря в легені. Я важко налягав на ногу, за кожним кроком у черевику булькало.

— У стодолу! — велів Рікард Гарріс.

Надворі сутеніло, вечірнє світло мінилося перламутром. Отвір дверей стодоли зяяв чорним прямокутником. Аж ступивши кілька кроків усередині, я зміг хоч щось розгледіти у півтемряві. Я різко зупинився.

З крокви звисала мотузка з петлею на кінці. Під нею стояв пень, на якому рубали дрова.

Я упізнав той пень. Щось ворухнулося у пам’яті, я швидко роззирнувся, але не побачив того, що шукав. Тут нічого не змінилося. Плуг, іржавий реманент у кутку. З’явилася хіба одна нова річ — стара, розхитана розкладна драбинка під стіною, у глибині стодоли.

— Далі йди! — командував Гарріс.

Він підштовхнув мене рушницею у спину, цівка здалася немов розпеченою вогнем. Хоч то, мабуть, була ілюзія, але я не міг позбутися відчуття опіку між лопатками. Я поволік Юдіт за собою.

— Підійди до пенька!

— Гаррісе, не роби цього!

— Заткнися! — у голосі вчувалася така напруга, ніби натягнуті нерви за спокійним фасадом ось-ось луснуть. — Роби, що кажу! Нумо!

Юдіт, напевно, відчула те саме, що і я. Вона покірно доклигала до пенька, поставила на нього одну ногу.

— Допоможи їй вилізти!

— Ні! Не буду! Я не твій раб!

Рікард підійшов ближче, не зводячи рушниці з Юдіт.

— Або зробиш, що кажу, або побачиш, як я її застрелю. Спершу вистрелю у ноги, потім — у живіт, коли ж побачу, що достатньо намучилася, уб’ю. А тоді візьмуся за тебе.

Гарріс говорив тепер спокійним, діловим голосом, ніби розповідав про цілком буденні речі. Дивився просто на нас, але й водночас повз нас. Мовби вдивлявся у невідомий йому світ.

Я обхопив Юдіт за стегна, підняв на пеньок. Відчув, як сильно тремтіло її тіло, немов від лютого холоду.

— Відступи кілька кроків убік, Бренне!

Я відступив.

Юдіт самотньо стояла на пеньку. Ледь похитувалася. Ноги їй підгиналися. Якщо вона впаде зі зв’язаними ззаду руками, то сильно вдариться і не зможе підвестися, подумав я, усвідомлюючи всю абсурдність тієї думки.

— Думаєш, якщо повісиш Юдіт, це поверне тобі Раґнгільд? — запитав я.

— Звичайно, ні...

— То навіщо так чиниш? Це дасть тобі умиротворення?

Доки я змушував його говорити, існувала ще хоч якась надія. Вони вже десь у дорозі. Скільки часу минуло від розмови з Ліве? Не дуже багато, подумав я з розпукою. Але варто спробувати.

— Розмовляєш зі мною, наче з дурником, — мовив Рікард. — Насправді ж дурень ти!

— Можливо, — не заперечував я. — Але, гадаю, її смерть не примирить тебе з втратою. Навпаки, твоє життя стане пеклом. Чи добре тобі спалося після вбивства двох жінок? Чи відчув ти радість, повісивши Моллі?

Погляд Рікарда затріпотів.

— Її звали Моллі? Не треба було її вбивати, — промовив він. — Собака єдина без вини. Не треба було її вбивати, — повторив він.

— Ти так само каятимешся, коли вб’єш Юдіт. Усі твої вчинки додадуть страждань і горя. Саме час усе припинити, Гаррісе!

На якусь мить мені здалося, що Рікард таки мене почув. Розгубленість з’явилася на його обличчі, ніби почав прокидатися з кошмарного сну. Та враз він потрусив головою.

