Аристотель

Метафізика

Арістотель

Метафізика

Зміст

Від перекладача. Необхідні пояснення • 5

Книга І (А) • 15

Книга II (α) • 41

Книга III (В) • 47

Книга IV (Г) • 65

Книга V (Δ) • 87

Книга VI (Е) • 119

Книга VII (Ζ) • 127

Книга VIII (Н) • 159

Книга IX (Θ) • 171

Книга Х (І) • 189

Книга XI (К • 209

Книга XII (Λ) • 233

Книга XIII (М) • 253

Книга XIV (N) • 279

Примітки • 295

Від перекладача

Необхідні пояснення

Поданий в цій книзі переклад «Метафізики» Арістотеля має певні особливості, і головна полягає в тому, що він є однією із двох версій перекладу цього тексту, які виконувалися перекладачем паралельно як такі, що мають доповнювати, висвітлювати одна одну, але водночас можуть сприйматися як самостійні.

Висловлюю свою щиру та глибоку вдячність директорові видавництва «Фоліо» О. Красовицькому за підтримку цієї доволі незвичної ідеї.

Відомий факт: деякі класичні тексти мають бути представлені декількома перекладами. «Метафізика» Арістотеля є одним із таких творів, більш того, про неї це можна сказати як мало про який інший текст. І річ тут не лише в тому, що переклади мають властивість застарівати, зокрема через накопичення нових фактів, тлумачень і, відповідно, через потребу їх врахування. Мова тут не про поступовий рух до досконалості й адекватності.

«Метафізика» є першим текстом у своєму роді (жанрі). Це перший монологічний і професійний філософський твір — у певному сенсі Початок, щодо якого адекватність недосяжна, а тому розуміння потребує постійного повернення до витоку, до оригіналу. І з цього погляду наявність кількох перекладів обов'язкова не лише і навіть не стільки в тому сенсі, що компенсує недосконалість одного перекладу, створює можливість, так би мовити, стереоскопічного бачення оригіналу в кількох дзеркалах, а в тому, що дає змогу відчути принципову неповноту будь-якого одного, окремо взятого відображення.

Другою причиною, що викликає потребу в декількох перекладах, є мовні особливості тексту, обумовлені його жанром та обставинами його створення. Як і більшість праць Арістотеля, «Метафізика» — текст, не розрахований на «публікацію» і широку аудиторію, а натомість призначений для вузького кола слухачів заснованого Арістотелем Лікею, можна сказати, що це текст, звернений до підготовленої філософської спільноти. Це нотатки для лекцій, можливо, записи учнів або замітки розмислів. Мова Арістотеля часто стисла, лаконічна, скорочена, конспективна, причому стислість подекуди обертається темнотою. Не дивно, що такі «темні місця» викликають відмінні, інколи протилежні тлумачення, і автори різних авторитетних перекладів нерідко істотно розходяться між собою.

Загалом ці міркування та низка інших уже в процесі роботи над перекладом навели мене на думку робити одразу дві паралельні версії перекладу, які б керувалися різними підходами й виходили з різного кола завдань. Цим самим для перекладача відкривається можливість бути послідовним у реалізації відмінних перекладацьких стратегій, інколи навіть доходячи до крайнощів і дозволяючи собі експериментувати.

Отже, умовно говоритимемо про один переклад як «езотеричний», а другий як «екзотеричний» (або «Метафізику-І» та «Метафізику-ІІ»). На жаль, з технічних причин у цьому виданні представлений лише один із двох перекладів — власне, другий, — але оскільки вони виконувалися, так би мовити, з озиранням один на одного і в розрахунку на поділ праці, взаємодоповнення та взаємне уточнення, необхідно коротко описати обидві перекладацькі стратегії, відкладаючи більш детальну їх характеристику на майбутнє, до появи у друці другої (фактично, першої) версії перекладу.

Відмінність між двома варіантами можна описати за трьома аспектами: 1) цільова аудиторія; 2) ступінь буквалізму й, відповідно, свободи; 3) термінологія.

1. Як висловився один сучасний перекладач[1], «жоден переклад… головної праці Арістотеля не може сподіватися на те, щоби бути остаточним, або навіть на більше ніж відповідати запитам специфічного обмеженого кола читачів». У цьому аспекті «езотерична» й «екзотерична» версії — якщо їх розглядати як самостійні переклади безвідносно одна до одної, — звернені до різних цільових аудиторій. Найпростіше було б сказати, що перша має на увазі професійну спільноту, тоді як та, яку читач тримає у руках, звернена до широкого загалу. Але це розділення потребує істотного уточнення.

Як самостійні переклади ці версії розраховані на читачів із різними запитами і, відповідно, готовністю витратити різний час на спілкування з текстом. «Езотеричний» варіант є значно вибагливішим і озивається до тих, кого цікавить сама мовна матерія думки Арістотеля, тобто не ідеї у відриві текстових зв’язків, а думка як текст з усіма його незручностями, езотеризмом, темнотами й подекуди непрохідністю. Натомість друга версія створювалася з інтенцією зробити текст якомога зручнішим для читача. Це передбачало розбивання складних речень на простіші, розтлумачування стислих формулювань, компактнішу термінологію, полегшення синтаксичних зв’язків. Цей переклад створений у розрахунку на зручність сприйняття, засвоєння, самостійного осмислення й використання ідей Арістотеля. У цьому сенсі вище вжито слово «переказ». Але це зовсім не означає, що метою перекладача був «Арістотель, переказаний для дітей».

Нагадаю, що «Метафізика» є в принципі «езотеричним» текстом, тобто першим філософським професійним текстом, який вживає (і сам створює) технічну мову, першим філософським науковим текстом, який використовує практику посилань (насамперед на інші частини самої «Метафізики», а також на інші праці Арістотеля). Філософія, власне, як вона створена Арістотелем, — це штучна мова, вживання звичних слів у незвичному для них значенні, що робить текст вибагливим до читача за будь-якого спрощення.

2. В аспекті буквалізму й свободи тлумачення відмінність між «езотеричним» та «екзотеричним» варіантами, користуючись традиційною понятійною опозицією, можна схарактеризувати таким чином, що перший спрямований на те, щоб передати букву оригіналу, а другий — його дух. Перший намагається відтворити (наскільки це можливо) мовні особливості оригіналу, другий пропонує його розуміння і тлумачення. Перший стенографує оригінал слово за словом, виходячи з того, що побудова речення, кожне слововживання, кожний відмінок, однина чи множина і таке ін. мають філософське значення або принаймні можуть бути цікавими з філософської точки зору. Другий радше переказує оригінал, іноді навіть дозволяючи собі доповнювати його. Але така свобода (там, де її вдавалося досягати) була внутрішньо можливою для перекладача саме завдяки паралельному існуванню «буквального» перекладу, що слугував своєрідною точкою опори та відліку.

«Метафізика» — один із найскладніших текстів у світовій філософії, що обумовлено вже названими та іншими обставинами, і в ній чимало темних місць, які в різних перекладачів викликають різні, інколи принципово різні, ба протилежні переклади. У таких випадках перед перекладачем виникає дилема: або запропонувати своє тлумачення (чи приєднатися до запропонованого кимось іншим), або зберегти «темноту» оригіналу, яка уможливлювала б різні тлумачення. Наявність двох паралельних перекладів уможливлює поєднання обох варіантів. У «езотеричній» версії переважно обирається другий підхід, в «екзотеричній» — перший, оскільки, як уже було сказано, він націлений на розуміння і тлумачення, хоч подекуди й імовірне.

Ще один суттєвий момент. Слова в тексті Арістотеля нерідко є багатозначними, і контекст через абстрактність предмета не завжди дає змогу однозначно обирати те чи інше значення, що також відкриває можливості для тлумачень. Уже перше речення «Метафізики»: «Усі люди від природи прагнуть знання», — попри свою позірну простоту можна перекладати по-різному. Дієслово oregontai може бути перекладеним як «прагнуть», «хочуть», а його перше буквальне значення «тягнутися». Тобто можна розуміти так, що йдеться не про прагнення в піднесеному значенні, а про чуттєвий потяг. І саме на це вказує подальша аргументація Арістотеля: «Про це свідчить любов до чуттєвих вражень…» При цьому agapēsis можна перекладати як «любов» і як «потяг», a aisthēton — як «чуття», «відчуття», «чуттєві враження», «чуттєве сприйняття». (Дехто з перекладачів, підкреслюючи момент «чуттєвості» навіть передають це як «насолоду» або «радість» від відчуттів.) Ось чому в цій версії перекладу перше речення набуло форми: «Усіх людей від природи вабить знання». Приклади можна множити до безконечності. Отже, різні переклади і зокрема два паралельних, про які йдеться, дають змогу акцентувати, висвітлити різні значення, які одночасно присутні в словах Арістотеля.

3. І щодо термінології. Ще один із перекладачів і дослідників «Метафізики» зауважив[2]: якщо центральне питання «Метафізики» полягає в тому, що таке ousia, то письмова традиція перекладів невиправно поховала значення поняття, яке мав на увазі Арістотель. Узагальнюючи це судження, можна сказати, що абсолютна більшість перекладів «Метафізики» — це Арістотель, прочитаний крізь призму латинської мови, крізь призму його середньовічних коментаторів. За цим фільтром латинської мови значною залишається мовна природність і мовна енергія (енергія творення нових значень), властива тексту Арістотеля. Це незворотне явище. Гадати, що можна повернути назад, — це навіть не утопія, а в кращому разі дивакуватість. Проте, маючи право на невдачу, можна принаймні спробувати суто експериментально відмовитися від спеціалізованої, іншомовної філософської термінології. Результатом такої спроби і є наша «езотерична» версія перекладу «Метафізики».

Натомість версія «екзотерична» взагалі не переймається питанням існування фільтру латинської мови, ба навіть на якомусь етапі роботи виникла думка зробити цей варіант перекладу максимально латинізованим, виходячи з того, що таким він є для міжнародної філософської спільноти, в чому легко переконатися, зазирнувши в різноманітні авторські чи колективні монографії, присвячені Арістотелю, «Метафізиці» та метафізиці. Врешті кілька міркувань вирішили справу не на користь такої ідеї і насамперед два з них. По-перше, неможливість послідовного проведення латинської термінології, що зокрема стосується перекладу такої понятійної пари, як to ti ēn einai та to ti ésti (про це далі у списку термінів). По-друге, від самого початку переклад був зорієнтований на те, щоб створити якомога зручніший органічний переклад для читання, а не технічний переклад для цитування. Натомість строгий технічний переклад, який був би зорієнтований на латинську і похідні від неї західні традиції перекладу й передачі арістотелівських термінів і який би таким чином термінологічно поєднував український і західний філософський дискурси, має бути виконаний окремо, і в такому перекладі має бути своя органічність. У нашому випадку ми просто в наведеному нижче списку термінів вказуємо відповідники в західних (переважно англійській) мовах.

arkhē — перекладається як «начало». Переклад цього терміна в більшості випадків іноземними мовами як «принцип» в українській мові видається не дуже відповідним через зайві конотації. У філософській літературі також вживається відповідник «першопричина», що можливо, але не охоплює всі значення арістотелівського поняття: і початок у часовому сенсі або як початок ряду, точка відліку, і причина (першопричина), і — в рідких випадках — влада. Тому — «начало».

dunamis — перекладається як «можливість», але форма слова dunámei (тобто «в можливості») переважно перекладається природнішим для сучасного вживання й зрозумілішим виразом «потенційно».

eidos — перекладається як «форма», або «вид» (там, де йдеться про логічний вид). У тих випадках, де однозначно йдеться про платонівську теорію ідей, eidos перекладається як «ідея». У більшості перекладів європейськими мовами, зокрема англійською, eidos у всіх значеннях (окрім значення логічного виду) перекладається як «форма», і про теорію ідей Платона нерідко говориться як про «теорію форм».

(to) einai — перекладається скрізь як «буття» і так само європейськими мовами (тобто відповідним іменником, що є субстантивацією дієслова «бути»).

hulē — скрізь перекладається як «матерія». І так само в усіх інших мовах.

hypokeimenon — перекладається здебільшого як «субстрат», інколи залежно від контексту як «те, що лежить в основі». В абсолютній більшості перекладів різними мовами також передається як «субстрат» і в одиничних випадках (контекстах) як «суб'єкт».

idea — також перекладається як «ідея». Таким чином, у цьому перекладі слово «ідея» відповідає двом поняттям, але поняттю eidos лише частково, тобто лише в тих випадках, де йдеться про теорію ідей Платона. Арістотель у таких контекстах використовує idea та eidos як повні синоніми. Англійський відповідник — idea, або в деяких перекладах — також form (форма).

kath'holou — перекладається як «загальне». Специфіка мови Арістотеля: він використовує певну фразу, а не іменник чи прикметник для позначення конкретного і загального. У західних мовах перекладається як «універсальне», «загальне».

logos — переважно перекладається залежно від контексту: як «пояснення» або «визначення»; в рідких випадках — як «форма», в деяких контекстах — «розуміння». В більшості англійських та німецьких перекладів як «формула» (formula), «визначення» (definition) або «поняття» (Begriff).

morphē — перекладається як «кшталт». У перекладах європейськими мовами переважно відповідником слугує слово «форма» там, де воно вживається самостійно. Натомість там, де воно виступає поряд зі словом «форма» (form) перекладачі добирають різні, інколи ситуативні синоніми: shape (англ.), Gestalt (нім.), espèce (фр.).

(to) on — перекладається як «суще». Термін є субстантивованим дієприкметником від дієслова «бути». Європейськими мовами передається відповідно (напр.: being (англ.), das Seiende (нім.), êtres (фр.)).

ousia — перекладається як «сутність». Одне з найбільш проблематичних понять Платона й Арістотеля, яке дехто з перекладачів навіть воліє ліпше залишати без перекладу[3]. Слід мати на увазі, що усталений відповідник цього терміна в європейських мовах (який також нерідко використовується в українській науковій чи навчальній літературі) — «субстанція».

sumbebēkos — переважно перекладається як «побіжний» (побіжно). Інколи ситуативний переклад залежно від контексту: «за збігом», «випадковий» та споріднені слова. В латинській і похідних від неї західних філософських традиціях цей термін та пов’язані з ним слова перекладаються як «акциденція», «в акцидентальному сенсі» та іншими подібними виразами. Відповідно, термін корелює як протилежність із терміном «сутність» (або «субстанція» в західних мовах).

stoikheion — перекладається як «елемент» (окрім тих випадків, де йдеться про склад слова), і так само усіма іншими мовами. (Варто відзначити, що в «езотеричному» варіанті перекладу в намаганні піти від латинського кореня обрано як відповідник слово «основа».)

tode ti — перекладається як «щось це» або «певне це». Суто арістотелівський термін, що характеризує сутність (субстанцію). Звичний для Арістотеля спосіб позначення конкретного на противагу до загального. У філософській літературі нерідко позначається латинським еквівалентом «haeccitas», тобто «цейність». У більшості англійських перекладів — «thisness».

to ti ēn einai — перекладається як «чимбутність». Специфічний термін-фраза Арістотеля (хоча, наприклад, Гайдеггер вважав, що він не належить Арістотелю), що спирається на характерну рису давньогрецької мови: можливість вставки означень і навіть цілих речень між артиклем і означуваним іменником. Є різні способи перекладати цей вираз. Ми приєднуємося до тлумачення, що перекладає його так: «буття того, про що запитується (у питанні): “що це?”»[4]. Відповідно, поняття to ti ēn einai корелює з поняттям to ti ésti. Англійські та французькі переклади спираються на латинську традицію передавати to ti ēn einai як essentia, або essence (що відповідає українському «сутність»). Хоча є винятки і доволі екзотичні[5]. В німецьких перекладах використовуються різні варіанти. Переклад «буття того, про що запитується: “що це?”», звичайно, є надто громіздким. У «езотеричній» версії перекладу цей термін перекладається інакше, і у відповідному виданні буде наведене більш розлоге пояснення й обґрунтування перекладу. В цій версії перекладу задля зручності використовується для перекладу to ti ēn einai термін «чимбутність», що був запропонований Олексієм Паничем[6].

to ti ésti — перекладається як «щосність». Слово «щосність» є перекладом латинського слова quidditas, що в латинській середньовічній традиції використовується як відповідник to ti ēn einai. to ti ésti — термін-фраза, утворений як субстантивація (за допомогою артикля) питання ti ésti (тобто «що це?», або дослівно «що є?»). Тому в англійських перекладах (та перекладах іншими європейськими мовами) цей термін-фраза зазвичай просто передається як «що». Отже, можна сказати, що to ti ésti не має самостійного термінологічного відповідника. Це видно з того, що в багатьох перекладах розділення між двома спорідненими термінами-фразами to ti ésti та to ti ēn einai проводиться непослідовно, тобто залежно від контексту інколи to ti ésti перекладається як essence (сутність) і, навпаки, інколи to ti ēn einai перекладається як «що». Отже, відбувається, сказати б, інтерференція термінів. А. Ф. Лосєв пропонував розводити to ti ēn einai та to ti ésti як, відповідно, «щосність» (чтойность) і «наявне що» (наличное что)[7]. Повний переклад цього специфічного терміна (тобто to ti ésti) як субстантивації питання: «те, про що запитується (у питанні): “що це?”» Очевидно, такий переклад доволі громіздкий. В «езотеричній» версії використовується інший варіант, який буде обґрунтований у відповідному виданні. Наявність терміна «чимбутність» в українській «арістотеліані» робить термін «щосність» наче зайвим, принаймні вільним. Але термін по-своєму виразний і для нього відкрита, так би мовити, вакансія, тому, ризикуючи піти проти традиції, ми використовуємо «щосність» як відповідник to ti ésti.

Звичайно, це не повний список термінів Арістотеля, але достатній для того, щоб окреслити свою перекладацьку стратегію, а також перекинути місток до вживаної у західних мовах термінології.

Окремо кілька зауважень варто додати стосовно книги V (і з ними доречно ознайомитися, насамперед читаючи її), в якій Арістотель намагається дати визначення цілому списку понять. Проте часто він аналізує не тільки, а інколи навіть не стільки філософські поняття, скільки слова, що вживаються в філософській мові, причому намагаючись охопити всі їхні значення, далеко не всі з яких мають дотичність до філософії. Інколи складності перекладу пов’язані з суто лінгвістичними обставинами, що не мають істотного філософського значення.

Наприклад, розділі V.16 присвячений визначенню поняття teleion, хоча насправді йдеться про два цілком різних поняття, як це очевидно з прикладів Арістотеля, — досконалий (в сенсі якості) та закінчений (в часовому сенсі). Тобто маємо суто лінгвістичний феномен багатозначності (власне двозначності — близької до омонімії). За одним заходом у цьому ж розділі (у поясненні основного поняття) з’являються ще два двозначних терміни: aretē — з одного боку, позитивна якість, навіть найвищий ступінь позитивної якості, з іншого боку — мистецтво, майстерність (є ще і третє значення — моральна чеснота, але воно не використовується в цьому контексті); telos — що означає одночасно мету і кінець. Інакше кажучи, Арістотель намагається визначати двозначне поняття за допомогою двозначних понять. Фактично в цьому розділі філософські складності визначення обумовлені суто явищем лінгвістичної полісемії. З іншого боку, можна сказати, що саме Арістотель вперше вводить у філософію метод аналізу мовних значень, виявляючи суто лінгвістичне підґрунтя (принаймні деяких) філософських складностей і постаючи, таким чином, прабатьком аналітичної філософії.

Аналогічна ситуація в розділі V.18, де визначається вираз kath'o, який з одного боку означає (і найчастіше вживається Арістотелем у значенні) «через (щось)», «відповідно до», «згідно з», а з іншого боку, має суто просторове значення прислівника «в», «на» (як це і видно в наведеному Арістотелем прикладі, коли йдеться про появу чогось «на поверхні»). І тільки узагальнена форма прикладів, що наводяться, надає ситуації з цим виразом вигляд філософського терміна, хоч насправді йдеться знову ж таки про суто лінгвістичну полісемію.

У деяких випадках певні слова збережені без перекладу, зокрема в розділах 20, 21, 23, 24, оскільки шукати відповідники, які б охоплювали всі значення грецьких слів, є штучною і непотрібною справою, оскільки йдеться не про необхідність об’єднати різні значення терміна, а знову ж таки випадкову лінгвістичну полісемію.

У розділі 20 також ситуація двозначності. Тут дається визначення терміна hexis, що натомість має два зовсім різних значення («володіння» і «стан», під чим у цьому випадку мається на увазі «розташування»), тобто фактично це два різних терміни.

Така сама ситуація в розділі 21, присвяченому аналізу поняття pathos, що також має два різних значення: з одного боку, філософське — «стан», «прояв», «властивість», з іншого боку, зовсім нефілософське й нетермінологічне — «біда», «нещастя». (А перше значення цього слова, від якого, імовірно, й походять ці два вже доволі різних значення — «подія».)

Так само суто лінгвістичний характер мають роз’яснення Арістотеля у розділі 22, де вживання заперечного префікса «а-» прирівнюється до поняття «позбавлення». Те саме стосується розділів 23 та 24, де дається визначення слову ekhein та виразу ek tinos, що є вельми багатозначними і в різних значеннях перекладаються по-різному (і немає сенсу напружувати мову, як це роблять більшість перекладачів різними мовами, і перекладати одним словом там, де можна перекласти різними, оскільки ніяких філософських втрат це за собою не тягне).

Олександр Юдін

Книга І (Α)

1

[980α] [21] Усіх людей від природи вабить знання. Про це свідчить потяг до чуттєвих вражень, адже їх цінують не тільки за користь від них, але й заради них самих, а серед інших чуттів найбільше — зір. Справді, ми ставимо зір вище за всі інші чуття не лише з огляду на практичні потреби, але й навіть тоді, коли не маємо наміру щось робити. Причина цього полягає в тому, що саме через зір ми найкраще пізнаємо речі та виявляємо відмінності між ними.

Тварини народжуються від природи із здатністю відчувати, а з неї в одних виникає пам’ять, натомість в інших ні. [980b] [21] І через це перші є кмітливішими й здібнішими до навчання, ніж ті, які не наділені пам’яттю. При цьому кмітливими, але не здатними навчатися, є ті, що не можуть чути звуки, як-от бджола та деякі інші подібні тварини. Навчатися ж здатні [25] ті, що, окрім пам’яті, наділені ще й слухом.

Отож усі інші, крім людини, тварини живуть враженнями й спогадами і майже не накопичують досвід. Натомість людський рід живе також мистецтвом і міркуваннями, а досвід у людей виникає завдяки пам’яті, внаслідок того, що багато спогадів про ту саму річ врешті створюють можливість єдиного досвіду.

[981а] [1] А досвід видається майже подібним знанню та мистецтву. Адже вони й виникають у людей через досвід. «Досвід створив мистецтво, — як слушно каже Пол[8], — а недосвідченість — випадок». З’являється ж мистецтво тоді, коли з багатьох набутих з досвідом висновків виникає одна загальна думка про подібні речі.

Адже здогадатися, що Каллію, котрий страждав на певну хворобу, допомогло те саме, що й Сократу і ще багатьом іншим кожному поодинці, — то справа досвіду; [10] натомість дійти думки, що воно допоможе всім узятим як вид людям, що страждають від цієї хвороби — скажімо, від запалення чи розлиття жовчі чи лихоманки, — то вже мистецтво.

Отож на практиці досвід, мабуть, нічим не відрізняється від мистецтва. Більше того, люди з досвідом краще досягають мети, ніж ті, хто [15] мають загальне розуміння, не маючи при цьому досвіду. Причиною цього є те, що досвід — це знання речей поодинці, а мистецтво — загалом, і будь-яка дія та будь-яке виникнення стосується одиничних речей. Адже не людину взагалі лікує лікар (хіба в якомусь побіжному сенсі), а Каллія, або Сократа, або будь-кого, хто також має ім’я, і також є людиною. Тому якщо хтось має загальне пояснення, але не має досвіду, і пізнає загальне, не знаючи одиничного, що обіймається цим загальним, той часто помилятиметься в лікуванні, адже лікують конкретну людину. Однак ми гадаємо, що знання й розуміння властиві радше [25] мистецтву, ніж досвіду, і вважаємо тих, хто володіє мистецтвом, мудрішими за тих, хто володіє досвідом (адже мудрість приписують людині радше залежно від знання), і це тому, що перші знають причину, а другі — ні.

Адже ті, хто мають досвід, знають «що», проте не знають «чому»; а ті, хто володіють мистецтвом, [30] знають «чому», тобто знають причину. Тому й керівників у будь-якій справі ми цінуємо вище й вважаємо їх мудрішими й обізнанішими за ремісників, [981b] [1] позаяк вони знають причини, тоді як ті, хто має досвід, інколи діють наче неживі істоти, не розуміючи, що роблять (як-от вогонь, що пече). [5] Неживі істоти діють щоразу за своєю природою, тоді як ремісники — за звичкою. Так що керівники мудріші не через практичне вміння, а через те, що мають загальне розуміння і знають причини.

Загалом ознакою знання (і незнання) є здатність навчити, і тому ми вважаємо, що мистецтво більшою мірою, ніж досвід, є знання, бо ті, хто володіють мистецтвом, можуть навчити, а ті, хто мають досвід, не можуть. [10] Крім того, жодне з чуттів ми не вважаємо мудрістю, хоча саме вони є найважливішими для пізнання одиничного, але чуття не пояснюють причину жодного предмета, як-от чому вогонь є гарячим, а вказують лише, що він гарячий.

Тому природно, що той, хто першим винаходив якесь мистецтво, що виходило за межі звичних чуттів, викликав у людей здивування [15] не лише через користь його винаходу, але як людина мудра, яка перевершує інших. І з винаходом усе більшої кількості мистецтв — з яких одні слугують для необхідних потреб, а інші для дозвілля, — ми завжди вважаємо ці останні мудрішими за перші, [20] тому що їх знання не спрямоване на здобуття користі. Тож, після того як всі такі мистецтва розвинулися, були винайдені науки, що не слугують для насолоди і задоволення необхідних потреб, причому насамперед в тих місцях, де люди мали дозвілля. Ось чому математичні мистецтва були створені спершу десь у Єгипті, адже там касті жерців було надане дозвілля. [25]

Відмінність між мистецтвом, знанням та всім іншим, що належить до того ж роду, пояснюється в «Етиці»[9]; тепер же ми ведемо мову про це тому, що так звана мудрість, на загальну думку, стосується перших причин і начал. Тому, як уже йшлося раніше, [30] досвідчений є мудрішим за того, хто має лише якісь чуття, митець — мудрішим за досвідчених, керівник — за ремісників, теоретичні науки — за прикладні. [982а] [1] Отже, очевидно, що мудрість — це знання про певні начала і причини.

2

Оскільки ми шукаємо такого знання, слід було б [5] розглянути, знанням яких причин і начал є мудрість. І якщо розглянути різні думки про те, кого вважають мудрим, можливо, це стане зрозумілішим.

Насамперед ми вважаємо мудрим того, хто знає все, наскільки це можливо, хоч і не кожен окремий предмет. [10] Також ми вважаємо мудрим того, хто здатен пізнавати складне і те, що не легко піддається пізнанню; адже відчувати властиво усім, а тому це легко, і в цьому немає ніякої мудрості. Крім того, ми вважаємо мудрішим у всякій науці того, хто точніший і може краще пояснити причини. Серед наук же ми вважаємо мудрістю радше ту, що бажана заради самої себе [15] і знання, а не заради її корисних наслідків, а також радше найголовнішу, аніж допоміжну. Адже мудрому належить наказувати, а не отримувати накази, і не він має коритися іншому, а натомість менш мудрий має коритися йому.

Ось такі [20] думки ми маємо про мудрість та мудрих. Із згаданого тут знання всього необхідно має той, хто у найвищій мірі володіє знанням загального, адже він певним чином знає все, що охоплюється загальним. І далебі саме найбільш загальне людям пізнавати найважче, [25] тому що воно найбільш віддалене від чуттів. А найбільш строгими з наук є науки, що займаються першими началами, бо ті, що виходять із меншої кількості начал, точніші за ті, що використовують додаткові начала, приміром, арифметика точніша за геометрію.

Одначе і більш здатною навчати є та наука, що пізнає причини, бо навчають ті, хто вказує [30] причини кожної речі. Знання й розуміння заради них самих найбільшою мірою властиве саме науці про те, що можна пізнати найповніше, адже той, хто надає перевагу знанню заради нього самого, насамперед віддасть перевагу знанню, що є знанням найбільшою мірою, [982b] [1] а таким є знання того, що можна пізнати найповніше. Таким предметом є перші начала й причини; через них і спираючись на них пізнається все інше, але не навпаки. І найголовнішою із наук є та, що пізнає мету кожної дії і кожної речі. Цією метою є благо кожної окремої речі, а в усій природі загалом — найкраще.

Отже, з усього сказано випливає, що імені мудрості найбільше відповідає одне й те саме знання, адже потрібно, щоб воно було умоглядним пізнанням перших начал і причин, [10] бо благо, або мета, є однією з причин. Зрозуміло також, що це не може бути прикладне мистецтво, зокрема з того, що казали перші філософи. Адже через дивування люди — як зараз, так і спершу — починали філософствувати[10], дивуючись спочатку приступнішим незрозумілим речам, а потім потроху переходячи до пізнання [15] все більших явищ, як-от змін фаз місяця, сонця і зірок та походження всесвіту. Справді, той, хто не розуміє і дивується, той, отже, вважає, що не знає. Ось чому любитель міфів до деякої міри є також філософом, адже міф складається з дивних речей. Тому, якщо вони філософствували, аби [20] уникнути незнання, то очевидно, що вони прагнули пізнавати заради самого знання, а не заради якоїсь користі.

Про це кажуть самі факти життя. Справді, лише за наявності майже всього необхідного для полегшення життя і для розваг почали вже шукати таке знання. Бо очевидно, що ми прагнемо його не задля якоїсь іншої користі. І подібно до того, як ми вважаємо вільною людину, яка живе заради себе, а не заради іншого, так само лише ця наука є вільною серед інших, бо лише вона існує заради самої себе.

А тому набуття такого знання справді здається чимось, що перевищує людські можливості, адже багато в чому природа людей є рабинею, тож, згідно з Симонідом, «тільки бог міг би мати цей привілей», людям же не належне шукати невідповідного їм знання. Отож, якщо хоч почасти праві поети, і заздрити природно для богів, [983а] [1] то найімовірніше саме в цьому випадку, і горе всім, хто не знає міри.

Однак не можна припустити, щоб божество було заздрісним, до того ж, за приказкою, «багато брешуть співці». Також жодна інша, відмінна від цієї наука не може бути ціннішою і гіднішою. Адже найбожественніше знання є найціннішим. Окрім того, лише таке знання може бути божественним у подвійному сенсі: по-перше, божественною є та наука, якою насамперед міг би володіти бог; по-друге, якщо існує така наука, то це має бути наука про божественне. Тож тільки знання причин і начал відповідає обом умовам. Адже бог усім здається однією з причин і певним началом, і цією наукою міг би володіти лише, або передусім бог. [10] Тому всі інші науки є більш необхідними за цю, але жодна не є кращою.

Одначе оволодіння цією наукою має привести нас у певному сенсі до протилежності того, що ми шукали спочатку. Адже починають усі, як ми казали, з дивування з того, що стан речей є таким, яким він є, подібно до того як речі, що виникають самовільно, видаються дивними тим, хто ще не бачить їхньої [15] причини, або коли йдеться про сонцевороти, або несумірність діагоналі. Скажімо, всім видасться дивним, якщо якусь річ не можна буде виміряти найменшою мірою. А наприкінці потрібно прийти до протилежного і, за приказкою, кращого, саме так, як у цих випадках, коли причину вдасться знайти. Адже ніщо б [20] так не здивувало геометра ніж те, що діагональ виявилася б сумірною. Отже, про те, в чому полягає природа шуканої науки, а також про мету, до якої має привести пошук і весь хід дослідження, ми сказали.

3

Очевидно, що ми шукаємо знання [25] первісних причин (адже зазвичай ми кажемо, що знаємо, тоді, коли вважаємо, що пізнали першу причину), а про причини говориться у чотирьох значеннях: по-перше, ми називаємо причиною сутність, або чимбутність — адже кожне «чому» веде до останнього пояснення, а перше «чому» є причиною і началом; другу причину ми називаємо матерією, [30] або субстратом; третя — це джерело руху; і четверта — це причина протилежна цій останній, мета і благо, бо благо є метою будь-якого виникнення й руху. Отже, хоча про ці причини достатньо було сказано нами у «Фізиці»[11], [983b] [1] слід спочатку розглянути думки наших попередників, які почали вивчати суще й філософствувати про істину. Адже очевидно, що вони говорять про певні начала і причини, отож розглянути сказане ними буде корисно для нашого дослідження. Справді, або ми знайдемо якийсь інший рід причин, або ще більше впевнимося в правильності нашої думки щодо тільки-но згаданих.

Більшість із тих, хто першими почали філософствувати, вбачали начала всього тільки у видах матерії, тобто в тому, з чого складаються всі речі, з чого вони спочатку виникають і на що вони перетворюються, коли знищуються (тоді як [10] сутність при цьому лишається постійною, змінюючись лише у своїх проявах). Вони вважають це елементом і началом речей. І тому ніщо, на їхню думку, не виникає і не гине, оскільки така природа завжди зберігається; скажімо, ми не говоримо про Сократа, що він постає взагалі, коли він стає прекрасним або освіченим [15], ані того, що він гине, коли він втрачає ці властивості, тому що залишається субстрат, — сам Сократ. І так само ніщо інше не виникає і не гине. Адже завжди має бути якась природа — або одна або більше ніж одна — з якої інше виникає, тоді як вона зберігається.

Однак щодо числа і виду цього начала [20] висловлюються різні думки. Так, Фалес, засновник такої філософії, каже, що це вода (а тому він проголошував, що і земля розташована на воді), імовірно, зробивши такий висновок зі спостереження, що їжа всіх істот є вологою, і саме тепло народжується з вологи та від неї залежить (а те, з чого все виникає, і є [25] начало всього). Отже, ось чому він дійшов такої думки, а ще тому, що сім’я всіх речей має вологу природу, тоді як вода є началом природи вологих речей.

Дехто[12] вважає, що й ті древні, які жили задовго до нинішнього покоління й розмірковували про богів, також трималися такої думки про [30] природу. Адже вони вважали Океан і Тефіду батьками творення[13] і стверджували, що боги клялися водою[14], яку поети називали Стіксом. Адже найбільш шанованим є найдавніше, і клянуться тим, що найбільше шанують.

[984а] [1] Утім, чи справді ця думка про природу є первісною і давньою, це точно невідомо. Одначе Фалес, кажуть, саме так висловлювався про перші причини. Сказане ж Гіппоном, далебі, настільки незначуще, що його ніхто не наважиться поставити серед цих філософів. [5] Далі, Анаксимен та Діоген покладали повітря раніше води і вважали саме його найбільшою мірою началом серед простих тіл. Гіппас Метапонтійський та Геракліт Ефеський вважали началом вогонь, а Емпедокл проголошував одразу чотири начала, додавши до згаданих землю. Начала існують вічно й не [10] виникають, а лише більшими чи меншими масами поєднуються й роз’єднуються.

Натомість Анаксагор Клазоменський — старший від нього за віком, твори якого, проте, з’явилися пізніше — стверджує, що начал безмежно багато. Він каже, що майже всі гомеомерії, точнісінько як вода і вогонь, виникають та руйнуються тільки поєднуючись та роз’єднуючись і ніяк інакше. Вони не виникають і не знищуються, а натомість перебувають вічно.

Тож, схоже, філософи розглядали тільки таку причину, що належить до виду матеріальних. Але мірою поступу вже сама справа вказала їм шлях і спонукала до подальших пошуків. Адже, навіть якщо будь-яке [20] виникнення й будь-яке руйнування походить від якогось одного елемента (як у більшості випадків) або ж більшої кількості елементів, але ж постає питання, чому це відбувається і що є причиною. Справді, не сам субстрат спричинює власну зміну. Я маю на увазі, що, наприклад, не дерево і не мідь є причиною зміни самих себе, і не дерево створює ложе й не мідь — статую, [25] а натомість щось інше. Тому шукати цю причину означає шукати інше начало, або те, що ми називаємо джерелом руху.

Тож ті, хто першими взялися за таке дослідження й казали, що існує один субстрат[15], анітрохи не були невдоволені собою; але принаймні деякі з тих, хто говорить про один субстрат[16] — наче зазнавши невдачі у цьому пошуку — кажуть, що єдине і вся природа є нерухомими не тільки щодо народження й загибелі (бо це давній погляд, і всі з ним погодилися), але й щодо будь-якої іншої зміни; і в цьому їх особливість.

[984b] [1] Отже, із тих, хто говорить, що все є єдине, ніхто не зумів угледіти таку причину, окрім хіба що Парменіда, та й він лише остільки, оскільки вважав, що існує не одна, а у певному сенсі дві причини. [5] Одначе саме ті, хто допускають більше причин[17], можуть більше про них сказати, як-от ті, хто називає холодне та гаряче, вогонь та землю, адже вогонь у них постає як наділений рушійною природою, а вода й земля — навпаки.

Після цих філософів і після визначення таких начал (оскільки їх недостатньо для породження природи речей) [10] сама істина змушувала, як ми казали, шукати наступне начало.

Адже ані вогонь, ані земля, ані щось подібне не може бути причиною впорядкованого стану речей, та й вони так не думали. Не годиться також [15] приписувати це випадку й збігу обставин. Отож той, хто сказав би, що розум присутній у природі так само, як у живих істотах, і назвав би його причиною всього світу й ладу, постав би розсудливим порівняно з попередниками, що висловлювалися навздогад. Відомо, що з певністю цих положень дійшов Анаксагор, хоча є підстави гадати, що ще раніше їх висловив [20] Гермотим Клазоменський.

Отже, прихильники такого погляду вважали причину впорядкованості началом усього сущого і притому таким началом, що є джерелом руху речей.

4

Можна припустити, що першим таку причину шукав Гесіод, а також той, хто покладав любов і пристрасть в речах [25] як начало, як-от Парменід. Адже він так говорить, зображуючи походження всього:

Найпершим з усіх богів створила Ерота.

Гесіод же каже[18]:

Поперед усього Хаос народився,

Потім же Гея широкогруда…

і Ерос, що серед усіх видається безсмертних.

Тому необхідно [30] у речах припустити якусь причину, яка б приводила речі у рух і поєднувала їх. Питання ж щодо першості когось із цих мислителів можна вирішити пізніше. Оскільки ж здавалося, що у природі присутнє також протилежне доброму: не тільки лад і прекрасне, але й безладдя та потворне [985а] [1] (ба навіть злого більше, ніж доброго, а негарного — ніж прекрасного), інший мислитель вніс любов і розбрат як причини, відповідно, одного й другого. Справді, якщо обміркувати думку Емпедокла, [5] зважаючи не на його малозрозумілі слова, а на її суть, то стане очевидно, що любов є причина доброго, а розбрат — злого. Тому, мабуть, правильно вважати, що Емпедокл був першим, хто у певному сенсі визначив зло і добро як начала (звичайно, якщо тільки причиною [10] всього доброго є добро, а поганого — зло).

Отже, ці мислителі, про яких ми говоримо, досі, схоже, торкнулися двох причин, які ми розрізнили у книгах про природу[19]: матерію і джерело руху, — утім, нечітко і непевно, як це роблять у битві невправні воїни: [15] ті шарпаються на всі боки і нерідко навіть завдають влучних ударів, але роблять це не завдяки знанню. Так і ці філософи, здається, не розуміють, що говорять. Адже проголошені ними начала, вочевидь, лишають без застосування чи майже без застосування.

Наприклад, в Анаксагора розум постає як інструмент для утворення світу, і він згадує про нього кожного разу, як не знає, з якої причини щось існує з необхідністю. Натомість в інших випадках він називає причиною [20] все що завгодно тільки не розум[20]. Також Емпедокл, хоча й частіше застосовує свої причини, проте недостатньо і нерідко суперечить сам собі. Принаймні часто-густо в нього любов роз’єднує, а розбрат поєднує. [25] Адже щоразу, коли в нього всесвіт ділиться на елементи через розбрат, то вогонь згущується в одне ціле і кожен інший елемент так само. А коли під дією любові елементи знову збираються докупи, то частки кожного елемента з необхідністю розпадаються.

Отож Емпедокл, на відміну від своїх попередників, першим [30] розділив цю причину, припустивши існування не одного начала руху, а двох різних, причому протилежних. Окрім того, хоча він перший говорив про чотири елементи, що постають як матерія, насправді він використовує не чотири, а так, ніби їх було лише два: [985b] [1] з одного боку, в нього постає вогонь, з другого — інші елементи (тобто земля, повітря та вода) як єдина природа. Це можна зрозуміти з його поетичних творів.

Отож цей мислитель так говорив про начала і назвав їх стільки. Натомість Левкіп і його товариш Демокріт стверджують, що елементами є повнота і пустота, називаючи їх сущим і несущим (із них повне й тверде вони вважають сущим, а пусте й рідке — несущим, а тому вони кажуть, що суще існує не більше, ніж несуще, позаяк і тіло існує не більше, ніж пустота) та причинами всього як матерію [10]. І так само, як ті, хто уявляє сутність, що лежить в основі, як єдине, а все інше виводять з її змін, вважаючи рідке й щільне началами її змін. Так само ці філософи стверджують, що причинами всього іншого є відмінності. І таких відмінностей вони називають три: форма, порядок і [15] положення. Адже суще відрізняться, кажуть вони, лише «обрисом», «дотиком» і «поворотом»: із них «обрис» — це форма, «дотик» — це порядок, а «поворот» — це положення. Так, А від N відрізняється формою, ΑΝ від ΝΑ — порядком, a Ζ від Н — положенням. А от питанням про рух, звідки або яким чином спричинюється рух сущого, [20] вони, подібно іншим, також безтурботно знехтували. Отже, схоже, ось наскільки просунулося дослідження цих двох причин у наших попередників.

5

У ті ж часи і перед тим так звані піфагорейці, зайнявшись математичними науками, першими їх розвинули і [25] визнали їхні начала началами всього сущого. Оскільки ж головними началами математичних наук є числа, то піфагорійцям здалося, що числа багато в чому подібні до сущого (того, що є і що виникає), більше ніж вогонь, земля та вода (тобто, наприклад, певна властивість чисел є справедливість, [30] інша — душа й розум, ще інша — сприятлива мить, і так само в кожному окремому випадку). Також вони бачили в числах вияви й співвідношення музичних гармоній; оскільки все інше за своєю природою видавалося таким, що уподібнювалося числам, а числа є першими у всій природі, [986а] [1] то вони вирішили, що елементи чисел суть елементи сущого і все небо є гармонія й число. І все, що тільки вони вбачали згідного в числах і гармоніях [5] зі станами й частинами неба та всією світобудовою, вони збирали й поєднували докупи. І якщо десь чогось бракувало, вони намагалися доповнити, щоб усе їхнє вчення було зв’язним. Я маю на увазі, наприклад, що оскільки число десять здавалося чимось довершеним, що охоплювало всю природу чисел, [10] то вони твердили, що й небесних тіл, що рухаються, є десять; проте видимих лише дев’ять, тому десятою вони постулюють протиземлю[21].

Ми вже обговорювали вчення піфагорійців докладніше в іншому місці. Тепер мета нашого розгляду — визначити, які начала вони встановлюють і як приходять до згаданих причин. Вочевидь вони вважають число началом і в сенсі матерії для сущого, і в сенсі властивостей та станів, а елементами числа — парне й непарне, з яких одне обмежене, друге необмежене; натомість єдине на їхню думку складається з них обох, тобто є і парним, і непарним. Число походить від єдиного, і все небо, як вже було сказано, є числа.

Інші з цих філософів кажуть, що є десять начал, розподілених на пари: межа і безмежне, непарне і парне, одне і множинне, праве і ліве, чоловіче і жіноче, спокійне і рухоме, пряме і криве, світло і темрява, добре і погане, квадратне і довгасте. І так само, здається, вважав Алкмеон Кротонський, тож або він від них перейняв це вчення, або вони від нього. Адже Алкмеон досяг зрілого віку під старість Піфагора, натомість висловлювався подібно до них. Так, він стверджує, що більшість людських речей існують парами, але говорить не так, як вони, про чітко визначені протилежності, а про перші-ліпші, як-от біле — чорне, солодке — гірке, добре — погане, велике — мале. Також він якось непевно згадав про інші протилежності. [986b] [1] Натомість піфагорійці вказали, скільки протилежностей і які вони. [2] Отже, те, що протилежності є началами сущого, можна дізнатися і від нього, і від них, а от скільки їх і які вони — лише від других. Одначе яким чином можливо звести ці начала до [5] названих причин, цього вони чітко не пояснили. Утім, схоже, вони уявляли елементи у вигляді матерії, адже з них як складових, кажуть вони, збирається й утворюється сутність.

Отже, виходячи з цього цілком можна судити про думку давніх філософів, а саме тих, хто [10] покладав більш ніж один елемент. Натомість деякі інші висловлювалися про все, як про єдину природну сутність, але не всі однаково як у сенсі доладності, так і в сенсі відповідності природі. Проте тут у розгляді причин мова про них є зовсім недоречною, бо вони, на відміну від деяких натурфілософів, які покладають в основу [15] єдине, але виводять суще з нього як із матерії, висловлюються інакше. Адже останні додають рух, оскільки вони говорять про виникнення всесвіту, натомість перші кажуть, що він нерухомий. Проте нашого дослідження стосується наступне. Парменід, здається, мислить єдине як форму, натомість Мелісс [20] — як матерію. Тому один говорить про нього як про обмежене, а другий — як про безмежне. Ксенофан, котрий проголосив єдине раніше за них (оскільки кажуть, що Парменід був його учнем), нічого, однак, не пояснив і навіть не торкнувся природи єдиного ні в тому, ні в другому сенсі, а натомість, охопивши поглядом ціле небо, сказав, що єдине — це Бог. Отже, ці філософи, як ми вже казали, не варті уваги в цьому дослідженні, особливо двоє, Ксенофан та Мелісс, які міркують дещо незграбно.

Парменід же, здається, судить з більшою проникливістю. Окрім сущого, немає ніякого несущого, тож з необхідністю існує одне, суще, і нічого іншого, про що ми вже докладніше говорили у «Фізиці»[22]. Але змушений іти за явищами і, гадаючи, що єдине сприймається розумом, а більше ніж один — чуттями, він знову встановлює дві причини й два начала, тепле і холодне, начебто йдеться про вогонь і землю; [987а] [1] і з них тепле він поєднує із сущим, а друге — з несущим.

Отже, як очевидно з переказаного, у мудреців, що вже досліджували це питання, ми знаходимо такі положення: у перших філософів — тілесне начало, бо вода і [5] вогонь та подібне є тілами; причому в одних мислителів маємо одне тілесне начало, в других — більше одного (але і в тих, і в других у вигляді матерії), а в деяких, окрім цієї причини, наявна ще одна — джерело руху. Врешті одні покладають одне джерело руху, інші — дві.

Тож до [10] італіків (і за винятком їх) інші доволі неясно висловилися про начала, хіба що, як ми казали, мова в них про дві причини, і з них другу — джерело руху — одні розглядають як одну, інші — дві. Піфагорійці так само висловилися про два начала, [15] додавши до цього (чим вони й вирізняються), що не вважають обмежене, безмежне та єдине якимись окремими природними речовинами, як-от вогонь, земля або щось подібне, а натомість безмежне і єдине самі є сутностями того, чому їх приписують як предикати. А тому число є сутністю усього.

Отже, ось яким чином вони висловились про ці питання [20] і почали обговорювати щосність і давати їй визначення — але розглядали це надто спрощено. Їхні визначення були поверховими, і перше, чому відповідає те чи інше визначення, вони вважали сутністю речі. Це подібно до того, якби хтось гадав, що подвійне і [25] двійка — одне й те саме, оскільки двійці насамперед відповідає подвійне. Але, певно ж, бути подвійним і бути двома — не одне й те саме. Інакше одне було б множиною, що в них, власне, і вийшло. Отож такі висновки можна зробити зі сказаного ранніми філософами та їх наступниками.

6

Після згаданих філософій з’явилася філософія Платона, [30] яка багато в чому ішла слідом за піфагорійцями, але мала і свої особливості, відмінні від філософії італіків. У молодості познайомившись спочатку з Кратилом та з поглядами Геракліта, згідно з яким усе, що сприймається чуттями, постійно тече й тому про нього неможливе знання, він тримався такої думки і в подальшому. [987b] [1] Коли ж Сократ почав займатися моральними питаннями, зовсім залишивши осторонь природу і шукаючи в них при цьому загальне, першим замислився над визначеннями, Платон, прийнявши його погляди, вирішив, [5] однак, що загальне стосується чогось іншого, а не чуттєвих речей; адже сукупне визначення речей, що сприймаються чуттями, неможливе, оскільки вони постійно змінюються. Саме це поміж сущого він і назвав ідеями, а все, що сприймається чуттями, отримує назву в зіставленні з ними та відповідно до них. Тому саме через причетність до ідей існує [10] багато однойменних із ними речей. Але новиною тут є лише ім’я «причетність». Адже вже піфагорійці казали, що речі існують через наслідування числам, натомість Платон, змінивши ім’я, говорить, що через причетність. Однак, що означає причетність чи наслідування ідеям, ні він, ні вони не стали дошукуватись.

Також окрім чуттєвих речей та ідей, каже він, між ними існують математичні визначення речей, які відрізняються від чуттєвих речей тим, що є вічними й нерухомими, а від ідей — тим, що їх багато подібних, натомість кожна ідея є сама по собі єдиною.

Оскільки ж ідеї є причинами для інших речей, то їхні елементи він вважав [20] елементами всього сущого. Отож началами як матерія є велике й мале, а як сутність — єдине, бо від них через причетність до єдиного ідеї стають числами.

Подібно до піфагорійців він казав, що єдине є сутністю, і ніяке інше суще не називається єдиним; і — також подібно до них — що числа є причинами [25] сутності всього іншого. Відрізняє ж його те, що він ставить замість безмежного як єдине двійку і безмежне утворює з великого і малого, а ще стверджує, що числа існують окремо від чуттєвих речей. Натомість вони кажуть, що числа самі суть речі і тому не ставлять між ідеями і речами математичні предмети. І те, що він поставив єдине і числа поряд із речами, а не так, як піфагорійці, і те, що ввів ідеї, сталося через те, що він прагнув усьому дати визначення, тоді як його попередники не знали діалектики. Натомість двійку він зробив другим началом через те, що з неї зручно, наче з якоїсь піддатливої маси, виводити числа (окрім перших).

[988а] [1] Та насправді все навпаки, адже це безглуздо. Бо вони роблять із матерії багато речей, натомість ідея народжує якусь річ лише один раз, хоча очевидно, що з однієї матерії виходить один стіл, а от той, хто застосовує ідею, навіть якщо він один, виробляє багато столів. [5] Таким самим є відношення чоловічого до жіночого: останнє запліднюється з одного разу, чоловіче ж запліднює багатьох. Але ж вони є подобою тих начал.

Отже, Платон таким чином визначав те, що ми шукаємо. Зі сказаного очевидно, що він використовував лише дві причини: щосність [10] та матеріальну причину. Адже причиною щосності для речей є ідеї, а для ідей — єдине. Стосовно ж матерії, яка лежить в основі і яка як матерія чуттєвих речей отримує визначення від ідей, а як матерія ідей — від єдиного, Платон говорив, що вона є двійкою: великим і малим. Окрім того, він назвав причинами блага і зла [15] два елементи відповідно, що, як ми вже казали[23], робили деякі з попередніх філософів, як-от Емпедокл та Анксагор.

7

Отже, ми коротко та в загальних рисах розглянули, хто і як висловився про начала [20] та істину. Утім, ми можемо зробити висновок, що з тих, хто говорив про начала і причини, ніхто не назвав нічого, крім того, що ми розрізнили у «Фізиці»[24]. Вочевидь усі їх якимось чином торкаються, але здебільшого без ясного розуміння.

Адже одні говорять про начало як матерію і покладають то одне начало, то більше ніж одне [25] і при цьому вважають його то тілом, то безтілесним, як-от Платон говорить про велике і мале, італіки — про безмежне, Емпедокл — про вогонь, землю, воду й повітря, Анаксагор — про безліч однакових часточок. Отож усі вони займалися подібною причиною, а також ті, хто говорив про повітря, вогонь, воду або щось щільніше за вогонь, але рідкіше за повітря. При цьому деякі казали, що таким є перший елемент.

Отже, ці філософи розглядали лише цю причину, а деякі інші — також джерело руху, як, наприклад, ті, хто покладає началами дружбу та розбрат, або розум чи любов. Але чимбутність [35] та сутність чітко ніхто не пояснив. 988b [1] Найбільше про це говорили ті, хто покладає ідеї, адже ідеї вони не вважають ані матерією для чуттєвих речей (а єдине — матерією для ідей), ані джерелом руху (радше вони говорять, що це причини нерухомості та перебування у спокої). Проте вони вважають ідеї [5] чимбутністю для кожної окремої речі, а єдине чимбутністю для ідей.

Натомість мету (мету дій, змін та рухів) вони у певному сенсі вважають причиною, але невідповідно до природи цільової причини. Адже ті, хто говорить про розум або дружбу, покладають ці причини як благо, але не в тому сенсі, що заради них існує або виникає щось із сущого, але в тому, що вони спричинюють рух. Так само й ті, хто називають єдине або суще благом, кажуть, що воно є причиною сутності, але ж не те, що щось заради нього існує або виникає. Отже, схоже, вони і вважають, і не вважають благо причиною, адже вони прямо його так не називають, але побіжно воно постає в них як причина.

Отже, оскільки всі ці філософи не знайшли інших причин, це свідчать про те, що ми правильно визначилися щодо того, скільки є причин і які вони. До того ж очевидно, що причини слід шукати або всі у такий спосіб, як це робили ми, або в якийсь інший спосіб. [20] Далі ми розглянемо, як саме висловився кожний з цих мислителів, а також питання про начала й можливі труднощі стосовно них.

8

Очевидно, що ті, хто вважають всесвіт єдиним та покладають як матерію одну якусь речовину, а цю останню тілесною і наділеною величиною, багато в чому помиляються. Адже вони покладають елементи лише тіл, але не безтілесних речей, хоч існують і безтілесні речі. [25] І, говорячи про причини виникнення й руйнування та розмірковуючи про природу всіх речей, вони геть усувають причину руху.

Крім того, вони ані сутність, ані щосність не вважають причиною ні для чого, а ще нерозсудливо називають началом те чи інше з простих тіл, за винятком землі, не розглянувши, як вони виникають одне з одного (я маю на увазі про вогонь, воду, землю та повітря). Адже одні речі в них виникають через поєднання між собою, інші — через роз’єднання. Але ж це велика різниця в тому сенсі: що є переднішим, а що пізнішим.

Справді, те з усього [35] здається найелементарнішим, із чого речі виникають через поєднання, [989а] [1] а таким, певно, було б тіло, що складається з найдрібніших частин і найтонше, тому ті, хто покладають началом вогонь, далебі найбільше у згоді з таким поглядом.

Але кожний із цих та й інших філософів погоджується в тому, що такий елемент є тілесним. [5] Ніхто принаймні з тих, хто говорив про єдине, не вважав землю елементом, певно тому, що вона складається з великих часток; натомість для кожного з трьох інших елементів знайшлися свої прихильники: одні називають таким елементом вогонь, другі — воду, треті — повітря. Але чому ж вони не називають також землю, як це робить більшість людей? [10] Справді, адже кажуть, що все є земля; і от Гесіод каже, що земля виникла першою з тіл. Отже, ця думка є давньою й поширеною. З цієї точки зору було б неправильно називати началом якийсь із цих елементів, окрім вогню, або припускати, що воно щільніше за повітря, але [15] рідкіше за воду. Якщо ж те, що пізніше за походженням, передує за природою, а зріле й складене є пізнішим за походженням, то вийде, мабуть, навпаки: вода передуватиме повітрю, а земля — воді.

Отже, про тих, хто покладає одну причину, подібну до згаданої, сказано достатньо. Те саме стосується тих, хто покладає більше начал, як-от Емпедокл, котрий каже, що матерія — це чотири тіла. Звідси випливають як ті самі, так і деякі інші наслідки. Справді, ми бачимо, що ці тіла походять одне від одного, тож вогонь і земля не завжди залишаються тим самим тілом, як ми про них казали у книгах про природу[25]. Та й про причину того, що рухається — одна вона чи їх дві, — він висловився невірно й нерозважливо. Взагалі ті, хто так говорить, неминуче усувають зміну: адже тоді ані з теплого не вийде холодне, ані з холодного тепле. Адже щось мало б зазнавати цих протилежних станів, мала б існувати певна природна речовина, яка стає то вогнем, то водою, і про яку Емпедокл нічого не говорить.

Що ж стосується Анаксагора, то хоча він сам цього чітко не висловив, було б цілком логічно припустити, що він має на увазі два елементи, і певно він сам охоче з цим погодився б. Адже по суті і взагалі безглуздо стверджувати, що все на початку було змішаним, — [989b] [1] і тому, що звідси випливає, що спочатку мало існувати щось чисте й незмішане, і тому, що неприродно, щоби будь-що змішувалося з будь-чим. А, крім того, стани та побіжні властивості довелося б відділити від сутностей (бо ж змішання й розділення притаманні одним і тим самим тілам). Одначе, якщо простежити [5] крок за кроком його думку, то його погляди здаватимуться значно сучаснішими, ніж можна думати. Адже коли ще нічого не було розділено, то, вочевидь, нічого не можна було істинно стверджувати про ту сутність. Я маю на увазі, що вона не була ні білою, ні чорною, ні сірою або ж якогось іншого кольору, але з необхідністю була безбарвною, бо інакше вона мала б якийсь із цих [10] кольорів. З тієї ж причини вона б не мала ні смаку, ні якоїсь іншої подібної якості. Отож вона не могла б бути якоюсь ні за якістю, ні за величиною, ані чимось певним узагалі. Адже тоді їй була б властива якась форма, а це неможливо, оскільки все було змішано. Натомість форма означає відокремленість, тоді як Анаксагор каже, [15] що все було змішаним, окрім розуму. Лише розум був незмішаним і чистим. Звідси випливає, що Анаксагор мав би назвати началами єдине (оскільки воно є простим і незмішаним) та інше, яке ми вважаємо невизначеним, доки воно не визначиться і не стане причетним якійсь формі. Таким чином, хоча він висловлюється невірно і неясно, проте [20] має на увазі щось близьке до сказаного пізнішими мислителями і що тепер ми можемо бачити ясніше.

Одначе оскільки ці філософи шукають начала і причини лише такої сутності, вони сягають не далі того, щоб говорити лише про виникнення, загибель та рух. Ті ж, хто розглядають суще в цілому [25], а серед нього, крім чуттєвих речей, вбачають також те, що не сприймається чуттями, вочевидь займаються дослідженням обох цих родів, а тому варто, мабуть, було б зупинитися на них і розібрати, що ними сказано справедливо, а що несправедливо стосовно предмета нашого розгляду.

Що ж стосується так званих піфагорійців, то вони тлумачать начала й елементи ще дивніше, ніж натурфілософи. Це пов’язано з тим, що вони виводять їх не з чуттєвих речей, бо математичні характеристики речей позбавлені руху, окрім тих, що пов’язані із вченням про небесні світила. Одначе все, про що вони говорять і що вивчають, стосується природи. Справді, вони описують виникнення неба [990а] [1] й спостерігають за тим, що відбувається з його частинами, станами та діями. При цьому вони застосовують свої начала й причини, ніби погоджуючись з іншими, хто говорить про природу, що суще — це лише те, що сприймається чуттями, й охоплюється так [5] званим небом. Проте, як ми говорили, покладені ними причини й начала придатні радше для того, щоб піднятися до того, що є вищим за світ чуттєвих речей, ніж для дослідження природи. Одначе в який спосіб виникає рух, якщо в основі лежать лише межа і безмежне та парне і непарне, [10] або як без руху та зміни можливе виникнення і знищення, або як можливий рух тіл у небі, про це вони нічого не кажуть.

Далі, якщо погодитися з ними, що просторова величина виникає із цих начал, або якби це було доведено, лишається питання, яким чином одні тіла є легкими, а інші мають вагу. У своїх засадничих [15] та інших твердженнях вони говорять про математичні тіла анітрохи не більше, ніж про чуттєві. Тому вони анічогісінько не сказали про вогонь, землю чи інші такі тіла, оскільки про чуттєве, гадаю, вони не мали сказати нічого особливого.

Врешті, як слід розуміти, що властивості числа і саме число є причинами того, що споконвічно відбувалося й відбувається зараз на небі, тоді як немає ніякого іншого числа, окрім числа, з якого утворився світ? Адже коли вони проголошують якусь частину відповідною, скажімо, «думці» або «вдалому випадку», а трохи вище чи нижче розташовують «несправедливість», «роз’єднання» або «змішання», і при цьому наполягають на тому, що [25] кожне з них є певним числом, і виявляється, що цьому місцю відповідає вже багато зведених разом величин, а тому їхні властивості мають відповідати кожному окремому місцю. Отож, якщо це так, то чи є число, яке обіймає небо, тим самим числом, стосовно якого слід прийняти, що воно є кожна з цих речей, чи якимось іншим, відмінним від нього? Платон говорить, що воно є іншим, одначе і він вважає ці речі та їхні причини числами, але причинами, на його думку, є інтелігібельні числа/що мисляться, тоді як інші числа є чуттєвими.

9

Залишимо наразі піфагорійців, яких ми вже достатньо розглянули, [990b] [1] і перейдімо до тих, хто покладає ідеї як причини й прагне насамперед пізнати причини речей навколо нас. Ці філософи додали до перерахованих причин інші, рівні їм за числом, що виглядає так, ніби хтось хотів полічити меншу кількість речей і гадав, що не впорається, а натомість порахує, збільшивши їхню кількість. Адже ідей у них майже стільки, або не [5] менше, ніж тих речей, від яких вони, шукаючи їхні причини, дійшли до ідей. Бо для кожної речі вони постулюють щось однойменне, а також, окрім сутностей усього іншого, єдине, що обіймає множину, причому як стосовно навколишніх речей, так і стосовно вічних.

Окрім того, із тих способів, якими ми доводимо, що існують ідеї, жоден не здається переконливим. [10] Адже із деяких не випливає з необхідністю умовивід, з інших випливають ідеї речей, яких, ми вважаємо, не має бути. Згідно з доказами від наявності знань виходить, що існують ідеї всього, про що є знання; згідно з тим, що існує єдине в множинному, виходить, що також існують ідеї заперечень; а згідно з тим, що можна мислити щось зникле — що також існують ідеї зниклих речей [15] (адже ми маємо про них уявлення). Далі, точніші аргументи або допускають ідеї відношень, що, на нашу думку, не існують як рід сам по собі, або вводять третю людину.

Взагалі твердження про види руйнують те, існування чого ті, хто проголошують види, воліють більше, ніж існування ідей. Адже в такому випадку [20] спершу існує не двійка, а число, і відносне передує сущому самому по собі. І так у всьому іншому ті, хто тримаються вчення про ідеї, увійшли в суперечність з його началами.

Далі, згідно з припущенням, за яким ми приймаємо існування ідей, існуватимуть ідеї не тільки сутностей, але й багато чого іншого; адже [25] думка єдина стосовно не лише сутності, а й інших речей; також існують знання не лише сутності, але й іншого; і ще безліч інших таких ускладнень. Проте відповідно до вчення про ідеї [30] (якщо прилучення до ідей взагалі можливе) з необхідністю мають існувати тільки ідеї сутностей. Адже прилучення до них не може відбуватися випадково, натомість ідея має бути причетною до кожної окремої речі в тій мірі, в якій не йдеться про субстрат. Я маю на увазі, наприклад, якщо щось причетне до подвійного самого по собі, і воно також причетне до вічного, але побіжно: бо подвійне побіжно є вічним). Отож ідеї будуть сутністю; вони означають сутність і в цьому, і в ідеальному світі. [991а] [1] Інакше, що означатиме твердження, що є щось, окрім речей навколо нас — єдине в множинному? І якщо та сама ідея існує і для ідей, і причетних до них речей, то між ними має бути щось спільне. Справді, чому [5] двійка має бути однією й тією самою у минущих двійках та в багатьох, але вічних, двійках, але не однією і тією самою у двійці самій по собі та будь-якій окремій двійці? Якщо ж вони мають не ту саму ідею, то, мабуть, спільним у них мало б бути лише ім’я; це наче хтось назвав би людиною Каллія та оцупок дерева, не спостерігши між ними нічого спільного[26].

Але найскладнішим, мабуть, є питання, що врешті додають ідеї [10] до чуттєвих речей: як вічних, так і тих, що виникають і знищуються, — адже вони не є для них ані причиною руху, ані причиною зміни. Вони не допомагають ані пізнанню інших речей (позаяк вони не є їх сутністю, бо інакше вони перебували б у самих цих речах), ані їх існуванню, оскільки не містяться в речах, до яких причетні. [15] Можна було б припустити, що вони є причинами подібно до того, як білина робить щось білим, примішана до його складу, але це твердження, яке висловлювали спочатку Анаксагор, а пізніше Евдокс, украй хистке; адже легко навести цілу низку невідпорних заперечень проти такої думки.

Окрім того, жодним із звичайних способів [20] не можна вивести з ідей інші речі. Сказати ж, що вони є зразками, а інші речі прилучаються до них, — то пусті слова чи поетичні метафори. Справді, що це таке, що діє, дивлячись на ідеї? Адже можливо і бути, і ставати подібним до будь-чого, і без наслідування йому. Так, може народитися хтось подібний до Сократа, незалежно від того, [25] існує чи не існує Сократ; і вочевидь так само було б, якби існував вічний Сократ. Далі, це означатиме багато зразків для однієї і тієї самої речі, і так само ідей, наприклад, ідей людини, тварини та двоногого, а разом із тим людини-самої-по-собі. Врешті, ідеї були б [30] зразками не лише для чуттєвих речей, але й для самих себе, наприклад, рід як рід ідей. Тож одне й те саме було б і зразком, і відтворенням.

[991b] [1] Далі, здається неможливим, щоб сутність і те, сутністю чого вона є, існували окремо. Тому як ідеї, що є сутностями речей, можуть існувати окремо? У «Федоні»[27] сказано, що ідеї є причиною і буття, і виникнення; одначе навіть якби ідеї [5] існували, причетні до них речі не виникали б, якби не існувало щось, що приводить їх у рух. Виникає багато всіляких речей, скажімо, дім чи каблучка, щодо яких ми не говоримо про існування їхніх ідей. Отже, очевидно, що також інші речі можуть існувати й виникати з тих самих причин, з яких існують і виникають щойно названі речі[28].

Далі, якщо ідеї є числами, то як вони можуть бути причинами? [10] Хіба що інші числа є речами, скажімо, таке-от число є людина, таке-от — Сократ, таке-от — Каллій. Але ж як числа можуть бути причинами речей? Нехай навіть числа є вічними, а речі — ні, це нічого не змінює. Якщо ж це тому, що навколишні речі є числовими співвідношеннями, як-от співзвуччя, то, вочевидь, має існувати щось єдине, а вони є його співвідношеннями. Натомість якщо [15] це щось існує, наприклад, матерія, то, певно, самі числа будуть співвідношеннями між чимось і чимось. Наприклад, якщо Каллій є числовим співвідношенням вогню, землі, води і повітря, то і його ідея буде числом якихось інших субстратів; і сама людина незалежно від того, є вона якимось числом чи ні, буде все ж таки [20] числовим співвідношенням якихось речей, а не числом як таким; тож на цій підставі жодна річ не є числом.

Далі, з багатьох чисел легко виникає одне число, але як із багатьох ідей може утворитися одна ідея? Якщо ж число утворюється не з самих чисел, а натомість з одиниць у числі, наприклад, у десяти тисячах, то як стоять справи з одиницями? Якщо вони однорідні, то це веде до численних нісенітниць, і так само, якщо вони неоднорідні [25] (ані якщо самі одиниці у числі однорідні між собою, ані якщо всі інші між собою); адже чим вони відрізнятимуться, не маючи властивостей? Це не є імовірним і не в ладу зі здоровим глуздом.

Далі, необхідно ввести інший рід числа, яким займається арифметика, і все, що деякі називають проміжним; проте як воно існує або від яких начал [30] походить? І чому воно має знаходитися посередині між речами навколишнього світу й числами? Далі, кожна з одиниць у двійці має походити від якоїсь попередньої двійки, а це неможливо.

[992а] [1] Далі, чому складене число є єдиним?

Далі, окрім сказаного, якщо одиниці відмінні між собою, то слід було б казати, як ті, хто покладають існування чотирьох або двох елементів; адже кожен із них говорить про елемент не як про щось спільне, як-от тіло, а натомість про вогонь та воду, не переймаючись тим, чи є між ними справді [5] щось спільне, скажімо, тіло, чи ні. Також тут ідеться про те, що єдине, подібно як вогонь чи вода, складається з однакових часточок. Якщо ж так, то числа не можуть бути сутностями, натомість очевидно, що якщо існує щось єдине саме по собі і воно є началом, то про єдине говориться в різних значеннях, бо інакше [10] бути не може.

•Далі, коли ми хочемо звести сутності до начал, ми стверджуємо, що довжини утворюються з короткого і довгого (тобто з чогось малого і великого), а площина — з широкого й вузького, тіло — з високого й низького. Але ж як площина міститиме лінію або тверде — лінію та площину? Адже широке і вузьке [15] належать до іншого роду, ніж високе й низьке. Отже, так само як число не міститься в них, оскільки «багато» і «небагато» відмінні від цих родів, очевидно, що жодний інший з вищих родів не міститиметься в нижчих. Але широке не належить до того ж роду, що й високе, інакше б тіло було площиною[29]. Далі, з чого виводити [20] точки, що в них містяться? Цей рід заперечував Платон як суто геометричне вчення, натомість началом лінії він неодноразово називав неділимі лінії. Одначе необхідно, щоб вони мали певну межу; тому відповідно до того самого міркування, за яким існує лінія, існує і точка.

Взагалі, хоча філософія шукає [25] причин видимих тіл, саме це ми залишили поза увагою (адже ми зовсім забули про причину, що є джерелом руху). Маючи на меті пояснити сутність чуттєвих речей, ми говоримо натомість про існування інших сутностей. Але щодо того, яким чином вони є їхніми сутностями, все сказане — лише пусті слова. Справді, слова «бути причетним», як ми вже зауважували[30], нічого не означають.

Ні до того, в чому ми вбачаємо [30] причину знань, через яку творить усякий розум і всяка природа, — ні до цієї причини, яку ми вважаємо одним із начал, ідеї не мають ніякого відношення. Проте математика стала для теперішніх філософів філософією, хоч вони й кажуть, що нею слід займатися заради іншого[31].

[992b] [1] Далі, можна вважати, що сутність, яку вони покладають в основу як матерію, є більш математичною, і радше приписується матерії та є видовою відмінністю між сутністю і матерією, ніж самою матерією, як-от велике і мале. Подібним чином і натурфілософи [5] кажуть про рідке та густе, називаючи їх першими видовими відмінностями субстрату; адже вони є різновидом надлишку і нестачі. Що ж стосується руху, то очевидно, що якщо велике і мале будуть рухом, то ідеї рухатимуться; якщо ж ні, то звідки має з’явитися рух? Тоді все дослідження про природу зводиться нанівець.

І навіть те, що здається легким [10] — а саме, довести, що все є єдиним, — не виходить; бо навіть якщо прийняти всі припущення, шляхом абстрагування виходить не те, що все є єдиним, а натомість лише те, що є певне єдине саме по собі. Але навіть і це не виходить, якщо не погодитися з тим, що загальне є певний рід; проте в деяких випадках це неможливо.

Також не має ніякого пояснення те, що в них іде після чисел, а саме, лінії, площини й тіла — як вони існують або [15] можуть існувати, — ані те, яке вони мають значення; адже вони не можуть ані бути ідеями (бо вони не є числами), ані проміжними тілами (бо то є математичні тіла), ані минущими речами. Тож це вочевидь якийсь інший, четвертий рід.

Взагалі якщо шукати елементи сущого, не враховуючи те, що про нього говорять у багатьох значеннях, і не розрізняючи цих значень, то знайти їх неможливо, особливо [20] якщо шукати, з яких елементів складається суще, у такий спосіб. Справді, з яких елементів утворюються діяльність або пасивність, або пряме, звичайно, пояснити неможливо. Тож якщо взагалі можна говорити про елементи, то тільки про елементи сутностей. Тож шукати елементи всього сущого або вважати, що знаєш їх, є помилкою.

І, справді, як можна пізнати елементи всього? [25] Адже очевидно, що не можна знати геть нічого переднішого за них. Адже це так само, як той, хто вивчає геометрію, хоч він і може знати спочатку інші речі, не знає попередньо нічого з тих речей, знанням яких вона є і про які він тільки має намір дізнатися. (І так само в інших випадках.) Отже, якщо існує якесь знання всіх речей, про яке деякі говорять, то той, хто пізнає його, [30] нічого не може знати попередньо. Утім, будь-яке навчання — чи це вивчення через докази, чи через визначення — відбувається повністю або переважно через попередні знання. Адже потрібно, щоб те, з чого складається визначення, було попередньо відомим і зрозумілим. І подібним же чином відбувається навчання через підведення до висновків. Якби ж виявилося, що таке знання є вродженим, то було б вельми дивно, як лишається непоміченим, що ми володіємо найкращим із знань. Далі, як можна дізнатися, з яких частин складається суще і як це довести з очевидністю? Адже це також неабияка проблема. Тут не уникнути суперечки, подібної до тієї, що точиться щодо деяких [5] складів, коли одні кажуть, що za складається з s, d та а, інші кажуть, що це окремий звук, відмінний від усіх відомих.

Далі, як можна пізнати не маючи певного чуття те, що сприймається цим чуттям? Одначе така сама ситуація з пізнанням елементів, якщо елементи, з яких складається суще, є елементами всіх речей, подібно до того як складні звуки складаються з [10] властивих їм елементів.

10

Отже, зі сказаного раніше очевидно, що всі філософи, схоже, шукають причини, обговорені нами у «Фізиці», і ми не можемо назвати жодної, крім них. Однак висловлюються вони про ці причини доволі нечітко, тож певним чином всі вони вже обговорені раніше, а певним чином зовсім ні. Адже рання філософія, здається, про все говорить недорікувато, оскільки була молодою і робила свої перші кроки. Так, навіть Емпедокл каже, що кістка існує співвідношенням; це є чимбутність та сутність речі. Але з цього з необхідністю випливає, що або м’ясо та будь-яка інша річ мають бути співвідношенням, або жодна не має; адже через це і м’ясо, і кістка, і будь-яка інша річ існуватимуть, а не через матерію, про яку він говорить, — вогонь, землю, воду й повітря. І він з необхідністю погодився б із цим, якби так сказав хтось інший, проте сам він цього чітко не висловив.

Врешті, ці питання ми вже розібрали раніше. Утім, варто повторити все, що може викликати сумніви стосовно них; це також може виявитися корисним для розв’язання подальших труднощів.

Книга II (α)

1

[993а] [30] Дослідження істини є водночас і складним, і легким. Справді, з одного боку, ніхто не в змозі осягнути істину цілком, проте з іншого — всі разом не обманюються. [993b] [1] Кожен висловлює якісь судження про природу, і хоч поодинці ми додаємо до істини мало або нічого, усе вкупі дає певну значну величину. А якщо так, то справа стоїть точнісінько, як у прислів’ї: «Хто ж схибить у ворота». Щоправда, ці міркування можуть дати привід думати, що досліджувати істину не складно, але згадаємо, що, маючи розуміння цілого, можна бути не в змозі пізнати частину. Тож легкість такого дослідження є примарною.

І, мабуть, оскільки труднощі бувають двох родів, причина нинішньої полягає не в речах, а в нас самих. Бо як-от очі кажана перед [10] денним світлом, так-от і розум у нашій душі перед тим, що за своєю природою є найочевиднішим з усього.

Тож справедливо бути вдячними не лише тим, з чиїми думками ми могли б погодитися, але й тим, хто не зумів глибоко проникнути в суть речей; адже і вони зробили певний внесок у знання, якими ми володіємо. [15] Справді, не було б Тимофія, не мали б ми багатьох ліричних пісень; а не було б Фрініса, не було б і Тимофія. І так само стосовно тих, хто висловлювався про істину: від одних ми перейняли певні думки, інші стали причиною появи цих.

Також правильно, що [20] філософія називається знанням істини. Адже метою умоглядного знання є істина, а практичного — дія. Справді, практичні люди, навіть коли вони займаються спостереженнями, міркують не про вічне, а у зв’язку з чимось конкретним і насущним. Адже ми не знаємо істини, не знаючи причин. [25] А в кожному окремому випадку істинним в найбільшій мірі серед речей є те, завдяки чому також іншим речам властива певна якість із тією самою назвою (наприклад, вогонь найгарячіший, і він — причина тепла для інших речей). Отож і найістинніше — причина істинності подальшого. Тому начала вічно сущого з необхідністю завжди є найістиннішими, а бувають істинними тільки іноді, і причиною їх буття не є щось інше, а натомість вони є причиною для іншого. Отже, наскільки кожна річ причетна буттю, настільки ж вона причетна істині.

2

[994а] [1] Одначе ясно, що певне начало існує і причини сущого не безконечні — ані в сенсі безконечної послідовності причин, ані в сенсі різноманіття видів. Адже неможливо, щоб одне походило від іншого як від матерії безконечно, скажімо, плоть від землі, земля від повітря, повітря від вогню, [5] і так без упину. І так само неможливо стосовно джерела руху, щоб, скажімо, людина приходила в рух від повітря, повітря від сонця, сонце від розбрату[32] і так без кінця. Подібно до цього не може тривати до безконечності послідовність цілей, наприклад: ходьба заради здоров’я, здоров’я заради щастя, щастя [10] заради чогось іншого і так завжди одне заради іншого. І так само стосовно чимбутності. Адже у випадку з проміжними членами послідовності, які мають щось останнє і щось, що передує їм, попереднє необхідно є причиною наступних за ним. Справді, якщо нам потрібно сказати, що з трьох членів є причиною, то ми назвемо те, що передує. Звичайно, не останнє, бо [15] кінцеве не є причиною чогось. Але й не проміжне, бо воно є причиною лише одного. І не має значення, чи мається одне проміжне, чи більше, безконечні вони чи скінченні. У безконечної послідовності такого роду і безконечного взагалі всі частини однаково проміжні аж до теперішньої. Отож якщо немає нічого першого, то взагалі немає жодної причини.

З іншого боку, і в напрямку [20] вниз послідовність не може тривати до безконечності, скажімо, якщо визначити початок вверху, так, щоб з вогню виникала вода, з води земля, і так безупинно з’являтиметься якийсь інший рід. Адже одне виникає з іншого у два способи: або так, як із хлопчика, що змінюється, виникає чоловік, або так, як із води — повітря (але не так, що це означає «одне після другого», як-от Олімпійські ігри з Істмійських). [25]

Коли ми кажемо, що чоловік виникає із хлопчика, то це як щось виникле із чогось, що виникає, або щось стале із того, що стає. Адже завжди є щось проміжне: як-от виникнення між буттям і небуттям, так і те, що виникає, між сущим і несущим; бо учень — це той, хто стає знавцем, це й означає вираз, що [30] із учня виникає знавець. А коли ми кажемо, що з повітря виникає вода, то одне з двох знищується. Тому вони не переходять одне в інше: [994b] [1] з чоловіка не виникає хлопчик, адже при виникненні виникає не те, що зазнає виникнення, а те, що існує після виникнення. Так, день виникає із ранку, тому що день іде після нього. Але ранок не виникає із дня. Натомість у другому випадку вони переходять одне в інше. Проте в обох випадках це не може тривати до безконечності. Адже в першому випадку послідовність проміжних членів [5] неодмінно має кінець, а в другому випадку відбувається перехід одного в інше, бо знищення одного є виникненням іншого.

Водночас неможливо, щоб перше, будучи вічним, знищувалося; адже оскільки виникнення не є безконечним у напрямі вверх, необхідно, щоб перше, із знищення якого щось виникає, не було вічним.

Далі, те, заради чого щось буває, є кінцева мета, і така кінцева мета не буває [10] заради чогось іншого, а натомість усе інше буває заради неї. Отож якщо вона є чимось останнім, то послідовність не буде безконечною, а якщо такого кінця немає, не буде того, заради чого все відбувається. Натомість ті, хто вважають послідовність причин безконечною, не помічають того, що цим самим вони заперечують природу блага. Але ж ніхто б не брався за жодну справу, не маючи наміру досягти її завершення. А хто так діє, то в нього немає розуму, [15] бо хто має розум, завжди діє заради чогось, а це і є кінець, позаяк кінцева мета є кінець.

Так само і чимбутність не можна звести до іншого більш розлого визначення. Адже завжди попереднє визначення є більшою мірою визначенням, ніж подальше, а тому якщо перше визначення не є визначенням, то не є [20] і подальше. Далі, ті, хто так кажуть, руйнують знання; адже знання неможливе, доки ми не доходимо до того, що не піддається подальшому аналізу. І пізнання тоді неможливе, адже як можна мислити безконечне в такому сенсі? Тут не так, як у випадку з лінією, яку можна ділити без упину, але яку не можна мислити, не зупинивши ділення. Тому, [25] здійснюючи безконечне ділення лінії, неможливо рахувати відрізки. І також матерію необхідно мислити в тому, що рухається. Отже, ніщо не може бути безконечним. Якщо ж це не так, то принаймні не можна безконечно бути безконечним.

От і якби види причин були безконечні за кількістю, то в такому випадку пізнання не було б можливим. Адже ми вважаємо, що знаємо тоді, коли [30] пізнали причини; проте безконечне неможливо пройти в обмежений час шляхом додавання.

3

Сказане засвоюється відповідно до звичок. Ми потребуємо, щоб з нами говорили так, як ми звикли, [995а] і те, що суперечить цьому, здається нам незвичним, а через незвичність — незрозумілішим і чужішим; адже звичне є зрозумілим. А яку силу має звичка, [5] добре видно на прикладі законів: адже ті їх положення, що засвоюється з казкою ще в дитинстві, завдяки звичці має більшу силу, ніж знання самих законів. Окрім того, одні не сприймають, якщо не отримають математичні докази, другі — якщо їм не навести приклади, третіх не переконати без свідчення поета. Одним подавай точність, інших точність дратує, чи то через нездатність [10] зв’язати докупи, чи то через те, що вважають її за дріб’язковість. Справді, точності властиве щось таке, через що вона як у справах, так і просто в розмовах декому здається ницою.

Отож слід навчати того, як сприймати кожний доказ, оскільки безглуздо водночас шукати знання і спосіб засвоєння знання; бо навіть одне з двох засвоїти нелегко. [15] Математичної точності не потрібно вимагати у всьому, а лише там, де немає матерії. А тому цей спосіб не підходить для природи, адже, імовірно, вся природа є матеріальною. Отже, спочатку треба розглянути, що таке природа, адже так стане ясно і те, про що говорить наука про природу, і те, одна наука чи декілька вивчають [20] причини й начала.

Книга III (Β)

1

[995а] [24] Для науки, якої ми прагнемо, нам необхідно спочатку розібрати те, що насамперед викликає питання. Це різні думки про перші начала та деякі інші питання, що лишилися поза увагою. Той, хто хоче отримати чітке уявлення про щось, має насамперед слушно поставити питання. Адже подальший успіх залежить від розв’язання попередніх сумнівів; проте не можна розв’язати вузол, [30] не знаючи про нього, а сумнів саме вказує на такий вузол у справі. Хіба той, хто сумнівається, не почувається подібно до тих, хто перебуває у путах? Адже в обох випадках неможливо рухатися вперед. Отож слід спочатку розглянути всі питання — і з цієї причини, і тому, що ті, хто береться за [35] дослідження, не визначившись спочатку із сумнівами, подібні до тих, котрі не знають ані те, куди їм слід іти, ані те, знайшли вони шукане чи ні. [995b] [1] Бо така людина не має чіткого уявлення про мету, для того ж, хто визначився з сумнівами, вона є очевидною. Крім того, краще судить той, хто — наче суддя, який вислуховує всі сторони в суді — вислухав усі міркування, що суперечать одне одному.

Перший сумнів [5] стосується того, про що ми поставили питання у вступних розміркуваннях: одна чи багато наук мають досліджувати причини і чи має ця наука пізнавати лише перші начала сутності чи також начала, з яких усі люди виводять докази, наприклад, чи можна водночас стверджувати й заперечувати одне й те саме [10], чи ні, — та подібні питання. Також, якщо ця наука стосується сутності, то чи одна наука розглядає всі сутності, чи декілька, а якщо декілька, то чи всі вони споріднені, чи деякі з них слід називати мудрістю, а деякі — якось інакше.

Далі, необхідно дослідити наступне: існують тільки чуттєві сутності [15] чи також інші, окрім них, і якщо також інші, то чи належать вони до одного роду, чи таких родів більше, як гадають ті, хто визнають ідеї[33] та математичні величини між ними та чуттєвими речами. Отже, слід розглянути, як ми кажемо, ці питання, а також те, стосується дослідження тільки сутностей чи також [20] побіжних властивостей сутностей. Крім цього, якій науці слід розглядати все те, що стосується того самого й іншого, подібного й неподібного та протилежного, попереднього і пізнішого та всього такого іншого, що діалектики намагаються розглядати, виходячи лише з імовірного? [25] Далі, слід також розглянути випадкові властивості: по-перше, що таке є кожна з них, по-друге, чи є одному протилежним лише одне? Наступне питання: чи є начала та елементи родами, чи вони є тим, на що ділиться кожна річ і що в ній міститься? І якщо вони є родами, то чи тими, що вважаються останніми до неділимих речей, [30] чи першими, як-от, наприклад, тварина чи людина є началом і є більшою мірою началом відносно окремої речі. Але насамперед потрібно розглянути й дослідити, чи існує, крім матерії, певна річ, що є причиною сама по собі чи ні, та чи існує вона як щось окреме чи ні; а також, чи вона одна, чи їх більше; а також, чи існує щось, окрім [35] цілого (кажу про ціле, коли щось стверджується про матерію), чи ні; або ж в одних випадках існує, а в інших ні, і тоді що це за суще.

[996а] [1] Далі, чи є начала обмеженими за числом та видами: і ті, що в поняттях, і ті, що в субстраті; також, чи начала минущих і неминущих речей ті самі чи відмінні; і чи всі начала неминущі, чи тільки начала минущих речей є минущі?

Далі, найважче [5] і найбільш карколомне питання, чи є єдине і суще, як казали піфагорійці і Платон, не що інше, як сутність речей; чи це не так, а натомість в основі лежить щось інше, наприклад, Емпедокл каже — любов, а інші говорять: хто — вогонь[34], хто — вода[35] чи повітря[36]. Крім того, чи є начала [10] щось загальне, чи вони подібні до окремих речей; і існують вони потенційно чи в дійсності. Врешті існують вони у русі чи якось інакше; адже також ці питання можуть викликати великі труднощі. Крім того, чи є числа, лінії, фігури та точки певні сутності, чи ні, і якщо так, то чи [15] відокремлені вони від чуттєвих речей, чи містяться в них? Щодо всього цього не тільки важко досягти істини, але й нелегко чітко сформулювати питання.

2

Отже, передусім розглянемо питання, про яке ми говорили на початку: одна чи більше наук досліджує всі роди [20] причин? З одного боку, як це можливо, щоб одна наука пізнавала начала, що не є протилежними? Крім того, багато речей не містять усі начала; справді, як можливо, щоб нерухомі речі містили в собі начало руху або природу блага, адже все, що є благом, саме по собі та за своєю природою є метою [25] і, отже, причиною, оскільки заради нього виникають та існують інші речі, одначе мета й «те, заради чого», є метою якоїсь дії, а всі дії відбуваються через рух? Тому нерухомі речі не можуть містити ані таке начало, ані якесь благо саме по собі. Ось чому в математиці нічого не доводять за допомогою [30] цієї причини, і не існує доказу на кшталт «тому що це краще або гірше», та й взагалі ніхто ні про що таке не згадує. Тому деякі з софістів, як-от Арістіпп зневажали математику; адже в інших мистецтвах, зокрема, в ремісницьких, наприклад, у теслярстві та чоботарстві, завжди наводять аргумент «тому що це краще, або гірше», натомість у математичних науках зовсім немає мови про добре чи погане.

[996b] [1] Однак якщо існує більше ніж одна наук про причини, і при цьому окрема наука займається кожним окремим началом, то яку з них слід вважати тією, що ми шукаємо, або кого з тих, хто цими науками володіє, — найбільшим знавцем [5] шуканого предмета? Адже можливо, що для одної й тієї самої речі існують усі види причин, як-от для будинку тим, звідки рух, є мистецтво і будівничий, тим, заради чого, — потреба, матерією — земля й каміння, формою — задум.

Якщо виходити з раніше визначеного[37] щодо того, яку з наук слід називати мудрістю, то є підстави [10] застосувати цю назву до кожної з них. Такою є найголовніша й найбільш провідна наука, з якою, наче рабині, не вправі сперечатися інші науки, — наука про мету і благо (адже заради них усе інше). Проте, оскільки мудрість була визначена[38] як наука про перші причини і найбільш гідне пізнання, нею мала б бути наука про сутності.

Оскільки одну й ту саму річ можна знати з багатьох сторін, [15] ми кажемо, що більшою мірою знає той, хто знає, чим річ є, ніж той, хто знає, чим вона не є; а серед перших також одні знають більше, другі менше, і найбільшим знавцем є той, хто знає, чим саме є річ, а не той, хто знає її кількість, чи якість, або що вона може робити чи що можна робити з нею.

І також у всіх інших випадках — зокрема там, де присутні докази, [20] — ми вважаємо, що про знання певної речі можна говорити тоді, коли ми знаємо, що вона таке (наприклад, що таке перетворення на квадрат: це знаходження середнього пропорційного; і подібним чином в інших випадках). Так само стосовно походження, дій та всіляких змін ми вважаємо, що знаємо тоді, коли ми знаємо начало руху. Проте воно відмінне від мети і протилежне їй. Отже, можна припустити, [25] що кожну з цих причин має досліджувати окрема наука.

Одначе також стосовно начал доведення є спірним, існує одна чи більше наук. Началами доказу я називаю загальноприйняті поняття, на яких усі люди засновують докази, наприклад, що все необхідно або стверджувати, або заперечувати, і що [30] неможливо водночас бути і не бути, та інші подібні твердження. Отже, питання в тому, чи займається ними та сама наука, що й сутністю, чи інша, і якщо не та сама, то яку з них слід вважати тією, що ми шукаємо? Вважати, що це та сама наука, немає сенсу. Справді, чому геометрії більше, ніж будь-якій науці, належить розумітися на цих твердженнях? Якщо ж це властиво будь-якій науці, але не може бути властивим усім, [997а] [1] то пізнання цих начал не є справою ані інших наук, ані тієї, що пізнає сутності. Проте яким водночас чином можлива наука про ці начала? Адже що таке кожне з них ми знаємо і тепер (принаймні також інші мистецтва [5] використовують їх як відомі). Якщо ж існує доказова наука, що займається ними, то в основі їх має лежати певний рід, і деякі з них мають бути аксіомами, а деякі — їх застосуваннями (адже неможливо, щоби були докази відносно всіх положень); необхідно, щоб доказ виходив із певних передумов, стосувався певних предметів і доводив щось стосовно них. Отже, з цього випливає, що все, що доводиться, має належати до одного роду [10], оскільки всі доказові науки використовують аксіоми.

Одначе, якщо наука про сутності й наука про аксіоми є різними, то яка з них головніша й перша за своєю природою? Аксіоми є найбільш загальними й началами всіх речей, і, якщо не філософу, то кому іншому належить досліджувати істинне й хибне щодо них?

Загалом існує одна чи більше наук про всі сутності? Якщо не одна, то яку сутність слід віднести до цієї науки? З іншого боку, покладати одну науку всіх сутностей позбавлено сенсу; адже тоді мала б також існувати одна доказова наука відносно всіх випадкових властивостей, оскільки будь-яка доказова наука [20] досліджує випадкові властивості певного предмета, виходячи із загально прийнятих положень. Отож досліджувати випадкові властивості одного й того самого роду належить одній і тій самій науці виходячи з одних і тих самих положень. Адже рід є предметом однієї науки й вихідні положення є предметом однієї науки, і, можливо, це та сама наука, а можливо, інша; а тому й випадкові властивості мають бути предметом однієї науки, байдуже, вивчатимуть їх ці самі науки, чи одна, яка виходить із них.

Далі, чи стосується дослідження тільки сутностей, чи також їхніх випадкових властивостей? Я маю на увазі, наприклад, якщо тіло є якась сутність і також лінії та площини, то чи належить одній і тій самій науці пізнавати їх та випадкові властивості кожного з цих родів, щодо яких надають докази математичні науки [30], чи різним? Якщо тій самій, то наука про сутності також, мабуть, має бути доказовою, проте вважається, що немає доказу щосності. Якщо ж це належить іншій науці, то що це за наука, яка досліджує випадкові властивості сутності? На це питання відповісти вкрай складно.

Далі, чи слід стверджувати існування лише чуттєвих сутностей, чи, окрім них, існують також інші? І якщо так, то існує один чи декілька родів сутностей, [997b] [1] як гадають ті, хто стверджують існування ідей і проміжних предметів, якими, за їхніми словами, займаються математичні науки? В якому сенсі ми говоримо, що ідеї є причини й сутності самі по собі, про це йшлося в перших розділах про них[39]. І хоча тут виникають різноманітні складнощі, не менш безглуздо стверджувати, що існують якісь речі, окрім тих, що існують у всесвіті, і що вони є тотожними чуттєвим речам, хіба що одні є вічні, а другі — минущі. Справді, деякі стверджують, що існує сама по собі людина, сам по собі кінь чи саме по собі здоров’я без будь-яких уточнень, тобто діють подібно до тих, хто говорить, що існують боги, але вони людиноподібні. Адже ті вигадували не що інше, як вічних людей, а ці вигадували ідеї, котрі є не що інше, як вічні чуттєві речі.

Далі, якщо поруч із ідеями та чуттєвими речами ми покладемо ще й проміжні/середині, то тут виникає багато труднощів. Адже очевидно, що тоді поруч із лініями самими по собі та лініями, що сприймаються чуттями, подібним же чином постануть проміжні лінії, і так само з усіма іншими родами; тому, оскільки астрономія є однією з таких наук, то має існувати також якесь небо, окрім неба, що сприймається чуттями, і сонце, й місяць, і так само інші небесні тіла. Одначе як можна вірити таким речам? Адже неймовірно, щоб таке небо було нерухомим, але припустити, що воно є рухомим, зовсім неможливо.

Те саме стосується того, чим займається оптика й вчення про гармонію в математичних науках; із тих самих причин і тут неможливо, щоб існували такі тіла поруч із тими, що сприймаються чуттями. Адже якщо існують серединні/проміжні чуттєві речі й чуття, то очевидно, що також будуть проміжні тварини між тваринами самими по собі й минущими тваринами. Може виникнути й таке питання: що із сущого мають вивчати такі науки? Справді, якщо геометрія відрізнятиметься від межування землі тільки тим, що останнє займається тим, що ми сприймаємо чуттями, а перша — тим, що не сприймається чуттями, то очевидно, що й окрім мистецтва лікування має існувати якась наука посередині мистецтвом лікування самим по собі [30] й ось цим мистецтвом лікування (і так само з кожною з інших наук). Одначе як це можливо? Адже тоді також існувало б щось здорове, окрім здорового, яке сприймається чуттями, та здорового самого по собі. Водночас невірно й те, що межування стосується величин чуттєвих і минущих; бо тоді їх зникнення призвело б до зникнення самого межування.

Але також астрономія не могла б займатися ані величинами, що сприймаються чуттями, ані небом над нами. [998а] [1] Адже ані лінії, що сприймаються чуттями, не є такими, про які каже геометр (бо жодна з ліній, що сприймаються чуттями, не є прямою чи круглою так, як це визначається; і обід торкається правила не тільки в одній точці, а натомість так, як казав Протагор, заперечуючи геометрам), ані рухи та звивисті лінії неба не є подібними до тих, про які розмірковує астрономія, ані геометричні точки не мають ту саму природу, що й зірки.

Проте деякі стверджували, що ці так звані проміжні речі між ідеями та чуттєвими речами існують, але не окремо від чуттєвих речей, а в них самих. Довелося б довго перебирати всі неможливі наслідки [10], що з цього випливають, однак достатньо розглянути наступні. Неймовірно, щоб так було лише у випадку з цими проміжними речами, адже очевидно, що ідеї також могли б перебувати в чуттєвих речах; позаяк і тих, і тих стосується те саме твердження. Крім того, два тіла мали б знаходитися в одному й тому самому місці і не бути нерухомими, [15] оскільки вони перебувають у рухомих чуттєвих речах. Загалом же навіщо треба було б припустити, що вони існують, причому існують у чуттєвих речах? Адже з цього випливають нісенітниці, подібні до вже згаданих: так, існуватиме якесь інше небо окрім цього неба над нами, причому не окремо, а в тому самому місці; а це ще більш неможливо.

3

Отже, найбільша трудність в цих питаннях полягає в тому, як їх поставити, щоб досягти істини, а стосовно начал — чи потрібно вважати елементами та началами роди, чи радше первинні складові кожної речі. Наприклад, елементами та началами звука мови є, здається, ті [25] первинні складові, з яких утворюються звуки мови, а не загальне родове визначення як звука мови; також серед геометричних положень ми називаємо елементами ті, докази яких містяться в доказах інших положень — усіх або більшості. Далі, і ті, хто кажуть, що існує декілька елементів для тіл, і ті, хто кажуть, що один, називають началами те, з чого тіла утворились і з чого вони складаються. [30] Наприклад, Емпедокл каже, що вогонь, вода та інші елементи є те, з чого як складових утворюється все суще, але ж він не говорить про них, як про роди сущого. Крім того, якщо ми хочемо також розглянути природу інших речей, [998b] [1] наприклад, ложа, ми запитуємо, з яких частин воно складається і як вони поєднані, і саме так пізнаємо його природу.

Отже, якщо виходити з цих міркувань, роди речей не можуть бути началами. Оскільки ж кожну річ ми пізнаємо через визначення, а началами визначень є роди, то необхідно, щоб роди були також началами того, що визначається. І якщо отримати знання речей означає отримати знання видів, відповідно до яких даються назви речам, то роди також є началами видів. Здається, і деякі з тих, хто називають елементами речей [10] єдине, або суще[40], або велике і мале[41], розглядають їх як роди.

Одначе неможливо говорити про начала відносно обох випадків. Адже сутність позначає одне, натомість визначення через роди та визначення, що вказує складові речей, не одне й те саме.