— Ні, ти не розумієш... — голос його набирав сили з кожним словом. — Я тобі кажу, а ти не слухаєш! Ви, хай вам біс, ніколи не слухаєте інших. Я писав і писав листи, сподіваючись, ідо ти навернешся на шлях істинний і усвідомиш, що все, чого торкається Юсеф Мардал, гине, але ти тупий і непробивний! Це... це нарешті змусить Юсефа Мардала зрозуміти, що він накоїв. Іншого способу немає! Він мусить пізнати те, що пізнав я, відчути те, що я відчув! І лише тоді зрозуміє, що наробив. І лише тоді відчує каяття! Через біль народиться наново... Я не покараю Юсефа, я дам йому спасіння!

— Спасіння? Це — ілюзія! — заперечив я. — Та навіть якби так, то чим завинили дві нещасні жінки? Чому натомість не дати спасіння Юдіт? Чому просто її не відпустити?

— Вона теж винна! — скрикнув він і зробив випад уперед рушницею, наче списом.

— Але ж не Юдіт вчинила наругу над Раґнгільд, — сказав я так спокійно, як лиш міг. — Юдіт не винна у її смерті.

— Ні, можливо, не в смерті Раґнгільд, але вона теж убивця.

Я спантеличено мовчав, не розумів, про що Рікард говорить. Він помітив моє нерозуміння й дивно зареготав.

— Вважаєш себе дуже хитромудрим, Бренне, але ти нічого не второпав. Навіть коли зло, не криючись, крокуватиме світом, ти його не розпізнаєш. Ти досі віриш, що я убив Барбару Бломберґ і Геллє Мьорк! То не я. То вона!

Я не відразу здогадався, кого він мав на увазі.

— Юдіт? Ти кажеш про Юдіт? Цього не може бути!

Розділ 70

— Вона вбила обох! — сказав Рікард Гарріс. — Я там був. Стояв, як завжди, під її вікнами, а коли вона виходила з дому, їхав за нею. Вона була в обох жінок, я бачив, як дзвонила в двері й заходила досередини. Після її відвідин вони були мертві. Ось так.

Несхитна впевненість у його голосі спаралізувала мене.

Я поволі обернувся до Юдіт.

Вона стояла на пеньку з високо піднятою головою і випростаною спиною. Можливо, через зв’язані руки, які відтягували тулуб назад...

— Це правда? — запитав я.

Юдіт глянула мені в вічі. Її очі були, мов бездонна пустка. Коли вона заговорила, мені стало моторошно, вона зверталася не лише до мене, а мовби й до себе самої.

— Вона хотіла забрати в мене Юсефа, — промовила Юдіт так тихо, що я ледве розчув. — Вона не мала права.

Слова стали виразнішими.

— Хто? Барбара?

Юдіт кивнула.

— Вона зневажала мене, я помічала це в її очах при кожній зустрічі. Вона вважала мене дурним дівчиськом, тупицею. Може, і так, але я не настільки дурна, щоб дозволити їй забрати мого чоловіка.

— Але... — затнувся я. — А Геллє? Навіщо було вбивати Геллє?

— Я не хотіла... то було... — почала Юдіт і замовкла.

Тихеньке шкряботіння, майже нечутне, однак я був певний, що в старій кошарі хтось ворушиться. Можливо, щур, але й підошва черевика могла так шурхати на бетонній підлозі чи терлася до чогось тканина поліцейської уніформи.

— Що ти хотіла сказати, Юдіт? — голосно запитав я, щоб відволікти увагу Юдіт і Гарріса, заглушити дивні звуки, проте було вже запізно — Рікард теж почув.

Погляд шугонув убік, він пильно вдивлявся у темряву, насторожений, з рушницею напоготові.

— Хто там? Я знаю, там хтось є! — крикнув він. — Якщо не вийдеш негайно, я її застрелю. Маєш дві секунди!

Я прикипів поглядом до Юдіт і відразу помітив, як розширилися її очі. Повернув голову. Позад мене з темряви виринув Юсеф Мардал. Він ступав недбалою, вайлуватою ходою, ніби на прогулянку вийшов. У руках — сокира.