Крім того, навіть якщо найбільшою мірою началами є роди, то чи слід вважати началами найперші з родів, чи останні, що приписуються неділимим; адже і це є спірним. Бо якщо завжди началами є радше загальне, то очевидно, що началами слід вважати найвищі з родів, оскільки вони маються на увазі відносно всіх речей. Отже, буде стільки начал речей, скільки [20] перших родів, тож і суще, і єдине будуть началами й сутностями; бо вони найбільшою мірою маються на увазі стосовно всіх речей.

Проте ані єдине, ані суще не можуть бути родом речей; бо необхідно, щоб кожний рід мав відмінності і щоб кожна відмінність була однією; однак неможливо, щоб рід без його видів або види роду приписувалися своїм власним відмінностям, отож якщо єдине або суще є родом, то жодна відмінність не буде ні сущим, ні єдиним. Проте якщо єдине і суще не є родами, вони не будуть також началами, якщо тільки роди — справді начала. Далі, серединні тіла, осягнені через відмінності, будуть родами аж до неділимих; [30] тепер же вони то здаються родами, то не здаються. Крім того, радше відмінності є началами, ніж роди; якщо ж ці відмінності також є началами, то начала стануть, так би мовити, безмежними, особливо якщо хтось покладає началом перший рід.

[999а] [1] Одначе, якщо єдине є більшою мірою первинним, при цьому єдине є неділимим, а все є неділимим або за кількістю, або за видом (причому спочатку за видом), роди ж діляться на види, то, мабуть, більшою мірою єдиним було б те, що приписується останнім: бо людина не є родом якихось людей.

Далі, що стосується речей, в яких присутнє розрізнення на попереднє й подальше, не може те, що приписується їм, існувати окремо від них; наприклад, якщо першим із чисел є двійка, то не може бути якесь число окремо від видів чисел; так само не може бути фігури окремо від видів [10] фігур; і якщо роди таких речей не існують окремо від видів, то навряд чи і в інших речах існуватимуть роди окремо від видів; адже роди цих речей, здається, існують найбільшою мірою; натомість стосовно неділимих речей не можна говорити про попереднє й подальше. Далі, там, де одне краще, а друге гірше, краще завжди раніше: отже, жодне з них не може бути родом.

Виходячи з цих міркувань, [15] началами радше є те, що приписується одиничним речам, ніж роди. Однак знову ж таки нелегко сказати, як слід розуміти ці начала. Адже начало і причина мають існувати окремо від речей і має бути можливим відділити їх від останніх; а на якій підставі можна було б припустити, що щось існує окремо від одиничної речі, окрім тому, що вони приписуються як загальне і всім речам? Але якщо це так, то радше слід покладати началами загальне, а тоді началами були б перші роди.

4

У зв’язку із цим постає дуже складна проблема, яка конче потребує розгляду і про яку зараз і піде мова. Якщо не існує нічого окрім одиничних речей, а одиничні речі незліченні, то як же можливо отримати знання про незліченні речі. Адже все, що ми пізнаємо, ми пізнаємо остільки, оскільки щось є єдиним і тотожним і йому приписується щось загальне.

Проте якщо це необхідно і якщо має існувати щось окрім одиничних речей, то, мабуть, необхідно було б, щоб поруч з одиничними речами існували роди, байдуже останні чи перші; утім, ми щойно розібрали, що це неможливо.

Далі, якщо все ж таки щось існує опріч конкретної речі (в тому випадку, коли щось приписується матерії), то постає питання: чи має воно існувати опріч усіх конкретних речей, чи опріч деяких має, а опріч інших — ні, чи опріч жодних. [999b] [1] Якщо ж немає нічого, окрім одиничних речей, то тоді не може бути нічого, що пізнається розумом, а натомість є лише чуттєві враження і ніякого знання, хіба що хтось вважає знанням чуттєві враження[42]. Більше того, тоді не може бути нічого вічного й нерухомого, бо все чуттєве знищується і перебуває в русі; але ж якщо немає нічого вічного, то неможливе і виникнення. Адже необхідно, щоб існувало щось, що виникає, щось, із чого виникає, і щось останнє у цій послідовності, що не виникає, якщо тільки ця послідовність припиняється, а виникнення неможливе із того, чого не існує. Крім того, якщо є виникнення і рух, необхідно, щоб був кінець; адже [10] жоден рух не є безконечним, але кожний має кінцеву мету; і не може виникати щось, виникнення чого неможливе; а те, що виникло, необхідно має існувати, якщо воно виникло.

Далі, якщо існує матерія (адже вона є тим, що не виникає), то ще більше підстав вважати, що існує сутність, якою матерія стає в кожному окремому випадку; адже якщо не буде ні сутності, ні матерії, то не буде нічого взагалі. Проте оскільки це неможливо, то необхідно має існувати щось окрім цілого: кшталт і форма.

Проте знову ж таки, якщо ми припустимо це, то постає питання, в яких випадках припускати, а в яких ні. Що це неможливо у всіх випадках, очевидно: адже ми би не могли припустити, що є якийсь особливий будинок опріч таких собі [20] будинків. Окрім того, чи буде одна сутність, наприклад, для всіх людей? Але ж це безглуздо, адже все, для чого є одна сутність, є одним. Чи їх багато і вони різні? Проте це також безглуздо. Разом з тим, як матерія стає кожною із цих одиничних речей і як і те, і друге, матерія і форма, стають одним цілим?

Далі, стосовно начал [25] може виникати ще таке питання. Якщо вони єдині за видом, то за числом ніщо не буде єдиним: ані саме єдине, ані суще. Проте як можливе пізнання, якщо ніщо серед усього не буде єдиним?

Одначе якщо начала єдині за числом і кожне з начал єдине, а не так, як у чуттєвих речей, де для одного — одні начала, для другого — інші, наприклад, у тотожних [30] за видом складів, начала є тотожними за видом, але різні за числом; якщо ж це не так, і начала сущих єдині за числом, то не буде нічого, крім елементів. Адже немає різниці між тим, щоб сказати «єдине за числом» і «одинична річ»; бо ми називаємо одиничним те, що одне за числом, а загальним — те, що стверджується про них.

[1000а] [1] Подібним чином, якби кількість елементів мови була обмежена, то необхідно було б, щоб усіх букв було стільки ж, скільки елементів, бо не було двох чи більше однакових букв для звуків. Ще одне не менш складне питання залишилося поза увагою як нинішніх філософів, так і попередніх: чи одні й ті самі начала для минущого і неминущого, чи різні? Якщо ті самі, то як одні речі є минущі, а другі неминущі і з якої причини? Адже поети, як Гесіод, і всі теологи [10] мислили так, як це було переконливо для них, про нас же не думали. Коли вони роблять начала богами і народженими від богів і говорять, що ті, хто не скуштували нектару й амброзії, стали смертними, то, певна річ, вони вживають вирази, зрозумілі для них самих. Одначе те, що вони казали про застосування цих причин, вище нашого розуміння. Адже якщо боги куштували нектар і амброзію заради насолоди, то вони не є причинами існування богів, якщо ж вони є причинами їхнього існування, то як боги можуть бути вічними, потребуючи їжі?

Утім, не варто надто ретельно обмірковувати слова тих, хто виражає свої мудрування у формі міфів; а от тих, [20] хто міркує за допомогою доказів, слід розпитати й дізнатися від них, яким чином серед речей, що походять від одних і тих самих начал, одні є вічними за своєю природою, інші ж — знищуються? Оскільки ж вони не пояснюють причини, і така думка позбавлена сенсу, то очевидно, що їх начала і причини не можуть бути тими самими. Адже навіть Емпедокл, від кого можна було б чекати, що він не суперечитиме собі, припустився тієї самої помилки: він вважає певним началом розбрат як причину руйнування, проте здається, що й розбрат анітрохи не менше породжує все, окрім єдиного, бо все, крім бога, походить у Емпедокла з розбрату. Принаймні він каже:

Із них усе, що було, що [30] є і що буде опісля,

дерева виросли та чоловіки й жінки,

звірі й птахи та риби, що їх живить вода,

і довговічні боги.

Але й без цих слів очевидно; [1000b] [1] адже якби в речах не було розбрату, то все було б єдиним, як він каже; бо коли вони з’єднались тоді на самому краї лишався розбрат.

Отже, виходить, що у нього найблаженніший бог знає менше за інших, бо не знає всіх начал: адже він не відає розбрату, натомість знання можливе тільки так, що подібне пізнається подібним.

Бо землю, каже він, ми бачимо землею, а воду — водою,

Ефіром — божественний ефір, натомість вогнем — вогонь нищівний,

Любов — любов’ю, а розбрат — розбратом згубним.

Одначе — і з цього ми почали розмову — очевидно, що [10] розбрат у нього постає анітрохи не більше причиною знищення, ніж буття. Подібним чином і любов не більше є причина буття, ніж знищення, бо, поєднуючи речі в єдине, вона знищує все інше. Водночас він не говорить нічого про причину самої зміни, крім того, що так уже повелося:

Та коли розбрат став великим у членах

І піднісся, заживши шани, як час надійшов,

Що призначено їм по черзі великою клятвою.

Тож зміна постає як необхідна; проте жодної причини необхідності він не вказує. Утім, все ж таки тут він не суперечить собі: він не робить одні речі минущими, а інші — неминущими, проте всі [20] минущими, окрім елементів. Питання же, про яке ми зараз говоримо, полягає в тому, чому одні речі минущі, інші — ні, якщо вони походять від одних і тих самих начал.

Отже, про те, що минуще й неминуще не можуть мати одні й ті самі начала, сказано достатньо. Якщо ж начала є різними, то постає питання, чи вони також є неминущі, чи минущі. Якщо минущі, то очевидно, що вони мають із чогось складатися, адже все нищиться, розкладаючись на те, із чого складається; проте з цього випливає, що передніше начал існують ще інші начала. Але ж це неможливо і в тому випадку, якщо послідовність причин є конечною, і в тому випадку, якщо вона продовжується до безконечності. Далі, як можуть існуватимуть минущі речі, якщо їхні начала вже знищені? Якщо ж начала є неминущі, то чому [30] від одних неминущих начал походитимуть минущі речі, а від інших — неминущі. Адже це безглуздість; це або неможливо, або потребує забагато пояснень. Врешті, ніхто не згадував про інші начала, натомість всі говорять про одні й ті самі начала для всього.

[1001а] [1] Одначе питання, яке ми поставили на початку, вони лише торкаються, ніби вважаючи його чимось дріб’язковим. Найскладніше і найнеобхідніше для пізнання істини дослідити, чи є суще і єдине сутностями речей і чи є кожне з них не щось інше, але саме суще і єдине, або ж слід шукати, що таке є суще і єдине остільки, оскільки в їхній основі лежить інша природа. Адже одні про цю природу думають так, другі — інакше.

Платон [10] і піфагорійці вважають, що суще і єдине не є чимось іншим, а натомість саме це і є їхня природа, оскільки їхня сутність полягає в тому, щоби бути єдиним і сущим. Натомість філософи, які вивчають природу, гадають інакше, наприклад, Емпедокл каже про єдине так, як розуміє, бо, мабуть, він вважає, що єдине є любов, принаймні вона є причиною того, щоб усі речі поєднуються між собою. Інші стверджують, що єдиним і сущим є вогонь[43], треті — що повітря[44], і з них утворюються і складаються речі. І подібної думки також ті, хто покладають більше елементів, бо їм також доводиться говорити, що єдине і суще є тим, що вони називають началами. Тож виходить, [20] що якщо не покладати єдине й суще як певну сутність, то й ніщо інше з загального не буде сутністю, оскільки вони є найбільш загальним з усього. Якщо немає чогось єдиного самого по собі, ані сущого самого по собі, то навряд чи може існувати щось інше, окрім так званих одиничних речей. Далі, якщо єдине не є сутністю, то очевидно, що й число не може бути сущим якоїсь окремої природи. Адже число складається з одиниць, натомість одиниця і є певним єдиним. Якщо ж існують єдине саме по собі і суще саме по собі, то єдине і суще з необхідністю є їх сутністю, бо ніщо інше не приписується речам як загальне більшою мірою, ніж єдине і суще.

Однак, якщо справді існує [30] таке єдине саме по собі і суще саме по собі, то виникає непросте питання, а саме: як може існувати щось інше, окрім них — я маю на увазі, як може існувати більше речей, ніж одна. Адже немає нічого іншого, крім сущого, тож, згідно з вченням Парменіда, необхідно виходить, що всі сущі є одним і це єдине є сущим.

[1001b] [1] В обох випадках постає питання: адже і в тому випадку, якщо єдине не є сутністю, і в тому випадку, якщо існує єдине саме по собі, число не може бути сутністю. Про перший випадок, уже було сказано раніше[45], що ж до випадку, якщо існує єдине саме по собі[46], то тут виникає питання стосовно сущого. Адже яким чином поруч із єдиним самим по собі може існувати інше єдине? Адже тоді необхідно, щоб існувало не-єдине; бо всі сущі існують або як одне, або як множина, а кожна окрема річ, що належить до множини, є одним. Далі, якби єдине саме по собі було неділимим, тоді, за твердженням Зенона, не було б нічого. Адже те, що будучи доданим або віднятим, не робить щось більшим або меншим, як каже він, не є чимось із сущих, [10] таким чином вочевидь вважаючи, що суще є величиною, а оскільки воно — величина, остільки щось тілесне, а тілесне з усякого погляду є сущим; інші ж речі, як-от площина та лінія, будучи доданими, в одному випадку роблять більшим, в іншому — ні, натомість точка й одиниця не роблять більшим нічого в жодному випадку. Проте, оскільки Зенон міркує грубо, і можливе існування чогось неділимого, тож таким чином супроти нього це можна виправдати (бо додавання неділимого не збільшує, але примножує).

Проте як із такої одиниці або декількох таких одиниць може постати величина? Адже це те саме, що говорити, що лінія складається з точок. Утім, навіть якщо припустити, що число [20], як стверджує дехто, походить з єдиного самого по собі та з чогось іншого не-єдиного, то все ж таки маємо з’ясувати, чому і як в результаті виходить то число, то величина, якщо не-єдине було нерівністю і мало ту саму природу. Адже незрозуміло ані те, як величини могли виникнути із єдиного і такої нерівності, ані, як вони могли виникнути із якогось числа і такої нерівності.

5

Із цим пов’язане питання, чи є числа, тіла, площини та точки певними сутностями, чи ні. Бо якщо ні, то стає зовсім незрозумілим, що таке суще і якими є сутності речей. Справді, стани речей, рухи [30], зв’язки, розташування та пропорції, схоже, не вказують ні на яку сутність; адже всі вони говорять про субстрат, але в жодному випадку — про певну річ. А в тому, що, здається, найбільшою мірою могло б вказувати на сутність — вода, земля, вогонь та повітря, із яких утворюються складні тіла, — [1002а] [1] тепло, холод і подібні стани не є сутностями, і лише тіло, що їх зазнає, лишається сталим як певне суще і певна сутність. Одначе тіло ще менш є сутністю, ніж поверхня, а поверхня — ніж лінія, лінія — ніж одиниця і точка, бо ними визначаються границі тіла, і вони, схоже, можуть існувати без тіла, тоді як тіло без них неможливе. Ось чому більшість і зокрема ранні філософи вважали сутністю і сущим тіло, а перераховане інше [10] — його станами, а тому начала тіл — началами сущого взагалі; натомість пізніші і мудріші покладали началами числа. Отже, як ми вже говорили, якщо це не є сутність, то взагалі ніщо не є сутністю і ніщо не є сущим; бо не варто називати сущими випадкові властивості.

[15] Утім, якщо за загальною згодою, радше сутністю є довжина тіл і точка, ніж самі тіла, та ми не бачимо, до яких тіл вони могли б належати, бо неможливо, щоб вони були в чуттєвих тілах, — то тоді не може бути жодної сутності. Далі, все це вочевидь виміри тіла — в ширину, в глибину, в довжину. Крім того, в тілі також перебуває та чи інша фігура: тому, якщо камінь не містить в собі Гермеса, то так само куб не містить в собі половину куба як щось обмежене; а отже, в ньому не міститься й поверхня, бо якби якась поверхня в ньому містилася, то певно й та, яка відмежовує половину; те саме вірно й стосовно лінії, точки, й одиниці. Отже, якщо в найбільшій мірі сутністю є тіло, то вони тим більше; але ж вони аж ніяк не можуть бути сутностями, а тому зовсім незрозуміло, що таке суще і якою є сутність речей.

На додачу до сказаного, слід відзначити також безглуздості стосовно виникнення й знищення. [30] Адже здається, що сутність, яка раніше не існувала, а тепер існує, або раніше була, а пізніше — ні, зазнає цих змін через виникнення й знищення. Натомість точки, лінії та поверхні не можуть ні виникнути, ні зникнути, хоча вони то існують, то не існують. Адже коли тіла дотикаються одне до одного або відділені одне від одного, [1002b] [1] вони при цьому стають то одним — діткнуті, то двома — відділені. Отож при складенні одна поверхня не існує, а натомість зникає, а коли розділені, то існують ті лінії й поверхні, що не існували раніше; адже неділима точка, певно, не розділилася надвоє). Якщо ж вони виникають і знищуються, то з чого вони виникають? Подібне маємо з моментом «тепер» у часі: адже він не може виникати й знищуватися, а натомість, схоже, завжди є відмінним і, отже, не є сутністю. Те саме вочевидь маємо стосовно точок, ліній та площин, бо [10] відносно них лишається вірним те саме положення: всі вони є так само або межі, або виміри.

6

Взагалі у когось може виникнути питання, чому слід шукати, крім чуттєвих і проміжних речей, якісь інші, наприклад, ідеї, про існування яких ми говоримо. Якщо причина полягає в тому, що математичні предмети чимось відрізняються від речей у цьому світі, то відрізняються вони зовсім не тим, що їх багато таких, що належать до одного виду, так що їхні начала не будуть обмежені чисельно. Так само не обмежені за числом начала всіх букв у цьому тексті, а тільки за видом — якщо ми не беремо певний склад [20] чи певний звук, бо тоді вони будуть обмежені також чисельно. І те саме стосується проміжних предметів: бо проміжні предмети одного виду також безконечні чисельно. Отже, якщо, крім чуттєвих речей і математичних предметів, не існує якихось інших, що їх деякі називають видами, то не буде єдиної за числом (а натомість тільки за видом) сутності, і начала [25] сущих не будуть обмежені за числом, а натомість лише за видом.

Отже, якщо це є необхідним, то внаслідок цього необхідно також покладати існування видів. Адже, хоча ті, хто стверджують існування видів, неясно висловлюються цілком очевидно, що вони хочуть сказати, і вони з необхідністю мають стверджувати саме це, оскільки кожен із видів є певною сутністю і жоден не існує випадково. [30] Одначе, якщо ми приймемо існування видів і те, що кожне з начал є одним за числом, але не за видом, то, як ми вже говорили, з цього випливають неможливі наслідки.

Безпосередньо з цим пов’язане також питання, чи існують елементи потенційно, чи в якийсь інший спосіб. Якщо якось інакше, то передніше начал існуватиме щось інше; [1003а] [1] адже можливість передує даній причині, натомість можливе не обов’язково має завжди ставати дійсним. Якщо елементи існують потенційно, то також можливо, щоб узагалі нічого ще не існувало. Адже можливим є і те, що ще не існує; те, що виникає, ще не існувало; натомість не може виникати те, що є неможливим.

Отже, ось такі труднощі необхідно обміркувати стосовно начал, а також те, чи вони існують як загальне, чи так, як ми говоримо про окремі речі. Якщо вони є загальними, то вони не є сутностями, бо загальне не вказує на певну річ, а натомість на якість, тоді як сутність — це завжди певна річ; [10] якщо ж загальне визначення покладати як певну й одиничну річ, то, наприклад, Сократ буде множиною живих істот: самим собою, «людиною» і «живою істотою», якщо кожне слово означає певну й одиничну річ.

Отже, якщо начала є загальними, то ось такі наслідки з цього випливають: якщо ж вони не є загальними, а натомість існують як окремі речі, то їх неможливо пізнати, адже будь-яке знання є загальним. Тому цим началам мають передувати інші начала, що приписуються як загальне, якщо ми хочемо мати науку про них.

Книга IV (Γ)

1

[1003а] [21] Існує певна наука, що розглядає суще як суще, а також притаманне йому самому по собі. Вона нетотожна жодній з так званих часткових наук, бо жодна з інших наук не оглядає суще взагалі як суще, а натомість, відділяючи якусь його частину, вони вивчають те, що їй властиво, як, наприклад, це роблять математичні науки. А оскільки ми шукаємо начал і найдальших причин, то очевидно, що вони з необхідністю є такими в силу самої своєї природи. Тож якщо ті, хто шукали елементів сущого, шукали ці начала, то й елементи необхідно мають бути елементами сущого не випадково, а як сущого: тому і нам належить визначити перші причини сущого як сущого.

2

Про «суще» говориться в багатьох значеннях, але завжди стосовно чогось одного і однієї якоїсь природи і не омонімічно, а так, як наприклад, [35] усе здорове стосується здоров’я — одне його зберігає, друге — здобуває, третє є ознакою здоров’я, четверте — може бути здоровим, — [1003b] [1] а все лікарське стосується мистецтва лікування — одне називається лікарським, тому що воно володіє мистецтвом лікування, друге — тому, що є для нього корисним, третє — тому, що є його дією. Можна знайти й інші подібні до цих приклади вживання слів. [5] Так і про «суще» говориться в багатьох значеннях, але завжди стосовно одного начала. Адже одне називається «сущими», тому що йдеться про сутності, друге — тому, що йдеться про стани сутностей, третє — тому, що воно є шляхом до сутності, або ж ідеться про її знищення, утрату, якості, про те, що створює чи породжує сутності, про все, що мовиться щодо сутності, або ж, врешті, про [10] заперечення якогось із цих визначень чи самої сутності; тому ми й кажемо про не-суще, що воно є не-сущим. Отже, як-от про все здорове є одна наука, так і про інше. Адже одна наука має розглядати не тільки те, що стосується одного предмета, але й те, що стосується однієї природи, бо це певним чином [15] стосується одного предмета. Тож очевидно, що одна наука має розглядати суще як суще. У всіх випадках наука у повному розумінні є наукою первинного, від чого залежать інші речі і через що вони отримують свою назву. Отже, якщо це — сутність, то філософ повинен знати начала і причини сутностей.

Будь-який рід речей сприймається одним чуттям і, відповідно, вивчається однією [20] наукою, наприклад, граматика є однією наукою і розглядає всі звуки мови. Тому розглянути всі види сущого як сущого, тобто як рід, є справа однієї науки, а окремі його види — справа видів цієї науки.

Отже, суще і єдине — одне й те саме і мають одну природу в тому сенсі, що слідують одне за одним, як начало і причина, хоч і не виражаються одним визначенням. [25] Утім, якщо ми їх так розумітимемо, це нічого не міряє, а для справи навіть ліпше. Адже одне й те саме «одна людина» і «людина», також «існуюча людина» і «людина», і подвоєння слів «це одна людини» і «це людина» не дає нічого відмінного (ясно, що вони не відрізняються одне від одного ані у виникненні, ані в знищенні), і те саме стосується єдиного, а тому ясно, що додавання між ними означає те саме, і єдине не є щось відмінне від сущого. Крім того, сутність кожної речі є єдине не як випадкова властивість, і так само вона є суще. Отож видів сущого є точнісінько стільки, скільки є видів єдиного. Розглянути стосовно них щосність [35] — справа однієї за родом науки, а саме: стосовно тотожного, подібного і інших таких понять. Також майже всі протилежності ведуть до цього начала. [1004а] [1] Утім, ми достатньо розглянули їх у «Переліку протилежностей».

Існує стільки ж частин філософії, скільки видів сутностей, тому необхідно якась із них має бути першою і якась подальшою. Оскільки суще і єдине безпосередньо [5] поділяються на роди, кожному з них відповідатиме одна наука. Тому філософ у цьому відношенні подібний до того, кого називають математиком; математика також має частини, і в ній є якась перша і друга наука та інші подальші.

Оскільки одна наука розглядає протилежності [10], а єдиному протистоїть множина, то одна наука має розглядати заперечення і втрату, тому що в обох випадках розглядається певна річ, про заперечення або втрату якої йдеться. Справді, ми або просто говоримо, що ця річ не існує, або що вона не належить певному роду. У випадку втрати додається певна відмінність, окрім того, що мається на увазі в запереченні, тому що [15] заперечення є просто відсутністю, натомість при втраті наявна також певна природа, що лежить в основі, стосовно якої йдеться про втрату. Тож оскільки єдиному протистоїть множина, то протилежності згадані вище, такі як друге, неподібне, нерівне та інші, похідні від них та від множини і єдиного, [20] є предметом пізнання згаданої вище науки. Одним із цих понять є також протилежність, адже протилежність — це певна відмінність, а відмінність — інакшість. Отож хоча єдине мовиться в багатьох значеннях, і ці поняття мовитимуться в багатьох значеннях, але так само всі вони становлять предмет однієї науки; бо щось розглядається різними науками не тому, що про щось мовиться в багатьох значеннях, а якщо твердження не пов’язують ані з єдиним, [25] ані з тим, що стосується єдиного. Оскільки ж усе виводиться з єдиного, як-от усе що називається єдиним, виводиться з першого єдиного, то те саме слід сказати також про тотожне, про інше і про протилежності. Отож, розрізнивши, в яких значеннях уживається кожне поняття, слід вивести його з першого єдиного в кожній категорії і з’ясувати, як воно щодо нього [30] вживається: наприклад, одне — в тому сенсі, що має його, друге — в тому сенсі, що створює, третє — інше, що мовиться подібним чином.

Отже, очевидно, про що йшлося у викладенні труднощів, що одній науці належить пояснювати ці поняття та сутність (і це було одним із питань у розгляді труднощів[47]), і справа філософа бути спроможним усе це розглянути. [1004b] [1] Бо хто, крім філософа, досліджуватиме, чи є одним і тим самим Сократ і Сократ, що сидить, або чи є певне єдине протилежним іншому єдиному, або що таке протилежне, або в скількох значеннях воно мовиться? І те саме стосується інших таких питань. Оскільки ж це є стани єдиного як єдиного і сущого як сущого самих по собі, а не як чисел, або ліній, або вогню, то очевидно, що справа цієї науки пізнати і що вони таке, і їхні випадкові властивості. І помилка тих, хто їх вивчає, не в тому, що вони розглядають їх не з точки зору філософії, а в тому, що вони не розуміють, що сутність [10] передує всім властивостям. Адже і числу як числу притаманні властивості, як-от непарність і парність, сумірність і рівність, надлишок і нестача, причому ці властивості притаманні числам самим по собі та у відносинах одне до одного. І так само тілу, нерухомому й тому, що рухається, що не має ваги й має вагу, [15] притаманні свої особливі властивості. Отож і сущому як сущому притаманні певні свої властивості, — стосовно них філософу й належить дослідити істину.

Доказом того є те, що діалектики й софісти надягають машкару філософа. Адже софістика є лише позірна мудрість, а діалектики [20] розмислюють про все, натомість спільним для всього є суще, а розмислюють вони про це вочевидь тому, що це є властивим філософії. Адже софістика й діалектика обертаються навкруг того самого роду речей, що філософія, але вона відрізняється від діалектики — способом застосування розуму, від софістики — життєвими прагненнями. Діалектика намагається дослідити те, що філософія знає, софістика лише удає із себе філософію, але насправді не є такою.

Далі, із протилежностей другою є втрата, і всі протилежності зводяться до сущого й не-сущого, єдиного й множини, як-от спокій — до єдиного, рух — до множини. Натомість майже всі мислителі одностайні в тому, що суще та сутність [30] складаються з протилежностей; принаймні всі називають началами протилежності: одні — непарне і парне[48], другі — тепле і холодне[49], треті — межу і необмежене[50], четверті — любов і розбрат[51]. Схоже, що й інші протилежності зводяться до єдиного й множини (приймемо це як засновок), [1005а] [1] а начала, прийняті іншими мислителями, повністю розпадаються на них як на роди. Отже, і з цього видно, що розглядати суще як суще є [справа] однієї науки. Адже все або є протилежностями, або походить від протилежностей, начала ж протилежностей — єдине [5] і множина. Вони є предметом однієї науки, незалежно від того, говориться про них у одному значенні чи ні (останнє, мабуть, і є насправді). Одначе якщо про єдине і говориться в багатьох значеннях, інші значення пов’язані з першим і так само протилежності; тому навіть якщо суще і єдине не є загальним і тотожним для всього або не існують як щось окреме — чого, мабуть, насправді нема, — все ж таки одні значення прямо стосуються одного, інші ж — опосередковано в певній послідовності. Тому не є справою геометра розглядати, що таке протилежне, досконале, єдине, суще, тотожне або інше, окрім як у вигляді засновку. Отже, ясно, що досліджувати суще як суще і властиве йому як сущому є предметом однієї науки і що [15] та сама наука вивчає не тільки сутності, але й те, що їм властиве, як-от те, що було згадане вище, а також те, що є передніше і пізніше, рід і вид, ціле і частину і таке інше.

3

Тепер слід визначити, одній чи різним наукам належить розглядати те, [20] що в математиці називається аксіомами, та сутність. Очевидно, що дослідження цих аксіом також є справою однієї науки, і це саме та наука, якою займається філософ, адже ці аксіоми мають силу для всіх існуючих речей, а не лише для якогось особливого роду окремо від інших.

Ці аксіоми застосовуються всіма, оскільки вони є істинними стосовно сущого як сущого, а кожний рід є [25] сущим. Але їх застосовують для досягнення своїх власних цілей, тобто в межах роду, якого стосуються докази. Тож оскільки очевидно, що аксіоми мають силу для всього сущого (це їх спільна властивість), то і їх розгляд є справою того, хто пізнає суще як суще. Тому ніхто з тих, хто займається спеціальним дослідженням, [30] не береться стверджувати, чи є вони істинними, чи ні, — ані геометр, ані арифметик, окрім деяких фізиків, що цілком зрозуміло, адже вони гадали, що тільки вони розмірковують про всю природу і про суще. Оскільки ж є мислитель, що вивищується над фізиком (бо природа — лише один певний рід сущого), [35] то тому, хто досліджує загальне і першу сутність, також належить досліджувати ці аксіоми. [1005b] [1] Фізика — це також певна мудрість, але не перша. Дехто з тих, хто висловлюється про істину аксіом, намагаючись пояснити, яким чином її слід розуміти[52], насправді не вміють [4] аналізувати. Натомість братися за дослідження слід, [5] уже набувши знання аксіом, а не вивчати їх в ході дослідження.

Отже, очевидно, що саме філософу, який також розглядає властивості сутності і якою вона є за своєю природою, належить досліджувати і начала умовиводу. В кожному роді найбільш обізнаний має вказати й найбільш достовірні начала [10] предмета, а тому найбільш достовірні начала всього має вказати найбільш обізнаний щодо сущих як сущих. А таким є філософ. Найбільш достовірним же началом всього є те, стосовно якого неможливо помилитися, а таким необхідно має бути найбільш знане (адже всі помиляються саме відносно того, чого не знають) і вільне від припущень. [15] Позаяк начало, яке необхідно мати тому, хто розуміє будь-яке із сущих, не може бути припущенням; а те, що необхідно знати кожному, хто намагається щось пізнати, необхідно вже знати, беручись за дослідження. Отже, зрозуміло, що таким началом з усіх є найнадійніше; тепер же слід сказати, в чому воно полягає. Неможливо, щоб одне й те саме водночас було і не було властивим [20] одному й тому самому і в одному й тому самому відношенні (і також слід уточнити все інше, що можна уточнити, аби уникнути словесних труднощів) — це, безсумнівно, найбільш достовірне з усіх начал; воно відповідає згаданому визначенню. Адже неможливо для будь-кого вважати, що одне й те саме існує і не існує, як, [25] на думку деяких, говорив Геракліт. Але ж не обов’язково хтось думає те саме, що й говорить. Якщо ж неможливо, щоби протилежності одночасно були властивими одному й тому самому (ми уточнимо також це положення), і якщо протилежність думок одна одній означає суперечність, то очевидно, що неможливо, щоб одна й та сама людина одночасно вважала, що одне й те саме існує і не існує. Тож той, хто тут помиляється, мав би водночас протилежні думки. Тому всі, хто наводять доказ, зводять його до цього останнього положення, адже за своєю природою воно також є началом усіх інших аксіом.

4

[35] Утім, дехто, як ми вже відзначали[53], і сам стверджує, що одне й те саме може бути і не бути [1006а] [1] і що можливо вважати так[54]. І багато тих, хто розмислюють про природу, вдаються до цього твердження. Але ми тепер визначили, що для будь-чого неможливо, щоб воно водночас було і не було, і таким чином показали, що це начало є найбільш достовірним [5] з усіх. Натомість деякі через неосвіченість вважають за необхідне доводити й це, адже, справді, не знати, для чого слід шукати докази, і для чого ні — це неосвіченість. Узагалі не може бути доказів для всього (бо тоді довелося б іти в безконечність, а в такому разі доказів не було б); [10] якщо ж доказів для чогось шукати не потрібно, то вони, мабуть, і не змогли б сказати, яке саме начало вважати таким.

Утім, можна також довести через заперечення, що доказів усього бути не може, якщо наш опонент наведе якісь аргументи; якщо ж ні, то смішно шукати аргументи проти відсутності аргументів; а [15] людина, що не має аргументів, подібна рослині. Натомість доказ через заперечення, гадаю, відрізняється від звичайного доказу, тому що той, хто доводить, здається, покладає те, що має бути доведеним, на початку; якщо ж це робить інший, то це вже буде заперечення, а не доказ.

Вихідною точкою всіх таких дискусій не є вимога, щоб опонент визнав, що щось існує [20] чи не існує (бо це можна було б сприйняти як покладання на початку того, що має бути доведеним), але щоб твердження принаймні щось означали і для нього самого, і для іншого; адже це необхідно, якщо він взагалі щось стверджує. Якщо ж ні, то не буде ніякого твердження, ані зверненого до самого себе, ані до іншого. Якщо ж хтось визнає цю умову, доказ стає можливим, бо з’являється щось [25] певне. Однак причиною дискусії є не той, хто доводить, а той, хто заперечує; заперечуючи, він випробовує доказ. Той же, хто погоджується з цим, вже погодився з тим, що є щось істинне, опріч доказу, як-от що не все може бути так і не так.

Отже, насамперед зрозуміло, що принаймні вірним є те, що слово «бути» [30] або «не бути» означає щось певне, тож не все може бути так і не так. Скажімо, якщо «людина» означає щось одне, нехай це буде «двонога тварина». Під «означає щось одне» я маю на увазі таке: якщо «людина» означає двоногу тварину, то, якщо щось є людиною, для неї це і буде означати бути людиною. І немає жодної різниці, якщо хтось скаже, що воно має більше значень, ніж одне, тільки б їхнє число було обмеженим, [1006b] [1] адже тоді за кожним значенням можна було б закріпити особливе ім’я, тобто, наприклад, якби хтось сказав, що людина має не одне, а багато значень, одне з яких — «двонога тварина», і було б ще декілька інших, проте, обмежених за числом, [5] то для кожного значення можна було визначити власне ім’я. Якщо ж цього не робити, а натомість говорити, що воно має безліч значень, то очевидно, що мова була б неможлива. Справді не означати щось одне — це не означати нічого; якщо ж імена нічого не означатимуть, руйнується розмова однієї людини з іншою, по правді ж, і з самою собою; [10] адже неможливо мислити те, що не мислиться як одне; якщо ж можливо, то цій речі можна дати одне ім’я.

Отже, вважатимемо встановленим, що, як було сказано на початку, ім’я має значення і до того ж має одне значення. Тож «бути людиною» не може означати те саме, що «не бути людиною», якщо «людина» означає не тільки щось, що стосується одного певного предмета, [15] але цей один предмет (адже ми не вважаємо, що означати один предмет — це те саме, що означати щось, що стосується одного предмета, тому що таким чином і «музичне», і «біле», і «людина» означали б одне й тем саме, так що все було б одним, адже всі ці імена мали б одне значення).

І неможливо для одного й того самого бути й не бути, окрім як за однакових імен, як-от: якби те, що ми називаємо людиною, [20] інші називали б не-людиною; але питання полягає не в тому, чи може одне й те саме водночас бути і не бути людиною за іменем, а в тому, чи може на ділі. Якщо ж «людина» і «не-людина» не означають різне, то зрозуміло, що також «не бути людиною» не відрізняється від «бути людиною», тож «бути людиною» буде те саме, що й «не бути людиною»; вони означатимуть одне й те саме. Це так само, як «одяг» та «плащ» означають те саме, оскільки мають одне визначення. Тож якщо «людина» і «не-людина» — одне й те саме, то й «бути людиною» і «не бути людиною» означатиме одне й те саме. Однак було показано, що вони означають різне.

Отже, якщо правильно про щось сказати, що це людина, то необхідно, щоб це була двонога тварина [30] (адже саме таким, як було сказано вище, є значення слова «людина»). Якщо ж це необхідно, то неможливо, щоб це не було двоногою твариною (адже «необхідно, щоби було», означає «неможливо, щоб не було»). Тож неможливо, щоби було водночас правильно сказати, що одне й те саме є людиною і не є людиною.

І те саме твердження вірно щодо виразу «не бути людиною», [1007а] [1] адже «бути людиною» і «не бути людиною» означають різне, так само як «бути білим» і «бути людиною» означають різне; тільки тут відмінність є значно більшою, тож тим більше вони означають різне. Якщо ж [5] скажуть, що «біле» означає те саме, що й «людина», ми знову скажемо те, що було сказано раніше[55], а саме: тоді все буде одним, а не тільки те, що протистоїть одне одному. Якщо ж це неможливо, то випливає те, що вже було сказано, якщо наш опонент відповідатиме на запитання.

Проте якщо він, коли його просто запитують, додає заперечення, то це не є відповіддю [10] на питання. Справді, ніщо не перешкоджає тому, що одне й те саме було і людиною, і білим, і ще безліччю інших речей, але, коли запитують, правильно чи неправильно казати, що це людина, відповідь повинна мати одне значення, і не потрібно додавати, що воно є також білим і великим. Адже неможливо перелічити безконечну кількість наявних випадкових властивостей; то нехай він або перелічує всі, або не називає жодної. І подібним чином, навіть якщо та сама річ безліч разів є людиною і не-людиною, все ж таки, відповідаючи на питання, чи це людина, не слід додавати, що водночас це також не-людина, якщо тільки не запитується про всі інші випадкові властивості, наявні чи ненаявні. Якщо ж [20] опонент чинить так, то він руйнує умови обговорення предмета.

Узагалі ті, хто так говорять, відкидають сутність і чимбутність. Адже їм доводиться з необхідністю стверджувати, що все є випадковими властивостями і що ніякого «бути власне людиною» чи «бути твариною» немає. Справді, якщо є щось таке як-от «бути власне людиною», то це не може означати «бути не-людиною» або «не бути людиною» [25] (і те, і друге є запереченням цього [твердження]), адже це визначення означає щось одне, а це одне є сутністю чогось. Вираз же «означати сутність» має смисл «не бути чимось іншим». Якщо ж для сутності «бути власне людиною» означатиме або «бути власне не-людиною», або «не бути власне людиною», то «бути власне людиною» означатиме щось інше. Тож прихильникам такого погляду необхідно доведеться казати, [30] що не може бути такого визначення сутності, а натомість усе є випадковим. Адже цим відрізняються сутність і випадкове. Так, біле є для людини випадковою властивістю, тому що людина є білою, але не білістю як такою. Якщо ж всі твердження стосуються випадкового, то не буде нічого першого, чому все приписується, позаяк випадкове означає щось, що приписується субстрату. [1007b] [1] І тоді доводиться іти в безконечність. Але це неможливо, адже не більше двох випадкових властивостей можуть пов’язуватися між собою. Випадкова властивість не може бути випадковою властивістю випадкової властивості, окрім як у тому випадку, коли обидві поєднуються з одним і тим самим предметом, як-от, наприклад, «біле є освічене» та «освічене є біле», [5] коли це означає, що і те, і друге властиві людині. Натомість твердження: «Сократ є освіченим», — не означає, і те, і друге — побіжні властивості, що поєднуються з чимось іншим.

Отже, оскільки про побіжні властивості говориться то в першому сенсі, то в останньому, то в такому випадку, коли говориться, що біле властиве Сократу, властивості не можуть приписуватися одна одній, формуючи безконечну висхідну послідовність, так що, наприклад, білому Сократу притаманна якась інша випадкова властивість; адже з усього цього не вийде щось єдине. Звичайно, з «білим» також не може поєднуватися якась побіжна властивість, як-от «освічене», бо «освічене» може бути властивим «білому» анітрохи не більше, ніж «біле» може бути властивим «освіченому». Водночас ми визначили, що побіжні властивості поєднуються або так, або як-от освічене до Сократа; і в цьому останньому випадку [15] побіжна властивість не поєднується з побіжною властивістю, а тому не про все говориться як про побіжні властивості. А тому має бути щось, що означає сутність. Якщо ж так, то, отже, доведено, що неможливо воднораз приписувати одному предмету властивості, що суперечать одна одній.

Далі, якби всі твердження, що суперечать одне одному, воднораз були істинними стосовно одного й того самого, то очевидно, що [20] все було б одним. Справді, одне й те саме буде і трієрою, і стіною, і людиною, позаяк будь-що можна стверджувати й заперечувати, як з необхідністю мають вважати прихильники вчення Протагора. Бо якщо комусь здається, що людина не є трієрою, то певно, що вона — не трієра. Але вона також є трієрою, якщо [25] заперечення є істинним. Таким чином ми приходимо до вчення Анаксагора: всі речі змішані разом, — так що немає нічого істинного. Отже, вони, схоже, говорять про щось невизначене і, гадаючи, що вони говорять про суще, насправді говорять про не-суще, адже те, що існує потенційно, а не в дійсності, є невизначеним. Але їм доводиться висловлювати щодо [30] будь-якої речі або ствердження, або заперечення. Адже безглуздо, якщо для кожної речі буде можливим її заперечення, а заперечення чогось іншого, що їй не властиве, неможливе. Наприклад, якщо істинно сказати про людину, що вона не є людиною, то вочевидь також правильно сказати, що вона або є трієрою, або не є трієрою. Отже, якщо може висловлюватися ствердження, то необхідно також, щоб можна було висловлювати заперечення. [35] Якщо ж ствердження неможливе, то заперечення принаймні буде можливим більшою мірою, ніж заперечення самої речі. [1008а] [1] Тож якщо навіть це ствердження можливе, то можливе також заперечення того, що людина є трієрою, якщо ж можливе це заперечення, то можливе й ствердження.

Такі наслідки випливають у тих, хто вважає, що не є необхідним стверджувати або заперечувати. Справді, якщо істинно, що щось є людиною і [5] не є людиною, то очевидно, що воно так само не є ні людиною, ні не-людиною (адже для двох стверджень можливі два заперечення). Якщо ж ствердження є одним твердженням, що складається із двох, то й протилежне йому заперечення буде одним.

Далі, або те, що вони стверджують, стосується всіх випадків — тобто щось є білим і не-білим, сущим і не-сущим і так само відносно всіх стверджень і [10] заперечень, — або не всіх, а натомість деяких стосується, деяких — ні. І якщо це вірно не у всіх випадках, то ці випадки були б визнані, якщо ж це вірно у всіх випадках, то знову ж таки або у всіх випадках, коли вірне ствердження, вірне й заперечення, а у всіх, де вірне заперечення, вірне й ствердження, або в тих випадках, де вірне ствердження, вірне й заперечення, натомість не у всіх випадках, де вірне заперечення, [15] вірне й ствердження. І в останньому випадку незаперечно мало б існувати не-суще, а якщо не-буття є незаперечним і зрозумілим, то протилежне ствердження було б ще більш зрозумілим. Якщо ж однаково можна стверджувати все, що можна заперечувати, то необхідно або говорити, відрізняючи істинне від хибного — наприклад, що [20] щось є білим, а щось не є білим, — або ні.

А якщо невірно говорити, відрізняючи істинне від хибного, то він такого і не каже, і немає нічого (але як те, чого немає, могло б говорити й ходити). А тоді все було б єдиним, як уже було сказано раніше[56]: і людина, і бог, і трієра, [25] і те, що їм суперечить — усе було б одним і тим самим (справді, якщо це стосується кожної речі, то немає ніякої різниці між речами; якщо ж різниця є, то ця відмінність буде істиною і тим, що властиве лише цій речі). І так само, якщо можна говорити, відрізняючи істинне від хибного, то випливає вже сказане; більше того, виходить, що всі б казали правду і всі помилялися б, і сам той, хто це каже, погодився б, [30] що помиляється. Водночас очевидно, що неможливо вести дослідження й дискутувати з такою людиною ні про що, адже вона не каже нічого певного. Адже вона не каже ні «так», ні «не так», але і «так», і «не так», і знову заперечує і те, й друге, кажучи, що не «так» і не «не так»; інакше з’являлося б хоч щось певне.

Далі, якщо, коли ствердження [35] істинне, заперечення хибне, а коли заперечення істинне, то хибне ствердження, то не може бути так, щоб те саме воднораз стверджувалося і заперечувалося істинно. [1008b] [1] Але можуть сказати, що, власне, це й потрібно було довести від самого початку.

Далі, невже помиляється той, хто вважає, що справа стоїть так, або справа стоїть не так, а правий той, хто вважає, що і так, і так воднораз? Якщо він правий, то що означає висловлювання, що такою є природа сущих? [5] Якщо ж він помиляється, а натомість правий радше той, хто вважає інакше, то маємо якусь визначеність щодо сущого, і певне твердження може бути істинним, але не може бути водночас неістинним.

Якщо ж усі однаково і помиляються, і кажуть істину, то тому, хто тримається такої думки, не можна ні вимовити, ні сказати нічого певного, адже він воднораз щось і стверджує, і [10] заперечує. Якщо ж він взагалі не має нічого певного на думці, а натомість щось собі думає і водночас нічого не думає, то чим він відрізняється від рослин? Тож звідси цілком очевидно, що ніхто не перебуває в такому положенні — ані ті, хто тримаються таких поглядів, ані інші люди. Справді, чому така людина вирушає до Мегари, а не лишається у спокої, коли їй спадає на думку, що [15] слід іти? Або вранці не провалюється в колодязь чи ущелину, якщо трапляться на шляху, але вочевидь стережеться, наче не вважає, що впасти в неї однаково недобре і добре? Отож очевидно, що вона одне вважає кращим, а друге — гіршим. А якщо так, то необхідно також вважати, що одне є людина, а друге — ні, [20] одне є солодким, а друге — ні. Адже він неоднаково прагне всього і неоднаково про все думає, оскільки, наприклад, подумавши, що краще випити води й зустрітися з людиною, слідом за цим намагається це зробити. Натомість мав би думати про все однаково, якби одне й те саме було для нього однаково людиною і не-людиною. Одначе, як було сказано, нема нікого, хто б [25] не остерігався одних речей, а інших — ні. Отож, схоже, всі вважають, що можна виносити певні судження, якщо не стосовно всього, то стосовно кращого й гіршого. Якщо ж вони судять на підставі не знання, [25] а думки, то тим більше вони мають піклуватися про істину так, як хворий, більше, ніж здоровий, має піклуватися про здоров’я. [30] Адже той, хто просто має думку, порівняно з тим, хто має знання, є відносно істини подібним до хворого порівняно зі здоровим.

Далі, навіть якщо переважно все ідеться і так і не так, одначе принаймні більше і менше є в природі сущих, адже неоднаково сказати, що два є парне [число] і три, і неоднаково помиляється той, [35] хто гадає, що чотири — це п’ять, і той, що гадає, що тисяча. Якщо ж вони помиляються неоднаково, то ясно, що один із них помиляється менше, а тому він більше правий. Отже, якщо щось є ближчим до істини, [1009а] [1] то має бути щось істинне, і те, що ближче до нього, є більш істинним. А якщо нема, то принаймні є щось більш достовірне й істинне, і ми можемо позбутися цього вчення, що не знає міри й заважає нам визначати що-небудь шляхом розміркування.

5

Із тієї самої думки народжується і вчення Протагора, тож із необхідністю обидва вчення мають бути істинними чи хибними. Адже якщо все, що спадає на думку і здається, є істинним, то з необхідністю все має бути водночас істинним і хибним (багато хто має протилежні думки і гадає, що ті, хто вважають інакше, ніж вони, помиляються; тож з необхідністю одне й те саме може бути і не бути); і якщо це так, то всі думки з необхідністю є істинними (адже ті, хто помиляються, і ті, хто кажуть правду, мають протилежні думки; отже, якщо дійсність є такою, [15] то всі кажуть правду).

Отже, очевидно, що обидва вчення виходять із однієї і тієї самої думки. Однак не для всіх підходить один і той самий спосіб ведення дискусії: одні потребують переконування, інші — сили. Справді, у тих, хто почав так вважати через сумніви, їх незнання є легко виліковним (лише слід відповідати не на їхні [20] слова, а на їхні думки). Що ж до тих, які говорять, аби поговорити, то засіб проти них — викриття пустоти їхніх слів. У тих, хто сумнівається, ця думка з’явилася через споглядання чуттєвих речей; вони почали вважати водночас істинними заперечення й протилежності, оскільки бачили, що протилежності виникають [25] з одного й того самого. Отже, якщо не-суще не може виникнути, то річ мала існувати передніше як обидві протилежності однаково, як і каже Анаксагор, що все змішано з усім, і також Демокріт: адже він стверджує, що порожнє і повне однаково присутні в кожній частині, але одним із них є суще, а другим [30] — не-суще. Тож щодо тих, хто сприйняли цю думку від них, ми скажемо, що вони у певному сенсі говорять правильно, а в певному сенсі помиляються. Позаяк суще мовиться у двох значеннях, тож в одному сенсі щось може виникати із не-сущого, а в другому — ні, і одне й те саме може бути воднораз сущим і не-сущим, але не стосовно одного й того самого. Справді, потенційно [35] одне й те саме може бути обома протилежностями, але не в дійсності. Крім того, ми вимагатимемо від них визнати, що серед сущих існує також певна інша сутність, якій взагалі не властиві ні рух, ні знищення, ні виникнення.