— Привіт, кицю! — сказав він. — Злазь звідти!

— Я чекала на тебе! Я знала, що ти прийдеш! — промовила Юдіт з ніжністю і дитинячою довірливістю.

— Стій! — крикнув Рікард Гарріс. — Не рухайтеся, інакше вона помре!

Його голос тремтів, він тримав на оці Юсефа й не відводив цівки рушниці від Юдіт.

Юсеф уп’явся поглядом в Рікарда.

— Ти ж знаєш, що не натиснеш на гачок, — спокійно сказав він. — Духу не вистачить. Забракло духу десять років тому, забракне й нині.

— Т... т... ти...

Перш ніж Рікард Гарріс зумів видушити з себе слова ненависті, Юсеф накинувся на нього. Він рухався блискавично, м’яко, мов кіт, рвонув уперед, запускаючи в смертельний політ сокиру, але не встиг. Ніхто в світі не зміг би встигнути. Він промчав заледве кілька метрів, цілком співмірні з безмежним Атлантичним океаном. Рікардові ж достатньо було на кілька міліметрів рухнути вказівним пальцем, і він це зробив.

Вистріл оглушив.

Юдіт на частку секунди зависла в повітрі, а тоді впала мішком додолу, немов зненацька обірвалися усі нервові ниточки між мозком і тілом.

Я припав на коліна біля неї, вона ще жила. Набій дробу поцілив їй в обличчя. Нижньої щелепи, по суті, не було, один бік шиї — розтерзана, кривава плоть. Я здер з себе светр, притиснув до відкритої рани, але марно. Кров миттю просочилася крізь светр і закрапала на бетон.

Очі Юдіт були розплющені. Вона дивилася не на мене, а десь поза моїм плечем — там стояв Юсеф. Спробувала щось сказати, та не змогла. Я подумав, що колись її очі нагадували мені колір неба раннього ранку.

Але не тепер.

Тепер вони затяглися паволокою, зблідли, почали згасати й згасли.

Я з натугою звівся на ноги.

Юсеф закляк на місці, втупившись поперед себе невидючим поглядом.

— Мертвий? — запитав я, киваючи на Рікарда Гарріса, який лежав долілиць з неприродньо виверненою шиєю.

— Сподіваюся, — Юсеф копнув ногою тіло. — Сволота вбив мою сучку!

Розділ 71

— Як нога? — поцікавився Ґюннар Маркюссен.

— Болить, але вже менше. З неї вийняли п’ятнадцять дробин. Кажуть, буду, як новенький. Сподіваюсь невдовзі викинути милиці.

— Чудово! — сказав Маркюссен не надто зацікавлено.

Ми сиділи в його тісному, заваленому паперами кабінеті.

Минув майже тиждень від того дня, коли поліція зі зброєю в руках взяла штурмом подвір’я хутора; її зустрів лише Юсеф Мардал, який курив посеред подвір’я, і я. Я сидів на східцях ґанку, потроху мліючи від болю. У стодолі лежали два трупи.

У Рікарда Гарріса була перерубана шия. Стара, іржава сокира виявилася достатньо гострою, щоб розрубати м’язи. Він помер на місці.

— Довго ж довелося вас тоді чекати, — промовив я.

— Ми не знали ситуації. Я дотримуюся правил і не посилаю своїх людей назустріч невідомій небезпеці.

— А що на хуторі є Гарріс, знали?

Ґюннар кивнув.

— Так, Ліве почула, як ти перед вистрілом встиг назвати його ім’я. Швидко ж зреагував, Бренне! Ми лише не знали, що і Мардал теж там. Досі не розумію, як він здогадався, де вас шукати.

— Хіба ж я невичерпно пояснив? — здивувався я.

— Ні...

— Мене напхали знеболювальним, може, забув сказати... Відповідь проста. Я зателефонував Юсефові з авта. На ту мить він був недалеко, саме повертався з півночі додому.