[1009b] [1] Так само і думка про те, що істинним є все, що здається, виникла в декого через споглядання чуттєвих речей. Вони вважають, що судити про істину належить не за тим, що так думають багато чи, навпаки, небагато людей, бо одне й те саме одним здається солодким на смак, іншим — гірким, і, отже, якби всі були хворі [5] або всі божевільні, а двоє чи троє були б здоровими або при доброму розумі, вони й здавалися б хворими та божевільними, а не інші.

Далі, чимало інших тварин і ми сприймаємо одне й те саме протилежним чином, і навіть одній і тій самій людині одна й та сама чуттєва річ не завжди здається однаковою. Отож, які із цих вражень є істинними, [10] а які хибними, невідомо, бо одне є не більш істинним, ніж друге. Тому Демокріт і стверджує, що або ніщо не є істинним, або принаймні нам невідомо.

Загалом же через те, що вони вважають розуміння почуттям, а почуття є мінливим, то їм доводиться казати, що сприйняте почуттями є істинним. [15] Виходячи з цих міркувань і Емпедокл, і Демокріт, і мало не всі інші філософи схилилися до таких думок. Адже і Емпедокл каже, що, коли змінюється стан людини, змінюється й розуміння:

Адже відповідно до обстави зростає розум у людей

А в іншому місці він каже, [20] що

Оскільки вони ставали іншими, остільки в них завжди

і думки з’являлися інші.

І так само висловлюється Парменід:

Як кожен має поєднання гнучких членів,

так і розум стає у людей; бо, [25] у кожного й всіх

людей одне і те саме є те, що мислить,

природа членів; найбільший же — думка.

Згадують також вислів Анаксагора, звернений до деяких його друзів, що речі будуть для них такими, якими вони їх сприймуть. Кажуть, що і Гомер, схоже, був такої думки, тому що він зобразив Гектора, як той, оглушений [30] ударом, лежить, думаючи про щось інше, тож думають і безтямні, але інакше. Отже, очевидно, що, якщо і те, і те є розумінням, то речі можуть воднораз бути такими і не такими. А звідси випливає вельми гнітючий наслідок: якщо вже ті, хто найбільшою мірою і наскільки це можливо угледіли істину [35] (а це ті, хто найбільше її шукають і люблять), — якщо навіть вони мають такі думки і твердять таке про істину, то як не занепасти духом тим, хто лише починає займатися філософією? Адже шукати істину було б тоді все одно, що ганятися за птахами.

[1010а] [1] Причина того, що вони дійшли такої думки, в тому, що, досліджуючи істину стосовно сущого, вони вирішили, що існують тільки чуттєві речі. Однак природі чуттєвого значною мірою властива невизначеність, і ми про неї вже сказали[57]. [5] Тому вони говорять правдоподібно, але невірно (хоча ліпше говорити так, ніж як Епіхарм до Ксенофана[58]). Крім того, оскільки вони бачили, що вся природа перебуває русі, а відносно того, що змінюється, ніякі твердження не є істинними, вони вирішили, що стосовно того, що суцільно змінюється, висловлювати істинні твердження взагалі неможливо. [10] Саме з такого припущення й виникла найбільш крайня із згаданих думка, якої трималися ті, що називають себе послідовниками Геракліта, і зокрема Кратил, котрий насамкінець гадав, що взагалі нічого не слід говорити, а натомість лише ворушив пальцем і докоряв Геракліту, котрий говорив, що двічі не можна увійти в ту саму ріку; сам же він вважав, що не можна й одного разу.

Ми ж на це твердження відповімо, що те, що змінюється, поки воно змінюється, справді дає їм деякі підстави вважати, що воно не існує, однак це є принаймні спірним. Адже те, що втрачає, має щось із втраченого, і щось від того, що виникає, необхідно вже має існувати. Взагалі [20], якщо щось знищується, вже має щось існувати, а якщо щось виникає, то необхідно має існувати те, із чого воно виникає, і те, чим воно породжується, і притому так, щоб ця послідовність не була безконечною. Однак, полишаючи ці міркування, скажемо лише те, що зміна за кількістю і зміна за якістю — це не одне й те саме. Справді, нехай кількість не лишається незмінною, [25] але ж ми все пізнаємо за ідеєю. Крім того, варто дорікнути тим, хто дотримується такої думки, за те, що висловлювали її стосовно всього всесвіту, хоча бачили, що це відбувається лише з меншістю чуттєвих речей. Адже лише царина чуттєвих речей безпосередньо навколо нас перебуває в процесі постійного знищення й виникнення, [30] але він становить, так би мовити, хіба лише часточку цілого, тож було б справедливіше, виправдати цю невеличку царину заради цілого, ніж через неї засудити все.

Крім того, звичайно, ми відповімо цим людям те саме, що казали давно[59]: ми маємо показати їм і переконати їх в тому, що [35] існує щось, що має нерухому природу. Адже принаймні з їхнього твердження, що речі водночас існують і не існують, випливає, що все радше перебуває в спокої, ніж рухається; тож не існує того, у що змінюватися: все містить у собі все.

[1010b] [1] Стосовно ж істини, що не все, що здається, є істинним, насамперед слід сказати, що нехай чуття не є хибним у своєму власному змісті, проте уявлення — не те саме, що чуття. Далі, варто подиву те, що вони перебувають у сумнівах щодо того, чи є [5] величини й кольори такими, якими вони здаються здалека, чи такими, як зблизька? чи такими, якими вони здаються здоровим, чи такими, як хворим? чи є важчим те, що здається таким слабким, чи те, що сильним? І чи є істинним те, що уявляється тим, хто спить, чи тим, хто не спить? Та ж очевидно, що вони так не думають, [10] адже ніхто, якщо йому вночі спаде на думку, що він в Афінах, тоді як він в Лівії, не піде до Одеона. Далі, щодо майбутнього, як каже також Платон[60], звичайно, не однаково важливими є думка лікаря і того, хто не знає мистецтва лікування, наприклад, щодо того, одужає хворий чи не одужає. Далі, з-поміж самих [15] чуттів не однаково важливі чуття непідхожого предмета і властивого самому почуттю, тобто чуття предмета, що відповідає іншому почуттю, і його власного предмета, — а натомість щодо кольорів важливий зір, а не куштування, щодо смаку — куштунок, а не зір. Із цих почуттів кожне в один і той самий час відносно одного й того самого ніколи не каже, що водночас ідеться так і не так. Але і в інший [20] час чуття вагається не стосовно враження, а стосовно того, звідки походить враження. Наприклад, одне й те саме вино, або тому, що воно змінюється, або через зміни в тілі, може здатися то солодким, то несолодким. Але є сама солодкість як така, коли вона є, ніяк не змінилася, але завжди чуття правильно її пізнає, і те, що є солодким, необхідно буде таким. Однак ці вчення все це відкидають, позаяк для них не існує ніяких сутностей й нічого не буває з необхідністю; адже необхідне не може бути і таким, і іншим, тож якщо щось існує з необхідністю, то воно не може бути і таким, і [30] не таким.

Узагалі, якщо існує тільки чуттєве, то не було б нічого, якби не було живих істот, бо не було б чуттів. Справді, те, що не існувало б ані того, що сприймається чуттями, ані відчуттів, можна припустити (адже це враження того, хто відчуває), але те, що не існували б самі субстрати, що справляють чуттєве враження, навіть незалежно від чуттів, [35] неможливо. Адже чуттєве сприйняття, певно, не є сприйняттям самого себе, а натомість існує щось інше окрім чуття, що необхідно йому передує. [1011а] [1] Позаяк те, що рухає, за своєю природою передує тому, що воно рухає; і це не стає менш вірним, якщо це говориться про них обопільно.

6

І серед тих, хто справді дотримується такої думки, і тих, хто тільки так говорять, є й такі, що запитують, [5] хто має судити, чи є людина здоровою, і взагалі, хто має судити правильно про кожну справу. Такі сумніви подібні до питання, чи ми спимо, чи не спимо. Всі ці питання зводяться до одного й того самого: ці люди вимагають, щоб все мало обґрунтування[61]; адже вони шукають начало і намагаються здобути його [10] через доказ, тоді як з їхніх дій видно, що вони не впевнені. Але, як ми казали, в цьому їхня помилка: вони шукають обґрунтування того, що не може бути обґрунтованим; адже начало доказу не може бути доведеним.

Отож ті, хто справді так думає, можуть легко в цьому переконатися (адже це не складно зрозуміти). [15] Натомість ті, хто шукає просто словесної герці, шукають даремного. Вони бажають, щоб їм казали протилежне, і зараз же самі говорять протилежне. Якщо не все є відносним, а натомість дещо існує і саме по собі, то все, що здається, не може бути істинним, бо все, що здається, здається комусь; тож той, хто говорить, що все, [20] що здається, є істинним, робить усе суще відносним. Тому також тим, хто шукає словесної герці й водночас вимагає обстоювати свою думку, слід зважити на те, що те, що здається, не існує, а натомість здається тому, кому здається, і тоді, коли здається, і остільки, оскільки здається, і так, як воно здається. Якщо ж вони обстоюватимуть свою думку, але не зважатимуть на це [25], то швидко виявиться, що вони суперечать самим собі. Справді, одне й те саме може на вигляд здаватися медом, а на смак — ні, і хоча ми маємо два ока, одне і друге можуть бачити не одне й те саме, якщо вони бачать неоднаково. Тим, хто через згадані раніше[62] причини каже, що [30] те, що здається, є істинним, а от тому й все є однакового хибним і істинним, адже не всім здається одне й те саме або одній і тій самій людині не завжди здається одне й те саме, а навіть і протилежне в один і той самий час (адже, коли ми схрещуємо пальці, то дотик каже, що пальців два, а зір — що один). Однак на це можна відповісти, що це так, коли здається не одному й тому самому чуттю, і [35] стосовно того самого, і в однаковий спосіб, і в один і той самий час; тоді те, що здається, було б істинним. [1011b] [1] Проте, з цієї причини ті, хто стверджує таке не через сумніви, а заради герці, мали б з необхідністю казати, що істинним є не щось, але для когось. І, як було сказано раніше, їм з необхідністю все доводиться робити [5] відносним і стосовно думки, і стосовно чуттєвого сприйняття, тому ніщо не виникло й не існуватиме, без того щоб комусь це спочатку не спало на думку. Одначе якщо щось виникло й існуватиме, то вочевидь не все є відносним стосовно думки. Далі, якщо є одне, стосовно одного або стосовно чогось визначеного, і якщо одне й те саме є і половина, і рівне чомусь, то, певно ж, воно є рівним не подвійному самому собі. Якщо стосовно того, що думає [10] людина, і те, про що думають, є одним і тим самим, то людина буде не тим, що думає, а тим, про що думають. Якщо ж кожна річ існуватиме стосовно того, що думає, то останнє існуватиме стосовно безконечної за видом кількості речей.

Отже, про те, що найбільш достовірне з усіх положення — те, що протиставлені одне одному твердження не є істинними воднораз, і що випливає для тих, хто так каже [15] і чому вони так кажуть, сказано достатньо. І позаяк неможливо, щоб суперечні твердження водночас були істинними відносно одного й того самого, зрозуміло, що й протилежності не можуть одночасно бути притаманними одному й тому самому. Адже кожна з двох протилежностей є втратою не менше за другу, втратою сутності; втрата ж є запереченням, що стосується [20] певного визначеного роду. Отже, якщо неможливо одночасно істинно стверджувати й заперечувати, то неможливо одночасно містити в собі протилежності, а натомість або почасти обидві, або одну — почасти, а другу — цілком.

7

Однак і між суперечними твердженнями нічого не може бути, а натомість необхідно або стверджувати, або заперечувати що-небудь одне стосовно чогось одного. [25] Це стане зрозумілим, якщо ми спершу визначимо, що є істинним і хибним. Отже, говорити про суще, що воно не існує, або про не-суще, що воно існує, є хибним, натомість казати про суще, що воно існує, і про не-суще, що воно не існує, є істинним; тому той, хто каже, що щось існує або не існує, кажу або правду, або неправду. Однак ані про суще не говориться, що воно існує чи не існує, ані про не-суще. Далі, [30] проміжне між суперечними твердженнями буде або чимось, як-от строкате між чорним і білим, або нічим, як-от між людиною і конем. А якщо так, то не може бути ніякої зміни (адже при зміні негарне стає гарним, або гарне стає негарним), натомість здається, що зміна завжди відбувається як перехід у протилежне [35] або проміжне між протилежностями. Тож якби існувало щось проміжне, то біле виникало б із небілого; натомість ми цього не бачимо.

[1012а] [1] Далі, все, що обмірковується та мислиться, мислення або стверджує, або заперечує. А що є істинним чи хибним, зрозуміло з наступного визначення: коли мислення стверджує або заперечує щось, поєднуючи в один спосіб, воно є істинним, [5] коли в інший спосіб — хибним. Окрім того, має бути щось проміжне між всіма суперечними твердженнями, якщо тільки мова ведеться не заради словесної герці, так що хтось не казатиме ані правду, [7] ані неправду; також щось проміжне має бути між сущим і несущим, а тому має бути і якась зміна між виникненням і знищенням. Далі, проміжне має бути також у тих родах, де заперечення тягне за собою протилежне, [10] наприклад, в числах — число, що не є ані непарним, ані парним. Проте це неможливо за визначенням. Урешті, ця логіка веде у безконечність, бо кількість речей збільшиться не тільки в півтора рази, але й ще більше. Адже це проміжне можна буде заперечувати і відносно ствердження, і відносно заперечення, а воно саме буде певною річчю, бо [15] його сутність є чимось відмінним від нього. Далі, коли на питання, чи це біле, відповідають, що «ні», то цим заперечується не що інше, як існування білого; заперечення білого — це його неіснування.

Деякі дійшли цієї думки так само, як і інших дивних думок, а саме, коли не можуть спростувати спірні твердження, то зазвичай поступаються і погоджуються з тим, що висновок є істинним. [20] Одні, отже, кажуть це через таку причину, інші ж — через те, що для всього шукають обґрунтування[63]. Починати ж з усіма такими людьми потрібно з визначення. Адже визначення виходить із того, що те, що вони говорять, має для них щось означати, бо визначення — це розуміння, виражене у словах. Схоже, вчення Геракліта, [25] який говорить, що все існує і не існує, вважає все істинним, натомість вчення Анаксагора покладає щось проміжне між суперечними твердженнями, а отже, вважає все хибним; справді, коли все змішано, то суміш не є ані гарною, ані негарною, тож не можна сказати нічого істинного.

8

Після цих розрізнень очевидно, що говорити однаково [30] про все неможливо, як це робить дехто: одні кажуть, що немає нічого істинного (адже вони вважають, що ніщо не заважає тому, щоб усі твердження були подібні до твердження, що діагональ є сумірною), інші — що все є істинним. Ці вчення майже збігаються з ученням Геракліта; адже той, хто говорить, [35] що все є істинним і все є хибним, висловлює також кожне з цих тверджень окремо, [1012b] [1] тож якщо неможливими є ті, то також неможливим є і це подвійне твердження. Далі, очевидно, що твердження, що суперечать одне одному, не можуть бути істинними одночасно. Звичайно, не всі вони є хибними, хоча так може здатися після сказаного вище. [5] Одначе стосовно всіх таких вчень слід вимагати, як ми вже казали вище[64], не визнання того, що щось існує чи не існує, а пояснення, що означають їхні слова, щоб можна було вести розмову, спираючись на визначення і розуміючи, що означає хибне або істинне. Якщо ж істинне й хибне означають не що інше, як ствердження або заперечення, то тоді неможливо, [10] щоб все було хибним; бо необхідно, щоб одне із тверджень, що суперечать одне одному, було істинним. Далі, якщо необхідно все або стверджувати, або заперечувати, то неможливо, щоб і ствердження, і заперечення були хибними; бо одне з тверджень, що суперечать одне одному, є хибним.

Добре відомо, до яких наслідків приходять усі такі вчення: вони [15] спростовують самі себе. Адже той, хто проголошує все істинним, також проголошує істинним протилежне йому вчення, тож його власне вчення постає неістинним (бо протилежне вчення називає неістинним його вчення); той же, хто проголошує все хибним, також спростовує сам себе. Якщо ж один робить виняток для супротивного твердження, начебто тільки воно є неістинним, а другий робить виняток для власного як істинного, [20] то як наслідок їм доведеться допустити ще безліч істинних та хибних тверджень. Адже той, хто говорить, що істинне твердження, є істинним, говорить істину, і так можна продовжувати до безконечності.

Очевидно також, що неправі ані ті, хто стверджують, що все перебуває в спокої, ані ті, хто кажуть, що все рухається. Бо якщо все перебуває в спокої, то одне й те саме завжди буде істинним і одне й те саме [25] — хибним, але ж очевидно, що речі змінюються (адже того, хто говорить, самого колись не було і колись не буде). Якщо ж все рухається, то ніщо не буде істинним, а натомість усе — хибним; але доведено, що це неможливо. Крім того, суще з необхідністю змінюється, адже зміна відбувається — із чогось у щось. Однак невірно і те, що все іноді перебуває в спокої, [30] іноді рухається, але ніщо — вічно; адже існує щось, що завжди приводить у рух те, що рухається, і перший рушій сам є нерухомим.

Книга V (Δ)

1

[1012β] [34] Началом називається та частина речі, від якої починають [35] рухатися, наприклад, у лінії та шляху з цього боку одне начало, з протилежного боку — інше. [1013α] [1] Також началом називається те, з чого найкраще братися до справи, наприклад, навчання інколи слід починати не з першого пункту і не з начала самого предмета, а натомість із того, із чого легше навчитися. Також те, з чого починає виникати річ і що є її складовою, наприклад, у корабля — кіль, у будинку — фундамент, а у тварин одні вважають, що серце, другі — мозок, треті — якусь іншу частину тіла. Також те, з чого виникає річ як чогось зовнішнього відносно неї і від чого зазвичай починається рух та зміна, наприклад, дитина походить від батька й матері, а бійка [10] виникає з лайки. Також те, з чиєї волі рухається те, що рухається, і змінюється те, що змінюється, як-от влада в містах — уряди, царі й тирани — називається «началом», а також мистецтва, а серед них насамперед мистецтво керувати. Далі, також те, з чого починається пізнання речі, [15] тим більше що це називається началом речі, наприклад, припущення є началами доказів. У стількох же значеннях говориться про причини, адже всі причини є началами. Отже, спільним для всіх начал є те, що вони є спершу: начало є або тим, з чого починається існування речі, або тим, з чого річ виникає, або тим, з чого починається її пізнання. Одні з них входять до складу самої речі, [20] інші перебувають зовні. Тому началом є і природа, і елемент, і думка, і воля, і сутність, і мета, адже началом пізнання і руху багатьох речей є благо і прекрасне.

2

Причиною називається в одному значенні певна складова речі, з якої вона виникає, [25] наприклад, мідь є причиною статуї, срібло — чаші, а також їхні роди. У другому значенні — вид і зразок, а це визначення чимбутності та його роди (наприклад, причиною октави є відношення двох до одного і загалом число), а також частини визначення. Також причиною є те, що починає зміну або від чого зміна переходить у спокій, наприклад, той, хто дає пораду, є причиною якихось дій, батько — причиною дитини і взагалі той, хто щось робить, є причиною зробленого, а те, що змінює, — зміненого. Врешті, причиною виступає щось як мета, тобто те, заради чого щось робиться, наприклад, причина прогулянки — здоров’я. Адже, коли на питання: «Чому хтось гуляє?» — ми відповідаємо: «Для того щоб бути здоровим», — то, [35] кажучи так, ми гадаємо, що вказали причину. Також усе, що тільки використовується під час руху до мети, [1013β] [1] наприклад, причиною одужання можуть бути схуднення, очищення, ліки, лікарські інструменти; адже все це слугує досягненню мети, а різниця між цими засобами в тому, що одні є інструментами, а інші діями.

Отже, приблизно такі і стільки значень має слово «причина», і, оскільки таких значень багато, з цього випливає, що одне й те саме має багато причин, причому не беручи до уваги випадкові причини (наприклад, причиною статуї є і мистецтво скульптури, і мідь, причому саме як статуї, а не побічно; і вони є причинами не в один і той самий спосіб, а як матерія і як джерело руху). Також деякі речі можуть бути причинами одна одної (як-от діяльністю [10] є причиною снаги, а снага — діяння; і знову ж таки не в один і той самий спосіб, а як мета і як начало руху). Далі, одне й те саме може бути причиною протилежних речей і явищ. Так, щось вважається причиною певної речі, коли воно присутнє, але воно ж вважається причиною протилежної речі, коли відсутнє: наприклад, відсутність керманича є причиною загибелі корабля, натомість його присутність — причина [15] цілості судна; тож і те, і друге, і присутність, і відсутність, є причинами в сенсі рушіїв.

Усі щойно згадані причини чітко відповідають чотирьом значенням. Букви складів, матеріал виробів, вогонь, земля і подібні елементи тіл, [20] частини цілого, припущення, на яких базуються висновки — все це причини у сенсі [21] того, із чого щось утворюється; із них одні — як субстрат, наприклад, частини, інші — як чимбутність, наприклад, ціле, зв’язок і форма. Сім’я, лікар, радник і взагалі той, хто щось робить, — це все те, що є джерелом зміни [25] або спокою. Решта є причини у сенсі мети і блага для іншого, адже те, заради чого щось робиться, зазвичай є найкращим і метою для іншого, і немає різниці, ідеться про власне благо чи те, що здається благом.

Отже, такими є причини за видами і їх стільки; і хоч причини є дуже різноманітними [30], але їх можна звести в декілька груп. Адже про причини говориться в багатьох значеннях, і різні позначення можуть указувати один і той самий вид причини, але одне позначення може бути конкретнішим, а друге — загальнішим, наприклад, причиною здоров’я може бути лікар і знавець, а причиною октави — співвідношення 2:1 і число, і завжди є такі узагальнення, що обіймають одиничні причини. Далі, причини можуть позначатися випадковим ім’ям [35] і родовим, наприклад, можна сказати, що причиною статуї є Поліклет, а можна сказати, що скульптор, оскільки скульптор випадково має ім’я Поліклет. [1014а] Також узагальнення обіймають випадкові позначення причин, наприклад, можна сказати, що причиною статуї є людина, або, ще загальніше, жива істота, тому що Поліклет є людиною, а людина — живою істотою. Із випадкових позначень одні можуть бути більш чи менш випадковими за інші, наприклад, якби ми говорили про причину статуї не просто як Поліклета чи людину, а ще й додавали б слова «білий» і «освічений». Усі причини позначаються або, власне, як причини, або випадковим ім’ям; але, крім того, про одні говорять як про можливі, про другі — як про діючі, наприклад, причиною будування є будівничий узагалі або будівничий, який зараз будує дім. [10] Подібним чином можна говорити також про наслідки причин, наприклад, про цю статую, або статую як таку, або зображення взагалі, також про цю мідь, або мідь як таку, або матеріал взагалі. І те саме стосується випадкових позначень. Окрім того, про ті і другі можна говорити у поєднанні, наприклад, не Поліклет і не скульптор, [15] а скульптор Поліклет.

Однак усіх цих способів позначення причин є шість, причому говорити про них можна попарно. Справді, про них говориться або як про одиничне, або як його рід, або як про випадкове, або як рід випадкового, або у поєднанні, або просто; і про всі — або як [20] про діючі, або як можливі. Різниця ж полягає в тому, що про діючі й одиничні причини ми говоримо у поєднанні з тим, чого вони є причинами, наприклад, цю людину ми називаємо лікарем, тому що вона лікує цю людину, що одужує, а цю — будівничим, тому що вона будує цей будинок; натомість про можливі причини і наслідки не завжди необхідно говорити разом: так, будівничий як такий не перестає бути будівничим, [25] якщо зараз не будує якийсь будинок.

3

Елементом називається первинна складова речі, що не ділиться за видом на інші види, наприклад, елементами мови є те, з чого складається мова і граничні частини, на які вона ділиться, тоді як вони вже не діляться на інші звуки, відмінні [30] від них за видом. Проте якщо їх ділять, то їхні частини є того самого виду, наприклад, частиною води є вода, але частиною складу не є склад. Так само і ті, хто говорять про елементи тіл, називають так ті граничні частини, на які діляться тіла; натомість вони вже не діляться на інші частини, відмінні від них за видом. І незалежно від того, існує одна така частина чи їх більше, [35] їх називають елементами. Подібним чином також говорять про елементи математичних доказів і взагалі елементи доказів; адже первинні докази, що входять до складу багатьох доказів, [1014β] [1] називаються елементами доказів, і такими є первинні умовиводи, утворені з трьох термінів за допомогою одного середнього терміна.

Звідси у переносному значенні елементом називають також те, що будучи одним і малим, може бути застосованим до багатьох речей, [5] тому елементом називається і мале, і просте, і неділиме. Через це виникла думка, що елементи є найбільш загальним, оскільки кожен із них, будучи одним і простим, міститься або багато в чому, або у всьому, або в якомога більшій кількості речей; і деякі гадають, що началами є єдине і точка. Отже, позаяк так звані роди [10] є загальними і неділимими (адже немає їхнього визначення), деякі вважають радше роди елементами, ніж видову відмінність, тому що рід є загальнішим. Адже те, чому властиві видові відмінності, можна звести до роду, натомість тому, чому властивий рід, не завжди властива видова відмінність. Спільним для всіх цих значень є те, що елементом кожної речі є [15] те первинне, що входить до її складу.

4

Природою називається в одному значенні виникнення того, що зростає (подібно до того, якби хтось на розтяг вимовляв звук у у слові physis), а в другому значенні та первинна складова, із якої воно зростає. В третьому значенні природа — це джерело руху в кожній з природних речей самих по собі. [20] Про зростання ж говориться там, де щось збільшується через інше завдяки дотику й зрощенню або прирощенню, як це відбувається з зародками. Зрощення при цьому відрізняється від дотику, адже в останньому не є необхідним щось інше, опріч тих речей, що доторкаються одна до одної, натомість у тому, що зрослося, є щось єдине і тотожне в них обох, що обумовлює [25] не тільки дотик між ними, але й зрощення і єдність у сенсі суцільності й кількості, але не в сенсі якості.

Далі, природою називається те первинне, невпорядковане й нездатне змінюватися власною силою, з чого або складаються, або виникають природні речі; так, природою статуї і виробів із міді називається мідь, [30] а природою дерев’яних виробів — дерево і те саме стосується інших речей. Адже з цих матеріалів складається кожна річ, при тому що перша матерія зберігається. Також елементи природних речей називають природою, при цьому називають то вогонь, то землю, то повітря, то воду, то щось інше подібне, то декілька з цих елементів, а то — всі разом. Окрім того, в іншому значенні природою називають сутність природних речей, наприклад, ті, хто стверджують, що природа є першим поєднанням, [1015α] [1] як-от Емедокл каже, що

природи немає в жодній з речей,

але суміш лише та роз’єднання змішаного,

природи ж ім’я їм дається людьми.

Тому і про те, що природно існує і виникає, хоча б уже було наявним те, із чого воно зазвичай виникає й завдяки чому існує, ми не говоримо, [5] що воно має природу, якщо воно не має форми і кшталту. Отже, від природи існує те, що утворене з матерії і форми, як-от тварини і їхні частини. Природа — це перша матерія (і притому у двох значеннях — або вона перша відносно самої речі, або перша взагалі, наприклад, якщо ми говоримо про вироби з міді, то відносно них першою є мідь, взагалі ж, [10] мабуть, першою є вода, оскільки все, що плавиться, є водою), а також вид і сутність, адже це є мета виникнення. А вже в переносному значенні й загалом будь-яка сутність називається природою, тому що і природа є певна сутність.

Тож із сказаного зрозуміло, що природа у першому й власному значенні є сутність речей, що мають [15] начало руху в самих собі. Бо матерія називається природою, оскільки є здатною сприйняти цей рух, а виникнення й зростання так само називаються природою, оскільки вони є рухом від цього начала. Отож природа і є начало руху природних речей, і вона перебуває в них або потенційно, або дійсно.

5

[20] Необхідним називається те, без чого неможливо жити як умови (наприклад, тварині необхідні дихання і їжа, бо без них неможливо існувати), і те, без чого благо не може ані існувати, ані виникнути, а зло не можна відкинути або позбутися його (наприклад, необхідно вживати ліки, [25] щоб не заслабнути, а щоб здобути гроші, треба плисти в Егіну). Далі, так називають насильство та примус, тобто те, що заважає і перешкоджає, іде всупереч власному прагненню і вільному вибору. Насильство називається необхідним, а тому воно є прикрим (як і Евен каже: «Адже будь-яка необхідна справа тяжка»), [30] і також примус є певною необхідністю (як і Софокл каже: [31] «Проте сила змушує мене це зробити»). І, здається, думка, що необхідність є чимось непохитним, вірна, бо необхідність протилежна руху, що чиниться за вільним вибором та обдумано. Далі, про те, що не може бути інакше, ми кажемо, що необхідно, щоб воно було [35] так; а від цього значення необхідного походять і всі інші значення. Адже вимушеність щось робити або зазнавати називають необхідною тоді, [1015β] [1] коли через примус неможливо діяти за власним бажанням, оскільки те, що не дозволяє діяти інакше, і є необхідністю. І так само щодо того, що сприяє життю і благу; адже коли в одному випадку — благо, [5] в другому — життя й існування неможливі без певних умов, то ці умови є необхідними, а така причина — певною необхідністю. Крім того, до необхідного належить доказ, бо якщо щось незаперечно доведено, то не може бути інакше. І причиною тут є засновки, тобто те, з чого складається умовивід: якщо те, про що вони говорять, не може бути інакше.

Отож для одних речей [10] причиною необхідного є щось інше, для других — ні, а натомість завдяки ним інше стає необхідним. Тому в первинному й власному значенні необхідне є чимось простим, воно не може бути багатоманітним, тобто не може бути так і інакше, адже тоді-то воно й було б багатоманітним. Отже, якщо існують якісь вічні й нерухомі речі, [15] то їх не стосується ніяке насильство і ніщо супротивне їхній природі.

6

Єдиним називається те, що є єдиним побіжно, і те, що є єдиним саме по собі. Побіжно єдиним є, наприклад, «Кориск і освічене» і, відповідно, «освічений Кориск» (бо одне й те саме сказати «Кориск і освічене» та «освічений Кориск»), а також «освічене і [20] справедливе» та «освічений Кориск і справедливий Кориск». Адже все це називається єдиним побіжно, «справедливе й освічене» — тому що вони поєднані з однією сутністю, «освічене» й «Кориск» — тому що одне поєднане з іншим; так само і «освічений Кориск» певним чином єдиний з «Кориском», тому що одна [25] з частин поєднана з іншою у виразі, тобто «освічене» — з «Кориском». А «освічений Кориск» єдиний зі «справедливим Кориском», тому що частина обох виразів поєднана з тим самим єдиним. Так само й стосовно роду та якогось із загальних імен говориться щось у побіжному сенсі, наприклад, «людина» є те саме [30] що й «освічена людина», тому що до людини як єдиної сутності додається «освічене», або тому що одне і друге поєднані як побіжні властивості з чимось іншим, наприклад, з Кориском. Проте і те, і друге поєднані з ним у той самий спосіб, а натомість одне, мабуть, як рід і входить у сутність, друге — як стан або прояв сутності.

Отже, у такий спосіб говориться про єдине, коли мається на увазі єдине побіжно. А з того, що називається єдиним саме по собі, одні речі так називаються, тому що є зв’язаними, як-от жмут — завдяки зав’язці та дерево — завдяки клею; [1016α] [1] також лінія, навіть якщо вона викривлена, але суцільна, називається єдиною, як і кожна з частин тіла, наприклад, нога і рука. Суцільним же самим по собі є все те, що є єдиним не через дотик; бо якщо покласти шматки дерева, так щоб вони торкалися одне одного, то вони не будуть єдиним від природи: ні дерево, ні тіло, ані щось інше суцільне. Отже, єдиним називається взагалі суцільне, [10] навіть якщо воно має залом, та більшою мірою те, що не має заломів, як-от гомілка чи стегно більшою мірою, ніж нога, тому що рух ноги може бути не єдиним. І пряма лінія більшою мірою єдина, ніж ламана. Ламану ж і ту, що має кути, ми називаємо то єдиною, то не єдиною, тому що її рух може бути як одночасним, [15] так і неодночасним. Натомість рух прямої лінії завжди одночасний, і жодна її частина будь-якої величини не перебуває в спокої, коли інша рухається, як у випадку ламаної.

Далі, в іншому значенні щось називається єдиним, коли субстрат є нерозрізнимим за видом; а нерозрізнимий він у тих речей, вид яких є неділимим для чуттєвого сприйняття; під субстратом же [20] мається на увазі або перше, або останнє, тобто кінець. Адже єдиним називають і вино, і воду як нерозрізнимі за видом, і всі рідини (наприклад, олію, вино) і все, що плавиться, оскільки у всіх останній субстрат є тотожним, бо все це вода і повітря.

Єдиним називається також те, що має один рід, [25] хоч і відрізняється протилежними видовими відмінностями. І все це називається єдиним, тому що єдиний рід є субстратом відмінностей (наприклад, кінь, людина, собака є щось єдине, оскільки всі вони є живими істотами). І певним чином усе це є подібним, як одна матерія. Ці речі іноді називаються єдиним у такому сенсі, іноді ж у тому сенсі, що тотожним вважається вищий рід: [30] якщо це останні види роду, то тотожним вважається вище за них, наприклад, рівнораменний і рівнобічний трикутники є та сама фігура, оскільки обидва є трикутники, хоча самі трикутники не є тотожними.

Далі, єдиним називаються речі, коли визначення, що виражає чимбутність одного не відрізняється від визначення, що виражає чимбутність іншого (хоча саме по собі [35] будь-яке визначення ділиться). Таким чином навіть те, що зросло і зменшується, є єдиним, тому що єдиним є визначення, як-от у випадку площин визначення виду є єдиним. [1016β] [1] Узагалі найбільшою мірою єдиним є те, думка про що, маючи на увазі чимбутність, є нероздільною і не може відокремити нічого ні за часом, ні за місцем, ні за визначенням, а серед цих найбільшою мірою те, що є сутностями. Адже взагалі єдиним називається те, що не може бути розділеним як таке, [5] наприклад, якщо людина як така не може бути розділеною, то це єдина людина, якщо ж тварина як така — то це єдина тварина, якщо ж величина — це єдина величина.

Отже, більшість речей називаються єдиним, оскільки щось інше, що вони або роблять, або мають, чого вони або зазнають, або стосуються, є єдиним, але насамперед називається єдиним те, сутність чого є єдиною — єдиною або в сенсі суцільності, або за видом, або за визначенням. Адже ми [10] рахуємо як більше, ніж одне, або те, що не є суцільним, або те, що має не один вид, або те, що має не одне визначення.

Далі, з одного боку, ми говоримо, що щось є єдиним, якщо воно має кількість і є суцільним, з іншого ж боку — ні, якщо воно не є чимось цілим, тобто якщо воно не має єдиного виду; наприклад, ми б не стали у такому сенсі говорити про єдине, дивлячись на абияк з’єднані частини сандалії; [15] але якщо вони з’єднані так, що утворюється сандалія, і вона має певний вид, тоді має сенс говорити про єдине. Ось чому лінію кола з усіх ліній ми вважаємо найбільшою мірою єдиною, позаяк вона є цілою і завершеною.

Буття єдиного є началом буття числа, адже перша міра є началом; те, чим ми починаємо пізнавати у кожному роді, — це перша міра. [20] Отже, пізнання кожної речі починається з певного єдиного. Але таке єдине не є тотожним у всіх родах. В одному випадку — це чверть тону, в іншому — голосний чи приголосний звуки, щодо ваги — якась інша міра, і так само для руху. Але скрізь єдине чи то за кількістю, чи то за видом є неділимим. Неділиме за кількістю, [25] якщо воно є цілковито неділимим і не має положення, називається одиницею; цілковито неділиме, що має положення, — точкою; те, що ділиться в одному вимірі, — лінією, у двох — площиною, а те, що ділиться за кількістю у всіх, тобто у трьох вимірах, називається тілом. І в зворотному порядку: те, що ділиться у двох вимірах, — площина, те, що в одному, — лінія, те, що ніяк не ділиться за [30] кількістю, — точка і одиниця; при цьому одиниця не має положення, а точка має.

Крім того, одні речі є єдині за числом, другі — за видом, треті — за родом, четверті — за аналогією; за числом — ті, що мають одну матерію, за видом — ті, що мають одне визначення, за родом — ті, що підпадають під ту саму категорію, за аналогією — ті, що співвідносяться між собою, як [35] щось третє із чимось четвертим. При цьому завжди подальше іде слідом за попереднім, як-от те, що є єдиним за числом, єдине і за видом, але не все, що єдине за видом, єдине також за числом; [1017α] [1] далі, все, що є єдиним за видом, також єдине за родом, але не все, що єдине за родом, єдине також і за видом, натомість усе, що єдине за родом, єдине також за подібністю; і, відповідно, не все, що єдине за подібністю, єдине також за родом. Очевидно також, що «багато» часто виступає протилежністю до «єдиного». Причина ж полягає в тому, що одні речі не є суцільними, другі — мають матерію (першу чи останню), що ділиться за видом, треті — мають більше ніж одне визначення чимбутності.

7

Сущим називається одне — побіжно, або за збігом, друге — саме по собі. За збігом, наприклад, ми кажемо, що «справедливий» є «освіченим», і що «людина» є «освіченою», і що «освічений» є «людиною», [10] подібним чином говориться, що «освічений будує дім», оскільки випадково сталося так, що будівничий є освіченим, або освічений є будівничим (адже сказати, що щось є таким означає, що тому-то випадково сталося бути таким). Так і у згаданих випадках; коли ми людину називаємо «освіченою», а освіченого «людиною», [15] або білого «освіченим» чи останнього «білим», то у двох останніх випадках це означає, що випадково сталося так, що обидві властивості поєднані з одним і тим самим, в другому випадку — що одна властивість поєднана з певним сущим, а освіченого ми називаємо людиною, тому що останній випадково сталося бути освіченою (так само говориться, що небіле є, тому що воно поєднане із тим, що є саме по собі). Отже, якщо про щось говориться, що воно є внаслідок випадкового поєднання, [20] то так говориться або тому, що обидві властивості притаманні одному й тому самому сущому, або тому, що одна властивість притаманна певному сущому, або тому, що саме це суще є тим, чому притаманна та властивість, якій воно приписується.

Буття саме по собі означає те саме, що й форми категорій. Адже скільки є категорій, стільки є значень «буття». Оскільки ж [25] із категорій, що приписуються, одні означають щосності, другі — якість, треті — кількість, четверте — відношення, п’яте — дію або зазнавання дії, шосте — місце, сьоме — час, то буття в кожному з цих випадків має відповідне значення. Адже нема ніякої різниці між висловлюваннями: «людина є хворою» і «людина хворіє», «людина, що ходить», або «людина, що ріже», [30] і «людина іде» або «ріже», і так само в інших випадках. Далі, слова «бути» та «є» означають істинність того, про що йдеться, тоді як «не бути» його неістинність, а натомість хибність, як у ствердженні, так і в запереченні. Наприклад, стверджувати, що Сократ є освіченим, означає, що істинним є те, що Сократ є освіченим, а стверджувати, що Сократ є небілим, також означає, що істинним є те, що Сократ є небілим. Навпаки, [35] стверджувати, що діаметр не є сумірним, означає, що хибним є те, що діаметр є сумірним.

[1017β] [1] Окрім того, «буття» і «суще» означають у згаданих випадках, з одного боку, те, що є потенційно, з іншого — те, що є в дійсності. Адже ми говоримо про щось, що воно бачить, і тоді, коли воно бачить потенційно і тоді, коли — дійсно; і так само ми говоримо, що щось «знає» і тоді, коли воно може скористатися знанням, і тоді, [5] коли воно ним користується; також «спокійним» ми називаємо як те, що вже перебуває у спокої, так і те, що може перебувати в спокої. І так само у випадку із сутностями. Адже ми говоримо, що Гермес є в цьому камені, і що половина лінії є в лінії, і називаємо хлібом ще не стиглий хліб. Коли ж щось є можливим, а коли — що ні, ми розглянемо в іншому місці[65].

8

[10] Сутністю називаються і прості тіла, як-от земля, вогонь, вода тощо, і загалом тіла й те, що з них складається: тварини, божественні речі і їх частини. Все це називається сутністю, тому що воно не приписується підмету, а натомість інше приписується йому. В іншому [15] сенсі сутністю називається те, що міститься в цих речах, які не приписуються підмету, і є причиною їхнього буття, наприклад, душа тварини. Далі, сутністю називаються частини, що належать до цих речей і які визначають їх та вказують як на щось певне, а якщо вони руйнуються, то руйнується й ціле, наприклад, тіло з руйнуванням площини, як кажуть деякі[66], або площина з руйнуванням лінії. [20] Взагалі, схоже, таку природу має число (адже з його руйнуванням не залишається нічого, натомість воно визначає все). Крім того, сутністю кожної речі також називається чимбутність, окреслена визначенням.

Отже, з цього випливає, що сутність має два значення: по-перше, останній субстрат, що не приписується нічому іншому, і по-друге, те, [25] що є ось цим і чимось окремим; а такими є форма та ідея кожної речі.

9

Тотожним називається (1) те, що є тотожним побіжно, наприклад, «біле» й «освічене» є тотожними, тому що вони виявилися побіжними властивостями одного і того самого, а «людина» й «освічене» — тому що одне виявилося побіжною властивістю другого, [30] а «освічене» є «людиною» — тому що воно виявилося побіжною властивістю людини. Тож ціле є тотожним кожній зі складових, і, навпаки, кожна зі складових є тотожною цілому, бо «людина» й «освічене» є тотожними «освіченій людині», а остання тотожна їм. І тому всі ці вирази мовляться не в загальному сенсі, адже невірно казати, що будь-яка людина є те саме, що [35] й «освічене»; загальне властиве речам за власною природою, тоді як побіжне — не за власною природою, [1018α] [1] натомість воно просто приписується одиничним речам. Так, Сократ і освічений Сократ, схоже, є тотожними, але ім’я «Сократ» не вживається стосовно багатьох людей, тому ми й не говоримо «будь-який Сократ», як-от ми говоримо «будь-яка людина».

Отже, деякі речі [5] називаються тотожними в цьому сенсі, натомість (2) інші — самі по собі і в стількох же значеннях, що і єдине. Адже тотожними називаються речі, що мають єдину за видом і числом матерію, а також ті, що мають одну сутність. Звідси очевидно, що тотожність є певна єдність буття або речей, яких більше ніж одна, або чогось одного, що береться як більше ніж одне, наприклад, коли говориться, що щось є тотожним самому собі, адже тоді воно береться як дві речі.

Іншими [10] ж називаються ті речі, у яких або видів, або матерії, або визначення сутності більше одного; і загалом «інше» вживається у протилежному значенні до «тотожного».

Натомість різними називаються ті речі, що є різними, будучи в чомусь тотожними, не лише за числом, але й за видом, або родом, або аналогією. Далі, різними називаються ті речі, що мають інший рід, а також протилежності й ті речі, що мають відмінність в сутності. [15]

Подібним називається (1) те, що має цілком одні й ті самі властивості, (2) те, що має більше однакових властивостей, ніж різних, (3) те, що має одну якість, і (4) те, що, маючи з іншим спільні більшість або найважливіші властивості, здатне змінюватися, є подібним іншому. Про неподібне говориться у сенсі протилежному до подібного.

10

Протилежними називаються (1) речі, що суперечать одна одній, (2) супротивні й співвіднесені, (3) втрата й володіння, (4) початок і кінець чогось у сенсі виникнення й знищення, а також (5) такі властивості, що не можуть бути одночасно притаманними тому, чому вони можуть належати поодинці: про них кажуть, що протилежними є або вони самі по собі, або те, від чого вони походять. Адже сіре й біле не є одночасно [25] властивими одному й тому самому; тому те, від чого вони походять, є протилежними.

Супротивними називаються (1) ті з відмінних за родом властивостей, що не можуть належати тому самому предмету; (2) ті, що найбільше відрізняються, з тих, що належать до одного роду; (3) ті, що найбільше відрізняються, з тих, що належать тому самому предмету, якому вони можуть бути властивими; (4) ті, що найбільше відрізняються, з тих, що підпадають під ту саму здатність; врешті, (5) ті, між якими найбільша відмінність — або взагалі, або за родом, або за видом. Інші речі називаються супротивними, одні — тому що мають ці супротивні властивості, інші — тому що здатні мати їх, ще інші — тому що можуть їх створювати або зазнавати, або ж створюють чи зазнають, або ж є їх втратою чи набуттям, або володінням ними чи їх позбавленістю. Оскільки ж єдине та суще мають багато значень, звідси з необхідністю це має поширюватися й на всі інші поняття, що вживаються щодо них, тож і поняття «одне й те саме», «інше» й «супротивне» повинні мати різні значення відповідно до кожної категорії.

Іншими ж за видом називаються (1) ті речі, що, маючи той самий рід, не підпорядковані одна одній; [1018β] [1] (2) ті, що, маючи один і той самий рід, є відмінними між собою; також ті, що є протилежними за своєю сутністю; (3) іншими за видом є супротивні речі — або всі, або ті, що так називаються головним чином, а також (4) ті, визначення яких відрізняються в останніх видах роду [5] (наприклад, людина і кінь неділимі за родом, але мають різні визначення), і (6) ті, що маючи ту саму сутність, є відмінними. Натомість про тотожне за видом говориться у протилежних до цих значеннях.

11

Про попереднє й подальше говориться, коли є щось [10] перше, певний початок в кожному роді, тому що щось має бути ближчим до початку, яке визначене або просто і природно, або відносно чого-небудь, або де-небудь, або ким-небудь. Так, одні речі є попередніми за місцем, оскільки є ближчими або до певного місця, визначеного природою (як-от середина чи кінець), або до випадкового; а те, що перебуває далі, є подальшим. Другі — передують у [15] часі (так, одні є дальшими від теперішнього, як-от події в минулому; адже Троянська війна передує Мідійській, тому що є віддаленішою від теперішнього часу; інші є ближчими до теперішнього, як-от події у майбутньому. Так, Німійські ігри відбуватимуться раніше за Піфійські, тому що є ближчими до теперішнього часу, якщо скористатися теперішнім як початком і першим пунктом). Треті [20] є попередніми у русі (так, попереднім є те, що ближче до першого, що приводить у рух, як-от хлопчик передує чоловікові; початок у цьому випадку береться природно). Інші є переднішими за здатністю (так, спроможніше є також переднішим; а таким є те, чиєму рішенню з необхідністю слідує інше й пізніше, так що коли перше не спричинює руху, [25] то останнє не рухається, а коли спричинює — рухається; тож початком тут є рішення). Інші є попередніми за порядком (таким є все те, що розташоване відносно певного визначеного одного у певному співвідношенні, наприклад, сусід у хорі попереднім відносно третього, а передостання струна ліри попередньою відносно останньої; тож у першому випадку началом є корифей хору, а в другому — середня струна).

Отже, у вказаних випадках про попереднє [30] говориться у такому сенсі; натомість у пізнанні про попереднє говориться в іншому сенсі — як і про попереднє взагалі. Проте тут є відмінність між попереднім із точку зору логіки і попереднім з точки зору чуттєвого сприйняття. Адже з точки зору логіки попереднім є загальне, натомість з точки зору чуттєвого сприйняття — одиничне/окрема річ. Також з точку зору логіки атрибут, що приписується, передує цілому [35], наприклад, «освічене» передує «освіченій людині», адже поняття не буде цілим без частини, хоча, з іншого боку, не може бути «освічене» без існування когось освіченого.

Отож, одні речі називаються попередніми й подальшими в такому значенні, другі — згідно з природою і сутністю, тобто ті, що можуть існувати без інших, натомість останні без перших не можуть; цим розрізненням користувався Платон. Оскільки ж слово «бути» [5] вживається в багатьох значеннях, то, по-перше, попереднім є субстрат, а тому і сутність, по-друге, залежно від точки зору можливості чи дійсності попередніми є різні речі. Адже одні передують потенційно, а другі — дійсно, наприклад, потенційно половина лінії передує цілій, частина — цілому, а матерія — сутності, в дійсності [10] ж вони є пізнішими, адже лише з руйнуванням цілого, вони можуть існувати в дійсності. Певним чином все, що називається попереднім і подальшим, говориться у цьому значенні, адже одні речі не потребують інших в тому, що стосується їх виникнення, наприклад, ціле не потребує частин, інші ж — у тому, що стосується їх знищення, наприклад, частини не потребують цілого. І так само в інших випадках.