— Вдалий збіг... Міг і нас попередити, — дорікнув Маркюссен.

— Міг, але я був занадто збуджений.

— Зрозуміло, — кивнув він, невпинно гортаючи стоси паперу на столі. — То які твої висновки, Бренне? Хто вбив Барбару Бломберґ і Геллє Мьорк? Юдіт?

— А я думав, вам зовсім нецікава думка такого аматора, як я...

Маркюссен квасно всміхнувся.

— Та це я лишень задля жарту запитую.

— Так, Юдіт. Переконаний... Навіщо Рікардові Гаррісу обманювати в тій ситуації? Він хотів убити Юдіт у мене перед очима, йому нічого було втрачати. А нащо брехати Юдіт? Та ні, це таки вона вбивця.

— Погоджуюся, — сказав Маркюссен. — Усе наче б правдиво. Єдине, що не вписується у картину, — мотив.

— Ревнощі дуже поширений мотив.

— Юсеф Мардал не вперше зраджував дружині. Щось цього разу пішло інакше. Щось, що змусило її піти на вбивство.

— Твоя правда... Юсеф замолоду часто стрибав у гречку. Сама ж Юдіт мені про це розповідала. А ще вона казала, що дуже некомфортно почувалася у світі Барбари Бломберґ. Гадаю, Юсеф, справді, прагнув стати частиною іншої реальності, прагнув визнання культурної еліти. Барбара могла дати йому перепустку до свого кола, а Юдіт лишень заважала б переходу до вищої касти суспільства. Тому й убила. Інші жінки позичали собі Юсефа на ніч, Барбара ж хотіла забрати його собі назавжди.

— Можливо, — кивнув Маркюссен. — А Геллє, причому тут Геллє?

— Не знаю. Юдіт не встигла признатися перед смертю. Припускаю, теж через ревнощі. Геллє вписується у картину. У божевільній уяві Юдіт Геллє звабила її чоловіка, а не він її зґвалтував.

Маркюссен замислено кивав.

— Вона не могла мати дітей... Ти це знав?

— Юдіт?

— Так записано в її історії хвороби. Багато років тому вона була вагітна і... впала зі сходів. Принаймні таке розповіла в лікарні. Мовляв, зашпорталася, перечепилася за дверцята шафи й упала.

— Її ударив Юсеф?

Маркюссен стенув плечима.

— Хтозна... У кожному разі, викидень призвів до ускладнень і неплідності.

Я задумався.

— Ти пов’язуєш її бездітність з дитячими фото жертв, покладеними долілиць на місцях злочину?

Маркюссен знову стенув плечима.

— Мабуть, таки пов’язую, але це нічим не підкріплені здогади.

— Звучить вірогідно, сказав я. — А як бути з її беззаперечним алібі? Як їй це вдалося?

Маркюссен завовтузився на стільці.

— Алібі? Тітка? Тітка виявилася старою маразматичкою, якій однаково, була тоді п’ятниця чи святвечір. Коли ми попросили її підтвердити, що Юдіт приїжджала до неї у вечір убивства, вона зазирнула в свій календар. Там були відмічені відвідини небоги, тож вона підтвердила. Ми ще не маємо результатів експертизи почерку, однак усе вказує на те, що Юдіт сама зробила запис у календарі.

— Прокол!

— Так, — визнав Маркюссен. — Ми прокололися. Гадаю, надто швидко втішилися, спіймавши Юдіт на одній брехні, коли вона сказала, ніби в день убивства Юсеф був удома, і забули перевірити другу брехню. Я не зовсім вірю, що Юдіт була дурна й недалека чи надто хитра.

— Я бачився з Ліве, — згадав я. — Вона сказала, що ви знайшли вдома в Гарріса конверти й туш того ж зразка.

— Так, нема ніякого сумніву: саме він стояв за листами з погрозами.

— Не думаю, що він мав на меті саме погрози. Він просто хотів... застерегти мене від контактів з Юсефом. У світосприйнятті Рікарда Гарріса Юсеф бруднив усіх, до кого мав дотичність.

Я потягнувся по милиці, незграбно зіп’явся на ноги.

— Що буде з Юсефом?

Маркюссен похмуро глянув на мене.

— Нічого.

— Від усього відкрутиться?

— Ще буде вердикт прокурора. Юсеф Мардал убив Гарріса, але після твого пояснення ні в кого немає сумнівів, що він рятував дружину. Найнезаперечніший випадок самооборони в моїй практиці.

— А зґвалтування?

— Сам подумай, Бренне! Він не вбивав Барбари Бломберґ, а без вбивства зникають підстави для звинувачення у зґвалтуванні.

Ґюнар Маркюссен мав рацію. Усю свою стратегію в суді я вибудовував саме на цьому.

— Геллє Мьорк мертва, — вів далі інспектор. — До того ж, вона ніколи не заявляла на нього. А навіть якби заявляла, то були б голослівні звинувачення. Те саме стосується Раґнгільд Кюльсейд. І вона теж мертва.

— А моя теорія про вирізані літери на стіні над ліжком Юсефа хіба не є свідченням, що жертви таки були і було їх багато?

— Ми розглянемо твої припущення, але надії на успіх мало. Можливо, то його давні коханки. Там не має ні літер «ББ», ані «ГМ». Якщо й знайдемо колишні жертви, буде важко щось довести через стільки років.

— Твоя правда, — погодився я.

— Я викличу патрульний автомобіль, хай відвезуть тебе додому.

— Жартуєш? Звідки така щедрість? — здивувався я.

Маркюссен зиркнув на мене з-під кошлатих брів.

— Ти розкрив справу, а це варто дармової поїздки. Тільки не телефонуй, якщо одного дня не зловиш таксі...

Коли я прийшов додому, Сюнне виносила з хати пачки — виселялася й переїжджала до свого дому.

— Привіт! На жаль, не можу тобі допомогти, — усміхнувся я.

Вона поклала пачку на сходи, випросталася, обтерла піт з чола.

— Можна подумати, що тобі дуже від того прикро!

— Я уже раз пропонував свою допомогу, а ти її відхилила, сказала, що я старий... Хтось тебе відвезе?

— Скоро приїде Кароліна.

— Я, тим часом, посиджу в садку, — сказав я.

За десять хвилин Сюнне вийшла з дверей тераси з холодною бляшанкою пива в руках.

— Це тобі... Подумала, певно, захочеш ковток.

— І що я без тебе робитиму, — промовив я, беручи пиво.

Мої слова стурбували її.

— Ти ж казав, що все добре...

— Та жартую! — засміявся я. — Я дам собі раду, не хвилюйся, Сюнне! Зібралася?

— Так.

— А твоя подруга вже приїхала?

— Ось-ось буде тут. Дуже дякую за гостинність, Мікаелю! Направду, дуже мило з твого боку.

— Пусте! Для мене це була втіха. Хоч ми й сварилися іноді. Але дім і серце — невід’ємні частинки адвокатської фірми «Берґстрьом & Бренне». Усім співробітникам і партнерам підставляємо плече, на якому можна виплакатися досхочу.

Сюнне усміхнулася і враз споважніла.

— Вибач мені за той вечір, — сказала вона.

— Про що ти?

На моє здивування, вона зашарілася.

— Ти сам знаєш... той вечір, коли я ридала, а ти мене втішав. Мені прикро, що я... ну, знаєш... піддалася миттєвому пориву.

Я дивився на неї ледь не з роззявленим ротом. Увесь цей час думав, що вона нічого не пам’ятає, або — ще гірше, — що я собі нафантазував, ніби відчув м’якість її лона на своєму стегні.

— Я... дурниці... не переймайся, — промимрив я.

Ми стояли й дивилися одне на одного, однаково розгублені і прикро вражені. Два короткі автомобільні гудки врятували ситуацію.