12

Здатністю (dýnamis) називається джерело руху або зміни, що міститься в чомусь іншому або в самій речі, але оскільки вона береться як інше. Наприклад, будівельне мистецтво є здатність, що не міститься в тому, що будується, натомість мистецтвом лікування як здатністю може володіти і той, хто лікується, але не тому, що він лікується. Отже, загалом здатністю називається джерело зміни або руху, [20] що міститься в іншій речі або в самій речі, оскільки вона береться як інше, а також зміна, що спричинюється через іншу річ або саму річ, взяту як іншу. Адже ми говоримо, що щось здатне чогось зазнавати, саме тому, що щось зазнає чогось, про що б не йшлося; хоча інколи ми так говоримо, лише коли йдеться про зміни на краще. Далі, говорять про здатність вдало завершити якусь справу відповідно зі своїм наміром; адже інколи про тих, хто просто кудись пішов, чи щось сказав, але не вдало чи не так, як намірявся, ми не говоримо, що вони здатні говорити чи ходити. Те саме стосується здатності чогось зазнавати. Крім того, здатністю називається стан, через який речі є цілковито несприйнятливими, або незмінними, або не легко змінюються на гірше; адже речі ламаються, розбиваються, згинаються і взагалі руйнуються не тому, [30] що вони мають таку здатність, а тому що не здатні опиратися і їм чогось бракує. Натомість непіддатливими до таких дій є речі, що лише трохи зазнають їхнього впливу через здатність і змогу, а також певний свій стан.

Оскільки здатність має стільки значень, то також можна назвати якусь річ здатною в одному сенсі, якщо вона є джерелом руху і зміни (адже [35] те, що може зупиняти також є здатним) в чомусь іншому або в самій собі, але оскільки вона береться як інше. В другому сенсі її можна також назвати здатною, якщо щось інше має таку здатність стосовно неї самої; [1019β] [1] в іншому сенсі річ можна назвати здатною, якщо вона має здатність змінюватися, переходячи у щось чи то гірше, чи то краще. Адже навіть те, що знищується, схоже, є здатним знищуватися, принаймні воно не знищувалося б, якби це було неможливим; проте воно має певну [5] схильність, причину і начало такої події. Отож, щось здається здатним або тому що володіє чимось, або тому що позбавлене чогось. Якщо ж позбавленість, або втрата, є в якомусь сенсі володінням, то лише за фактом володіння все було б здатним, так що річ була б здатною, тому що має певну властивість і начало і тому що має його позбавленість, звичайно, якщо має сенс говорити про те, що можна [10] мати позбавлення. У третьому сенсі річ є здатною тому, що щось інше чи вона сама як інше не має здатності чи начала, щоб зруйнувати її саму. Крім того, все це є здатним уже лише тому, що може відбутися чи не відбутися, або відбутися чи не відбутися вдало. А така здатність властива також неживим речам, наприклад, музичним інструментам; так, про одну ліру говорять, [15] що вона здатна звучати, про іншу — що ні, якщо вона не милозвучна.

Нездатність є втрата здатності і такого начала, про яке йдеться, — або взагалі, або тим, чому природно їх мати, або тоді, коли вже було б природно їх мати; адже кажучи, що не здатні мати нащадків хлопчик, чоловік та євнух, ми б мали на увазі не одне й те саме. Далі, і одній, і другій здатності [20] — рухати і вдало рухати — відповідає протилежна нездатність. І нездатними називаються одні речі — через таку нездатність, інші — в іншому сенсі, а саме, в сенсі можливого й неможливого. Неможливим є те, протилежність чого необхідно є істинною (наприклад, неможливо, щоб діагональ була сумірною, [25] тому що таке твердження є хибним, а його протилежність є не тільки істинною, але й необхідно, щоб діагональ була несумірною; тож те, що вона є сумірною, є не тільки хибним, але й хибним із необхідністю). Протилежне ж неможливому, тобто можливе, маємо тоді, коли не необхідно, що протилежне йому було хибним, наприклад, сидіти для людини можливо, адже [30] не сидіти не є необхідно хибним. Отже, можливе в одному сенсі, як було сказано, означає те, що не є з необхідністю хибним, в другому — те, що є істинним, в третьому — те, що може бути істинним. У переносному значенні ж про «здатність» говориться в геометрії[67].

Тож такі значення можливого не стосуються здатності, [35] натомість все, що говориться щодо здатності, говориться відносно першого її значення, [1020α] [1] a саме, здатності як джерела зміни в іншому або самій речі, оскільки вона береться як інше. Бо все інше називається здатним або тому, що щось інше має таку здатність щодо нього самого, або тому, що її не має, або тому, що має її певною мірою. Те саме стосується і неможливого. Тож головне визначення [5] здатності у першому значенні було б таким: джерело зміни в іншому або самій речі, оскільки вона береться як інше.

13

Кількістю називається те, що ділиться на складові, з яких обидві або кожна є за своєю природою щось одне і щось «це». Таким чином, кількість є множиною, якщо вона лічиться, і величиною, якщо вона вимірюється. [10] Називається ж множиною те, що здатне ділитися на несуцільні частини, а величиною — те, що на суцільні. Із величин те, що є суцільним в одному вимірі, є лінія, у двох — ширина, у трьох — глибина.

Одні [15] кількості називаються так самі по собі, інші — в побіжному сенсі, наприклад, лінія є певна кількість сама по собі, а «освічене» — побіжно. Серед тих речей, що є кількістю самою по собі, одні є такими за своєю сутністю, як-от певною сутністю є лінія (адже у визначенні того, чим є лінія, присутня «певна кількість»), інші є станами й властивостями [20] такої сутності, як-от численне і нечисленне, довге і коротке, широке і вузьке, високе і низьке і таке інше. Також велике і мале, більше і менше, самі по собі й коли про них говориться щодо одне одного, [25] є станами кількості самі по собі; однак такі імена також переносяться на інші [речі]. Із тих, що називаються кількостями побіжно, одні так називаються в тому самому значенні, в якому було сказано, що кількістю є освічене й біле, тому що певною кількістю є те, чому вони притаманні, наприклад, рух і час; також про останні говориться як про певні кількості [30] і як про суцільні предмети, оскільки ділиться те, у зв’язку з чим вони виявляють себе. Я маю на увазі не те, що рухається, а пройдену відстань; адже оскільки відстань є кількістю, то і рух є кількістю, а відповідно час є кількістю, тому що кількістю є рух.

14

Якістю називається в одному значенні відмінність у сутності, наприклад, людина є твариною певної якості, оскільки є двоногою, а кінь — оскільки чотириногою, [35] і коло є фігурою певної якості, оскільки не має кутів, тому що відмінність у сутності і є якістю. [1020β] [1] Отже, в одному значенні якістю називається відмінність у сутності, в іншому — нерухоме та математичні предмети; так, числа мають певну якість, наприклад, складні й такі, що мають не лише один вимір, а натомість подібні [5] до площини й тіла (це числа помножені на себе двічі або тричі), та загалом це те, що належить до сутності чисел, окрім кількості; адже сутність кожного числа — це те, що воно є один раз, наприклад, сутність шести — не те, що воно є двічі чи тричі, а один раз: бо шість — це один раз шість. Також якістю називається все те, що є станами й властивостями сутностей, які перебувають у русі, наприклад, тепло і холод, [10] білість і чорнота, важкість і легкість тощо, зі зміною чого кажуть, що і тіла змінюються. Крім того, про якість говориться щодо чесноти і пороку та взагалі зла і блага.

Отже, про якість можна говорити у двох значеннях, одне з яких — головне; у першому значенні [15] якість — це відмінність у сутності (і до цього належить якість у числах; адже це теж певна відмінність сутностей, але не таких, що рухаються, або взятих як такі, що рухаються); по-друге, це стани й властивості речей, що рухаються, й узятих як такі, що рухаються, та відмінності у рухах. До цих станів і властивостей належать чеснота і порок; адже вони вказуються на відмінності в русі й діяльності, відповідно до яких речі, що перебувають у русі діють гарно чи погано або зазнають гарної чи поганої дії чогось. Справді, те, що може рухатися або діяти отак є добрим, те, що протилежним чином, — лихим. Переважно благо і зло означають якість у живих істот, а серед них здебільшого в тих, що мають [25] здатність робити вибір.

15

Відношенням називається, наприклад, відношення подвійного до половини, потрійного до третини і взагалі того, що в декілька разів більше, до того, що в декілька разів менше, того, що перевершує, до того, що перевершене; також відношенням називається відношення того, що нагріває, до того, що нагрівається, того, що здатне різати, до [30] того, що можна відрізати, і загалом того, що здатне діяти, до того, що здатне зазнавати дії; а також того, що вимірюється, до міри, того, що пізнається, до знання і того, що сприймається чуттями, до чуття.

У першому випадку ідеться про числове відношення (або взагалі, або визначене) до інших чисел чи до одиниці; наприклад, подвійне відносно одиниці є визначене число, а багатократне [35] як число відносно одиниці є невизначене, тобто не є таке чи таке; [1021α] [1] те, що в півтора раза більше, щодо того, що в півтора раза менше, є числове відношення до визначеного числа; відношення правильного дробу до неправильного — невизначене відношення, як-от багатократного до одиниці; те, що перевершує, до того, що перевершено, є взагалі невизначеним за числом; [5] адже число є сумірним, а до несумірного число не застосовується; адже те, що перевершує, відносно того, що перевершено, становить стільки ж і ще дещо, а останнє є невизначеним, бо цей надлишок може бути і рівним, і нерівним тому, що перевершено.

Отже, всі ці відношення виражаються в числах і є властивостями чисел, а також — в інший спосіб — виражають рівне, подібне й тотожне (всі вони співвіднесені з одним; бо тотожним є те, що має одну й ту саму сутність, подібним — те, що має одну й ту саму якість, рівним — те, що має одну й ту саму кількість; тож одне є начало і міра числа, а всі ці відношення виражаються в числах, лише не в один і той самий спосіб).

Відношення між тим, [15] що діє, і тим, що зазнає дії, обумовлене здатністю діяти й зазнавати дії і виявленням цих здатностей у дійсності, наприклад, те, що здатне нагрівати, входить у відношення з тим, що здатне нагріватися, тому що воно може нагрівати, і знову ж таки те, що нагріває, входить у відношення до того, що нагрівається, а те, що ріже, — до того, що ріжуть, як такі, що справді діють і зазнають дії.

Що ж стосується відношень, які виражаються в числах, то вони не є діяльністю, хіба що [20] у спосіб, про який ішлося в іншому місці; а діяльність, що пов'язана з рухом, числам не властива. Також по-різному виражаються відношення, обумовлені здатністю, — залежно від часу, наприклад, відношення того, що зробило, до зробленого, і того, що зробить, до того, що буде зроблено. Адже саме в цьому сенсі батько сина називається батьком: перший є тим, що діяв, другий — тим, що зазнало дії. [25] Крім того, деякі відношення обумовлені позбавленням здатності, як-от неможливе і все, що говориться у зв’язку з цим, наприклад, невидиме.

Отже, всі відношення, що виражаються у числах та обумовлені здатністю, є відношеннями, тому що відношення до чогось належить до сутності того, що відноситься до чогось іншого, а не тому, що інше відноситься до нього. Натомість щодо того, що вимірюється, пізнається та [30] мислиться, говориться про відношення, тому що інше відноситься до нього. Те, що щось мислиться означає, що є думка про це, проте немає сенсу твердження, що думка ж є у відношенні до того, про вона є думкою (бо це була б тавтологія); так само зір є бачення чогось, але позбавлене сенсу твердження, що бачення є у відношенні до того, чого воно є бачення (хоча можна сказати й так), натомість має сенс говорити про відношення між баченням і кольором чи чимось іншим подібним. Інакше була б тавтологія, власне, та, що бачення є баченням того, чого воно є баченням. [1021β] [1] Те, що називається відношенням саме по собі, в одних випадках називається у вказаному сенсі, в інших — якщо такими є їхні роди, наприклад, мистецтво лікування є, можна сказати, відношенням, тому що його рід, знання є певним відношенням. Окрім того, про відношення говорять стосовно того, що має певні відносні властивості, як-от про рівність — тому що рівне визначається у відношенні, та про подібність — тому що подібне так само визначається у відношенні. Але відношення можуть бути випадковими, наприклад, людина може бути вдвічі більшою за щось перше-ліпше, [10] а це вже є певним відношенням; або біле — якщо одне й те саме випадково є подвійним і білим.

Отже, ось в яких значеннях говориться про те, що називається закінченим або досконалим самим по собі: одні речі називаються так через те, що їм нічого не бракує в їхній досконалості, вони є неперевершеними і не мають жодної своєї частини поза собою; другі [33] — через те, що взагалі є неперевершеними у всіх відношеннях і не мають жодної своєї частини поза собою; [1022α] [1] a вже інші речі називаються так тому що або роблять щось, або мають щось, або пов’язані з чимось, або так чи інакше стосуються чогось, що називається закінченим у першому значенні.

16

Досконалим або закінченим[68] називається, по-перше, те, жодна частина чого не існує поза ним (наприклад, закінчений час кожної речі є час, поза яким можна знайти якийсь час, що є частиною цього часу); також те, [15] що за вправністю у своєму мистецтві та достоїнством і гарними результатами не може бути перевершене у своєму роді, наприклад, «досконалий лікар» та «досконалий флейтист» кажуть про тих, хто є бездоганними у своєму мистецтві. У переносному значенні ми говоримо так і про погане: закінчений донощик та закінчений крадій, позаяк також ми називаємо їх у певному сенсі «гарними», кажучи «вдатний» [20] крадій та «вдатний» донощик. Вправність також є певною досконалістю; адже кожна річ і будь-яка сутність є тоді досконалими, коли за видом їхнього особливого достоїнства їм не бракує жодної частини властивої їм за природою величини.

Далі, закінченими називаються речі, що мали добрий кінець, адже дійти [25] кінця означає бути закінченим, тому оскільки кінець є чимось останнім, ми в переносному значенні кажемо також про погане, що воно доконечно загинуло, доконечно знищено, коли ніщо не уникло знищення й лиха та нічого не лишилося наостанок. Тому й сконання в переносному значенні називається кінцем, оскільки і те, і друге є чимось останнім. А кінцева мета [30] є останнє, заради чого існує річ.

Отже, ось у скількох значеннях говориться про те, що називається досконалим або закінченим самим по собі: одні речі називаються так, оскільки ніщо не псує їхньої бездоганності, вони є неперевершеними і не мають жодної своєї частини поза собою; другі [33] — через те, що просто є неперевершеними у кожному роді і не мають жодної своєї частини поза собою; [1022α] [1] a вже інші називаються так тому, що або роблять щось, або мають щось, або пов’язані з чимось, або так чи інакше стосуються чогось, що називається закінченим (або досконалим) відповідно до двох перших значень.

17

Межею називається край кожної речі як перша точка, поза якою [5] немає жодної частини цієї речі, і як та перша точка, по цей бік якої перебувають всі її частини; також форма величини або того, що має величину; також мета кожної речі (тобто те, до чого спрямовані рух і дія, а не те, звідки вони виходять, утім, іноді і те, і друге, тобто і те, звідки виходять рух і дія, і те, до чого вони спрямовані); також сутність кожної речі та її чимбутність, адже це — межа [10] пізнання, тому що межа пізнання — це у певному сенсі й межа речі. Тож очевидно, що у скількох значеннях говориться про начало, в стількох же і навіть більше значеннях ідеться й про межу; адже начало є певною межею, натомість не будь-яка межа є началом.

18

Вираз kath’ hó («те, через що» або «по чому», «на чому»)[69] вживається в багатьох значеннях: в одному значенні йдеться про форму [15] і сутність кожної речі, наприклад, те, через що хтось добрий, — це саме добро; в другому — те, в чому першому щось природно з’являється, наприклад, колір на поверхні. Отже, по-перше, «те, через що» говориться про вид, по-друге — про матерію кожної речі та її субстрат. Загалом же вираз «те, через що», є рівнозначним [20] поняттю «причина», наприклад, у висловлюваннях: «через що він прийшов?» або «задля чого він прийшов?», а також «через що він зробив неправильний або правильний висновок?», або «що є причиною правильного або неправильного умовиводу?» Далі, «те, через що», або «на чому», «по чому» вживається щодо положення: «те, на чому він стоїть», або «те, по чому він іде»; адже всі ці висловлювання означають положення і місце.

Тому також [25] вираз «саме по собі» (kath’ auto) з необхідністю вживається в багатьох значеннях. По-перше, «саме по собі» означає чимбутність кожної речі, наприклад, Каллій — це «Каллій сам по собі» і чимбутність Каллія; по-друге, це те, що входить у щосність речі, наприклад, «Каллій сам по собі» є живою істотою, адже у визначенні міститься «тварина», тож Каллій є певною живою істотою. Крім того, [30] якщо щось є первинною властивістю речі або якоїсь із її частин, наприклад, поверхня є білою сама по собі, також людина є живою сама по собі, адже душа є певною частиною людини, в якій насамперед полягає життя. Далі, також як про «саме по собі» говорять про те, що не має іншої причини; так, є багато причин, які визначають людину: це жива істота, двонога тварина, але все ж таки людина є людиною [35] самою по собі. Крім того, «самим по собі» називається все те, що властиве одній речі і як одній, а тому воно є окремим саме по собі.

19

[1022β] [1] Розташуванням називається порядок чогось, що має частини, або за місцем, або відповідно до здатності, або за видом; адже має бути якесь положення, на що і вказує слово «розташування».

20

Словом héxis («володіння» або «стан»)[70] називається, по-перше, у значенні «володіння» певна діяльність того, що [5] володіє, і того, чим володіють, як-от певна дія або рух (адже коли одне щось створює, то інше створюється, а між ними відбувається створення; так само і між тим, хто має одяг, і одягом, який мають, ідеться про володіння). Отже, звідси очевидно, що не можна мати володіння (адже так можна було б продовжувати до безконечності, якби можна було мати володіння того, що [10] мають); по-друге, словом héxis у значенні «стан» називається положення, через який щось перебуває в якомусь становищі, доброму чи поганому для себе або відносно чогось іншого, наприклад, здоров’я є певний стан, бо воно є таким становищем. Також словом héxis у цьому значенні називається частина такого становища, тому і достоїнство частин є таким «станом».

21

[15] Словом páthos («стан» або «властивість») називається, з одного боку, якість, щодо якої можливі зміни, наприклад, біле і чорне, солодке і гірке, важкість і легкість і таке інше; з іншого боку — вже інтенсивність і зміни цих якостей; а ще частіше — шкідливі зміни й рухи, [20] причому переважно болісно-шкідливі. Крім того, словом páthos називаються великі нещастя й скорботи.

22

Про позбавленість говориться, з одного боку, якщо щось не має чогось, що можна мати від природи, навіть тоді, коли для нього мати це неприродно, як-от про рослину говорять, що вона позбавлена очей; з іншого боку, коли це природно [25] мати або самій речі, або її роду, а вона не має, наприклад, кріт і сліпа людина по-різному позбавлені зору, один — за родом, друга — сама по собі. Також, якщо чомусь природно мати щось і тоді, коли природно, а воно не має; так, сліпота є у певному сенсі позбавленістю, але сліпим називається не той, хто позбавлений зору в будь-якому віці, а той, хто не має зору в тому віці, в якому його природно мати. [30] Так само ми говоримо про позбавленість, якщо щось не має чогось в тому місці, через ті обставии, в тому відношенні і в такий спосіб, в який йому природно це мати. Також позбавленням називається відібрання чогось силою.

Далі, позбавленість має стільки ж значень, скільки префікс «не-»[71], що вживається задля заперечення. Так, нерівним називається те, в чому відсутня рівність, хоча вона є для нього природною, невидимим [35] — і те, що взагалі не має кольору, і те, що має невиразний, а безногим — і той, хто взагалі не має ніг, і той, хто має незугарні. Таке заперечення вживається також тоді, коли щось має дуже мало чогось, наприклад, ми говоримо плід без кісточок, [1023α] [1] і це означає нерозвинену кісточку й те, що плід має ваду. Також — тому що дещо робиться не легко або не гарно; наприклад, ми говоримо, що дещо «не ріжеться», не тільки тоді, коли воно зовсім не ріжеться, а й тоді, коли воно ріжеться не легко й не гарно. Також — тому що дещо чогось не має зовсім; так сліпою називають не [5] однооку людину, а ту, в якої не бачать обидва ока. А тому не кожен є добрим чи злим, або справедливим чи несправедливим, а натомість є і середнє між ними.

23

Слово échein («мати», «тримати», «схопити», «перебувати») вживається у багатьох значеннях: по-перше, воно означає чинити або правити згідно зі своєю природою та за власним бажанням, тому [10] говорять, що лихоманка «тримає» людину, тирани «тримають» під своєю владою міста, а ті, хто вдягаються, «мають» на собі одяг. По-друге, воно означає, що щось міститься в чомусь як здатному його сприйняти в себе, наприклад, мідь має форму статуї, хвороба «тримається» в тілі; по-третє, ідеться про щось, що охоплює, стосовно охопленого, адже якщо в чомусь є щось охоплене, то кажуть, що [15] перше має в собі останнє, або останнє перебуває в першому, наприклад, кажуть, що в посудині перебуває рідина, в місті — люди, на кораблі — моряки, а натомість ціле має частини. Далі, якщо щось не дає чомусь рухатися й діяти за своєю схильністю, говорять, що перше тримає останнє, наприклад, колони тримають покладений на них тягар, або як-от поети [20] змушують Атланта тримати небо, неначе інакше воно б упало на землю, як кажуть деякі з натурфілософів. Так само і про те, що скріплює, кажуть, що воно тримає разом те, що скріплює, оскільки інакше все розпалося б — кожне за своєю схильністю. Також вираз «бути в чомусь» вживається у тому самому значенні й відповідно до слова échein.

24

Вираз ék tinos eînaí («бути з чогось») означає, по-перше, те, із чого щось складається як із матерії, і це говориться у двох значеннях — або стосовно першого роду, або стосовно останнього виду, як-от, з одного боку, все що, плавиться, утворюється з води, з іншого — статуя створена з міді; по-друге, походити від чогось як від [30] першого начала, що рухає (наприклад, через що сталася битва? Через лайку, тому що з неї почалася свара й відбулася битва); по-третє, бути складовою того, що складається з матерії й форми, як-от частини — із цілого, вірш — із «Іліади», а камені — з будинку; адже форма є метою, а завершене — те, що досягло мети. [35] Те, що як вид із частини, наприклад, людина — із двоногого, а склад — із букви; адже це має інший сенс, ніж статуя з міді, [1023β] [1] бо складна сутність є з матерії, проте і вид є з матерії виду. Отже, в одних випадках вираз «бути з чогось» вживається у вказаних значеннях, в інших мається на увазі, що якийсь із цих способів стосується частини іншої речі, наприклад, дитина походить від батька й матері, [5] рослини — із землі, оскільки в обох випадках ідеться про походження із якоїсь частини цих речей. Також вираз ék («з») означає бути після чогось у часі, наприклад, за (ék) днем — ніч, за (ék) ясною погодою — буря, тому що одне після одного. Із цих випадків в одних так говориться, тому що щось переходить із одного стану в інший, як у тільки-но наведених прикладах, натомість в інших — просто тому, що одне за одним іде у часі, наприклад, за (ék) рівноденням відбулося плавання, оскільки воно відбулося після рівнодення; за (ék) Діонісіями ідуть Фаргілії, оскільки вони ідуть після Діонісій.

25

Частиною називається в одному значенні те, на що так чи інакше може бути розділена певна кількість (адже те, що віднімається від кількості як такої, завжди називається її частиною, так, у певному сенсі два можна назвати частиною трьох); в іншому ж значенні, частинами називаються тільки рівні частини, на які може бути поділена кількість; тому два, з одного боку, можна назвати частиною, з іншого — ні. Далі, те, на що можна розділити вид, не зважаючи на кількість, також називається частинами — частинами виду; тому про види говорять, що вони є частинами роду. Те, на що ділиться або з чого складається [20] ціле, тобто або форма, або щось, що має форму, наприклад, якщо взяти мідний шар або мідний куб, то і мідь (адже це матерія, якій надана форма), і кут є частинами. Врешті, елементи визначення, яке пояснює, чим є кожна річ, також є частини цілого. Тому рід також називається частиною виду, натомість в іншому значенні [25] вид є частиною роду.

26

Цілим називається те, в чого наявні всі частини властиві йому як цілому від природи, а також те, що охоплює щось, що міститься в ньому, так що разом вони становлять єдине. А це можливо двома способами: або так, що кожна окрема річ є єдиним, або так, що із них усіх утворюється єдине. Адже загальне і те, про що взагалі говорять [30] як про ціле, є загальним в тому сенсі, що охоплює багато речей, тобто може приписуватися кожній із них, і при цьому кожна з них є чимось єдиним, як-от людина, кінь, бог, адже всі вони — живі істоти. Натомість суцільне і обмежене є цілим тоді, коли вони є чимось єдиним, що складається з багатьох речей, зокрема, якщо вони містяться в ньому потенційно; якщо ж ні, то дійсно. А із самих цих [35] речей цілими є радше природні, ніж створені за допомогою мистецтва, як ми це казали також про єдине[72], позаяк цільність є певною єдністю.

[1024α] [1] Далі, коли кількість має початок, середину та кінець, то в тих випадках, коли розташування не має значення, ми говоримо «весь», натомість там, де має, говоримо «ціле». Там же, де можливо і те, і друге, говорять і «ціле», і «все». Такими є речі, природа яких не змінюється із зміною положення, [5] а форма змінюється, наприклад, віск та плащ. Адже про них говорять і «ціле», і «все», бо їхні властивості дозволяють і те, і друге. Натомість щодо води та будь-якої вологи і також щодо числа вживається слово «все», а от воду «цілою» і число «цілим» не називають, хіба що в переносному значенні. Також стосовно тих речей, про які ми говоримо «все» як про певні єдності, говориться «все» щодо їхніх частин у сукупності: [10] наприклад, «все це число», «всі його одиниці».

27

Про неціле говориться стосовно не будь-якої випадкової кількості, а тоді, коли вона сама ділиться на частини і є цілим. Адже два не є нецілим, якщо відняти одну з одиниць (позаяк відняте й залишок ніколи не є рівними), і взагалі жодне число не є нецілим; адже говорити про неціле має сенс тоді, коли річ [15] зберігає свою сутність. Так, якщо чаша пошкоджена, вона все ще є чашею, натомість число, якщо від нього відняти, вже не є тим самим числом. Окрім того, навіть тоді, коли щось складається не з подібних частин, не завжди можна сказати, що воно є нецілим (приміром, інколи число має неоднакові частини, наприклад, двійку і трійку). Загалом ті речі, в яких розташування не має значення, наприклад, вода або вогонь, не можуть бути нецілими, [20] натомість для цього потрібно, щоб їхнє розташування було обумовлене їхньою сутністю. Далі, річ має бути суцільною. Так, наприклад, гармонія постає з неоднакових частин і залежить від розташування, однак вона не стає такою, щоб її можна було назвати нецілою. Крім того, не всі цілі речі, втрачаючи будь-яку свою частину, стають нецілими, а лише тоді коли втрачені частини є суттєвими і мають певне розташування; наприклад, якщо чаша просвердлена, [25] її не можна назвати нецілою, інша справа, якщо пошкоджена ручка або краєчок; і людина є скаліченою не тоді, коли втратить шматок м’яса або селезінку, а тоді, коли втратить якусь зовнішню частину, і не будь-яку, а ту, що не виросте знову, якщо її відтяти цілком. Тому плішиві не є скаліченими.

28

Про рід говорять, по-перше, тоді, коли йдеться про безупинне виникнення речей, [30] що мають один і той самий вид, як-от кажуть: «поки існує рід людей», тобто «поки безупинно народжуються люди»; по-друге, родом називається те, від чого як першого джерела руху речі починають існувати; так, одні називаються еллінами за родом, другі — іонійцями, тому що одні походять від Елліна, який їх породив, другі — від Іона; і радше так кажуть про тих, хто походить від [35] родоначальника, ніж про те, що походить від матерії (хоча говорять і про рід, що веде відлік від жінки, наприклад, нащадки Пірри).

[1024β] [1] Про рід говориться в тому значенні, в якому площина є рід плоских фігур і тіло — родом тіл; адже кожна з фігур є чи то такою-то площиною, чи то таким-то тілом, тобто площина і тіло є основою для видових відмінностей.

Також родом називається та перша складова визначення, що входить [5] у щосність речі. А його видові відмінності називаються властивостями.

Отже, ось у скількох значеннях говориться про рід: по-перше, щодо безупинного походження речей одного й того самого виду, по-друге, щодо першого джерела руху, що породжує речі одного з ним виду, по-третє, щодо матерії, адже те, чому притаманні відмінності й властивості, є субстратом, який ми називаємо матерією.

Різними ж [10] за родом називаються ті речі, в яких різним є перший субстрат і які не зводяться одна до одної та разом в одне й те саме третє. Наприклад, вид і матерія є різними за родом. І так само різним є все, що говориться згідно з різними категоріями сущого (адже одне означає, чим є кожна річ, друге — яка вона, третє — щось інше, про що було сказано [15] раніше). Адже все це не зводиться ані одне до одного, ані разом до чогось третього.

29

Під хибним мається на увазі хибна річ, а таким є щось, з одного боку, тому, що не збігається з дійсністю або не може відповідати дійсності (як-от твердження, що діагональ є [20] сумірною або що ти сидиш; перше є хибним завжди, друге — іноді; тож ідеться про те, чого немає в дійсності); з іншого боку, хибним є те, що існує, проте за своєю природою здається або не таким, яким є, або не тим, чим є (наприклад, тіньовий малюнок та сновидіння, адже вони є чимось, але не тим, уявлення чого вони викликають). Отже, [25] речі називаються хибними або тому, що вони не існують, або тому, що уявлення про них є уявленням про те, що не існує.

Хибне твердження як таке є твердження про те, чого не існує, тому будь-яке твердження є хибним, коли говориться відносно іншого, ніж те, стосовно чого воно є істинним, наприклад, твердження про коло відносно трикутника. У певному сенсі у кожної речі є одне визначення, а саме: визначення чимбутності, проте в іншому сенсі [30] — багато, оскільки є річ сама по собі і річ з її властивостями, наприклад, Сократ і освічений Сократ (хибне ж визначення — це визначення, яке просто нічого не визначає); тому Антисфен був надто простодушним, гадаючи, що ні про що не можна висловити більше, ніж відповідне йому визначення, одне визначення для однієї речі; адже із цього випливало б, що неможливо нічого говорити всупереч, ба більше майже неможливо помилятися. Насправді [35] до кожної речі можна застосувати не тільки її визначення, але й визначення іншої речі, причому як цілковито хибно, так і — може статися — істинно, наприклад, до числа вісім можна застосувати визначення двійки, назвавши його подвійним.

[1025α] [1] Отже, про хибне говориться в такому сенсі, а хибкою, брехливою називається людина нерозбірлива і схильна обирати такі визначення не через щось інше, а заради них самих, а також та, яка прищеплює такі визначення іншим, [5] подібно до того як ми називаємо хибними ті речі, що викликають хибні уявлення. Тому вводить в оману твердження в «Гіппії»[73], що одна й та сама людина є брехливою і правдивою[74]. Бо там вважається брехливим той, хто просто здатен говорити неправду (а такою є людина обізнана й розсудлива), а натомість навмисно незугарний — кращим. Це хибне розуміння є результатом [10] того, що співрозмовника заманюють у пастку: адже виходить, що той, хто кульгає навмисно, краще за того, хто це робить вимушено — натомість, оскільки кульгати тут означає удавати, то якщо хтось кульгає навмисно, він, либонь, ще гірший, позаяк це вада у характері людини.

30

Випадковим або побіжним називається те, що властиве чомусь і що може стверджуватися істинно [15], однак не через необхідність і не в більшості випадків, наприклад, якщо хтось, риючи яму для рослини, знайшов скарб. Справді, знайти скарб, риючи яму, — це випадковість, адже це не випливає з необхідністю з чогось іншого чи після іншого, і здебільшого хтось, коли саджає рослини, не знаходить скарб. Так само хтось білий може бути [20] освіченим, але оскільки це не стається ані через необхідність, ані у більшості випадків, ми називаємо це випадковим. Таким чином, коли йдеться про щось властиве чомусь, і воно властиве лише десь і колись, але не тому, що саме це, або саме тут, або саме зараз, то це властиве і буде випадковим. Отже, для випадкового немає [25] чітко визначеної причини, а натомість щось перше-ліпше й непевне. Скажімо, хтось випадково потрапив на Егіну, якщо він прибув туди не тому, що плив туди, а натомість його пригнала буря або захопили розбійники. Тож справді те, що сталося, є випадковим, але випадкове не є чимось саме по собі, а відбувається через щось інше, адже буря є причиною того, що людина потрапила не туди, куди плила, [30] і це біла Егіна.

Про випадкове або побіжне також говориться в іншому значенні, коли мається на увазі все те, що властиве кожній речі самій по собі, але не входить в її сутність, як-от для трикутника мати два прямих кути. І такі види побіжного можуть стосуватися чогось, що є вічним, натомість ті, про які йшлося, — ні. Але про це ми говоримо в іншому місці[75].

Книга VI (Ε)

1

[1025b] Ми шукаємо начала й причина сущого і, вочевидь, саме як сущого. Адже як-от, скажімо, є причина у здоров’я та доброго самопочуття, так само [5] мають свої начала, елементи і причини й математичні об’єкти, і взагалі будь-яке умоглядне знання або таке, що почасти спирається на умоглядні міркування, стосується причин і начал, більш-менш точно визначених. Проте всі такі науки, обравши певне суще, тобто певний його рід, досліджують його, але не [10] як таке, не як суще загалом. Вони не дають визначення щосності, а натоміть просто виходять із нього — або з чуттєвої даності речі, або приймаючи як припущення щосність, — і доводять з більш чи менш строгою необхідністю те, що властиве саме по собі роду, який вони обрали. Тому ясно, що з такого індуктивного умовиводу [15] не можна отримати доказове визначення ані сутності, ані щосності, а натомість якийсь інший спосіб розкриття речі. Так само вони не говорять про те, чи існує, чи не існує рід, який вони досліджують, тому що один і той самий [хід] міркування з’ясовує щосність речі і чи існує вона.

Оскільки фізика, тобто наука про природу, також обирає певний рід сущого (адже [20] вона розглядає таку сутність, в якій начало руху й спокою перебувають в ній самій), то очевидно, що вона не є ані практичним умінням, ані мистецтвом створення (адже начало створених речей — у тому, хто створює, чи це розум, чи мистецтво, чи певна здатність, натомість дій — у тому, хто діє, — рішення; адже одне й те саме — зроблене і вирішене); [25] тож якщо будь-яка думка є або практичною, або спрямованою на створення чогось, або умоглядною, то фізика має бути умоглядною, але умоглядною щодо сущого, здатного рухатися, і лише щодо такої сутності, що згідно з її визначенням переважно не є відділеною від матерії. Певна річ, не можна оминути увагою чимбутність і [її] визначення, оскільки без [30] цього дослідження є пустою справою. Речі, що отримують визначення, тобто щосності, у певному сенсі можна порівняти або з «кирпатим», або з «увігнутим». Різниця між ними в тому, що кирпате поєднане з матерією (адже кирпате — це увігнутий ніс), натомість увігнутість позбавлена чуттєвої матерії. [1026а] Тож якщо про всі природні речі говориться так само, як про кирпате, наприклад, про ніс, око, обличчя, плоть, кістку, тварину як таку, листок, корінь, кору, рослину як таку (адже визначення жодної з них неможливе без згадки про рух, оскільки всі вони пов’язані з матерією), то зрозуміло, як слід шукати й визначати щосність [5] і чому душу також почасти належить розглядати досліднику природи, позаяк вона не існує без матерії.

Отже, із цих міркувань зрозуміло, що фізика є умоглядною наукою. Але ж і математика є умоглядною. Проте, чи є вона пізнанням нерухомих і відокремлених від матерії речей, з певністю сказати не можна, одначе, зрозуміло, що деякі математичні положення розглядають речі [10] як нерухомі та як відокремлені від матерії. Якщо ж існує щось вічне, нерухоме і відокремлене, то очевидно, що пізнавати його має наука умоглядна, одначе не фізика (адже фізика є наукою про певні рухомі речі) і не математика, а натомість наука, що передує обом. Справді, фізика є наука про речі відокремлені від матерії, але не нерухомі; деякі ж частини математики [15] мають своїм предметом нерухомі, але, либонь, не відокремлені від матерії, а начебто пов’язані з матерією. Натомість предметом першої науки є речі і нерухомі, і відокремлені від матерії. Всі причини з необхідністю мають бути вічними, та насамперед ці, адже вони є причинами того, що нам відкрито про богів.

Таким чином, можна говорити про три умоглядні філософські науки: математику, фізику та теологію (адже [20] цілком очевидно, що якщо десь присутнє божественне, то воно присутнє саме в речах такої природи), — і найвища наука має вивчати найвищий рід. Отже, якщо умоглядним наукам слід віддати перевагу перед іншими, то науці про божественне слід віддати перевагу серед умоглядних. Може виникнути питання, чи є перша філософія загальною, чи вона вивчає якийсь один рід [25] і якусь одну частину природи (адже навіть математичні науки відрізняються за своїм предметом; так, геометрія та астрономія займаються кожна певною цариною природи, тоді як загальна математика стосується всіх). Тож якщо не існує якоїсь іншої сутності, окрім створених природою, то першою наукою є наука про природу. Якщо ж існує якась нерухома сутність, [30] то вона передує природі, і першою наукою — а отже, й загальною — є філософія. Їй і належить розглядати суще як суще — як те, що воно таке, так і те, що властиве йому як сущому.

2

Однак про суще, коли про нього говорять загалом, ідеться у багатьох значеннях, одне з яких — як уже було сказано[76] — це суще, що так називається побіжно, а друге [35] — суще як істинне (і несуще як хибне). Крім того, є категорії, як-от щосність, якість, кількість, де, коли і все, що мовиться в такому значенні. [1026b] І ще, окрім усього цього, є суще потенційно й суще в дійсності. Отже, оскільки про суще говориться в багатьох значеннях, спочатку [5] слід сказати про суще побіжно, а саме, що про нього неможливе ніяке знання. Доказом цього є те, що жодна наука не опікується ним — ані практична, ані спрямована на створення, ані умоглядна. Так, той, хто будує дім, не має на думці всіх наслідків появи дому (адже їх безліч; ніщо не заважає тому, щоби збудований дім одним приносив задоволення, другим — шкоду, третім — користь і був, так би мовити, відмінний від усіх речей; все це [10] не входить у мистецтво будування); так само геометр не розглядає такі побіжні властивості фігур, ані того, чи відрізняються між собою трикутник як такий і трикутник, сума кутів якого дорівнює двом прямим. І це слушно, адже тут просто випадковий збіг у певному імені. Тому Платон у певному сенсі справедливо стверджував[77], що софістика [15] веде мову про несуще. Адже софісти переважно обговорюють, можна сказати, випадкові поєднання, як-от різне чи одне й те саме освіченість і грамотність, або освічений Кориск і Кориск, і чи все, що існує, але не завжди, стало, скажімо, якщо людина, будучи освіченою, стала грамотною, то, отже, вона, бувши грамотною, стала освіченою, та інші подібні розмисли. Тож, справді, очевидно, що випадковий збіг — це щось близьке до несущого. Це очевидно також із наступних міркувань: суще у другому значенні зазнає виникнення й знищення, натомість суще за випадковим збігом — ні. Утім, усе ж таки слід сказати про випадкове, [25] наскільки це можливо, якою є його природа і причина його існування. Адже водночас, либонь, також стане зрозуміло, чому немає науки про нього.

Отже, оскільки серед сущого одні речі є завжди однаковими і відбуваються з необхідністю (не в сенсі насильства, а натомість, говорячи так, ми маємо на увазі, що не може бути інакше), інші ж [30] — не з необхідністю і не завжди, а в більшості випадків, то в цьому й полягає начало та причина існування випадкового; адже те, що існує не завжди і не в більшості випадків, ми й називаємо випадковим. Так, якщо в розпалі літа стає зимно й холодно замість задухи й спеки, ми говоримо, що це сталося випадково, тому що [35] останнє стається завжди або в більшості випадків, а друге — ні. І якщо людина є білою, то це випадковість (адже так буває не завжди і не в більшості випадків), натомість те, що вона є живою істотою, — це не випадковість. Скажімо, також те, що будівничий уміє лікувати, є випадковістю, [1027а] оскільки займатися цим неприродно для будівничого, бо це справа лікаря, але випадково будівничий уміє лікувати. Так само вмілий кухар, який прагне потішити, міг би приготувати щось корисне для здоров’я, але це вміння вже не належить до кухарського мистецтва; тому ми кажемо, що це є випадковим, або побіжним. Хоча насправді він начебто приносить користь, але це не є його безпосередньою метою. Справді, щодо інших речей існують певні здатності до їхнього створення, стосовно ж випадкових речей немає ніякого певного мистецтва, ані певної здатності; бо у сущого, що виникає випадково, саме випадковість і є причиною. Тож, оскільки не все, що існує чи стає, є з необхідністю і завжди, а натомість [10] більшість є у більшості випадків, необхідно має бути суще за випадковим збігом. Так, не завжди і не в більшості випадків білий є освічений; коли ж таке інколи стається, то це буде випадковим збігом (інакше все було б із необхідністю). Отож причиною випадковості є матерія, що здатна бути іншою, ніж вона буває в більшості випадків. [15] Спочатку слід з’ясувати, чи справді ніщо не існує ні завжди, ні в більшості випадків. Чи це неможливо? Адже, окрім цих двох можливостей, існує щось, що трапляється за збігом.

Але чи стоїть справа так, що існує щось, що є в більшості випадків, і нічого, що є завжди, чи все ж таки існує щось вічне? Це питання слід розглянути пізніше[78], проте очевидно, що [20] немає науки про випадкове, або побіжне, позаяк усі науки стосуються або того, що є завжди, або того, що в більшості випадків. Адже інакше як можна навчатися або навчати іншого? Адже має ітися про щось визначене або як те, що є завжди, або в більшості випадків, як-от медова суміш тому, кого лихоманить, є корисною у більшості випадків. Натомість щодо винятків із цього правила, тобто коли суміш не є корисною, [25] нічого такого сказати не можна. Приміром, якщо сказати, що на молодику, то і те, що трапляється на молодику, буває або завжди, або в більшості випадків. Натомість випадкове є винятком із правила.

Отже, про те, що таке випадкове, або побіжне, і яка його причина, а також про те, що науки про нього немає, ми сказали.

3

Очевидно, що про начала та причини, які можуть виникати і знищуватися, можна говорити [30] незалежно від їх фактичного виникнення й знищення. Адже інакше все мало б існувати з необхідністю, оскільки те, що виникає і знищується не випадково, має певну необхідну причину. Тож якщо запитати, чи відбудеться це, чи ні? — то відповідь буде: так, якщо відбудеться щось інше; якщо ж ні, то ні. А те своєю чергою відбудеться, якщо відбудеться ще щось інше. І таким чином зрозуміло, що, постійно віднімаючи якийсь час від обмеженого відтинка часу, ми дійдемо до теперішньої миті. [1027b] Скажімо, ця людина помре від хвороби або насильною смертю, якщо вийде з дому, а вийде вона, якщо їй захочеться пити, а захочеться їй пити, якщо відбудеться щось інше, і так доходимо до того, що відбувається тепер, або до чогось, що вже відбулося. Наприклад, це станеться, якщо їй захочеться пити; а захочеться пити, якщо вона їстиме гостре; [5] а це або відбувається, або ні, так що з необхідністю помре або не помре. І те саме стосується минулих подій. Адже це — я маю на увазі минуле — вже присутнє в чомусь. Тому все, що буде, буде з необхідністю, наприклад, смерть того, хто живе; адже якась причини цього вже виникла, [10] скажімо, якісь протилежні явища в тому самому тілі. Однак помре людина через хворобу чи насильною смертю, ще не визначилося, а натомість це залежить від того, чи станеться «оце-от». Тож очевидно, що ми доходимо до певного начала, проте від нього до іншого вже переходу немає. Тому воно буде началом того, що станеться одне з двох, і іншої причини його виникнення немає. Проте від начала якого виду та від причини якого виду веде відлік походження випадкового, [15] — чи від матерії, чи від цільової причини, чи від рушійного начала, — це й слід розглянути насамперед.

4

Отже, про суще за збігом досить (позаяк воно достатньо визначене). Що ж стосується сущого як істинного — і несущого як хибного, — то воно обумовлене поєднанням та розділенням, а і те, і друге разом [20] постають як полюси суперечності (бо істинне стосується ствердження у випадку поєднання предмета і того, що йому приписується, і заперечення у випадку, коли вони розділені, натомість у випадку з хибним все навпаки; натомість яким чином можна щось мислити разом і мислити нарізно, то це інше питання; під «разом» та «нарізно» я маю на увазі не послідовність, [25] а те, що виникає щось єдине).

Адже хибне та істинне містяться не в речах, так що, скажімо, благо є істинним, а зло неодмінно хибним, а натомість у думці; що ж до простих речей та щосності, то тут істинне й хибне перебувають навіть не в думці.

Тож те, що належить дослідити стосовно сущого і несущого в такому сенсі, слід розглянути пізніше[79]. Оскільки ж зв’язування [30] та розділення відбуваються в думці, а не в речах, а суще в такому сенсі відмінне від сущого у власному сенсі (адже думка з’єднує чи відділяє або щосність, або якість, або кількість, або щось інше), то суще за збігом та суще як істинне слід тепер залишити. Адже причина одного є невизначеною, а другого — певний стан думки, [1028а] і як одне, так і друге стосуються того роду сущого, що лишився, і не вказують на якусь нову природу сущого. Тож сказаного досить, і тепер слід розглянути причини і начала сущого самого по собі, як сущого. <А з нашого обговорення того, у скількох значеннях говориться про кожен із видів сущого, зрозуміло, що про суще говориться в багатьох значеннях.>

Книга VII (Ζ)

1

Про суще говориться в багатьох значеннях, як ми це вказали раніше в книзі про те, у скількох значеннях говориться про кожен із видів сущого[80]. Під сущим мається на увазі або щосність, або певне «це», або якість, або кількість, або якась інша з категорій. Утім, хоча про суще говориться в багатьох значеннях, очевидно, що першорядним серед них є щосність, тобто [15] сутність (адже коли ми говоримо, яким є щось, то кажемо, що воно є добрим чи поганим, а не те, що воно три лікті завдовжки чи людина; коли ж ми говоримо, чим є ця річ, ми не кажемо, що вона є білою, чи теплою, чи три лікті завдовжки, а натомість, що вона є людиною чи богом); про все ж інше говориться як про суще, тому що йдеться то про кількість такого сущого, то про якість, то про стан, то [20] про щось інше. А тому може виникнути питання: коли ми вживаємо слова «ходити», «бути здоровим», «сидіти», то чи йдеться в кожному з цих та подібних випадків про щось суще. Адже жодне з них не означає щось, що існує зазвичай саме по собі та може бути відділеним від сутності, а радше, якщо щось і існує, то це те, що ходить, [25] те, що сидить, та те, що є здоровим. Здебільшого про них можна говорити як про суще, тому що тут є певний субстрат (власне, сутність та одинична річ), що й виражається в приписуванні їм чогось; адже без такого субстрату немає сенсу говорити про гарне чи про те, що сидить. Отож зрозуміло, що саме завдяки [30] сутності є також кожне з названих визначень сущого, тому в первинному сенсі сущим і не якимось особливим, а сущим взагалі, є сутність.

Про перше говорять у багатьох значеннях, однак сутність є перше у всіх значеннях: і за визначенням, і в порядку пізнання, і в часі. Справді, жодне з інших категоріальних визначень речі не може бути відокремленим, а лише сутність. І за визначенням вона [35] є перше (адже у визначенні кожної речі з необхідністю міститься сутність). Також ми вважаємо, що знаємо кожну річ насамперед тоді, коли знаємо, що вона таке, як-от: що таке людина чи вогонь, [1028b] [1] радше ніж тоді, коли знаємо її якість, або кількість, або місце, позаяк і кожне з цих визначень ми знаємо тоді, коли знаємо, що таке кількість або якість.

І, до того, питання, що ставили і ставлять здавна, і зараз, і завжди, і яке завжди викликає труднощі, — що таке суще, — це питання про те, що таке сутність (адже про нього одні кажуть, що воно одне[81], [5] інші, що більше ніж одне, а з цих одні — що обмежене за числом[82], інші ж — що безконечне[83]), а тому й нам слід головним чином та насамперед, і, можна сказати, виключно, розглянути питання про суще в такому сенсі.

2

Найбільш очевидним здається, що сутність властива тілам (тому ми говоримо, що сутностями є тварини, рослини та їхні частини, [10] а також природні тіла, як-от вогонь, вода, земля та кожне з таких тіл, а також усе те, що є або їхніми частинами, або з них складається, чи то з частин, чи з усіх, як-от небо та його частини, зірки, місяць і сонце). Тож варто розглянути, чи тільки вони є сутностями, чи також інші, чи деякі з них, [15] чи деякі з них і ще якісь інші, чи, врешті, жодна з них, а натомість якісь інші.

Дехто ж гадає[84], що сутностями є радше межі тіл, як-от поверхні, лінії, точки та одиниці, ніж фізичні та математичні тіла. На думку одних, окрім чуттєвих речей, не існує ніяких сутностей, інші ж вважають, що ще існують вічні сутності, більш численні і більшою мірою сущі. Так, Платон [20] вважає ідеї та математичні тіла двома родами сутностей, і лише третім — сутність чуттєвих тіл. Натомість Спевсип приймає ще більше сутностей, починаючи з єдиного та постулюючи начала для кожної сутності: одні — для чисел, другі — для величин, треті — для душі; і таким чином він примножує сутності. Натомість дехто [25] говорить[85], що форми та числа мають одну й ту саму природу, а з них уже випливають інші речі — лінії та площини — аж до сутності неба та чуттєвих речей.