— Це вона, — стрепенулася Сюнне. — Мені вже час... Закладаюся, що ти радий нарешті мене позбутися...

Вона нахилилася, швиденько обійняла мене, ледь торкнувшись губами кутика мого рота, мовби метелик крильцем змахнув.

Я сидів у тиші, яка зависла після її від’їзду, поволі цмулив пиво й думав, що вона помилялася. Хай би жила в мене, скільки б хотіла...

Розділ 72

Я почув гупання сокири, щойно вийшов з авта.

Був липень. Сонце стояло високо в небі. Легкий пообідній бриз віяв через всю хату, надимаючи в вікнах вітрилами тонкі білі фіранки. Я обійшов будинок, простуючи на звук. Уже майже не кульгав. З-за рогу назустріч мені кинувся маленький чорний клубочок, мотляючи хвостиком і гаркаючи водночас. Я нахилився, почухав песика за вухом. Дав йому обнюхати свою руку.

Юсеф Мардал випростався.

— На місце! — суворо скомандував він і клацнув пальцями. — Лежати!

Песик миттю послухався і ліг біля його ніг.

Юсеф з оголеним торсом стояв під гарячим сонцем і рубав дрова. Навколо нього валялися біло-чорні березові ковбики.

— Бренне? — здивовано вигукнув він. — Яким вітром?

Мокрий від поту чуб звисав на очі, він різким рухом відгорнув його набік.

— Я хотів тобі дещо сказати.

— Цікаво...

Юсеф потягнувся у затінок по пляшку води, відпив ковток. Я уперше бачив його без сорочки. Темна засмага, жилястий торс. А я вже давно втратив форму, гірко подумалось мені. Татуювання на блискучому від поту тілі оживало від кожного його руху.

— То що там маєш казати? — нетерпляче запитав він, бо я щось задовго мовчав.

— Я знаю, що ти вбив Геллє.

Юсеф здивовано глянув на мене й голосно зареготав.

— Це ж як тобі таке на думку спало, пане адвокате? Наскільки пам’ятаю, я сидів у Берґенській окружній тюрмі, коли вона померла. Краще алібі важко придумати. А все завдяки тобі і твоїй неоковирній роботі, смію нагадати.

— Звичайно, я знаю, що не ти сам побив її до непритомності й зав’язав мотузку на шиї. Це зробила Юдіт, але вина твоя. Юдіт лише була інструментом у твоїх руках. Це однаково, ніби ти сам пустив у хід ножа чи револьвера.

Юсеф далі потішався з мене, але в його очах майнув холод, він ніби прицінювався до мене.

— У тебе багата фантазія, Бренне, однак я не мав нічого супроти Геллє. Вона мені навіть подобалася.

— Настільки подобалася, що ти аж її зґвалтував...

Юсеф скривив у зневажливій посмішці кутик рота.

— Суть у тому, що вона була спрагла жорсткого сексу зі справжнім мужчиною. Я трахав її, і вона мліла від задоволення. А потім, мабуть, через тебе її замучило сумління, і вона обмовила мене, звинувативши в зґвалтуванні. Таке буває у світі на кожному кроці.

Його слова проходили мені повз вуха. Вони вже не ранили, бо я переконав себе, що Геллє кохала мене так само, як я її; між нами були щирі почуття, які цей чоловік зруйнував. Я не хотів і ніколи не захочу знати, чи так все було насправді Це вже не має значення Я зробив вибір. Юсеф Мардал ніколи більше не посміє отруїти мої думки.

Можливо, він збагнув, що я став опірний до його провокацій, і різко змінив тему.

— А з Барбарою тоді як? — запитав він. — Теж намовив Юдіт її убити?

Я похитав головою.