Отже, що стосовно цього говориться правильно і що неправильно і які є сутності, чи існує щось окрім чуттєвих речей чи не існує і як вони [30] існують, чи існує якась відокремлена сутність, окрім чуттєвих речей, і якщо існує, то чому і як, чи ж не існує ніякої, — все це слід розглянути, спочатку визначивши в загальних рисах, що таке сутність.

3

Про сутність говориться принаймні в чотирьох, якщо не більше, значеннях. Адже і чимбутність, і загальне, [35] і рід називають сутністю кожної речі, і ще четверте поруч із ними — субстрат. Субстрат є тим, чому приписується все інше, він же сам уже нічому іншому не приписується. Тому передусім слід дати визначення йому; [1029а] [1] адже вважається, що насамперед сутністю є субстрат. Субстратом же називають, по-перше, матерію, по-друге, форму, а по-третє, те, що з них складається (матерією ж я називаю, наприклад, мідь, а формою — зовнішній вигляд, [5] а те, що з них складається, статую — цілим); тож якщо форма є переднішою за матерію і більшою мірою сущою, то на тій же підставі вона буде переднішою і того, що з них обох складається.

Отже, наразі в загальному вигляді ми сказали, що таке сутність, а саме, що вона є те, що не приписується субстрату, а натомість їй приписується все інше. Але таке визначення є недостатнім. [10] Адже саме по собі воно ще лишається неясним, і до того ж із нього начебто випливає, що сутність — це матерія. Справді, якщо не матерія є сутністю, то не видно, що інше може нею бути. Бо якщо ми відкидаємо все інше, то, схоже, нічого не лишається; адже інше — це стани тіл, їхні дії та здатності; натомість довжина, ширина та глибина — це певні кількості, але [15] не сутності (бо кількість не є сутністю), натомість сутністю радше є те, чому все це властиве як першому. Одначе, якщо відкинути довжину, ширину та глибину, то ми не бачимо нічого, що залишалося б, окрім хіба того, що ними омежоване, а тому матерія необхідно видається єдиною сутністю з такої точки зору. [20] Матерією я називаю те, що саме по собі не є ані чимось певним, ані кількістю, ані чимось іншим, що приписується іншому і чим визначається суще. Справді, існує щось, чому приписується кожне з цих визначень, і буття чого є відмінним від всього, що йому приписується (бо все інше приписується сутності, вона ж приписується матерії); тому останній субстрат сам по собі не є ані певною річчю, ані кількістю, [25] ані чимось іншим. І так само він не є їхнім запереченням, адже він виступає як їхнє заперечення не через свою природу, а побіжно.

Отже, судячи з цих міркувань, виходить, що сутністю є матерія. Але це неможливо. Адже гадається, що сутність насамперед є щось, що існує окремо, і певне «це», а тому слід було б вважати сутністю радше форму і те, що складається з одного й другого, ніж [30] матерію. Тож сутність, що складається з одного й другого, тобто з матерії і кшталту, слід тепер залишити, бо вона є пізнішою і з нею все зрозуміло. Усе зрозуміло також і з матерією. Тому потрібно розглянути третю сутність, оскільки вона викликає найбільше труднощів. Одностайно вважається, що сутностями є деякі з чуттєвих речей, тож спершу варто шукати серед них. [1029b] [3] Адже має сенс починати з більш відомого, позаяк навчання у всіх відбувається у такий спосіб — через те, що менш зрозуміле за своєю природою, [5] до більш зрозумілого; і так само, як у царині вчинків ми прагнемо, виходячи з того, що є добрим для кожного, перейти до того, що є добрим загалом, і зробити його добрим для кожного, так і в навчанні варто, виходячи з більш відомого, зробити зрозумілим людині те, що є зрозумілим за своєю природою. Відоме і звичне для людини часто є насправді мало зрозумілим і саме по собі не має майже нічого або [10] нічого спільного з дійсністю. Однак слід спробувати, почавши з не дуже зрозумілого, але відомого, і переходячи, як було сказано, від менш до більш зрозумілого, збагнути зрозуміле взагалі.

4

[1] Оскільки на початку ми показали[86], скільки є визначень сутності, і, згідно з одним із них, вважається, що сутністю є чимбутність, отже, варто розглянути її. [13] Насамперед дамо їй загальне визначення: чимбутність кожної речі є тим, що вона є сама по собі. Адже, скажімо, ти є ти [15] не тому, що ти є освіченим, позаяк ти є освіченим не тому, що ти є ти. Отож чимбутність є те, що ти є сам по собі. Звичайно, не все, про що говориться «саме по собі»; позаяк не є чимбутністю те, що є саме по собі так, як поверхня є білою, тому що бути поверхнею не означає бути білим. Але й не поєднання і того, й другого — біла поверхня — є чимбутність, оскільки сама поверхня тут додається. Отже, визначенням чимбутності кожної речі не називає [20] самої речі, але вказує на неї, тож якби бути білою поверхнею означало би бути гладкою поверхнею, то бути білим і бути гладким було б одним і тим самим.

Але оскільки існують також поєднання, що відповідають іншим категоріям (адже кожна з них, наприклад, якість, кількість, [25] «коли» й «де» та рух, стосується певного субстрату), слід розглянути, чи можна говорити про визначення чимбутності для кожної з них, наприклад, про чимбутність «білої людини», тобто що таке бути білою людиною. Скажімо, назвемо це поєднання «плащем». Що означає бути плащем? Адже це не належить до того, про що говориться як про «саме по собі». Одначе про те, що не є саме по собі, [30] говорять у двох значеннях: те, що є таким побіжно, і те, що є таким не побіжно. Про щось не говориться як про «саме по собі», якщо або, визначаючи його, його поєднують з іншим, наприклад, якби, визначаючи, що таке бути білим, хтось наводив би визначення білої людини, або інше поєднують із ним, наприклад, якби плащ означав білу людину, і при цьому визначали б плащ як біле. Одначе біла людина, хоч і є білою, [1030а] [1] її чимбутність не в тому, щоби бути білою.

Але чи можна взагалі говорити про певну чимбутність щодо буття плаща? Мабуть, ні. Адже чимбутність — це, власне, те, чим є річ. Натомість коли одна річ говориться стосовно іншої, то тут уже не йдеться про саме цю річ, наприклад, [5] біла людина не є, власне, щось «це», позаяк бути «цим» властиво лише сутностям. Таким чином чимбутність є лише в того, поясненням чого є визначення. Визначення ж є не тоді, коли ім'я означає те саме, що й пояснення (адже тоді всі пояснення були б визначеннями; бо будь-яке пояснення буде ім'ям, а отже, й «Іліада» буде визначенням), [10] а натомість тоді, коли це є пояснення чогось першого; а такими є ті речі, про які говорять не тому, що одне говориться про інше. Тож про чимбутність можна говорити лише щодо того, що є видом роду, адже про види, схоже, не говориться ані як про такі, що існують через причетність, ані як про стан, ані як про побіжне. Утім, будь-яка річ, якщо вона має ім'я, може мати пояснення, [15] що вона означає, скажімо, що ось це властиве тому, — або ж замість простого пояснення може бути точніше; проте це не буде визначенням, а тому й не можна говорити про чимбутність.

Чи, може, визначення також, як і щосність має більше ніж одне значення? Адже щосність, з одного боку, означає сутність і щось одиничне, а з іншого — все, що приписується, тобто кількість, якість і таке інше. Адже так само, як вираз «є», «існує» можливо застосовувати до всього, але не в однаковому сенсі, а щодо одного в первинному сенсі, щодо другого — у вторинному, так і щосність прямо стосується сутності, натомість іншого — якось опосередковано. Адже і про якість ми могли б запитати, що вона таке, тож і якість належить до щосностей, але [25] не прямо, а як-от про несуще деякі кажуть[87], маючи на увазі слово, а не річ, що воно «є», тобто не реально, а номінально; так само і з якістю.

Звичайно, слід також турбуватися про те, як потрібно висловлюватися щодо кожного предмета, але не більше ніж про те, як стоїть справа із самим предметом. Тому й тут, де з поняттями все зрозуміло, скажемо, що чимбутність властива насамперед [30] і в первинному значенні сутності, а потім уже всьому іншому, так само, як і стосовно щосності, — тобто не як чимбутність загалом, а якісна або кількісна чимбутність. Адже коли ми говоримо, що вони «є», то певно або через омонімію, або з додаванням якихось уточнень чи обмежень (подібно до того, як-от кажуть, що відомо про щось невідоме); хоча правильно сказати, що тут не йдеться ані про омонімію, [35] ані про єдине значення, а як-от у випадку, коли слово «медичний» застосовується до одного й того самого не тому, що означає одне й те саме, однак і не через омонімію. [1030b] [1] Так, ми говоримо про медичного пацієнта, медичну операцію та медичний інструмент через омонімію і через єдине значення, а через зв’язок з однією і тією самою діяльністю. Утім, немає ніякої різниці, яким із двох способів виражати свою думку, бо очевидно те, [5] що в первинному й прямому сенсі визначення і чимбутність стосуються сутностей. Тим не менше також вони подібним чином стосуються й інших речей, але не в первинному сенсі. Адже якщо ми це приймаємо, то не є необхідним, щоб мало визначення все, що має пояснення, а лише те, що має певне пояснення, а саме, якщо це є поясненням єдиного, але єдиного не в сенсі суцільності, як-от «Іліада», або того, що зібрано докупи, [10] а натомість якщо про нього говориться у всіх тих значеннях, в яких говориться про єдине. А про єдине говориться в тих самих значеннях, в яких говориться про суще. Суще ж означає в одному значенні щось «це», в другому — кількість, в третьому — якість. Тому і для «білої людини» може бути пояснення й визначення, але в іншому сенсі, ніж для білого і для сутності.

5

Якщо не вважати визначенням пояснення [15] через додавання того, що визначається до чогось іншого, то постає питання, чи може бути визначення для чогось не простого, а подвоєного. Адже такі властивості з необхідністю мають пояснюватися через додавання до іншого. Наприклад, є ніс і увігнутість, і є кирпатість, як називається те, що складається з них двох, оскільки одне міститься в іншому, причому і увігнутість, і кирпатість є побіжними властивостями носа, але самі [20] по собі. Це не так як біле властиве Каллію чи людині, тому що Каллій є білим і ще побіжно є людиною, а так, як чоловіча стать властива живій істоті, рівне — кількості і як усе те, про що говориться, що воно є властивим саме по собі. А таким є все те, що неможливо пояснити окремо від пояснення й імені того, властивістю чого воно є, [25] як-от біле без людини можливе, тоді як жіноча стать без живої істоти ні. Тож у таких властивостей або немає чимбутності та визначення, або, якщо є, то в іншому сенсі, як про це вже йшлося[88].

Ще одне питання постає щодо цих властивостей. Якщо кирпатий ніс й увігнутий ніс — одне й те саме, то одним і тим самим будуть кирпате й [20] увігнуте; якщо ж ні, то, позаяк неможливо говорити про кирпате без речі, властивістю якої воно є саме по собі (адже кирпате є увігнутість у носі), або не можна назвати ніс кирпатим, або двічі буде сказано одне й те саме: «ніс ніс увігнутий» (бо «ніс кирпатий» означатиме «ніс ніс увігнутий»); тому безглуздо говорити про [35] чимбутність щодо таких властивостей; інакше ж матимемо регрес у безконечність, адже у кирпатому носі міститиметься ще інший ніс.

[1031а] [1] Отже, зрозуміло, що визначення може мати лише сутність. Якщо ж його мають інші категорії, то необхідно, щоб воно було через додавання, наприклад, визначення певної якості і непарного, адже неможливе визначення непарного без згадки про число, як неможливе визначення жіночої статі без згадки про живу істоту (кажучи «через додавання», я маю на увазі в тих випадках, де доводиться двічі говорити одне й те саме, як у наведених прикладах). Якщо ж це вірно, то не матимуть визначення подвоєні поняття, наприклад, «непарне число»; але це лишається непоміченим через неточність пояснень. Якщо ж матимуть визначення і ці поняття та речі, то або в якийсь інший спосіб, або, як було вже сказано[89], визначення й чимбутність мають вживатися в багатьох значеннях. [10] Тоді в одному значенні ніщо не матиме ані визначення, ані чимбутності, окрім сутностей, натомість в іншому значенні можна говорити про визначення й чимбутність також щодо інших речей. Отже, зрозуміло, що визначення є пояснення чимбутності і що про чимбутність можна говорити або лише щодо сутностей, або переважно щодо них, у первинному і прямому значенні.

6

[15] Слід розглянути, чи є річ та її чимбутність одним і тим самим, чи вони є відмінними, оскільки це певним чином корисно для дослідження щодо сутності. Адже здається, що річ не є відмінною від своєї сутності, а про чимбутність кажуть, що вона є сутністю речі.

Стосовно речей, які приписуються як побіжні властивості, схоже, [20] що тут річ і її чимбутність є відмінними, наприклад, біла людина і буття білою людиною (адже якщо це одне й те саме, то також буття людиною і буття білою людиною одне й те саме; бо, як стверджують, одне й те саме людина і біла людина, тож і буття білою людиною і буття людиною одне й те саме; з іншого боку, немає необхідності в тому, щоб річ і її чимбутність були одним і тим самим у побіжних властивостей, [25] бо не в однаковий спосіб стають тотожними річ і чимбутність та чимбутність і сутність; утім, може здатися, що річ і сутність можуть бути тотожними за збігом, як, наприклад, буття білим і буття освіченим. Здається, втім, що це не так.)

Що ж до речей, про які говориться як про самі по собі, то чи необхідно, щоб річ і чимбутність були одним і тим самим? Наприклад, якщо є певні сутності, передніше за яких немає ніяких інших [30] сутностей і ніякої іншої природи та які дехто називає ідеями. Адже якби були відмінними саме благо та буття благом, сама тварина й буття твариною, буття сущим і саме суще, [1031b] [1] то були б також інші сутності, природи та ідеї, окрім названих, і ті сутності були б переднішими, якщо чимбутність є сутністю. А якщо вони відокремлені одне від одного, то щодо одних буде неможливим знання, а другі не будуть сущими (під відокремленістю я маю на увазі, [5] що ані самому благу не властиве буття благом, ані цьому останньому — бути благим). Адже ми знаємо річ тоді, коли ми знаємо її чимбутність, і так само щодо блага та іншого, тож якщо буття благом не є благо, то і буття сущим не є сущим, а буття єдиним — єдиним. І так само кожна чимбутність існує або [10] жодна не існує, тому якщо буття сущим не є сущим, то й буття всього іншого не є цим іншим. Далі, те, чому не властиве буття благом, не є благом. Необхідно, отже, щоб одним були благо і буття благом, прекрасне і буття прекрасним і так само з усім тим, про що говориться не у зв’язку з чимось іншим як властивості, а як про щось самостійне й первинне. Адже достатньо й такого буття, навіть якби не було ідей, [15] а радше навіть, якщо ідеї є (разом з тим очевидно також, що якщо ідеї є такими, як каже дехто, то тоді субстрат не є сутністю; адже ідеї мають бути сутностями, але не приписуватися субстрату; бо тоді вони існуватимуть тільки через причетність).

Отже, сама річ [20] та її чимбутність є одним і трім самим не побіжно, тобто не за випадковим збігом, як зрозуміло з цих пояснень, а також тому, що знати річ означає знати її чимбутність, тому з розгляду окремих прикладів із необхідністю випливає, що обидві є чимось одним. Стосовно ж того, що приписується як побіжна властивість, як-от освічене чи біле, то через те, що воно має подвійне значення, [24] невірно казати, що його чимбутність і воно саме є одним і тим самим. Адже [25] і сама побіжна властивість, і те, чому вона належить, є білими, тож буває так, що чимбутність і сама побіжна властивість є одним і тим самим, буває ж і так, що ні; бо у людини й у білої людини це не одне й те саме, натомість у властивості — одне й те саме.

Безглуздість такого розрізнення речі й чимбутності стала б явною також, якщо дати окреме ім’я кожній чимбутності; адже тоді поруч з однією чимбутністю постане [30] ще одна, наприклад, у чимбутності коня буде ще одна чимбутність. Проте, що заважає тому, щоб визнати, що деякі речі і їхня чимбутність одне й те саме, якщо вже чимбутність є сутність? Утім, не тільки річ і її чимбутність одне, але й пояснення їх одне й те саме, як зрозуміло також зі сказаного; [1032а] [1] адже не випадково одним є буття єдиним і єдине. Якщо ж вони будуть відмінними, то цей поділ має тривати до безконечності; адже тоді, з одного боку, матимемо чимбутність єдиного, з іншого боку, єдине, а до них можна застосувати те саме твердження.

[5] Отже, зрозуміло, що в тих речей, що називаються першими і самими по собі сущими, буття речі і сама річ є одне і те саме. Софістичні ж заперечення цього положення вочевидь спростовуються так само, як і питання, чи є тим самим Сократ і буття Сократом. Адже між ними немає різниці ані щодо передумов запитання, ані щодо [10] передумов його спростування. Отже, про те, в якому сенсі чимбутність речі тотожна і в якому сенсі нетотожна речі, сказано.

7

З того, що виникає, одне виникає від природи, друге — через мистецтво, третє — самовільно. При цьому все, що виникає, виникає через щось, із чогось і стає чимось; під «чимось» я маю на увазі те, що може підпадати під будь-яку категорію: воно стає або чимось «цим», або певної величини, або певної якості, або в певному місці.

Природним є виникненням того, що виникає з природи; те, з чого щось виникає, ми називаємо матерією, те, через що воно виникає, є певна природна річ, а те, що виникає, — це людина, або рослина, або щось подібне, що ми насамперед називаємо сутностями. [20] Все, що виникає — від природи чи через мистецтво — має матерію, бо кожна річ може існувати, а може і не існувати, і ця можливість і є матерія в кожній речі. Загалом те, з чого щось виникає, і те, під дією чого воно виникає, є природа. Адже все, що виникає, має певну природу, як-от рослина чи тварина. І так само те, під дією чого воно виникає, є природа як така, що дає форму і є того самого виду, [25] хоч і міститься в іншому); адже людина породжує людину.

Отже, в такий спосіб виникає все, що виникає від природи, натомість інші способи виникнення називаються створенням. Усі способи створення походять або від мистецтва, або від здатності, або від думки. Деякі ж із них відбуваються також самовільно та просто через збіг обставин, [30] подібно до тих речей, що виникають від природи. Адже деякі з природних речей виникають і з сім’я, і без сімені. Питання про це слід розглянути пізніше[90]. [1032b] [1] А від мистецтва походять ті речі, форма яких міститься в душі (формою я називаю чимбутність кожної речі та [її] першу сутність); адже і протилежності мають певним чином одну й ту саму сутність, позаяк сутністю позбавленості є протилежна їй сутність, як-от сутністю хвороби є здоров’я, бо хвороба — це його відсутність, [5] натомість здоров’я — це пояснення в душі лікаря, тобто знання. Здоров’я є результатом такого ходу думки: оскільки здоров’я є ось це, то для того, щоб хворий одужав, необхідно, щоби було наявне ось це, наприклад, однорідність стану тіла, а якщо це буде, то необхідно також тепло. І так той, хто лікує, міркує далі, доки не досягає врешті до певної останньої причини в цій послідовності, яку він сам може створити. А потім вже [10] рух, який починається з цієї дії, рух до здоров’я, називається створенням. Отож здоров’я виникає певним чином зі здоров’я, а будинок — із будинку, тобто будинок, що має матерію, — із будинку без матерії; адже лікарське мистецтво є формою здоров’я, а мистецтво будування — формою будинку, і коли я кажу про сутність без матерії, я маю на увазі чимбутність.

[15] Одні види виникнення та руху називаються мисленням, інші — створенням: те, що виходить з начала та форми, є мислення, тоді як те, що виходить із кінцевого результату мислення, є створення. І кожен з інших проміжних кроків думки відбувається подібно до описаного вище. Я маю на увазі, наприклад, таке: щоб людина одужала, потрібно досягти однорідності стану тіла. А що означає досягти однорідності? Ось це. [20] А це буде, якщо вона зігріється. А що це означає? Ось це. А це потенційно можливо і вже цілком у владі того, хто лікує.

Отже, те, що діє і від чого починається рух до здоров’я, якщо воно виникає через мистецтво, є форма в душі, а якщо самовільно, то те, з чого починає діяти той, хто створює через [25] мистецтво, як-от при лікуванні, мабуть, починається зі зігрівання (а його викликає розтирання): позаяк або тепло в тілі є складовою здоров’я, або щось таке, що є складовою здоров’я, слідує за теплом безпосередньо чи через кілька кроків; ця дієва причина і є остання річ, що створює складову здоров’я; і так само стосовно будинку [30] (наприклад, каміння) і всього іншого. Отож, як кажуть, не може щось виникнути, якщо йому ніщо не передує.

Отже, очевидно, що якась частина необхідно має вже існувати, і саме матерія є такою частиною (бо саме вона міститься в речі і стає чимось). [1033а] [1] Але чи є вона також частиною пояснення? Справді, наприклад, говорячи про мідні кола, що вони таке, ми позначаємо їх подвійно: і за матерією, оскільки це мідь, і за формою, оскільки вони мають таку фігуру (а фігура — це найближчий рід, до якого відносять коло). Отож [5] мідне коло включає матерію у своє пояснення.

Натомість що стосується того, із чого щось виникає як із своєї матерії, то деякі речі, коли вони виникли, називаються не її ім’ям, а словом похідним від її імені, наприклад, статуя називається не каменем, а камінною. А от людину, яка стає здоровою, не називають тим, від чого вона одужує; причина цього в тому, що вона одужує від стану відсутності здоров’я і стає здоровою із субстрату здоров’я, що його ми називаємо [10] матерією (наприклад, можна сказати так, що людина стає здоровою, а можна і так, що хворий стає здоровим), одначе радше говорять про виникнення із відсутності, наприклад, кажуть, що хтось стає здоровим із хворого, але не так, що хтось стає здоровим із людини, а тому й здорового не називають хворим, а натомість людиною, тобто здоровою людиною. Що ж до того, відсутність чого є неочевидною і не має імені, як-от у міді відсутність якої-небудь форми або [15] у цеглин та дерева упорядкування як будинку, то вважається, що із таких речей виникає щось, як-от у тому випадку, коли здоровий виникає із хворого. А тому так само, як там те, що виникає, не називають тим, із чого воно виникає, так і тут статую не називають деревом, а натомість дерев’яною, або мідною, але не міддю, чи ж камінною, а не каменем; також будинок називають цегляним, а не цеглинами, позаяк [20] якщо уважно придивитися, то, власне, без застережень і не можна сказати, що статуя виникає із дерева або будинок із цеглин, оскільки те, із чого щось виникає, має змінюватися, а не лишатися незмінним. Тому, отже, так і кажуть.

8

Оскільки те, що виникає, виникає під дією чогось (під цим [25] я маю на увазі те, що започатковує виникнення) та із чогось (під цим слід розуміти не тільки відсутність, але й матерію; а вже було визначено[91], в якому значенні ми це говоримо) і виникає щось певне (шар, або коло, або будь-що інше), то так само, як, скажімо, ремісник не створює субстрат, тобто мідь, так не створює він і шар, хіба що [30] побіжно, за одним разом, позаяк мідний шар є шароподібним, а саме його він і виготовляє. Справді, створювати якусь певну річ загалом означає створювати її із субстрату (я маю на увазі, що робити мідь круглою не означає робити кругле або шароподібне як таке, але дещо інше, власне, відтворювати цю форму в чомусь іншому; бо якби ми створювали саму цю форму, то ми би створювали її з чогось іншого, адже таким є наше вихідне положення; [1033b] [1] наприклад, якщо ми виготовляємо мідний шар у тому сенсі, що робимо із чогось, а саме з міді, то ми виготовляємо щось, що є шароподібним); отож якби ми створювали також шар як такий, то ясно, що діяли б у той самий спосіб, і тоді ця послідовність виникнень продовжується до безкінечності. Очевидно, отже, що ані форма (чи як би не називати цей образ присутній в чуттєвій речі) не виникає (і немає її походження), ані чимбутність (адже форма є те, що виникає в іншому або через мистецтво, або від природи, або внаслідок певної здатності).

Натомість ідеться про виготовлення мідного шару, і він створюється з міді й шару як форми: [10] тобто ми відтворюємо форму в цій міді, і виходить цей мідний шар. Якби ж ішлося про виникнення шару взагалі, то щось мало б виникати із чогось. Адже те, що виникає, завжди має бути таким, що ділиться, і одне має бути цим, а друге — цим, тобто одне — матерією, а друге — формою. Тож якщо шар є фігура, всі точки якої рівновіддалені від центра, то в ньому одне [15] — це те, що міститиме в собі те, що створюється, а друге — те, що в ньому міститиметься, а ціле буде те, що виникло, власне, мідний шар. Отже, зі сказано зрозуміло, що те, що називається формою або сутністю, не виникає, натомість виникає поєднання, яке отримує назву від її імені, а також те, що у всьому, що виникає, є матерія, і в ньому одне є формою, а друге — матерією.

Але все ж таки чи [20] існує якийсь шар окремо від цих мідних шарів або будинок окремо від будинків, зроблених із цеглин? Або ж, якби це було так, то якась певна річ ніколи б не виникала? Натомість форма означає «таке», тобто певну якість, але не є щось «це» і щось визначене, тобто певна одинична річ, тоді як людина виготовляє або породжує із чогось «цього» — щось «таке», і коли процес виготовлення чи породження завершено, маємо «ось цю» певну річ як «таку». І «ось це» ціле, Каллій чи Сократ, існує, так само як-от [25] «ось цей» мідний шар, тобто людина і тварина як-от мідний шар взагалі. Отож очевидно, що ідеї як причина, як дехто має звичку називати форми, якщо й існують якимось чином окремо від одиничних речей, то для виникнення та сутностей зовсім непотрібні, і принаймні не на цій підставі їх можна було б вважати сутностями самими по собі.

У деяких же випадках [30] також очевидно, що те, що породжує, є таким самим, як те, що породжується, одначе не тим самим, і становить одне з ним не за числом, а за видом, як-от у природних речей (адже людина породжує людину), якщо тільки щось не виникає всупереч природі, наприклад, кінь породжує мула (хоча ці випадки також подібні; адже те, що було б спільним для коня й осла, тобто найближчий рід, не має імені, але він був би водночас і конем, і ослом, тобто мулом).

[1034а] [1] Тому очевидно, що немає необхідності вигадувати ідею як зразок (адже насамперед форми як щось окреме могли б виступати як зразки; бо радше за все форми є сутностями); натомість для пояснення виникнення цілком достатньо того, що породжує, [5] і форми як причини, що міститься в самій матерії. Тоді ціле — це певна форма у конкретній плоті й кістці, скажімо, Каллій та Сократ; вони є різними за матерії (адже матерія в них різна), але одним і тим самим за видом, позаяк вид є неділимим.

9

Може постати питання, чому одні речі виникають і через мистецтво, [10] і самовільно, як-от здоров’я, інші ж ні, як-от будинок. Причиною цього є те, що матерія, з якої починається виникнення й створення будь-якої із тих речей, що виникають через мистецтво, і в якій присутня певна частина речі, є почасти такою, що може рухатися самостійно, почасти ж ні, при цьому така, що може, є почасти такою, що здатна рухатися певним чином, почасти такою, що нездатна; адже багато що [15] може рухатися саме по собі, але не у певний спосіб, наприклад, танцювати. Тож ті речі, матерія яких є такою, наприклад, каміння, не здатні рухатися у певний спосіб, окрім як під дією чогось іншого, однак в інший спосіб можуть самостійно — і таким є вогонь. Тому одні речі не можуть існувати без того, хто володіє мистецтвом їх створення, інші ж можуть, бо вони рухатимуться під дією тих речей, що хоч і не володіють [20] мистецтвом, але самі здатні рухатися під дією інших речей, що не володіють мистецтвом, або під дією якоїсь своєї частини.

Із того, що було сказано, також зрозуміло, що у певному сенсі всі речі, створені за допомогою мистецтва, виникають із того, що має з ними одне ім’я, як і те, що виникає від природи, або зі своєї однойменної частини (наприклад, будинок — із будинку як створеного розумом; адже мистецтво — це форма), або [25] із того, що містить якусь частину речі, якщо річ виникає не побіжно; адже перша причина створення сама є частиною речі. Так, тепло у русі викликає тепло в тілі, а останнє і є здоров’ям, або складовою здоров’я, або його наслідком є певна складова здоров’я, або ж саме здоров’я; тому й говорять, що тепло сприяє здоров’ю, оскільки те, що виникає внаслідок тепла і що супроводжує тепло, сприяє здоров’ю.

Отже, як і в умовиводах, началом усього є сутність, адже умовивід будується, виходячи з щосності, і так само без сутності не можна говорити про виникнення речей.

І подібним чином стоїть справа з тим, що утворюється від природи. Адже сім’я породжує так само, як речі, що створюють за допомогою мистецтва, оскільки воно також потенційно містить в собі форму, [1034b] [1] і те, чого воно є сім’ям, є певним чином однойменним із тим, що виникає (щоправда, не слід думати, що в усьому те, що породжує, і те, що виникає, мають одне й те саме ім’я, як у випадку походження людини від людини, позаяк жінка теж походить від чоловіка), якщо тільки те, що виникає не є покручем; тому мул не народжується від мула. Натомість те, що виникає самовільно, виникає так само, як і в тих речах, [5] в яких матерія здатна сама приводити себе у рух подібно до сім’я; тоді як все, що не має такої здатності, не може виникати інакше ніж від таких речей, що самі приводять себе у рух.

Це розміркування показує не лише стосовно сутності, що форма не виникає, але воно так само стосується всіх перших визначень речей загалом, як-от кількість, [10] якість та інші категорії. Адже подібно до того як виникає мідний шар, але не шар і не мідь, і як це у випадку міді, якщо вона виникає (позаяк матерія і форма завжди мають існувати передніше), так само і з щосністю, якістю, кількістю та іншими категоріями; бо виникає [15] не якість, а деревина певної якості, не кількість, а деревина чи тварина певної величини. Але особливістю сутності, як можна зрозуміти із цих міркувань, є те, що одній сутності необхідно має передувати інша дійсна сутність, яка її створює, наприклад, тварина, якщо виникає тварина; натомість не є необхідним, щоб якість або кількість існувати передніше, окрім як тільки потенційно.

10

[20] Оскільки визначення є поясненням, а будь-яке пояснення має частини, і як-от пояснення відповідає речі, так само частини пояснення відповідають частинам речі, то постає питання, чи має пояснення частин міститися в поясненні цілого, чи ні. Адже в деяких випадках здається, що це так, а в деяких — ні. Так, [25] пояснення кола не містить в собі пояснення його відрізків, натомість пояснення складу слова включає в себе згадку про його елементи, хоча і коло ділиться на відрізки, і так само склад ділиться на елементи. Крім того, якщо частини передують цілому, а гострий кут є частина прямого, і палець — частина живої істоти, то гострий кут мав би передувати [30] прямому, а палець — людині. Отож здається, що останні є переднішими: адже пояснення перших спирається на пояснення останніх, і також вони є переднішими в тому сенсі, що можуть існувати незалежно від перших.

Утім, слово «частина» вживається в багатьох значеннях, і одне них — міра кількості. Однак це поки що залишимо, а натомість слід розглянути, з чого як частин складається сутність. [1035а] [1] Отже, якщо одне є матерія, друге — форма, третє — те, що з них складається, а сутність є і матерія, і форма, і те, що з них складається, то, з одного боку, про матерію говориться як про частину чогось, з іншого ж — ні, а натомість як про частину говориться про те, з чого складається пояснення форми. Наприклад, плоть не є частиною увігнутості [5] (бо вона є матерією, в якій виникає увігнутість), але вона є частиною кирпатості. І мідь є частиною статуї як цілого, але не статуї у сенсі форми (адже як про річ можна говорити про форму та про річ, що має форму, але про матеріальне саме по собі не говорять як про річ).

Тому пояснення кола не містить в собі [10] пояснення відрізків, натомість пояснення складу включає в себе згадку про його елементи; адже елементи складу є частинами форми, а не матерії, тоді як відрізки є частинами в сенсі матерії, з якої виникає коло; щоправда, вони ближче до форми, ніж мідь, коли в міді зароджується опуклість. Утім, не всі частини [15] складу міститимуться у поясненні складу, наприклад, ці букви, нанесені на восковій поверхні або відтворені рухами у повітрі; адже вони також є частиною складу як чуттєва матерія. Адже і лінія, якщо її ділити навпіл, руйнується, або людина, якщо її розкладати на кістки, жили та плоть, однак це не означає, що лінія і людина складаються з цих частин як [20] частин сутності, а натомість як із матерії і частин цілого, але ж не форми, про яку, власне, йдеться у поясненні. А тому вони не входять у пояснення. Отож в одних поясненнях міститимуться пояснення таких частин, в інших вони не мають міститися, якщо це не пояснення цілого, в якому поєднуються матерія і форма; тому деякі речі складаються із цих частин як начал, розпадаючись на які, [25] вони знищуються, інші ж ні. Ті речі, які є поєднанням форми і матерії, наприклад, кирпате або мідний шар, знищуються, розпадаючись на ці складові, тож матерія є однією з їх частин; тоді як те, що не поєднується з матерією, в чому немає матерії і пояснення чого є поясненням лише форми, те не знищується взагалі або [30] принаймні таким чином. Тому для тих речей, що є поєднанням форми і матерії, матерія є началом і частиною, натомість для форми вона не є ані частиною, ані началом. І тому глиняна статуя, руйнуючись, перетворюється на глину, шар — на мідь, а Каллій — на плоть і кістки, також коло розпадається на відрізки, бо воно є чимось, що в певному сенсі поєднується з матерією. [1035b] [1] Адже одним ім’ям називаються коло, коли про нього говорять як про коло взагалі і коли говорять про певне конкретне коло, тому що немає власної назви для кожного окремого кола.

Отже, все сказане є вірним, однак варто ще раз повторити ці положення, аби сформулювати їх ще чіткіше. Частини пояснення, [5] на які ділиться пояснення, передують йому або всі, або деякі з них. Проте пояснення гострого кута не входить у пояснення прямого кута, натомість пояснення прямого кута містить в собі пояснення гострого кута; адже той, хто дає визначення гострого кута, послуговується прямим, адже гострий кут менше прямого.

І так само з колом і напівколом; [10] напівколо визначається через коло, а палець — через ціле, адже палець визначається як «ось така частина людини». Тож ті частини, що є матерією і на які річ розпадається як на матерію, є пізнішими; ті ж, що відповідають певним частинам пояснення і також є частинами сутності згідно з її поясненням, є переднішими — або всі, або деякі з них. Оскільки ж душа тварин [15] (адже вона є сутністю живої істоти) є їхньою сутністю відповідно до пояснення, тобто як форма і чимбутність певного тіла (бо будь-яку частину тіла, якщо ми хочемо визначити її вірно, не можна визначити без вказівки на її функцію, а вона не може бути йому властивою без чуттєвого сприйняття), то її частини — всі або деякі з них — передуватимуть цілому тварини. І те саме стосується кожної [20] окремої речі. Натомість тіло та його частини є пізнішими за цю сутність, і на ці частини як матерію розпадається не сутність, а ціле; тож у певному сенсі вони передують цілому, а в певному сенсі — ні. Адже вони не можуть існувати окремо. Так, палець є частиною тварини не взагалі і не в будь-якому випадку, натомість [25] мертвий палець є пальцем лише за назвою). Але деякі частини не можуть ані передувати цілому, ані бути пізнішими за нього, а саме, ті, що є головними і в яких насамперед полягає форма та сутність, наприклад, якщо це серце або мозок; адже немає різниці, яка з цих частин є такою. Проте «людина», «кінь» та всі подібні слова, що таким чином вживаються стосовно одиничних речей, але є загальними іменами, означають не сутності, а певне ціле, що складається із ось цієї форми та ось цієї [30] матерії, узятих як загальні. Що ж стосується одиничних речей, як-от Сократ, то вони вже включають в себе останню матерію. І так само в інших випадках. Отже, частини бувають і у форми (під формою я маю на увазі чимбутність), і в цілого, що складається з форми й матерії, і в самої матерії. Але тільки частини форми є частинами пояснення, пояснення ж є поясненням загального; [1036а] [1] адже «бути колом» і коло та «бути душею» і душа — одне й те саме. Що ж до цілого форми та матерії, наприклад, ось цього кола та будь-якого одиничного кола, чи то такого, що сприймається чуттями, чи то такого, що мислиться (такими, що мисляться, я називаю математичні кола, а такими, що сприймаються чуттями, — мідні та дерев’яні), то у таких цілих не буває визначення, а натомість вони пізнаються або думкою, або чуттями; якщо ж вони перестають актуально сприйматися, то незрозуміло, існують вони чи не існують; але вони завжди позначаються й пізнаються за допомогою загальної назви. Матерія ж сама по собі є неприступною для пізнання. Матерія буває або такою, що сприймається чуттями, або такою, що мислиться, наприклад, чуттєвою матерією є мідь, дерево та вся рухома матерія, натомість матерією, що мислиться, є та, що міститься в чуттєвих речах, але не як чуттєва, наприклад, математичні предмети.

Отже, як стоїть справа з цілим і частинами та про те, що передує і що є пізнішим, сказано. Якщо ж хтось запитає, що є передніше — прямий кут, [15] коло і тварина, чи те, на що вони діляться і з чого складаються, тобто їхні частини, то на це слід сказати, що на це питання відповісти не просто.

Адже якщо душа є тварина або жива істота, або душа окремої живої істоти є сама окремою живою істотою, і якщо «бути колом» — те саме, що коло, а «бути прямим кутом» та сутність прямого кута — те саме, що прямий кут, то певне ціле слід визнати пізнішим відносно певної частини, наприклад, [20] відносно частин, що входять у пояснення, та частин певного одиничного прямого кута (бо і матеріальний мідний прямий кут, і кут, утворений з одиничних ліній, є чимось пізнішим); натомість нематеріальний кут є пізнішим відносно частин, що входять у пояснення кута, але передує частинам в одиничному; утім, на це питання просто не відповісти. Якщо ж душа не є живою істотою, а натомість чимось іншим, то і в такому випадку, як уже було сказано, про одні частини слід сказати, що вони передують, про інші ж ні.

11

Природно постає питання, які частини належать формі і які ні, а натомість об’єднаному цілому матерії і форми. Адже якщо це не зрозуміло, то неможливо визначити жодну річ, позаяк визначення стосується загального і форми. Отож якщо незрозуміло, які частини належать до матеріальних, а які [30] не належать, то й пояснення речі буде незрозумілим.

Так, стосовно всього того, що начебто реалізується в різних матеріалах, наприклад, коло може бути з міді, каменю та дерева, здається очевидним, що матерія — ані мідь, ані камінь — не належить до сутності кола, тому що воно може бути відділене від них. Натомість стосовно всього того, що [35] на позір не відділяється, ніщо не заважає тому, щоб, скажімо, всі кола, які можна побачити, були мідними. [1036b] [1] Одначе мідь не належала б формі, хоча в цьому випадку непросто відділити форму від міді подумки. Наприклад, форма людини завжди постає в плоті й кістках і таких частинах. [5] Тож чи є такі частини також частинами форми та визначення форми? Одначе ні, натомість вони є матерією, тільки ми не в змозі відділити її, позаяк форма людини не постає в іншій матерії.

Оскільки ж це здається можливим, але незрозуміло, в яких випадках, дехто[92] починає висловлювати сумніви також щодо кола й трикутника у тому сенсі, що не вірно визначати їх [10] за допомогою ліній та суцільного, а натомість про все це слід говорити подібно до того, як кажуть про плоть і кістки людини та про мідь і камінь статуї. При цьому ці люди все зводять до чисел і кажуть, що пояснення лінії є поясненням двох. Також із тих, хто проголошує ідеї[93], одні вважають двійку самою лінією, [15] інші — формю лінії; адже для деяких форма і те, чого вона є формою, — одне й те саме (як-от двійка та форма двійки), але щодо лінії це не так.

Звідси випливає, що є одна форма для багатьох речей, що начебто мають різні форми (як це виходило також у піфагорійців), і можливо встановити одну форму саму по собі усього, [20] а все інше не вважати формами, однак таким чином усе буде одним. Отже, про те, що існують певні складнощі з визначеннями і чому, сказано. Тому зайве зводити все у такий спосіб до форм та усувати матерію; адже деякі речі є, справді, певною формою у певній матерії або певні речі в певному стані. І порівняння стосовно тварини, [25] яке мав звичку висловлювати молодий Сократ[94], є невірним; адже воно веде геть від істини і змушує думати, що людина може існувати без своїх частин, як-от коло без міді. Проте вони не є подібними; адже тварина є щось, що сприймається чуттями, і її не можна визначити без врахування руху, а тому [30] і без врахування того, частини перебувають в певному стані. Адже не в будь-якому випадку рука є частиною людини, але коли вона здатна виконувати роботу, тож коли вона є живою, бо нежива рука не є частиною людини.

Що стосується математичних предметів, то чому визначення частин не є частинами визначення цілого, наприклад, визначення півкола — частиною визначення кола? Адже вони не є чуттєвими речами. [35] Чи тут немає різниці? Адже матерія має бути також у чогось, що не є чуттєвим; [1037а] [1] і, крім того, певну матерію має все, що не є чимбутність та форма сама по собі, а натомість щось це. Отож півкола не будуть частинами загального кола, а натомість частинами одиничних кіл будуть, як уже було сказано раніше[95]; адже матерія є і така, що сприймається чуттями, і [5] така, що мислиться.

Очевидно також, що душа — це перша сутність, тіло — матерія, а людина або тварина — те, що складається з обох як загальне. Далі, «Сократ» та «Кориск», якщо душу також можна назвати «Сократом», мають подвійне значення (адже одні, говорячи про Сократа, мають на увазі душу, а інші — ціле); якщо ж Сократ — це просто ось ця душа і ось це тіло, то одиничне за своїм складом є таким самим, як [10] і загальне.

А чи існує окрім матерії таких сутностей якась інша і чи потрібно шукати якісь інші сутності, як-от числа або щось подібне, слід розглянути пізніше[96]. Адже заради цього ми намагаємося дати визначення також чуттєвим сутностям, хоча певним чином дослідження чуттєвих сутностей є справа фізики та [15] другої філософії; адже фізику належить пізнавати не лише матерію, але й сутність згідно з визначенням, і навіть більшою мірою саме її. Що ж стосується визначень та того, яким чином складові пояснення є частинами визначення і чому визначення є єдиним поясненням (оскільки ясно, що річ єдина, але завдяки чому вона є єдиною, маючи частини?), це слід розглянути пізніше[97].

Отже, що таке чимбутність і яким чином вона існує сама по собі, загалом щодо всього сказано, а також чому пояснення чимбутності одних речей має частини того, що визначається, а інших ні. Сказано також, що у поясненні сутності немає частин, що [25] належать до матерії, адже вони не є частинами сутності, а натомість — частинами складеного цілого; а для цього останнього, з одного боку, є визначення, а з іншого — немає. Так, якщо вона береться разом з матерією, то визначення немає (бо матерія є невизначеною), натомість якщо вона береться стосовно першої сутності, то визначення є, наприклад, визначенням людини є пояснення душі; адже сутність є форма, що перебуває в чомусь іншому, і з форми та матерії [30] складається так звана складена сутність; наприклад, такою формою є увігнутість (адже кирпатий ніс та кирпатість складаються з увігнутості й носа; [в них двічі міститься ніс]). У складеній же сутності, як-от кирпатий ніс чи Каллій, також буде матерія. Ще було сказано, що в деяких речей чимбутність і сама одинична річ — одне й те саме, [1037b] [1] як у перших сутностях, наприклад, кривина та «бути кривиною», якщо вона є першою сутністю (я називаю першою сутністю таку, про яку говорять не так, що вона міститься в чомусь іншому, тобто в матеріальному субстраті); натомість у всього того, що є як матерія або як об’єднане з матерією, чимбутність речі і сама річ не тотожні; і так само не тотожні вони в того, що є єдиним через випадкове поєднання, тобто за збігом, наприклад, «Сократ» і «освічене», бо вони є одним і тим самим за збігом.

12

Тепер поговоримо насамперед про визначення остільки, оскільки про це не сказано в «Аналітиках»[98], позаяк проблема, [10] яка там обговорювалася, є корисною для дослідження сутності. Я маю на увазі питання, в чому полягає єдність того, пояснення чого ми називаємо визначенням, наприклад, визначення людини двоногою твариною (приймемо це як пояснення людини). Отже, чому тварина і двонога є одним, а не множиною? Адже у випадку з «людиною» [15] та «білим» є множина, коли одне не приналежне другому, але одне, коли приналежне і є певного властивістю того, що лежить в основі, в цьому випадку людини (адже тоді постає одне і маємо «білу людину»); проте тут одне не приналежне іншому, бо рід, схоже, не приналежний видовим відмінностям (адже тоді одне й те саме [20] разом належало б протилежностям, оскільки видові відмінності, на які ділиться рід, є протилежними).

Те саме міркування лишається слушним і в тому випадку, якщо рід їм все ж таки приналежний і якщо видових відмінностей більше, наприклад: те, що живе на суші, двоноге, позбавлене пір’я. Чому вони є одним, а не множиною? Адже не тому, що вони містяться в чомусь одному, бо так із усього вийде одне. Але все ж таки всі елементи визначення мають [25] утворювати єдність. Адже і визначення сутності є певне єдине висловлювання, а тому це має бути висловлювання про щось єдине; бо, як ми стверджуємо, сутність означає щось єдине і щось це.

Насамперед слід розглянути визначення, що утворюються через ділення. У визначенні не входить ніщо інше, крім [30] роду, який називається першим, та відмінностей. Інші роди — це перший і разом з ним відмінності, що ним охоплюються, наприклад, перший рід — «тварина», найближчий до нього — «двонога тварина», і знову — «двонога тварина без пір’я», і так само, коли називають більше відмінностей. [1038а] [1] Узагалі немає жодної різниці, ідеться про визначення через багато чи через декілька відмінностей, а тому також — через декілька чи через дві; якщо ідеться про дві, то одне — це відмінність, а друге — рід, наприклад, якщо визначення є «двонога тварина», то «тварина» — це рід, а друге — відмінність.

[5] Якщо ж рід просто не існує окремо від видів як видів роду або якщо існує, але як матерія (так, звук голосу є і рід, і матерія, а відмінності утворюють із нього види та звуки мови), то зрозуміло, що визначенням є пояснення, що складається з відмінностей.

Але ж необхідно, щоб також видова відмінність ділилася [10] на видові відмінності, наприклад, видова відмінність «тварини» — «те, що має ноги»; знову ж таки у «тварини, що має ноги» видова відмінність має бути як у такої, що має ноги, тож не слід говорити, що серед того, що має ноги, одне має пір’я, а друге позбавлене пір’я, якщо тільки говорити правильно (утім, хтось робитиме це хіба лише через неспроможність), натомість правильно говорити, що одне з розщепленими пальцями на ногах, інше — з нерозщепленими, адже це [15] видові відмінності ноги; розщепленість пальців на ногах означає певним чином наявність ніг. І так завжди процес ділення триває далі, доки не доходить до видових відмінностей, що вже не діляться. І тоді видів ніг буде стільки, скільки є видових відмінностей, а число тварин, що мають ноги, буде рівним числу відмінностей. Отже, якщо справа стоїть таким чином, то зрозуміло, що остання видова відмінність буде сутністю [20] речі та її визначенням, позаяк не слід багаторазово говорити те саме у визначеннях, адже це зайве. Хоча таке трапляється. Адже коли ми кажемо «двонога тварина, що має ноги», то це означає не що інше, як «тварина, що має ноги, що має дві ноги»; якщо ж і далі ділити відповідно до видових відмінностей, то багаторазово буде сказано те саме і, власне, стільки разів, скільки [25] є видових відмінностей.

Отже, якщо видові відмінності продовжувати ділити на видові відмінності, то одна з них, остання, буде формою і сутністю; якщо ж розділення відбувається за побіжними відмінностями, наприклад, якщо те, що має ноги, ділять на біле і чорне, то відмінностей буде стільки ж, скільки й поділів. Таким чином, ясно, що визначення — це пояснення, що утворюється із відмінностей, причому, [30] за правильного поділу, з останньої з них. Це стало б особливо очевидним, якби зробити перестановку в таких визначеннях, наприклад, у визначенні людини, так що б воно проголошувало: «тварина двонога, що має ноги»; адже зайве говорити: «те, що має ноги», — якщо сказано: «двонога». Однак немає певного порядку в сутності; адже як мислити одне пізнішим, а друге переднішим? Отже, про визначення, що утворюються через розділення, [35] про те, які вони є, сказано достатньо.

13

[1038b] [1] Оскільки предметом нашого дослідження є сутність, знову повернемося до неї. Отож сутністю називають те, що лежить в основі, чимбутність, те, що з них складається, а, крім цього, також загальне. Про дві з них вже йшлося (про чимбутність[99] та про субстрат[100], [5] власне, що він є субстратом у подвійному значенні[101]: або як певна конкретна річ, як-от тварина, що є носієм своїх властивостей, або як матерія, що лежить в основі дійсності). Дехто вважає, що загальне є найбільшою мірою причина і начало, тому розглянемо також його. Так, здається неможливим, щоб сутністю було що-небудь, що позначається загальним поняттям. Адже, по-перше, [10] сутність кожної речі є властиве цій речі і більше нічому іншому, натомість загальне — це спільне багатьом, бо загальним називається те, що за своєю природою властиве більше ніж одному. Тож сутністю чого воно буде? Далебі, або всього, або нічого; проте бути сутністю всього — неможливо, якщо ж воно буде сутністю одного, то і все інше буде ним, адже ті речі, в яких одна сутність і одна чимбутність, [15] самі також є одним.

Далі, сутністю називається те, що не приписується субстрату, натомість загальне завжди приписується якомусь субстрату. Але якщо загальне не може бути сутністю в такий спосіб, як чимбутність, то чи не може воно міститися в ній, як-от «тварина» в «людині» та «коневі»? Тоді зрозуміло, що воно є певне означення чимбутності. І немає різниці, якщо воно не є означенням, що міститься в сутності, бо тим не менше загальне буде сутністю чогось, як-от «людина» є сутністю певної людини, в якій вона міститься; отож звідси випливає знову те саме, адже загальне, наприклад, «тварина», буде сутністю того, в чому воно міститься як притаманне йому. Крім того, і неможливо, і безглуздо, щоб певне «це» і сутність, якщо вони з чогось складаються, складалися не з сутностей і не з певного «цього», а натомість із певної якості. Адже тоді те, що не є сутністю, і якість існуватимуть раніше сутності й певного «цього», бо ані за визначенням, ані за часом, ані за виникненням не можуть властивості бути переднішими за сутність; позаяк тоді вони існуватимуть окремо. Крім того, в сутності Сократа містилася б ще одна сутність, [30] тож була б одна сутність двох речей. І взагалі з цього випливає, що якщо «людина» і все, що вживається таким чином, є сутністю, то ніщо із того, що входить у визначення, не є сутністю чогось і не існує окремо від нього або в чомусь іншому. Я маю на увазі, наприклад, що немає ніякої «тварини» опріч певних тварин і ніщо інше з того, що входить у визначення, не існує окремо.

Отже, якщо розглядати питання, виходячи з цих положень, то зрозуміло, що ніщо з властивого як загального не є сутністю і також зрозуміло, що все, що спільно приписується речам, не означає щось «це», [1039а] [1] а радше щось «таке». Інакше постає багато труднощів і зокрема «третя людина»[102].

Крім того, це стає зрозуміло і з наступного. Неможливо, щоб сутність складалася з сутностей, що містяться в ній як щось дійсне; адже те, що таким чином [5] є двома дійсними речами, не може бути однією дійсною річчю; проте якщо ці дві речі є потенційно, то вони цілком можуть бути одним (наприклад, подвійна лінія складається з двох половин, але потенційно; натомість реалізація в дійсності відокремлює їх одну від одної). Отож, якщо сутність є одним, вона не складатиметься з сутностей, що в ній містяться, і до того ж у такий спосіб, про який правильно говорить Демокріт; адже, стверджує він, неможливо, щоб [10] одна річ складалася з двох або із однієї стало дві, позаяк сутностями він вважає величини, що не діляться. Очевидно, отже, що так само стоїть справа з числом, якщо число є поєднання одиниць, як стверджує дехто: або двійка не є єдиним, або одиниця в ній не є дійсною.

Проте звідси випливає певна проблема. Адже якщо [15] жодна сутність не може складатися із загального, тому що вона означає не певне «це», а натомість «таке», і жодна сутність не може складатися з сутностей у дійсності, то будь-яка сутність не була б складеною, тому жодна сутність не мала б визначення. Одначе всі вважають, і давно вже було сказано[103], що або [20] тільки сутність має визначення, або насамперед вона; але тепер здається, що і вона не має. Тому не буде ніякого визначення; або у певному сенсі воно буде, а в певному сенсі ні. Більш зрозумілим те, що ми говоримо, стане в подальшому[104].

14

Із сказаного очевидним є також висновок, що випливає із вчення тих, [25] хто стверджує, що ідеї є сутностями, які існують окремо, і разом з тим постулюють вид як такий, що складається з роду й відмінностей. Якщо види існують, і «тварина» присутня в «людині» й «коневі», то або вони є одне за числом, або різне. За визначенням ясно, що одне, адже той, хто дає визначення, в обох випадках вдається [30] до одного й того самого визначення. Якщо існує якась людина сама по собі, що є певне «це» й існує окремо, то необхідно, щоб і частини, з яких вона складається, як-от «тварина» і «двоноге», означали певне «це» і були окремими сутностями; отже, це вірно і для «тварини». Отже, якщо «тварина» в «коневі» і в «людині» є одне й те саме, так само, як ти із самим собою, то як одне буде одним в речах, що існують окремо, [1039b] [1] і чому ця «тварина» не існуватиме окремо від самої себе? І якщо вона причетна «двоногого» та «багатоногого», то з цього випливає щось неможливе, бо одному й тому самому буде воднораз приманні протилежні властивості, хоча воно є щось одне і певне «це». Якщо ж воно не є причетним до них, то як [5] можна говорити, що тварина є двоногим або тим, що пересувається сушею? Але, можливо, те і друге об’єднується, сполучається або змішується? Утім, все це безглуздо.

Однак припустимо, що «тварина» є різною в кожному виді. Тоді вочевидь буде безконечно багато тих речей, сутність яких є «тварина»; адже не просто побіжно «людина» містить в собі «тварину». Існуватиме багато тварин самих по собі, позаяк «тварина» в кожному [10] окремому виді буде сутністю виду (адже «тварина» не говориться про щось інше; інакше «людина» була б видом цього іншого, а воно було б її родом), і, крім того, все, з чого складається «людина», було б ідеями; жоден із цих елементів не буде ідеєю одного й сутністю другого (адже це неможливо). Отож «тварина» в кожній з тварин буде твариною самою по собі. Далі, з чого складається «тварина» [15] і як вона виникає з тварини самої по собі? Або як може існувати ця тварина, сутність якої в тому й полягає, щоби бути твариною, окрім тварини самої по собі? І так само щодо чуттєвих речей випливають подібні і навіть ще безглуздіші висновки. Отже, якщо ці висновки є неможливими, то зрозуміло, що ідеї чуттєвих речей в тому сенсі, в якому про це говорять деякі, існувати не можуть.

15

[20] Оскільки конкретна річ і означення є різними сутностями (я маю на увазі, що в одному випадку сутність є як матерія поєднана з означенням, в іншому випадку як означення загалом), то сутності в першому сенсі є такими, що знищуються (адже вони також виникають), натомість означення не знищується (позаяк воно також не виникає, адже [25] не виникає буття будинком, а натомість виникає цей конкретний будинок); такі сутності існують і не існують, не виникаючи й не знищуючись, бо доведено[105], що ніхто їх не народжує і не створює. А тому чуттєві одиничні сутності не піддаються визначенню, і їх існування не може бути доведене, позаяк вони містять матерію, природа якої така, що вона може [30] і бути, і не бути; ось чому всі чуттєві одиничні сутності є минущими. Отже, якщо доказ стосується лише необхідного, а визначення є формою знання, і неможливо, щоб знання було то знанням, то незнанням (натомість це властиво людським думкам-гадкам), а отже, це неможливо і стосовно доказу та визначення (тоді як думки-гадки стосуються того, що може бути й інакше), [1040а] [1] то зрозуміло, що чуттєві одиничні сутності не піддаються визначенню, і їх існування не може бути доведене. Справді, скороминущі речі є неясними для тих, хто шукає знання, коли ми перестаємо їх сприймати, і хоча ми зберігаємо уявлення про них у душі, [5] все ж таки ані дати їм визначення, ані довести їх існування вже неможливо. Тому якщо хтось із тих, кого цікавить визначення, намагається дати визначення одиничної речі, він має не забувати про те, що його завжди можна спростувати, бо неможливо дати визначення таким речам.

Отже, неможливо також визначити ідею. Адже ідея, як кажуть прихильники вчення про ідеї, належить до одиничних речей і існує окремо. Означення має необхідно складатися зі слів, [10] той же, хто дає визначення, не створює слів (бо вони були б невідомими й незрозумілими), а наявні слова є спільними для всіх; отож ці слова необхідно придатні також для іншого. Наприклад, якби хтось намагався дати визначення тобі, то назвав би тебе худою чи білою твариною або якимись іще словами, які придатні також для інших речей. Якщо ж хтось скаже, що ніщо не перешкоджає тому, щоб окремо всі ці слова стосувалися багатьох речей, [15] натомість разом — цього одного, то, по-перше, слід відповісти, що визначення «двонога тварина» насамперед стосується також обох його частин, тобто «тварини» і «двоногого» (а для вічних речей це навіть необхідно, позаяк елементи існують передніше їх поєднання і є його частинами; більше того, вони також існують окремо, якщо «людина» існує окремо, бо або жоден із них не існує окремо, або існують обидва; [20] якщо жоден, то рід не існуватиме окремо від видів, якщо ж існуватимуть обидва, то існуватимуть і видові відмінності). І, по-друге, ми маємо відповісти, що частини передують цілому, а тому вони не руйнуються, коли руйнується ціле.

Далі, якщо ідеї складаються з ідей (бо те, з чого вони складаються, є простішим), то те, з чого складається ідея, наприклад, тварина чи двоноге, мають приписуватися багато чому. [25] Якщо ж ні, то як їх можна пізнати? Адже тоді існувала б певна ідея, яку неможливо було б приписувати більше ніж чомусь одному. Проте так не вважають, а натомість будь-яка ідея вважається такою, що може бути причетною до багатьох речей.

Отже, як уже було сказано[106], лишається непоміченим, що неможливо дати визначення серед вічних речей насамперед тим, що є єдиними, як-от Сонце й Місяць. Адже люди помиляються [30] не тільки, додаючи щось таке, з руйнуванням чого Сонце існуватиме далі, як, скажімо, «те, що обертається навколо Землі», або «те, що ховається вночі» (адже виходить наче, якщо воно зупиниться або його буде завжди видно, воно вже не буде Сонцем; але ж це безглуздо; бо Сонце означає певну сутність), а ще додаючи те, що може належати іншому, наприклад, якщо з'явиться щось інше з такими самими властивостями, то зрозуміло, що воно буде Сонцем; тож означення є загальним; [1040b] [1] однак вважали, що Сонце належить до одиничних речей, як-от Клеон або Сократ. Тоді чому ніхто не пропонує визначення ідей одиничних речей?[107] Адже якби спробували це зробити, то стала б очевидною істинність щойно сказаного.

16

[5] Утім очевидно, що з того, що вважається сутностями, більшість є можливостями: частини тварин (адже жодна з них не існує окремо; коли ж вони відділені, то тоді всі вони існують як матерія), також земля, вогонь і повітря; адже ніщо з них не є єдиним, а натомість як-от купа, перш ніж вона спечеться і з них виникне щось [10] єдине. Цілком слушно припустити, що частини живих істот і частини душі є подібними між собою, існуючи і дійсно, і потенційно, оскільки щось у їхніх суглобах править їм за джерела руху; тому деякі тварини, навіть якщо їх розсікти, продовжують жити. Однак усі ці частини існуватимуть потенційно, коли тварина є єдиною і [15] суцільною від природи, але не силою або через зрощення; бо це є каліцтво.

Оскільки ж про єдине говориться так, як і про суще, і сутність єдиного одна, а те, сутність чого за числом одна, є одним за числом, то очевидно, що ні єдине, ні суще не можуть бути сутністю речей, як не може нею бути буття елементом або началом. Утім, спробуємо розглянути, що таке начало, щоб звести невідоме до більш відомого. Отже, із названого радше є сутністю суще та єдине, ніж начало, елемент чи причина, проте навіть вони ще не сутності, якщо тільки ніщо інше, спільне багатьом не є сутністю; бо сутність не властива нічому, а натомість собі й тому, що її має, тобто тому, сутністю чого вона є.

Далі, те, що є одним, не може бути разом у багатьох місцях, натомість спільне багатьом може одночасно перебути в багатьох місцях; тож зрозуміло, що ніщо загальне не існує окремо поза одиничними речами.

Однак ті, хто стверджують існування ідей, почасти праві, кажучи, що ті існують окремо, якщо ідеї є сутностями, почасти ж неправі, оскільки називають ідеєю єдине [30] у багатьох речах. Причина цього полягає в тому, що вони не в змозі показати, які сутності, що не знищуються, є окрім одиничних та чуттєвих. Отож вони роблять їх тотожними за видом тим, що знищуються (а цей вид ми знаємо): людину саму по собі, коня самого по собі, просто додаючи до чуттєвих речей слово «саме по собі». Проте навіть якби ми не бачили зірок, [1041а] [1] гадаю, вони були б вічними сутностями опріч тих, що ми знаємо; так що і тут, хоч ми не знаємо, які є вічні сутності, однак необхідно, щоб якісь такі сутності існували. Отже, зрозуміло, що ніщо загальне, не є сутністю, і жодна сутність [5] не складається із сутностей.

17

Спробуємо ще раз розглянути дещо з іншої точки зору, що і якою є сутність. І, можливо, із цього розгляду стане зрозуміло питання щодо тієї сутності, що існує окремо від чуттєвих сутностей. Отже, оскільки сутність є певне начало і [10] причина, почнемо з причини. Питання «чому» завжди ставиться так: чому одне властиве чомусь іншому? Так, запитувати, чому освічена людина є освіченою людиною, означає або шукати відповідь на питання, чому людина є освіченою, або щось інше. З’ясовувати, чому річ є вона сама, означає нічого [15] не з’ясовувати. Адже перш ніж ми шукатимемо пояснення речі, її наявність має бути очевидною — наприклад, те, що відбувається затемнення Місяця; натомість відповідь, що «річ є те, що вона є», — таке пояснення й така причина годиться для всіх питань, як-от чому людина є людиною або освічений є освіченим; хіба що хтось скаже, що це означає, що річ є невіддільною від себе, а це й означає бути єдиним; але ж це [20] є спільним для всіх речей і таке пояснення нічого не додає. Інша річ, якщо запитати, чому людина є такою-от твариною. І тут очевидно, що запитується не про те, чому той, хто є людиною, є людиною, а натомість запитується, чому щось є властивим чомусь (а що воно властиве, має бути очевидним; бо якщо це не так, нема про що питати), наприклад, [25] чому гримить грім? Що означає: чому виникає гуркіт у хмарах? Адже таким чином запитується про щось одне, що є внаслідок чогось іншого. І чому ці речі, наприклад, цеглини та камені, є будинком? Адже ясно, що тут запитується про причину. А такою причиною, якщо логічно міркувати, є чимбутність; причина одних речей — мета, як-от у випадку будинку чи ложа, [30] інших — те, що перше приводить у рух. Адже це також причина. Але таку причину шукають щодо виникнення та знищення, першу ж — щодо існування.

Проте найбільш прихованим лишається шукане в тих випадках, коли одне чітко не приписується іншому [1041b] [1] (наприклад, коли питають, що таке людина), тому що тут прямо називають щось одне і не розрізняють одне й друге, що причетні одне одному. Оскільки ж певна річ має вже існувати і бути в наявності, [5] то зрозуміло, що запитується про те, чому матерія є певною річчю, наприклад, чому ці цеглини є будинком? Тому що речі властива чимбутність будинку. І так само можна запитати: чому ось це або це тіло, що має ось це, є людиною? Отож шукають причину, з якої матерія є чимось певним, тобто: а це і є сутність. Тому зрозуміло, що стосовно простого не може бути ані дослідження, [10] ані навчання, а натомість дослідження таких речей має здійснюватися в інший спосіб.

Оскільки ж те, що складається з чогось таким чином, що ціле є одним, не як купа, а як склад (а склад — це не елементи мови, і склад «ба» — не те саме, що «б» та «а», як-от плоть — не те саме, що вогонь і земля; адже коли плоть і склад розділяють, вони вже не існують, [15] натомість елементи, якщо їх ділити, продовжують існувати, і вогонь, і вода).

Отже, склад є щось — не тільки елементи мови (голосні та приголосні), але й щось інше; і також плоть — це не лише вогонь, земля, або тепло й холод, але й щось інше. Якщо ж це щось має необхідно або бути елементом, [20] або складатися з елементів, то якщо воно — елемент, знову ж таки лишається слушним те саме міркування; адже із цього, тобто із вогню, землі і ще чогось складатиметься плоть, так що це триватиме до безконечності. Якщо ж воно містить у собі елемент, то ясно, що воно складається не з одного, а з більше ніж одного, ніж воно само, тому щодо нього можна висловити те саме міркування, що й стосовно плоті [25] або складу. Однак здається, що воно є щось інше, але не елемент, і воно є причиною того, що ось це є плоть, а ось це — склад. І так само в інших випадках. Тож це і є сутність кожної речі (адже це перша причина її буття). Оскільки ж деякі сущі не є сутностями речей, а сутності — це те, що утворилося згідно з природою [30] та від природи, то сама ця природа, яка є не елементом, а началом, і виявляється сутністю; натомість елемент — це те, на що щось поділяється і що воно містить в собі як матерію, як-от склад містить в собі «а» та «б».

Книга VIII (Η)

1

[1042α] [3] Із сказаного слід зробити висновки і, підсумувавши головне, завершити наше дослідження. Отже, було сказано, що ми шукаємо причини, начала та елементи сутностей[108]. Одні сутності визнаються всіма, [7] деякі ж відстоюються окремими філософськими школами. Визнаються всіма фізичні сутності, як-от вогонь, земля, вода, повітря та інші прості тіла, далі рослини та їхні частини, а також [10] тварини та частини тварини, і врешті всесвіт та його частини; натомість деякі також називають сутностями види та математичні предмети[109]. Із певних міркувань випливає, що існують також інші сутності, чимбутність та субстрат. Окрім того, з іншої точки зору рід є сутністю більшою мірою, ніж види, а загальне — більшою мірою, [15] ніж одиничні речі[110]. А із загальним та родом пов’язані також ідеї (адже їх вважають сутностями з тих самих міркувань). Оскільки ж чимбутність є сутність, а її означення є визначенням, ми з’ясували питання про визначення і того, що існує саме по собі[111]. І оскільки визначення є означенням, а означення має частини, необхідно було також [20] розглянути частини: які частини має сутність і які ні, а також чи є вони частинами визначення[112]. Крім того, було встановлено, що ані загальне, ані рід не є сутностями[113]; що ж стосується ідей та математичних предметів[114], то пізніше їх також слід розглянути, оскільки дехто говорить, що, опріч чуттєвих речей, вони також є сутностями.

Отже, спочатку обговоримо сутності, [25] які визнаються всіма. Це чуттєві сутності, а всі чуттєві сутності містять матерію. Так, сутністю є субстрат: з одного боку, це матерія (а матерією я називаю те, що не є дійсною річчю, натомість може існувати як певна річ), з іншого боку, це визначення або форма, тобто те, що є чимось певним, що можна відділити подумки, і по-третє, [30] це те, що з них складається, і тільки воно виникає, знищується та існує в прямому сенсі окремо. Що ж до сутностей, які можуть бути відділені подумки, то одні існують окремо, інші ж ні.

Отже, зрозуміло, що матерія також є сутністю: адже у всіх навіть протилежних перетвореннях існує щось, що лежить в основі змін, наприклад, щодо місця — те, що тепер тут, а потім [35] деінде, щодо збільшення — те, що тепер такого розміру, а потім менше чи більше, а щодо змін — те, що тепер здорове, а потім хворе. [1042β] [1] І так само щодо сутності є те, що тепер виникає, потім знищується, і що тепер лежить в основі як щось «це», а потім — як позбавленість. І цю зміну супроводжують інші зміни, тоді як інші [5] — одну чи дві зміни — вона не супроводжує; адже якщо щось має матерію, яка змінюється в просторі, немає необхідності в тому, щоб воно також мало матерію, яка виникає і знищується. А якою є різниця між виникненням взагалі і якимось певним виникненням, сказано у книгах про природу[115].

2

Оскільки всіма визнається сутність як субстрат та як матерія, [10] а остання є сутністю потенційно, лишається сказати, що таке є сутність чуттєвих речей як дійсність. Демокріт, схоже, гадав, що є три відмінності між речами; адже тіло, що лежить в основі, тобто матерія, є одним і тим самим, розрізняються ж речі виглядом, тобто формою, поворотом, тобто положенням, і контактом, тобто [15] порядком[116].

Але вочевидь відмінностей є багато, наприклад, одні речі характеризуються способом поєднання матерії (приміром, деякі змішуються, як-от мед, інші зв’язуються, як-от жмут, або склеюються, як-от книга, або збиваються гвіздками, як-от скриня, або з’єднуються більше ніж один із цих способів), інші — положенням, як-от поріг та одвірок (вони відрізняються [20] тим, що якось лежать), інші ж — за часом, як-от обід та сніданок, або за місцем, як-от вітри, або за властивостями чуттєвих речей, як-от жорсткістю та м’якістю, густотою та розрідженістю, сухістю та вологістю; притому деякі речі відрізняються деякими з цих властивостей, інші ж — ними всіма, і взагалі одні [25] — надлишком, а інші — нестачею. Отож ясно, що слово «є» має стільки ж значень: так, щось є порогом, тому що отак лежить, і бути означає отак лежати, а бути кригою — це отак застигнути. У деяких же речей буття визначається всіма цими властивостями, тому що вони почасти змішані, почасти розбавлені, [30] почасти зв’язані, почасти застиглі, почасти мають інші відмінності, як-от рука або нога. Отже, слід встановити роди відмінностей (адже вони будуть началами буття), наприклад, відмінність між більшим і меншим або застиглим і розрідженим та між іншими подібними протилежностями; адже всі вони [35] є надлишком і нестачею.

[1043α] [1] Отже, звідси зрозуміло, що якщо сутність є причиною буття кожної речі, то серед цих відмінностей варто шукати те, що є причиною буття кожної речі. І отже, жодна з цих відмінностей не є сутністю, навіть, якщо вона поєднана з матерією, однак [5] у кожній з них є щось аналогічне сутності. І подібно до того, сутності, що приписуються матерії, дають їй дійсність, так значною мірою й інші визначення. Наприклад, якщо потрібно дати визначення порога, ми скажемо, що це дерево чи камінь, що лежить отак, а якщо будинку, то скажемо, що це цеглини та дерев’яні колоди, що лежать отак (або в деяких випадках у визначення входить також мета), якщо ж треба визначити кригу, [10] то скажемо, що це затверділа або застигла отак вода: а співзвуччя — це отаке-от змішання високого й низького тонів; і так само в інших випадках.

Тож із цього зрозуміло, що різна матерія отримує різні визначення і в різний спосіб досягає дійсності: в одних речей — це поєднання, у других — змішання, у третіх — щось інше зі згаданого. Тому якщо хтось, бажаючи дати визначення будинку, [15] каже, що це камені, цеглини, дерево, то він говорить про можливий будинок, адже ці речі є матерією; натомість якщо хтось каже, що це укриття для речей і тіл, або додає щось інше подібне, говорить про дійсне; врешті той, хто поєднує і те, і друге, говорить про третій різновид сутності, що складається з обох перших (справді, здається, що визначення через відмінності [20] є визначенням виду та дійсної речі, натомість визначення того, із чого складається річ, є радше визначенням матерії). І так само з тими визначеннями, які приймав Архіт: вони охоплюють і те, і друге, тобто і форму, і матерію. Наприклад, що таке затишшя? Нерухомість великої маси повітря; адже повітря — це матерія, а нерухомість — дійсний стан і сутність. Що таке затишшя на морі? Гладка поверхня моря. [25] Тож субстратом як матерією є море, а гладка поверхня — дійсний стан і форма. Отже, із сказаного зрозуміло, що також чуттєва сутність і як вона існує: з одного боку, як матерія, з іншого ж — як кшталт і здійснення, і по-третє, вона складається з цих двох.

3

Утім, не варто забувати, що інколи лишається незрозумілим, чи означає [30] ім’я складену конкретну сутність, чи дійсність та форму. Наприклад, чи є будинок знаком загального, тобто це укриття з цеглин і каміння, покладених таким чином, чи дійсного і форми, тобто укриття? Чи є лінія двійка в довжину, чи просто двійка? Чи означає жива істота «душу в [35] тілі», чи просто «душу», адже душа є сутність і дійсність певного тіла?

Так, слово «тварина», мабуть, може стосуватися і того, й другого, але не як означення, а як те, що вказує на один предмет. [1043β] [1] Адже чимбутність властива виду та дійсності. Бо душа і бути душею — одне й те саме, натомість бути людиною і людина — не одне й те саме, якщо тільки ми і людину називатимемо душею; тоді почасти це одне й те саме, почасти ні.

За уважнішого дослідження[117] [5] виявляється, що склад не утворюється зі звуків мови та їх поєднання, як і будинок — із цеглин та їх поєднання. І це слушно, бо поєднання або змішання не походять від того, чого воно є поєднанням або змішанням. І так само в інших випадках, наприклад, якщо поріг є порогом унаслідок свого розташування, то не поріг є причиною розташування, а радше [10] останнє є причиною першого. І так само людина не є тварина плюс двоноге, але має бути щось окрім них, якщо вони матерія; і це щось не є елементом і не утворюється з елемента, а натомість сутністю; проте, усуваючи його, [13] говорять лише про матерію. Отож якщо це є причиною буття і сутності, то його, мабуть, можна назвати сутністю.

(Ця сутність необхідно має бути [15] або вічною, або такою, що знищується, але без знищення, а такою, що виникає, але без виникнення. Проте в іншому місці вже було доведено й показано[118], що форма ніким не створюється й не породжується, а натомість створюється, виникає «це», тобто конкретне ціле, що складається з матерії і форми. А чи можуть сутності минущих речей існувати окремо, поки що зовсім не зрозуміло, хоч ясно, що принаймні сутності деяких речей не можуть: [20] власне, всіх тих, що не можуть існувати опріч одиничних речей, наприклад, будинок або знаряддя. Тому, мабуть, не є сутностями ані ці речі, ані щось інше, що не утворене природою; бо можна вважати сутністю одну тільки природу в минущих речах.)

Отож має певний сенс сумнів, висловлений прихильниками Антисфена й подібними необізнаними людьми, щодо того, [25] що не можна дати визначення чимбутності (бо визначення є просторікуванням), але якою є річ, можна пояснити; наприклад, про срібло не можна сказати, що воно таке, але можна сказати, що воно подібне до олова. Тож для одних сутностей може бути визначення й пояснення, як-от для складної, незалежно від того, сприймається вона чуттями [30] чи пізнається думкою; а для первинних частин, з яких вона складається, вже ні, оскільки пояснення, що слугує визначенням, приписує щось чомусь, і одне має бути матерія, а друге — форма.

Очевидно також, що якщо сутності є у певному сенсі числами, то саме у певному сенсі, а не в такий спосіб, як-от кажуть деякі[119], що вони складаються з одиниць; річ у тім, що визначення є певним числом, [35] оскільки воно ділиться і притому на неділимі частини (бо означення не є безконечним), і в цьому сенсі воно подібне до числа. І так само, як-от коли від числа відняти або додати до нього щось із того, з чого складається число, то це вже не буде те саме число, а натомість інше, навіть якщо віднято або додано найменшу часточку, [1044α] [1] так само визначення й чимбутність не будуть вже тими самими, якщо щось відняти або додати. Також число має бути єдиним в силу чогось, тоді як ті мислителі не можуть пояснити, чому воно єдине, якщо воно єдине. Адже або воно не єдине і подібне до купи, або [5] якщо воно єдине, то слід пояснити, що створює єдність із множини. Визначення також є єдиним, але так само вони не можуть пояснити, що надає йому єдності. І це природно, адже пояснення і єдності числа, і єдності визначення те саме. А сутність є єдиною у вказаний нами способ, а не так, як говорить дехто, начебто вона є певна одиниця або точка. Натомість кожна сутність є певна дійсність і природа.

І як-от число [10] не може бути більшим чи меншим, так само і сутність у сенсі форми, а якщо може, то сутність поєднана з матерією. Отже, про виникнення й знищення так званих сутностей — в якому сенсі це можливо і в якому неможливо, — а також про зведення сутності до числа, сказано достатньо.

4

Стосовно ж матеріальної сутності не варто забувати, що якщо все походить від одного й того самого першого начала або одних і тих самих перших начал і матерія як начало того, що виникає, є одна й та сама, однак кожна річ має певну особливу матерію, наприклад, першою матерією слизу є солодке й жирне, жовчі — гірке або щось інше; утім, мабуть, [20] і те, й друге врешті походять від тієї самої матерії. При цьому одне й те саме може мати декілька матерій, коли одна матерія утворюється з іншої матерії, наприклад, слиз утворюється із жирного й солодкого, якщо жирне утворюється із солодкого, а з жовчі утворюється слиз, тому що жовч розкладається на першу свою матерію. Адже одне виникає з іншого двома способами: або тому що воно з’являється як результат розвитку, або тому що розкладається і повертається до свого [25] начала. З однієї матерії можуть виникати різні речі, якщо вони мають різні рушійні причини, наприклад, із дерева можуть виникати ящик та ліжко. Натомість в деяких випадках різні речі необхідно виникають із різної матерії, наприклад, з дерева не можна зробити пилу, і це не залежить від рушійної причини: адже будь-яка рушійна причина не зробить пилу з шерсті або дерева. Отож, ясно, що в тих випадках, коли [30] одне й те саме можна зробити з різної матерії, мистецтво, тобто начало як те, що приводить у рух, є одним і тим самим; адже якби і матерія була різною і те, що приводить у рух, то різним було б і те, що виникло.

Отож коли шукають причину, то, оскільки про причини говориться в декількох значеннях, варто називати всі можливі причини. Наприклад: що є причиною людини як [35] матерія? Мабуть, менструації. А що рушійною причиною? Мабуть, сім’я. А що формальною причиною? Чимбутність. А що цільовою причиною? Кінцева мета. [1044β] [1] Але, мабуть, останні дві — одне й те саме. Називати ж слід найближчі причини. Скажімо, коли запитують, що є матеріальною причиною, слід називати не вогонь або землю, а натомість матерію, що властива самій речі.

Отже, щодо природних сутностей, що виникають, якщо причини є такими, і їх стільки, і ми хочемо пізнати саме причини, правильний спосіб дослідження має бути таким. Натомість щодо причин природних, але вічних, спосіб розгляду має бути іншим. Адже деякі речі, мабуть, не мають матерії або не мають такої матерії, а лише таку, що допускає рух у просторі. Так само речі, що існують від природи, але не є сутностями, не мають матерії, але їхнім субстратом є їхня сутність. Наприклад, що [10] є причиною місячного затемнення? Що тут є матерією? Адже ніякої матерії тут немає. Натомість місяць зазнає певних змін. А що є причиною, яка приводить у рух і яка знищує світло? Земля. Натомість мета в цьому випадку, мабуть, відсутня. Формальною причиною тут є визначення, але воно є неясним, якщо воно не [вказане] разом із причиною. Наприклад, що таке затемнення? Позбавленість світла. Якщо ж додати: «через появу землі посередині», — [15] тоді це буде визначення, в якому вказана причина. Якщо ж ми говоримо про сон, то в цьому випадку неясно, що тут першим зазнає впливу. Чи можемо ми сказати, що тварина? Так, але внаслідок чого і що тут є першим, що зазнає впливу? Серце чи щось інше. Далі, впливу чого? І що це за вплив, який стосується частини, а не цілого? Чи можна сказати, що це така нерухомість? Певно, що так, але внаслідок якої зміни у [20] тому, що першим зазнає впливу?

5

Оскільки деякі речі існують і не існують, не виникаючи й не знищуючись, як-от точки (якщо можна сказати, що вони існують) і загалом форми (адже не біле виникає, а натомість дерево стає білим, якщо все, що виникає, виникає з чогось і стає чимось), не всі [25] протилежності можуть виникати одна з одної, але в різному значенні говориться, що біла людина походить від чорної людини і що біле виникає з чорного. І не все має матерію, а тільки ті речі, що виникають і змінюються, переходячи одна в одну. Натомість ті речі, що існують або не існують, не зазнаючи змін, не мають матерії.

Одначе тут постає складне питання: як матерія [30] кожної речі співвідноситься з цими протилежностями? Наприклад, якщо тіло потенційно є здоровим, а протилежністю здоров’я є хвороба, то чи не є тіло потенційно і здоровим, і хворим? І вода чи не є потенційно і вином, і оцтом? То, можливо, справа стоїть так, що в одному випадку йдеться про матерію в сенсі володіння певною властивістю і відповідності формі, а в другому — в сенсі втрати цієї властивості й знищення форми всупереч своїй природі? Також певну складність становить питання, чому вино не є [35] потенційно матерією оцту і не є оцтом (хоча з нього виникає оцет) і чому живий не є потенційно мертвим. Проте, можливо, це не так, і зіпсуття є лише побіжним, тобто перехідним моментом, [1045α] [1] натомість сама матерія живого внаслідок такого зіпсуття стає можливістю і матерією мертвого, а вода — матерією оцту; адже одне виникає з другого, як із дня ніч. І всі речі, що таким чином змінюються, переходячи одна в одну, мають повертатися у стан своєї матерії, наприклад, якщо [5] з мертвого виникає тварина, спочатку воно повертається у стан матерії, а потім стає твариною; і оцет повертається у стан води, а потім стає вином.

6

Повертаючись до питання про визначення та числа, про яке вже йшлося[120], треба з’ясувати, в чому полягає причина єдності як одного, так і другого. Адже все, що складається з кількох частин і їх сукупність не є просто купою, [10] а натомість ціле є чимось відмінним від частин, має певна причина, як-от у тіл в одних випадках торкання є причиною того, що вони становлять єдність, в інших — липкість або якась інша подібна властивість. Визначення ж є висловлюванням, єдність якого обумовлена не зв’язністю, як-от в «Іліаді», а єдністю предмета. Отож, що надає людині єдності і чому [15] вона є одним, а не множиною, наприклад, твариною і двоногим, особливо якщо існує, як дехто говорить, тварина сама по собі та двоноге саме по собі? Справді, чому не ці ідеї самі по собі утворюють людину? Тоді люди існували б через причетність не до людини, не до однієї форми, а до двох, тварини і двоногого, і взагалі людина [20] була б не щось єдине, а більше ніж одне, тварина та двоноге?

Тож зрозуміло, що якщо і далі давати визначення й висловлюватися у звичний спосіб, то не можна пояснити та розв’язати цю проблему; якщо ж дивитися на це так, як пропонуємо ми, розрізняючи матерію і форму, причому матерія існує потенційно, а форма — в дійсності, то шукане [25] вже не здаватиметься складним питанням. Справді, трудність тут та сама, що й у тому випадку, якщо ми даємо чомусь визначення «кругла мідь»[121]; тоді ці слова постають як пояснення, але постає питання, що є причиною того, що кругле і мідь є чимось єдиним. Натомість питання вже не здається складним, якщо ми розуміємо, що одне означає матерію, а друге — форму. [30] І скрізь, де йдеться про речі, що виникають, що є причиною того, що можливе стає дійсним як не діюча причина? Адже ніяка інша причина не веде до того, щоб можливий шар став дійсним шаром, а саме в цьому полягає чимбутність і того, й другого. Матерія почасти пізнається думкою, а почасти сприймається чуттями, і завжди у визначенні [35] одне є матерія, а друге — дійсність, наприклад, коло є пласкою фігурою. Що ж стосується тих речей, що не мають матерії — ані тієї, що пізнається думкою, ані тієї, що сприймається чуттями, — то кожна з них є безпосередньо щось єдине [1045β] [1] і щось суще, тобто певна річ, певна якість, певна кількість. І тому у визначенні таких речей немає потреби вказувати, що вони існують та є єдиними, адже їх чимбутність є безпосередньо щось єдине так само, як і щось суще. А тому в жодної з цих речей немає іншої причини того, що вона [5] є єдиною, як і того, що вона є чимось сущим: кожна є щось суще і щось єдине безпосередньо, а не тому, що належить до роду «сущого» та «єдиного» і не так, що вони можуть існувати окремо від одиничних речей.

Унаслідок цієї трудності одні говорять про причетність, але що є причиною цієї причетності і що означає бути причетним, сказати не можуть; інші говорять про сполучення, [10] як-от Лікофрон, який каже, що наука — це сполучення знання й душі; а треті стверджують, що життя — це поєднання або зв’язок душі з тілом. Однак те саме можна сказати у всіх випадках; адже і бути здоровим означатиме сполучення, або зв’язок, або поєднання душі та здоров’я, і те, що мідь є трикутником, [15] означатиме поєднання міді й трикутника, і бути білим означатиме поєднання поверхні й білості. Причина ж полягає в тому, що шукають слово, яке б об’єднувало можливість і дійсність і водночас вказувало на відмінність між ними. Проте, як було вже сказано[122], найближча матерія і форма є одним і тим самим, одне існує потенційно, а друге — в дійсності, тож шукати [20] причину єдності матерії і форми — це, можна сказати, те саме, що шукати причину єдності речі загалом. Адже кожна річ є певною єдністю, і можливе та дійсне певним чином єдині, тож немає ніякої іншої причини єдності, окрім рушійної причини, яка робить можливе дійсним. Натомість усі речі, що не мають матерії, є безпосередньо чимось єдиним.

Книга IX (Θ)

1

[1045β] [27] Отже, про те, що існує первинно, і про те, до чого відносяться всі категорії сущого, тобто про сутність, сказано[123]. Адже про існування всього іншого — [30] кількості, якості і того, про що говориться подібним чином, — говориться у зв’язку з поняттям сутності; адже всі подібні судження міститимуть в собі також поняття сутності, як ми вже відзначали у наших розміркуваннях передніше[124]. Оскільки ж про суще говориться, з одного боку, як про одиничну річ, або якість, або кількість, а з іншого ж боку, в сенсі можливості та дійсності, а також здійснення, розглянемо також питання про можливість [35] та дійсність, і насамперед про можливість в її власному сенсі, хоча щодо цілей нашого теперішнього дослідження він не є найбільш істотним; [1046α] [1] адже можливість і дійсність охоплюють не лише те, що перебуває у русі. Але після того, як ми скажемо про можливість у цьому сенсі, ми дамо також визначення дійсності[125] і разом із цим розглянемо інші значення можливості.

А про те, що про можливість і здатність говориться в багатьох значеннях, [5] уже йшлося у нас в іншому місці[126]. Ті випадки, в яких слово «можливість» чи «здатність» вживається в зовсім іншому значенні, ми залишимо без розгляду. Справді, в деяких випадках про можливість чи здатність говориться лише через певну подібність, як-от в геометрії ми називаємо здатним і нездатним, тому що воно певним чином є і не є. Натомість всі можливості або здатності, що належать до того самого виду, є певними [10] началами і називаються здатностями відносно однієї першої здатності, що є джерелом зміни речі, яке міститься в чомусь іншому або в ній самій як в іншому. По-перше, це здатність зазнавати дії, тобто начало зміни, якої річ зазнає під дією чогось іншого або самої себе як іншого, — начало, яке знаходиться в самій речі, що зазнає дії; по-друге, це стан несприйнятливості до зміни на гірше та руйнування під дією чогось іншого або самого себе як іншого через начало, [15] що викликає зміни. У всіх цих визначеннях міститься поняття про першу здатність. Окрім того, ці здатності означають здатності або тільки діяти, або зазнавати дії, або діяти й зазнавати дії належним чином, тому навіть означення цих здатностей певним чином містять в собі поняття здатностей у первинному значенні.

Отже, зрозуміло, що здатність [20] діяти і зазнавати дії є у певному сенсі одна й та сама здатність, оскільки щось є здатним і тому, що саме має здатність зазнавати дії, і тому, що інше може зазнавати дії від нього. Утім, у певному сенсі вони різні. Справді, одна міститься в тому, що зазнає дії. Адже те, що зазнає дії, зазнає дії (від чогось іншого) тому, що воно містить певне начало і тому що навіть матерія є певним началом. Так, жирне [25] є займистим, а певним чином піддатливе — ламким і так само в інших випадках. Натомість друга здатність міститься в тому, що діє, наприклад, тепле та будівельне мистецтво: одне — в тому, що здатне нагрівати, друге — в тому, хто здатен будувати. Тому тією мірою, якою річ є природною єдністю й обидва начала в ній зрослися, вона не може зазнавати дії від самої себе, бо вона є одним, а не двома різними речами. А нездатність і нездатне [30] є втратою, протилежною такій здатності, тому будь-яка здатність належить тій самій речі й стосується тієї самої дії, що й нездатність. Про втрату говориться у кількох значеннях: вона означає, по-перше, відсутність чогось, а по-друге, відсутність чогось, що мало б бути притаманним речі від природи, — при цьому може йтися про відсутність або взагалі, або в той час, коли це мало б бути притаманним речі, і також про відсутність або у певний спосіб, скажімо, цілковито, або почасти. У деяких же випадках, коли річ не має того, що їй властиво мати від природи, [35] оскільки воно відняте силою, ми говоримо про позбавлення.

2

Оскільки ж одні такі начала притаманні неживим істотам, а другі — живим і містяться в душі, причому в розумній частині душі, [1046β] [1] зрозуміло, що і зі здатностей одні будуть непов’язаними з розумом, інші ж — пов’язаними з розумом. Тому будь-яке мистецтво і будь-яке творче знання є здатністю: адже вони є началом зміни в іншій речі або в самому носії здатності як іншому.

І ті здатності, що [5] пов’язані з розумом, всі є тими самими, [що й здатності до] протилежного, натомість здатності нерозсудливі є [здатності лише до чогось] одного, наприклад, тепло є началом лише для нагрівання, тоді як лікарське мистецтво — і для хвороби, і для здоров’я. Причина полягає в тому, що знання — це пояснення, і те саме пояснення описує і річ, і її втрату, щоправда, не у той самий спосіб. Справді, пояснення стосується у певному сенсі і того, й другого, але більшою мірою [10] — того, що фактично наявне. Тож хоча таке знання з необхідністю стосується обох протилежностей, але одну воно розглядає саму по собі, а другу — не саму по собі; адже пояснення стосується однієї протилежності самої по собі, другої ж — можна сказати, побіжно, тобто у зв’язку з першою; бо воно виявляє протилежність через заперечення та усунення. Справді, втрата [15] є головне протиставлення, адже вона означає відсутність іншого. Оскільки ж протилежності не існують в одній і тій самій речі, знання ж є здатністю наводити пояснення, а душа містить в собі начало руху, то в той час як здорове викликає тільки здоров’я, те, що здатне нагрівати, — тепло, а здатне охолоджувати — холод, натомість обізнана людина створює [20] обидві протилежності. Адже пояснення стосується і того, й другого, але не однаково, і міститься в душі, яка має в собі начало руху; так що вона приводитиме в рух і те, й друге, пов’язуючи їх з одним і тим самим. Тому здатні діяти з розумом діють протилежно здатним діяти нерозсудливо, бо протилежності охоплюються одним началом — розумом.

Зрозуміло також, що [25] здатність добре діяти та зазнавати дії необхідно включає в себе здатність просто діяти робити й зазнавати дії, але остання не завжди включає в себе першу; адже з необхідністю той, хто діє добре, також просто діє, натомість той, хто просто щось робить, не обов’язково робить це добре.

3

Дехто, як-от представники мегарської школи, кажуть, що щось має здатність лише тоді, коли воно діє, [30] натомість коли воно не діє, воно не має здатності, наприклад, той, хто не будує дім не може будувати, натомість може той, хто будує, коли він будує. І так само в інших випадках. Нескладно бачити безглуздості, що випливають звідси.

Адже зрозуміло, що ніхто не буде будівничим, якщо він не будує зараз (бо бути будівничим означає вміти будувати), і так само в інших мистецтвах. Тож якщо неможливо володіти такими мистецтвами, не навчившись їх колись і засвоївши їх, [1047α] [1] і відповідно неможливо не володіти ними, не втративши їх колись (або забувши, або через якесь нещастя, або з часом; але ж не через знищення самого мистецтва, адже воно існує завжди), то як можливо, щоб уже після втрати людина раптом знову почала будувати, якимось чином знову здобувши це вміння? І так само стоїть справа з неживими істотами; адже ніщо [5] не буде холодним, або теплим, або солодким, або взагалі таким, що сприймається чуттями, якщо його хтось не сприймає; а отже, вчення мегарців фактично збігається з вченням Протагора[127]. Але ж тоді виходить, що ніхто не має здатності сприймати чуттями, якщо зараз не сприймає й не використовує цю здатність. Тож якщо сліпим є те, що не має зору, хоч йому властиво від природи його мати і тоді, коли йому властиво його мати і ще мусить мати, то одні й ті самі люди [10] будуть сліпими кілька разів на день і так само глухими.

Далі, якщо те, що позбавлено здатності, є нездатним, то це означає, що те, що ще не відбулося, і не може відбутися; той же, хто каже, що щось, що не може відбутися, існує або існуватиме, помиляється (адже саме це ми мали на увазі під «нездатним»). Тож такі вчення виключають і рух, і виникнення. [15] Адже те, що стоїть, завжди стоятиме, а те, що сидить, сидітиме, бо якщо воно сидить, то воно не встане, позаяк неможливо, що встало те, що не в змозі встати. Тож якщо таке твердження неможливе, то зрозуміло, що слід розрізняти здатність і здійснення, або діяльність, натомість згадані вчення ототожнюють здатність і здійснення, [20] а тому припускаються великої помилки. Отже, цілком можливо, що щось може існувати і не існує, а щось може не існувати, але існує. І так само з усіма іншими властивостями, що приписуються речам: щось, що може ходити, не ходить, а те, що може не ходити, ходить. А можливим є те, про що говорять, що воно має здатність до чогось, і [25] це цілком можна здійснити. Я маю на увазі, наприклад, якщо щось здатне сидіти і ніщо не заважає йому сидіти, то якщо воно справді сидить, то говорити про неможливість безглуздо; і так само, якщо щось може бути приведеним у рух чи рухати, стояти чи поставити, бути чи виникати, врешті, не бути чи не виникати.

[30] Слово ж «діяльність», яке пов’язане з поняттям дійсності, вживалося стосовно рухів, а з них уже перейшло на інші речі; справді, здається, що діяльність насамперед є рухом, а через це рух не приписують неіснуючому, натомість йому приписують інші властивості, наприклад, що неіснуюче є предметом думки і бажання, [35] але ж не тим, що рухається; бо це означало б дійсність того, що не є дійсним. [1047β] [1] Адже дещо з того, що не існує, існує потенційно; проте фактично його немає, тому що воно не існує в дійсності.

4

Якщо можливе є таким, як сказано, або випливає зі сказаного, то очевидно, що невірно говорити, що щось [5] є можливим, але не станеться, бо тоді геть незрозуміло, що таке неможливе. Наприклад, якби хтось (взагалі без гадки про те, що таке неможливе) сказав, що можливо виміряти діагональ, але вона не буде виміряна, оскільки те, що може існувати або виникнути, може і не існувати або не виникнути. Проте із встановленого нами вище [10] з необхідністю випливає, що якщо ми і припустимо існування або виникнення чогось, що не існує, але є можливим, то в цьому не буде нічого неможливого, але саме в цьому випадку за збігом ідеться про неможливе, тому що саме в цьому випадку вимірювання неможливе. Адже хибне й неможливе — це не одне й те саме: скажімо, те, що ти стоїш зараз, є хибним, але не є неможливим.

Разом із тим очевидно також, що якщо [15] з існуванням А з необхідністю має існувати Б, то й можливість А необхідно означає можливість Б. Адже якщо можливість Б не є необхідною, то ніщо не заважає тому, щоб воно не було можливим. Припустимо, що А є можливим. Тож якщо А є можливим, то якщо прийняти, що А існує, в цьому не буде нічого неможливого. Тоді і Б [20] з необхідністю існуватиме. А мова йшла про те, що воно є неможливим. Отже, припустимо, що Б є неможливим. Тоді, якщо Б з необхідністю є неможливим, то і А з необхідністю є неможливим. Але ж перше було неможливим, а тому неможливе й друге, Якщо ж А є можливим, то і Б буде можливим, якщо справа стоїть так, що якщо А існує, то з необхідністю існує і Б.

Якщо за такого співвідношення між А та Б, [25] Б є неможливим, то, отже, між А і Б немає такого співвідношення, як було припущено. А якщо, коли А є можливим, з необхідністю є можливим і Б, то якщо з необхідністю існує А, то з необхідністю існує і Б. Адже сказати, що Б з необхідністю є можливим, якщо можливе А, означає, що якщо і коли і яким чином можливе існування А, [30] то тоді і таким чином з необхідністю можливе існування Б.

5

Оскільки всі здатності є або вродженими, наприклад, чуття, або набуваються практикою, наприклад, гра на флейті, або навчанням, наприклад, здатність до мистецтв, то щоб мати одні — ті, що набуваються практикою і розумінням, — необхідно спочатку вправлятися, натомість для здатностей іншого роду, [35] а також для здатностей до того, щоб зазнавати дії, це не потрібно.