— Ні, боюся, ти навіть не знав, що Юдіт вчинила вбивство. Аж згодом збагнув... Усе було, як сказала Юдіт, — звичайне вбивство з ревнощів. Вона простежила за тобою і задушила в стані афекту. Одного вона не змогла передбачити — що тебе звинуватять у вбивстві Барбари. Безпорадною спробою надати тобі алібі вона хотіла врятувати ситуацію, яка несподівано стала катастрофічною.

Трохи подумавши, Юсеф, видно, вирішив, що не буде біди, якщо він зі мною погодиться, тому ствердно кивнув.

— Юдіт бувала імпульсивною. Не завжди думала про наслідки своєї поведінки.

— Гадаю, вона розповіла, що вбила Барбару, коли відвідувала тебе в тюрмі після ухвали вироку.

Юсеф мовчав, а я повів далі.

— Мабуть, тобі це не дуже сподобалося. Ти, напевно, розлютився. Може, навіть хотів змусити її зізнатися або застрашити, щоб мовчала — не знаю... Та й яке це тепер має значення. Але тобі спала на думку краща ідея. Ти змусив Юдіт вчинити нове вбивство, ідентичне першому. Ти був свято переконаний, що в такому разі я тебе точно визволю. Обравши за жертву Геллє Мьорк, ти знімав з себе підозру в зґвалтуванні Барбари.

— І ти віриш, що Юдіт убила, бо я її про це попросив? — зареготав Юсеф.

— Так! Я певний, що Юдіт готова була виконати будь-яке твоє прохання, лиш би ти її не покинув. Довгі роки вона не знала в своєму житті нікого, крім тебе. Через тебе покинула музичну кар’єру, ніде не працювала, не мала друзів і майже не мала родичів. Ти гордував нею, обманював, використовував, але вона мала лишень тебе.

— Усе це притягнене за вуха, забагато теорії, — сказав Юсеф. — Скажи мені — за умови, що все, що ти сказав, має хоч трохи спільного з дійсністю — чи можна мене в такому випадку засудити за вбивство? Мені просто цікаво... «Спричинився до смерті іншої людини» — хіба не так написано в статті 233 кримінального кодексу?

— Я вже казав, Юдіт була інструментом, а ти — вбивцею. Тебе принаймні засудили б за співучасть, можливо, як замовника вбивства, але в цьому конкретному випадку — це майже одне й те ж. Покарання було б однакове. Якби реально можна було довести взаємозв’язок...

Юсеф усміхнувся.

— Але довести нереально, так?

— На жаль... Бо Юдіт мертва.

— Отож, — сказав він. — Тепер ще бракувало, щоб ти звинуватив мене в її убивстві.

— Гадаю, так воно й було...

Юсеф голосно засміявся.

— Дурня! Ти ж був там і сам бачив, як Рікард Гарріс зніс їй пів голови.

— Бачив... Гарріс сказав, що вистрелить, він кричав, тримаючи рушницю за два метри від Юдіт, і все ж ти кинувся на нього. Це ж було ясно, що ти нізащо не встигнеш звалити його до пострілу. Нізащо! Я думаю, ти це розумів, ти розраховував, що він вистрілить. Лише Юдіт могла викрити тебе...

Я переніс вагу на другу ногу. Поранена знов озвалася болем.

— Того вечора ти чув усе, що говорилося у стодолі, — повів я далі. — Перед самісінькою твоєю появою з темряви я запитував Юдіт, навіщо вона вбила Геллє. Вона загинула, не встигнувши відповісти.

Юсеф стояв під палючим сонцем; відколи я заговорив, він ні на крок не зрушив з місця. День пахнув живицею і свіжоскошеною травою. Десь у морі татахкав допотопний дизельний двигун. Тут було затишно й мирно. Але постать Юсефа з опущеною сокирою у році вселяла тривогу.

Отак він, мабуть, стояв тоді в пітьмі кошари, раптом подумалось мені. Прислухався, вичікував слушного моменту, зважував усі «за» та «проти» і наважився пожертвувати Юдіт. Вона його кохала, але для нього була лишень пішаком у грі.

— Голослівні припущення і звинувачення — більш нічого, — озвався нарешті Юсеф. — Ти не маєш ніяких доказів!

— Це — правда. Але ж так усе й було, хіба ні?

Він не відповів, лише відклав набік сокиру, присів навпочіпки біля цуцика, почухав за вушками, погладив спинку.

— Ось купив собі собаку, — тихо сказав він. — Її також звати Моллі. Бо навіщо придумувати інші імена... «Моллі» нічим не гірше за інші. Вона ще маленька, але дуже мила собачка. Правда, Моллі? — звернувся він до песика, чухаючи вушка. — Гарна дівчинка! Моя маленька гарна дівчинка...

Юсеф глянув на мене знизу вгору, оскалився по-змовницькому, ніби ми двоє хлопчаків-друзяк, які замислили чергові збитки.

— Розумієш, вони самі не завжди знають, чого хочуть. Думають, ніби прагнуть надійності, захисту, компліментів, поваги, рівноправності, але я бачу їх наскрізь. Я знаю, що їм потрібно насправді, чого вони палко жадають у глибині душі, і я їм це даю...

Собача попискувало від щастя.

— Так-так, Моллі, — Юсеф далі чухав її. — Я даю їм те, чого вони потребують.

Раптом його погляд заціпенів, немов стверд. Він зненацька схопив цуценя за загривок, брутально перевернув на спину. Моллі пронизливо заскавчала від страху й розпачу. Другою рукою Юсеф стиснув її за горло.

— Ти ж знаєш, Бренне, щоб добре виховати сучку, треба навчити її, хто господар у хаті. Як цього не зробиш, дозволиш їй хоч на мить забути, що ти головний у її житті, то дуже ризикуєш: вона почне ухвалювати рішення самостійно. А тоді, трясця її матері, усе може трапитися. Тоді доведеться покласти край вибрикам.

Він говорив спокійним голосом. Відпустив собача. Моллі, лежачи на спині, благально дивилася на Юсефа й жалібно скавуліла.

Я не зводив з нього погляду, і хоч сонце припікало в спину, день поволі темнів і крижанів.

«Навіть коли зло, не криючись, крокуватиме світом, ти його не розпізнаєш», — сказав мені Рікард Гарріс.

Може, він і мав рацію, хтозна...

Але нині я його побачив.

Кріс Тведт (1954) — відомий норвезький письменник, який пише у жанрі кримінального роману. Народився в м. Берген. За фахом юрист. Практикував як адвокат, але з 2005 року займається виключно написанням книжок. Тведт — автор дев’яти детективних романів, у шести з яких головним героєм є адвокат Мікаель Бренне. Книги Кріса Тведта перекладені у семи країнах.

Роман «Коло смерті» у 2010 році отримав премію Riverton — найпрестижнішу в Норвегії літературну премію за найкращий детективний роман.

Колишній рок-музикант, який був засуджений за насильство, після звільнення із в’язниці стає успішним письменником. Але коли його літературну наставницю знаходять вбитою, підозра падає на нього. Відомий адвокат Мікаель Бренне переживає не кращі часи в своїй професійній діяльності, тому погоджується взятися за таку резонансну справу, проте програє її.

Чи вдасться головному герою відновити свою репутацію, не втративши життя?

Шанувальникам творчості Кріса Тведта буде цікаво не тільки знову зустрітися з улюбленим персонажем Мікаелем Бренне, а й ознайомитися з особливостями норвезької судової системи.

Примітки

1

Американський злочинець, серійний убивця, особа якого стала уособленням зла в масовій культурі. — Примітка перекладача.

2

Головне управління поліції Норвегії. — Примітка перекладача.

3

Нема результату — немає оплати — англ.

Content

Кріс Тведт
Той, хто вбиває

Розділ 1

Розділ 2

Розділ З

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67

Розділ 68

Розділ 69

Розділ 70

Розділ 71

Розділ 72

Примітки