[1048α] [1] Здатне є здатним до чогось, у певний і в певний спосіб (до цього варто також додати все інше необхідне у визначенні). Деякі речі здатні викликати рух, керуючись розумінням, і їхні здатності пов’язані з розумом, тоді як інші речі не наділені розумом, тож і їхні здатності не пов’язані з розумом. Відповідно, перші здатності необхідно містяться в живих істотах, [5] а останні як у живих істотах, так і в неживих речах. При цьому здатності, не пов’язані з розумом, необхідно мають (коли зближуються те, що діє, і те, що зазнає дії) одні — чинити дію, другі — її зазнавати, тоді як для здатностей, пов’язаних із розумом це не необхідно. Адже кожна з не пов’язаних з розумом здатностей може чинити одну дію, натомість здатності, пов’язані з розумом, можуть чинити також протилежну дію. Але ж це не означає, що одна здатність воднораз чинитиме протилежні, адже це [10] неможливо. Тож необхідно має бути щось інше, що вирішує на користь тієї чи іншої можливості; я маю на увазі бажання або свідомий вибір. До якої з двох можливостей дійсно прагне істота, то вона і робить, коли стикається з відповідною цій здатності річчю, що зазнає дії. Тому будь-яка істота, наділена здатністю, пов’язаною з розумом, коли прагне відповідної цій здатності речі і коли має можливість, [15] з необхідністю це діє. А має вона таку можливість за наявності відповідної речі, що зазнає дії, і відповідних умов; інакше вона не зможе нічого зробити. (І вже непотрібно додавати уточнення: «…якщо ніщо зовні не перешкоджатиме»; адже йдеться про здатність діяти, а такою вона є не у всіх випадках, а за певних обставин, одна з яких усунення зовнішніх перешкод, [20] а їх виключення передбачено визначенням.) А тому, якщо хтось заміряється чи бажає здійснити воднораз дві, ба навіть протилежні речі, нічого з цього не вийде; адже він має здатність робити ці речі не таким чином, і це, власне, не є здатність робити водночас протилежні речі, оскільки їх можна робити тільки певним чином і за певних обставин.

6

Оскільки йшлося про здатність[128], основою для розуміння якої є поняття руху, дамо тепер визначення дійсності, а саме, що таке і якою є дійсність. Адже якщо ми розберемо це, стане зрозуміло, що ми говоримо про здатне не тільки стосовно того, що за своєю природою приводить у рух щось інше або приводиться у рух іншим (загалом чи у певний спосіб), але [30] й в іншому сенсі, через що ми й розглянули раніше в ході дослідження також інші значення здатності.

Отже, дійсність — це існування речі не в тому сенсі, в якому ми говоримо про потенційне існування (про потенційне існування ідеться, коли ми говоримо, наприклад, про Гермеса у дереві, про половину лінії в цілій лінії, оскільки її можна відділити або про обізнану людину, навіть тоді, коли вона ні про що не судить, якщо вона здатна висловити судження), а в сенсі діяльності. Те, що ми хочемо сказати, зрозуміло з прикладів окремих випадків, якщо їх узагальнити, і немає потреби для всього шукати визначення, а натомість достатньо помітити аналогію, а саме: як те, що будує, відноситься до того, що здатне будувати, [1048β] [1] так те, що не спить, відноситься до того, що спить, і те, що бачить, — до того, що заплющує очі, але має зір, і відокремлене від матерії, — до матерії, і виготовлений виріб — до необробленого матеріалу. Нехай одна частина цих розрізнень [5] означатиме дійсність, а друга — можливе.

Але коли говориться, що щось є в дійсності, не у всіх випадках це має однакове значення, радше між ними є певна аналогія. Скажімо, як одне міститься в другому або відноситься до другого, так третє міститься в четвертому або відноситься до четвертого; адже у деяких випадках ідеться про відношення руху, або дії до здатності, в інших — про відношення сутності до певної матерії.

Натомість про необмежене, [10] пусте і подібне говориться як про можливе і дійсне в іншому сенсі, ніж про більшість речей, наприклад, про те, що бачить або йде, або те, що видніється. Про ці випадки інколи можливо висловлюватися вірно без уточнень (адже те, що видніється, — це, з одного боку, те, що бачать, а з іншого — те, що можливо бачити). Натомість необмежене існує як можливе не так, що [15] колись існуватиме окремо в дійсності, а лише як предмет пізнання. Адже те, що ділення не доходить до кінця, показує, що ця дійсність існує потенційно, але ж необмежене не може існувати відокремлено.

Жодна з дій, що мають завершення, не є кінцевою метою сама по собі, а натомість веде до кінцевої мети, наприклад, до схуднення. [20] Проте якщо той, хто худне, зазнає цього процесу, не ставить собі за мету те, заради чого відбувається процес, то це не є дією або принаймні завершеною дією (адже немає кінцевої мети); дією ж натомість є той рух, що містить в собі кінцеву мету. Наприклад, людина водночас бачить і побачила, розмірковує і зміркувала, думає і подумала, але не можна сказати, що вона водночас навчається і навчилась, [25] лікується і вилікувалась; проте знову ж таки можна казати, що вона добре живе і добре жила, є щасливою і була щасливою. Інакше ця дія мала б колись припинитися, як-от припиняється схуднення; але в наведених прикладах процес не припиняється, а натомість, якщо людина живе, то вона також уже жила. Тож одні із цих дій варто назвати процесами, інші — діяльностями. Адже будь-який процес є незакінченим: схуднення, навчання, ходіння, будування; [30] адже це процеси і притому незакінчені. Адже не можна водночас казати, що людина йде і вже дійшла, будує і вже побудувала, стає і вже стала, рухається і вже поворухнулася, або ж рухає та зрушила, — бо між цими діями є відмінність. Але можна сказати про одну й ту саму істоту в один і той самий час, що вона побачила і бачить, думає і подумала. Отож такі дії я називаю [35] діяльністю, а ті, приклади яких наведені вище, — процесами. Отже, що таке і якою є дійсність, має бути зрозуміло із цих і подібних пояснень.

7

Варто, однак, розмежувати, коли кожна річ є потенційно і коли ні; адже не будь-коли. [1049α] [1] Наприклад, чи є земля потенційно людиною? Мабуть, ні. Хіба що тоді, коли вона стала сім’ям. Утім, мабуть, і тоді ні. Так само, скажімо, не все можна вилікувати завдяки лікарському мистецтву або завдяки щасливому випадку, а натомість має бути наявною певна здатність одужати, це і можна [5] назвати потенційно здоровим.

Те, що через задум стає дійсністю із потенційно сущого, можна визначити так, що воно виникає під дією волі, коли ніщо не перешкоджає зовні, тоді як у випадку з тим, хто одужує, можливе стає дійсністю, коли ніщо не заважає в ньому самому; так само потенційно існує будинок: якщо наявні всі потрібні матеріали, [10] для того щоб він став будинком, і нічого не потрібно додати, або відняти, або змінити, то потенційно це і є будинок. І те саме можна сказати про всі інші речі, джерело виникнення яких знаходиться зовні. А у всіх тих випадках, в яких джерело виникнення речі міститься в ній самій, річ потенційно є всім тим, чим вона стане за самостійного розвитку й відсутності зовнішніх перешкод; наприклад, сім’я ще не є потенційно людиною, адже воно [15] має потрапити у щось інше й зазнати перетворення. Натомість коли щось має джерело розвитку в самому собі, то воно вже є потенційно тим, чим має стати; проте сім’я потребує іншого начала, подібно до того, як земля ще не є статуєю (адже тільки зазнавши перетворення, вона стане міддю).

Здається, що те, що ми називаємо не певною річчю, а натомість похідним від неї ім’ям — наприклад, ящик не деревом, а дерев’яним, [20] рослина не землею, а земляною (тобто таким, що росте із землі), і землю знову ж таки, якщо з нею справа стоїть таким чином, не чимось іншим, а натомість іменем похідним від того іншого, — то та річ у сенсі можливості загалом завжди є пізнішою. Наприклад, ящик є не земляним і не землею, а дерев’яним, позаяк дерево потенційно є ящиком і воно — матерія ящика, причому дерево взагалі є матерією ящика взагалі, а матерією цього конкретного ящика є це конкретне дерево. Якщо ж існує щось перше, [25] що вже не називається похідним від іншого ім’ям, це і є перша матерія; наприклад, якщо земля виникає із повітря, то повітря не є вогнем, але виникає з вогню, то вогонь є першою матерією, що не є певною конкретною річчю. Так, предмет, якому щось приписується, або субстрат, розрізняють залежно від того, є він певною конкретною річчю чи ні. Наприклад, людина, [30] або тіло, або душа виступає субстратом певних властивостей, або характеристик, а властивості — це освічене та біле. Так, того, хто стає освіченим, називають не освіченістю, а освіченим, і людину — не білістю, а білою, або не ходою чи рухом, а тим, хто йде чи рухається, як-от у вищенаведеному випадку з похідною назвою. Тож там, де справа стоїть таким чином, останнім субстратом є сутність; натомість там, де [35] справа стоїть не так, а предикат є певною формою і чимось цим, останній субстрат є матерія і матеріальна сутність. Тож виходить, що правильно щось називається похідним іменем відповідно до матерії і станів, [1049β] [1] оскільки і те, і друге є чимось невизначеним. Отже, про те, коли варто говорити, що річ існує потенційно, і коли ні, сказано достатньо.

8

Виходячи з нашого визначення[129] того, в яких значеннях говориться про передніше чи передування, [5] очевидно, що дійсність передує можливості, або здатності. Я маю на увазі, що вона передніше не тільки тієї певної здатності, яку називають началом зміни в іншій речі або в самій собі як іншій, але й будь-якого начала руху або спокою. Адже і природа належить до того самого роду, що й здатність; вона є началом руху, але [10] не в іншій, а в самій собі як іншій речі. Отож дійсність передує будь-якому подібному началу і за визначенням, і за сутністю; натомість за часом вона почасти передує, почасти ні.

Те, що дійсність передує за визначенням, зрозуміло. Адже первинне можливе є можливе тому, що воно здатне здійснитися, наприклад, під тим, що здатне будувати, я маю на увазі те, що може будувати, [15] під здатним бачити — те, що може бачити, під видимим — те, що можна побачити; і те саме твердження стосується інших випадків, тому визначення та пізнання дійсного має передувати пізнанню можливого.

За часом же дійсність передує можливості в такому сенсі: передує можливому те дійсне, що тотожне з ним за видом, але не за числом. Я маю на увазі те, що матерія, сім’я, і те, що здатне бачити, які потенційно є людиною, і хлібом, і тим, що бачить, а в дійсності поки що ні, передують у часі цій людині, [20] що вже існує в дійсності, а також хлібу, і тому, що бачить; але їм також передують у часі інші сущі в дійсності, з яких вони виникли. Адже завжди із потенційно сущого [25] виникає суще в дійсності під дією іншого сущого в дійсності. Наприклад, людина виникає із людини, освічений — під впливом освіченого, тож завжди є спочатку щось, що приводить у рух, а цей рушій вже існує в дійсності. І як ми вже говорили в наших поясненнях щодо сутності[130], все, що виникає, виникає з чогось, під дією чогось, і воно є з ним одного й того самого виду.

Тому вважається, [30] що не можна бути будівничим, нічого не побудувавши, або кіфаристом, ніколи не граючи на кіфарі; адже той, хто навчається грати на кіфарі, навчається, граючи на ній, і так само інші, хто навчаються. На цьому засноване софістичне спростування думки, що той, хто не володіє наукою, може робити те, чого стосується наука, адже, мовляв, той, хто навчається, ще не володіє знанням. [35] Проте, оскільки якась частка того, що народжується, вже народилася, і якась частка того, що взагалі приводиться у рух, уже зрушилася (це показано в поясненнях щодо руху[131]), [1050α] [1] тож і той, хто навчається, мабуть, має вже володіти якоюсь часткою науки. Отже, принаймні і з цих міркувань очевидно, що дійсність і в цьому відношенні передує можливості за виникненням і в часі.

Але дійсність передує можливості також за сутністю, насамперед, оскільки те, що пізніше [5] за виникненням є переднішим за формою і сутністю (наприклад, чоловік передує дитині, а людина — сімені; бо одне вже має форму, а друге ні), а також оскільки все, що виникає, рухається до певного начала, тобто до кінцевої мети (адже начало — це те, заради чого, а виникнення — заради мети); кінцева ж мета є дійсністю, і здатність набувається [10] заради дійсності. Адже тварини бачать не для того, щоб мати зір, а натомість вони мають зір, щоби бачити, і так само володіють будівельним мистецтвом — для того щоб [12] будувати, а мистецтвом мислення — для того щоб думати і робити висновки; але ж не розмислюють для того, щоб володіти мистецтвом мислення, хіба тільки вправляючись; але ж вони нічого не пізнають по-справжньому, а лише так вправляються або ж загалом не мають потреби пізнавати.

[15] Крім того, матерія є потенційно, тому що вона може набути певної форми; натомість коли вона є в дійсності, вона вже має форму. Так само і в інших випадках, і зокрема там, де метою є рух. Тому як-от вчителі вважають, що вони досягли мети, коли показують учнів у дії, то так само відбувається і в природі. Адже якби це було не так, [20] то було б, як у випадку Гермеса Павсона; адже, як і щодо зображення Гермеса, так само і щодо знання було б незрозуміло, чи міститься воно всередині, чи зовні. Адже зроблене діло — це кінцева мета, а діяльність — це діло, а тому навіть ім’я «діяльність» (enérgeia) походить від «діла» (érgon), і діяльність спрямована на здійснення.

І хоча в деяких випадках застосування певної здатності саме є кінцевим результатом (наприклад, для зору — це бачення, і ніякого іншого результату зір не приносить), тоді як в інших випадках використання здатності веде до створення певної речі (наприклад, із будівельного мистецтва виникає будинок, окрім будівництва), тим не менше в першому випадку діяльність є метою, а в другому мета є відмінною від діяльності; адже будівництво реалізується в тому, що будується, і воно виникає і існує разом із будинком.

[30] Отже, там, де результатом є щось інше, окрім самого застосування здатності, дійсність полягає в тому, що створюється (наприклад, будівництво — в тому, що будується, ткацтво — у тому, що тчеться, і так само в інших випадках, і загалом рух — у тому, що рухається); натомість там, де немає ніякого іншого діла, або результату, [35] крім самої діяльності, діяльність знаходиться в тих, хто діє (наприклад, бачення — в тому, хто бачить, мислення — в тому, хто розмислює, а життя — в душі, а тому й блаженство, [1050β] [1] адже блаженство — це певна якість життя).

Тому очевидно, що сутність і вид є дійсністю. Із цього пояснення зрозуміло, що за сутністю дійсність передує можливості, а також, як ми[132] казали, в часі [5] одна діяльність завжди передує іншій аж до вічного першого рушія.

Утім, дійсність передує можливості також у ще важливішому сенсі, адже вічні речі передніше минущих за сутністю, і жодна з вічних речей не існує потенційно. Доказом цього є таке: будь-яка можливість є воднораз можливість її протилежності. Адже те, що не здатне існувати, не [10] буде властивим нічому, натомість усе здатне існувати може і не здійснитися. Отже, те, що здатне бути, може і бути і не бути, тож одне й те саме може і бути і не бути. Те, що здатне не бути, може не бути, а те, що може не бути, — це минуще, — або взагалі, або саме так, як про нього говорять, [15] що воно може не бути, тобто або щодо місця, або щодо кількості, або щодо якості; минуще ж взагалі означає минуще за сутність. Тож ніщо з того, що не є минущим, взагалі не існує потенційно (хоча ніщо не перешкоджає тому, щоб воно якимсь чином могло існувати, наприклад, відносно якості або місця); отож усе, що не знищується, існує в дійсності. Також не існує потенційно необхідно суще (однак ці речі є першими; адже якби вони не існували, нічого б не існувало). Так само не існує потенційно вічний рух, якщо взагалі є вічний рух. І якщо існує вічне щось, що рухається, то воно не існує потенційно, хіба відносно того, звідки і куди воно рухається (ніщо не перешкоджає тому, щоб існувала матерія, що уможливлює рух у різних напрямках). Тому Сонце, зірки і все небо в цілому завжди перебувають у дії, і немає підстав побоюватися, що вони колись зупиняться, як побоюються натурфілософи[133].

І світила не втомлюються від свої діяльності, адже [25] рух у них, на відміну від речей знищенних, не пов’язаний зі здатністю до протилежного, так щоб суцільність руху була для них обтяжливою, бо причиною останнього є сутність, що є лише матерією і можливістю, але не дійсністю.

А вже речам незнищенним наслідують речі, що перебувають у постійній зміні, наприклад, земля та вогонь. Адже вони також завжди перебувають у дії, [30] бо вони рухаються самі по собі й джерело руху мають в самих собі. Натомість всі інші здатності, як випливає з встановленого нами[134], є здатності до протилежного; позаяк те, що здатне приводити в рух так, здатне рухати і не так, тобто якщо ми говоримо про всі здатності, що пов’язані з розумом. Натомість здатності не пов’язані з розумом своєю присутністю та відсутністю викликають протилежні одне одному результати. Тому якщо існують певні подібні природні речі [35] або сутності, які ті, хто захоплюються визначеннями, називають ідеями[135], то мало б існувати щось обізнаніше за саме знання, і щось рухливіше за рух, [1051α] [1] адже останні були б більшою мірою дійсністю, тоді як перші були б лише здатностями до них. Отже, зрозуміло, що дійсність передує можливості або здатності та будь-якому началу зміни.

9

А те, що дійсність є і кращою, і ціннішою за добру здатність, зрозуміло з таких міркувань. Усе те, про що говориться як про здатне до чогось, здатне також до протилежного, наприклад, те, про що говориться, що воно здатне бути здоровим, також може бути хворим; адже здатність бути здоровим і бути хворим, перебувати в спокої і рухатися, будувати й руйнувати, [10] будуватися й руйнуватися — одна та сама. Отже, здатність до протилежних речей наявна як єдина й одразу, проте протилежності не можуть бути наявні разом, і протилежні дійсні речі не можуть бути наявні разом (наприклад, здоров’я і хвороба), тож одна з них має бути благом, натомість здатність є здатністю рівною мірою до обох протилежностей або до жодної з них. Тому дійсність краще. Крім того, у поганих речах кінець та дійсність мають бути гірше за здатність, адже те, що здатне, є здатним до обох протилежностей. Тому зрозуміло, що погане не існує, окрім як у речах, бо погане за своєю природою пізніше здатності. Отже, в тих речах, що існують від початку, [20] та у вічних речах немає нічого поганого, ніякої вади, нічого зіпсутого (адже зіпсуття — це зло)[136].

Також геометричні фігури виявляються через діяльність; адже їх виявляють, коли проводять лінії, які щось ділять. Якби ж фігури були вже відділені, вони були б явними. Насправді ж вони існують лише потенційно. Чому кути в трикутнику дорівнюють двом прямим кутам? Тому що [25] кути, що примикають до однієї точки дорівнюють двом прямим. Якщо ж провести лінію паралельну одній стороні, то можна одразу побачити, чому це так. Чому будь-який кут, вписаний у півколо, є прямим? Тому що якщо провести три лінії — дві, що складають основу, і перпендикулярну лінію з середини, то, знаючи попереднє положення, можна одразу зрозуміти, чому це так. Отож очевидно, що те, що існує потенційно, виявляється [30] через діяльність. Причина цього полягає в тому, що мислення є діяльність, тому можливість походить від діяльності, і тому пізнають, коли щось роблять (бо індивідуальна діяльність є пізнішою за виникненням відносно можливості).

10

Про суще та не-суще говориться почасти відповідно [35] до видів категорій, почасти стосовно можливості й дійсності сущого й не-сущого або ж їх неможливості й недійсності, [1051β] [1] почасти ж і головно в сенсі істинного й хибного. Істинне й хибне твердження відповідають поєднанню чи роз’єднанню у речах, тому істинно висловлюється той, хто вважає роз’єднане роз’єднаним, а з’єднане з’єднаним, а хибно — той, хто має на увазі протилежне тому, якими є речі. Тому постає питання, від чого залежить істинне або хибне твердження? Адже варто розглянути, в якому сенсі ми це говоримо.

Отож, ти є білим не тому, що ми правильно вважаємо тебе білим, але тому, що ти є білим, ми, стверджуючи це, говоримо правду. Тому якщо одні речі завжди поєднані і не можуть бути роз’єднаними, [10] інші натомість роз’єднані і не можуть бути з’єднаними, а ще інші можуть бути і такими, і такими, то бути означає бути поєднаним і одним, натомість не бути означає не бути поєднаним і бути більше ніж одним. Стосовно того, що допускає і поєднання, й роз’єднання, одна й та сама думка й одне й те саме твердження можуть бути вірними і невірними, і можуть в один час [15] бути вірними, а в інший час — хибними; натомість щодо того, що не може бути інакше, одне й те саме твердження не буває в один час істинним, в інший час хибним, але завжди ті самі твердження істинні або хибні.

Далі, що таке буття або небуття та істинне й хибне стосовно роз’єднаних речей? Адже така річ не є поєднанням, так щоб можна було сказати, що вона існує, якщо йдеться про поєднання предмета і того, що йому приписується, і не існує, [20] якщо йдеться про їх роз’єднаність, як-от коли ми кажемо, що «дерево є білим» або «діагональ є [21] несумірною»; істинне й хибне тут має інше значення, ніж у згаданих вище випадках. І як-от істинне в цих випадках має інше значення, так і буття. Власне, істинне й хибне тут означають таке: істинне — контакт і констатацію (а констатація — це не те саме, що [25] ствердження), а за відсутності контакту про річ нічого не можна знати взагалі. Адже неможливо помилитися щодо того, чим є річ, хіба що випадково. І так само щодо сутностей, що не є складеними; адже стосовно них також не можна помилитися. При цьому всі вони існують в дійсності, а не потенційно, інакше вони б виникали і знищувалися б. Однак суще саме по собі не виникає і не знищується, [30] бо тоді воно виникало б із чогось; тому щодо того, чим є певна річ, і її дійсності помилитися неможливо, а можна лише мислити чи не мислити; натомість щодо них запитується тільки, що це таке у сенсі чи є річ такою чи ні?

Що ж стосується буття як істинного і небуття як хибного, в одному випадку істинне є, якщо поєднують річ і властивість, а хибне [35] — якщо не поєднують, в іншому випадку щось існує, якщо воно існує тільки у певний спосіб і ні в який інший. [1052α] [1] Тут істина полягає в знанні таких речей, натомість про хибне тут говорити не доводиться, як і про помилку, а можна лише про незнання, яке, втім, не можна уподібнити сліпоті, адже сліпота є подібною тому, наче хтось взагалі не мав би здатності мислити. Очевидно також, що не може бути помилки щодо нерухомих речей, [5] якщо їх хтось вважає нерухомим, щодо часу. Наприклад, якщо вважають, що трикутник не змінюється, не вважатимуть, що зараз його кути становлять разом два прямих, а потім не становитимуть (адже тоді він би змінювався). Однак можна припустити, що одна річ має певну властивість, а друга того ж виду ні; наприклад, що жодне парне число не є першим, або що деякі є, а деякі ні. Проте стосовно того, що є одним за числом, [10] це не так; адже тут не можна думати, що одні мають такі властивості, а другі ні, а натомість можна лише висловлюватися щодо неї істинно чи хибно, оскільки вона завжди є такою.

Книга X (Ι)

1

[1052α] [15] У нашому розгляді того, у скількох значеннях вживаються різні поняття[137] ми вже казали, що про єдине говориться в багатьох значеннях; але хоч про єдине й говориться різноманітно, ці значення можна звести до чотирьох основних, відповідно до яких про єдине говориться як про первинне й саме по собі, а не побіжно. По-перше, це суцільне або взагалі, або здебільшого [20] від природи, а не через торкання чи зв’язок (а з цього насамперед і більшою мірою єдиним є те, рух чого є неподільним і простішим). По-друге, єдиним ще більшою мірою є те, що є цілим і має певний кшталт або форму, особливо якщо воно є таким від природи, а не внаслідок застосування сили (як наприклад, те, що з’єднане клеєм, або гвіздками, або зв’язане), проте є суцільним з [25] внутрішньої причини. А такою річ буває тому, що її рух є єдиним і неділимим за місцем і часом. Тому зрозуміло, що якщо чомусь від природи властиве начало руху — перше начало першого руху (я маю на увазі круговий рух), то це первинна єдина величина. Деякі речі єдині як суцільне або ціле, деякі ж єдині як такі, що мають єдине визначення, [30] а такими є ті, думка про які є єдиною, тобто неділимою. Думка ж є неділимою, якщо річ є неділимою за видом і числом. За числом неділимим є одиничне, а за видом — неділиме для пізнання і знання, тому єдиним насамперед мало б бути те, що є причиною єдності сутностей. Отже, про єдине говориться в таких значеннях: як про [35] суцільне від природи, ціле, одиничне й загальне, і всі вони є єдиними, тому що або неділимим є їхній рух, або думка про них та їх визначення.

[1052β] [1] Утім, варто зауважити, що питання, які речі називають єдиними, і питання, що таке бути єдиним і яке визначення єдиного, не можна вважати однаковими. Адже про єдине говориться у вказаних значеннях, і єдиною кожна річ буде якимсь із наведених способів; а буття єдиного інколи буде обумовлене одним із цих способів, інколи ж іншим, що навіть більше відповідає самому імені, тоді як ті способи роблять єдиним лише потенційно. Те сам вірно щодо елемента й причини, якщо потрібно розрізняти речі, яким вони приписуються, та дати визначення імені. Адже в одному сенсі вогонь є елементом (і також, мабуть, є саме по собі необмежене або щось інше подібне), в іншому ж сенсі ні; позаяк не одне й те саме бути вогнем і бути елементом, а хоча як певна річ і природа вогонь є елементом, ім’я елемента означає щось побіжне для вогню, щось, що включає його в себе як первинну складову. І те саме можна сказати [15] про причину, єдине і всі подібні поняття. Тому бути єдиним — це бути неділимим як певна конкретна річ, що існує окремо або у просторі, або за формою, або в думці, або ж просто бути цілим і неділимим. Але насамперед бути єдиним означає бути першою мірою в кожному роді і головно мірою кількості; адже саме звідси, з позначення кількості, поняття єдиного поширилося на інші речі. [20] Справді, міра є те, чим пізнається кількість; а кількість як така пізнається або через єдине, або через число. А оскільки будь-яке число пізнається через єдине, то будь-яка кількість як така пізнається через єдине, і те перше, чим пізнається кількість, є саме єдине; а тому єдине є начало числа як такого. Звідси також в інших випадках [25] мірою називається те, за допомогою чого насамперед пізнається кожна річ, і мірою кожної речі є єдине — у довжині, в ширині, в глибині, у вазі й у швидкості (вага та швидкість однаково застосовуються до обох протилежностей, бо кожна з них має подвійне значення, наприклад, вага означає і те, що має якусь вагу, і те, що має значну вагу, а швидкість — і те, що виконує [30] якийсь рух, і те, що виконує значний рух; адже певна швидкість має і повільне, і певну вагу — легке).

Отож у всіх цих випадках мірою і началом є щось єдине і неділиме, адже навіть у вимірюванні ліній використовується як неподільне довжина ступні. Справді, скрізь як міру шукають щось єдине і неділиме, а таким є [35] щось просте або за якістю, або за кількістю. І там, де вважається, що неможливо щось відняти або додати, це і є точною мірою (а тому найточнішою є міра числа; [1053α] [1] позаяк одиниця вважається неділимою у всіх відношеннях); в інших випадках наслідують такому способу визначення міри: адже у стадія, у таланта та загалом чогось великого можна непомітно щось додати або щось відняти, радше ніж у чогось меншого. [5] Тому коли при поділі доходять до чогось, від чого за відчуттями не можна нічого відняти, це й роблять мірою — і для рідин, і сипких речовин, і важких речей, і величин; а далі відповідно вважають, що знають кількість, коли знають її, користуючись цією мірою. Також рух вимірюють простим і найшвидшим рухом (позаяк він триває найменший час); [10] тому й у вченні про небесні світила є така одиниця, що виступає началом і мірою (бо виходять із припущення, що рух неба є рівномірний і найшвидший рух, а за ним вже судять про рух всіх інших тіл), в музиці ж — це чверть тону (як найменший інтервал), а в людській мові — буква. Тож усе це є приклади одиниць у такому сенсі, тобто не як щось спільне для всіх цих випадків, а в такому сенсі, як ми це пояснили.

Утім, не завжди [15] існує лише одна за числом міра, але інколи їх буває і більше: так, наприклад, чверті тону є дві (що відрізняються не на слух, а за пропорціями), і звуків, якими ми вимірюємо, також більше, і діагональ квадрата та його сторона вимірюються двома [мірами], і так само всі подібні величини.

Отже, єдине є мірою всіх речей, тому що ми пізнаємо, із чого складається сутність, коли ділимо [20] або за кількістю, або за видом. І єдине тому є неділимим, що перше з кожного роду речей є неділимим. Проте не все є неділимим однаково, наприклад, якщо взяти ступню та одиницю: адже остання є неділимою у всіх відношеннях, а першу слід віднести до речей неділимих лише для чуттєвого сприйняття, як уже було сказано[138], позаяк, мабуть, усе суцільне ділиться.

Міра завжди однорідна [25] із тим, що вимірюється, адже мірою величин є величина, зокрема мірою довжини є довжина, ширини — ширина, звуку — звук, ваги — вага, одиниць — одиниця. Але не можна у всіх випадках формулювати за такою аналогією, скажімо, не можна сказати, що мірою чисел є число, адже тут немає повної аналогії, оскільки в цьому випадку це так само, якби казали, що мірою одиниць є одиниці, [30] а не одиниця, позаяк число є множина одиниць.

Знання і чуттєве сприйняття ми також називаємо мірою речей з тією самої причини, оскільки ми пізнаємо щось з їхньою допомогою, хоча вони є радше те, що вимірюють, ніж те, чим вимірюють. Але в цьому випадку це подібно до того, наче ми дізналися від іншого, хто нас вимірює, якого ми зросту, [35] тому що до нас стільки-то разів прикладали лікоть. Протагор називає людину мірою всіх речей, імовірно, маючи на увазі «людину обізнану» або «людину, яка сприймає», [1053β] [1] тобто про них можна так говорити, тому що вони володіють або знанням, або чуттєвим сприйняттям, про які ми щойно сказали, що вони є мірою суті речей. Тож ці слова по суті нічого не говорять, хоча здається, що вони мають аж надто глибокий зміст.

Отже, зрозуміло, що єдине, якщо точно визначити значення поняття, насамперед [5] є певною мірою і насамперед кількості, а потім якості. І як неділиме воно є мірою в одному випадку за кількістю, в другому — за якістю. Таким чином, єдине є неділимим або взагалі, або оскільки воно є єдиним.

2

Слід з’ясувати питання про сутність і природу єдиного, в якому сенсі воно [10] існує. У розгляді труднощів ми вже розбирали[139], що таке єдине і як його слід розуміти: чи є єдине саме певною сутністю (як стверджували спочатку піфагорійці, а пізніше Платон), чи радше в його основі лежить певна природа і слід пояснити її більш зрозуміло і швидше так, як [15] це робили натурфілософи: а серед них один каже, що єдине — це любов, другий — що повітря, третій — що необмежене[140].

Якщо сутністю не може бути ніщо загальне, як про це йшлося[141] в обговоренні сутності й сущого, і якщо саме суще не може бути сутністю як певна єдина річ окремо від множини (бо воно є спільним), а лише як те, що приписується речам, [20] то ясно, що єдине також не може бути сутністю; позаяк суще і єдине є найбільш загальними предикатами. Тому ані роди не є певними природними речами й сутностями, що існують окремо від інших речей, ані єдине не може бути родом із тих самих причин, з яких не можуть бути родом ні суще, ні сутність.

Далі, єдине скрізь має бути однаковим, [25] оскільки про єдине говориться у стількох же значеннях, що й про суще. Тому оскільки щодо якості і так само кількості єдине є чимось певним, тобто має певну природу, то зрозуміло, що також слід поставити питання загалом, що так єдине, і так само, що таке суще, бо недостатньо сказати, що його природа полягає в тому, щоби бути єдиним і бути сущим. Але ж стосовно кольорів єдине є кольором, наприклад, білим, а потім, схоже, [30] інші кольори виникають із нього та чорного, причому чорне є втрата білого, як-от темрява — втрата світла. Тож якби речі були кольорами, то вони були б певним числом, але чого? Адже зрозуміло, що кольорів, і єдине було б певним єдиним, наприклад, білим кольором. І так само [35] якби речі були наспівами, вони були б числом, тобто числом чвертей тону, але число не було б їх сутністю; і єдине було б чимось, сутністю чого було б не єдине, а чверть тону. [1054α] [1] І так само речі стосовно звуків були б числом букв, а єдине було б голосним звуком. І якби вони були прямолінійними фігурами, то вони були б числом фігур, а єдине — трикутником. І те саме можна сказати про інші [5] роди, тож якщо у станів, якостей, кількостей та рухів є числа і єдине, і завжди число є числом певних речей, а єдине є певне єдине, але сутність його не в тому, щоби бути єдиним, то і з сутностями має бути так само. Адже скрізь однаково.

Отже, зрозуміло, що єдине у [10] всіх родах означає певну природу, але в жодному з них єдине саме по собі не означає природу самого цього роду. Одначе як-от стосовно кольорів єдине саме по собі, якого ми шукаємо, — це один колір, так і стосовно сутності єдине саме по собі є одна сутність. А те, що єдине певним чином означає те саме, що й суще, зрозуміло, по-перше, із того, що воно в стількох же значеннях вживається з категоріями і при цьому не міститься в жодній [15] із них (наприклад, ані в сутності, ані в якості, але перебуває щодо них у такому самому відношенні, що й суще), по-друге, із того, що коли ми говоримо «одна людина», це нічого не додає до людини (і так само буття не існує окремо від чогось, або якості, або кількості), і по-третє, із того, що бути одним означає просто бути окремою річчю.

3

[20] Єдине і множина протилежні одне одному в декількох відношеннях. Так, в одному відношенні єдине і множина протилежні як неділиме та подільне; адже розділене або подільне, називають певною множиною, натомість неділиме або нерозділене — єдиним. Оскільки ж протилежність постає у чотирьох аспектах, і один із членів протилежності за своїм значенням є негативним, тобто позбавленим певної якості, [25] то ідеться саме про протилежність, а не про суперечність чи відношення[142]. Натомість єдине отримує свою назву і пояснення від протилежності, неділиме — від подільного, тому що множина і подільне більшою мірою сприймаються чуттями, ніж неділиме, тому за визначенням множина передує неділимому відповідно до чуттєвого сприйняття.

З єдиним пов’язані, [30] як ми окреслили це в поділі на протилежності[143], тотожне, подібне та рівне, натомість до множини — інше, неподібне та нерівне. Про тотожне говориться у багатьох значеннях: так, по-перше, ми говоримо про тотожне стосовно числа, по-друге — якщо щось є єдиним і за визначенням, і за числом, наприклад, [35] ти єдиний сам із собою і за формою, і за матерією; по-третє, ми говоримо про тотожність, якщо визначення першої сутності є єдиним, [1054β] [1] наприклад, рівні прямі лінії є тотожними, і рівні та рівнокутні чотирикутники також; хоча їх декілька, але в них рівність утворює єдність.

Подібними ми називаємо речі, якщо вони, не будучи ані повністю тотожними, ані відмінними за своєю складеною [5] сутністю, є одні й ті самі за формою, наприклад, більший чотирикутник подібний меншому, і нерівні прямі подібні між собою; адже вони саме подібні, але не суціль тотожні. Інші речі подібні, якщо вони мають той самий вид і можуть бути більше й менше, проте не є ні більше, ні менше. Ще інші речі, якщо вони мають ту саму властивість за видом, [10] наприклад, біле, в більшій чи меншій мірі, називаються подібними, тому що в них один вид. Інші ж подібні, якщо мають більше тотожних якостей, ніж відмінних, або загалом, або принаймні тих, що впадають у око, наприклад, олово подібне сріблу, оскільки воно є білим, а золото — вогню, оскільки воно також жовте й червоне.

Отож, зрозуміло, що про інше та про неподібне говориться в кількох значеннях. Так, [15] в одному значенні інше є протилежним тотожному, а тому кожна річ відносно кожної речі є або тією самою, або іншою; в іншому значенні ми говоримо про речі, що вони різні, якщо вони мають різну матерію і різні визначення, тому ти і твій сусід різні; а в третьому значенні про різне говориться в математиці. Тому будь-яка річ щодо будь-якої речі визначається як «інше» або «тотожне» в тій мірі, в якій про неї говориться як про єдине і суще; адже [20] «інше» не вступає в суперечність із тотожним, а тому воно не говориться про несуще (на відміну від нетотожного), а натомість говориться про все суще; адже суще і єдине є від природи або одне, або не одне.

Отже, інше і тотожне протистоять одне одному таким чином. Відмінність натомість не є те саме, що й іншість. Адже інше і те, відносно чого воно є іншим, не мають неодмінно бути іншими в якомусь певному відношенні, [25] позаяк усе, що існує, є або іншим, або тотожним. А от відмінне ж від чогось є відмінним у якомусь певному відношенні, оскільки відмінні речі мають необхідно бути в чомусь тотожними, відносно чого вони відрізняються. А це тотожне — це або той самий рід, або вид. Адже всі речі, які ми називаємо відмінними між собою, відрізняються або за родом, або за видом: за родом відрізняється ті речі, що не мають спільної матерії і які не виникають одна з одної (наприклад, те, що належить до різних категорій), [30] за видом же відрізняються ті речі, що мають той самий рід (а родом називається те тотожне, що приписується як предикат обом відмінним речам стосовно їхньої сутності).

Протилежності ж відмінні між собою, і протилежність є певна відмінність. І те, що ми тут виходимо з правильного припущення, зрозуміло з такого індуктивного умовиводу: адже всі протилежні речі відмінні між собою, а не просто різні, [35] позаяк одні є різними за родом, натомість інші підпадають під одну й ту саму категорію, [1055α] [1] тобто належать до того самого роду і, отже, тотожні за родом. А які речі є за родом тотожними чи різними ми вже визначили в іншому місці[144].

4

Оскільки відмінні речі відрізняються одна від одної більшою чи меншою мірою, то існує і певна найбільша відмінність, і саме її я [5] називаю протилежністю. Адже речі, що відрізняються за родом, не переходять одна в одну, а натомість значно віддалені одна від одної і непорівнянні; а в тих, що відрізняються за видом, виникнення відбувається з протилежностей як крайнощів, а відстань між крайнощами найбільша, а тому [10] й між протилежностями.

Але ж найбільше в кожному роді є закінченим або повним. Адже найбільше — це те, що більше чого не може бути, а закінчене — те, що після чого нічого немає, і повна відмінність означає, що досягнуто кінця (як-от усе інше називається закінченим, тому що добігло кінця), а за межами кінця нічого немає; адже кінець — це крайня межа кожної речі, [15] що обіймає річ, а тому нічого немає поза кінцем і закінчене нічого не потребує.

Отже, із цих міркувань зрозуміло, що протилежність є повною відмінністю. І оскільки про протилежності говориться в різних значеннях, то протилежному завжди буде притаманний максимальний ступінь відмінності в тому сенсі, в якому воно є протилежним. Якщо ж це так, то зрозуміло, що будь-яка протилежність не може мати [20] більше однієї протилежності (адже не може бути нічого ще більш крайнього, ніж власне крайнє, як-от не може бути більше двох крайніх точок у однієї відстані). І взагалі якщо протилежність є відмінністю, а відмінність можлива між двома речами, то, отже, й повна відмінність має бути між двома речами.

З необхідністю мають бути правильними також інші визначення протилежностей. Адже найбільша відмінність — це повна [25] відмінність, бо не може бути нічого ще більш відмінного за межами того, що відрізняється за родом і за видом. Адже, як ми вже показали[145], не має сенсу говорити про щось відмінне за межами роду, тоді як відмінність між речами відмінними за видом є найбільшою. Протилежностями також є речі найбільш відмінні в межах того самого роду (бо повна відмінність між ними є найбільшою). Також протилежними є речі найбільш відмінні в одному й тому самому сприйнятливому матеріалі [30] (адже у протилежностей одна й та сама матерія), та, врешті, найбільш відмінні речі, що підпадають під одну й ту саму здатність (адже наука про один рід також одна), і повна відмінність між ними найбільша.

А перша протилежність — це володіння й позбавленість, але не будь-яка позбавленість (адже про позбавленість говориться різноманітно), [35] а цілковита позбавленість. Інші ж протилежності називатимуться відповідно до цих: одні тому, що містять їх у собі; другі тому, що породжують або здатні породжувати їх; треті тому, що набувають або втрачають ці або інші протилежності. Отже, існують такі види протиставлення як суперечність, позбавленість, протилежність та відношення, [1055β] [1] при цьому перший з них — суперечність. І якщо між членами суперечності немає нічого проміжного, тоді як між протилежностями щось може бути, то, вочевидь, суперечність і протилежність — не одне й те саме. Позбавленість є певною суперечністю; адже позбавленим — або взагалі, або в певному відношенні — ми називаємо, з одного боку, те, що взагалі нездатне щось мати, [5] з іншого боку, те, чому властиво мати щось від природи, але воно його не має (ми говоримо про різні значення позбавленості, які вже було розібрано в іншому місці[146]); отож позбавленість є певною суперечністю або нездатністю, яка визначається матерією членів суперечності або пов’язана з нею. Тому в суперечності немає нічого проміжного, натомість у позбавленості інколи буває: адже все або є рівним, [10] або не є рівним, та не все є рівним або нерівним, а якщо так, то лише в тому, що вміщує в себе рівне. Тож якщо виникнення для матерії починається від протилежностей і відбувається або через форму та володіння формою, або через позбавленість форми та образу, то зрозуміло, що будь-яка протилежність завжди пов’язана з позбавленістю, [15] проте, мабуть, не завжди позбавленість веде до утворення протилежності (причина ж цього полягає в тому, що позбавлене може бути позбавлено багатьма способами); адже протилежності — це те, із чого як крайнього починаються зміни.

Це ясно також з індуктивного умовиводу. Справді, у будь-якій протилежності один член є позбавленістю іншого, хоч і не у всіх випадках однаково: так, нерівність — це позбавленість рівності, неподібність [20] — позбавленість подібності, а вада — позбавленість чесноти. Але відмінність між ними така, про яку ми вже говорили[147]: в одному випадку ідеться про позбавленість, якщо щось просто позбавлене чогось, в другому — якщо щось позбавлене чогось у певний час або в певній частині (наприклад, у певному віці або в головній частині), або у всіх відношеннях. Тому в деяких випадках є щось проміжне (і буває, що людина є ані хорошою, ані поганою), в інших немає (так, число має бути або непарним, або [25] парним). Окрім того, одні протилежності мають визначений субстрат, інші ні. Отож зрозуміло, що один із членів протилежності завжди отримує назву відповідно до позбавленості; проте достатньо, якщо це правильно щодо перших протилежностей та їхніх родів, наприклад, єдиного і множини, адже інші зводяться до цих. [30]

5

Оскільки щось одне має одну протилежність, то може виникнути питання, як протистоять єдине й множина, а також як рівне протистоїть великому й малому. Адже якщо у протиставленні ми завжди вживаємо «чи», наприклад, «щось є біле чи чорне», та «щось є біле чи ні» (ми ж не говоримо, «чи є щось людиною чи білим», хіба тільки [35] виходячи з певного припущення та запитуючи, наприклад, «прийшов Клеон чи Сократ»; позаяк таке взаємозаперечення не є необхідним у жодному роді, а натомість форма питання походить із питання про протилежності; адже лише протилежності не можуть бути наявними воднораз, що власне й використовується у запитанні «прийшов один чи другий». [1056α] [1] Адже якби вони могли прийти разом, тоді це питання було б смішним; але якби могли, то це також підпадає під протиставлення одного й множини, наприклад, «чи прийшли обидва чи один із них»).

Тож якщо питання «чи — чи» завжди стосується протилежностей, а з іншого боку, можна запитувати «чи є щось більшим, [5] чи меншим, чи рівним», то в чому полягає протиставлення рівному перших двох? Адже воно не є протилежним ані тільки одному з них, ані обом; справді, чому воно має бути протилежним радше більшому, ніж меншому? Рівне протилежне нерівному, тож воно буде протилежним більше ніж чомусь одному. Якщо ж нерівне означає те саме, що й більше та менше разом, то воно протистоїть їм обом [10] (і ця складність на користь тим, хто вважає, що нерівне є двійкою[148]), але тоді виходить, що одне протилежне двом, а це неможливо. Крім того, рівне здається проміжним між великим та малим, натомість ніяка протилежність не здається і не може бути проміжним просто за визначенням; адже проміжне не може бути повною протилежністю[149], тоді як радше [15] завжди протилежність містить в собі щось проміжне.

Отож залишається визнати, що рівне протистоїть більшому й меншому або як заперечення, або як позбавленість. Справді, рівне не може бути запереченням або позбавленістю одного з двох (адже чому воно має бути запереченням чи позбавленістю радше саме більшого, ніж меншого?); тож воно є запереченням обох як позбавленість, а тому питання «чи — чи» висловлюється стосовно обох, але не одного з двох (наприклад, «чи є це більшим, чи рівним», або «чи є це рівним, чи [20] меншим»), натомість завжди питання стосується трьох. Але позбавленість не є необхідною, бо не все, що не є більшим або меншим, є рівним, а те, що є таким від природи.

Отже, рівне є те, що не є ані великим, ані малим, але від природи може бути великим або малим, і воно протистоїть обом як заперечення в сенсі позбавленості, а тому воно є також проміжним. І те, що [25] не є ні хорошим, ні поганим, протистоїть обом, але не має імені, бо про кожне з них говориться в багатьох значеннях і вони не мають єдиної матерії, а натомість радше єдиним є те, що не є ні білим, ні чорним. Але і тут не йдеться про єдине ім’я, а натомість є певним чином обмежена кількість кольорів, щодо яких висловлюється заперечення в сенсі позбавленості; адже вони з необхідністю мають бути або сірим, [30] або жовтим, або чимось іншим подібним. Тому несправедливими є закиди тих, хто вважає, що про все має говоритися однаково, так що те, що не є ні сандалією, ні рукою, мало б бути проміжним між сандалією та рукою, позаяк, мовляв, те, що не є ані хорошим, ані поганим є проміжним між хорошим та поганим, так наче у всього має бути щось проміжне. Але це не випливає [35] з необхідністю. Адже заперечення обох сторін протилежності воднораз відбувається там, де між ними є щось проміжне і певна природна відстань. [1056β] [1] Натомість між сандалією і рукою немає відмінності. Тож спільне заперечення тут стосується речей, що належать до різних родів, а тому і субстрат у них не один.

6

Так само можна поставити питання і про одне (або єдине) та множинне, або «багато». Адже якщо «багато» протистоїть одному загалом, [5] то це веде до певних безглуздих наслідків. Одне тоді також збігається з «небагато» або «мало», позаяк «багато» протистоїть також «небагато». А от два буде «багато», оскільки подвоєне є помноженим і слово «подвоєне» походить від слова «два»; тож одне — це небагато, адже у порівнянні з чим два буде «багато», якщо не порівняно з одним і «небагато»? Адже нічого меншого немає. [10] Далі, якщо відношення між «багато» й «небагато» там, де йдеться про множину, подібні відношенню між довгим і коротким там, де йдеться про довжину, і «багато» є множиною, а множина є «багато» (інакше може бути хіба що у випадку чогось суцільного, але при цьому обмеженого,), то й «небагато» буде певною множиною. Отож виходить, що одне є певною множиною, якщо воно також означає «небагато»; а воно ж з необхідністю означає «небагато», якщо два є «багато». Однак, [15] мабуть, хоча про множину говорять також у сенсі багато, проте між ними є різниця, наприклад, можна сказати «багато води», проте не можна назвати воду множиною. Натомість про те, що ділиться на частини, говорять як про «множину»: в одному сенсі — якщо є множина, що має надлишок, або загалом, або відносно чогось (і так само небагато є множина, що має нестачу), в іншому сенсі про множину говорять стосовно числа, і от тільки в цьому сенсі вона протистоїть [20] єдиному. Адже ми говоримо «єдине й множина» так, як ми би казали «єдине і єдині», або «біле й білі», тобто зіставляли речі, що вимірюються, з мірою. І так само говориться про багаторазове, оскільки кожне число є множиною, тому що містить у собі одиниці і тому що кожне число вимірюється одиницями, і саме як множині йому протистоїть одне, а не [25] мало. Таким чином і два є множиною, але не як множина, що має надлишок, або відносно чогось, або взагалі, а як перша множина. Взагалі ж два — це небагато, позаяк два — це перша множина, що має нестачу (а тому неправий був Анаксагор, коли уникливо сказав, що «всі речі були разом, безконечні і в сенсі множини, і в сенсі малості розміру»; [30] йому варто було замість «і в сенсі малості» сказати «і в сенсі нечисленності»; адже вони не могли бути безконечні за нечисленністю), позаяк небагато є не тоді, коли є щось одне, як говорить дехто, а тоді, коли є два.

Отже, єдине і множина в царині чисел протистоять одне одному як міра й те, що вимірюється; і вони протистоять одне одному як відношення, хоча як такі не є відношенням. Ми вже розрізнили [35] в іншому місці[150], що про відношення говориться у двох значеннях: з одного боку, як про протилежності, з іншого боку, як про відношення знання до того, що пізнається, яке називається відносним, тому що щось інше відноситься до нього.

[1057α] [1] Ніщо не заважає тому, щоб одне було менше чогось, наприклад, двох; але «менше» не означає також «небагато». Рід, до якого належить число, — множина, позаяк число є множиною, що вимірюється одиницею. Одне та число певним чином протистоять одне одному, але не як протилежності, [5] а як певне відношення (про що вже йшлося). Вони протистоять одне одному як міра й те, що вимірюється, а тому не все, що є одне, є числом, наприклад, якщо щось є неділимим. Але хоча відношення знання до того, що пізнається, вважається подібним, воно не є подібним. Справді, може здатися, що знання є мірою, а те, що пізнається, [10] вимірюваним, проте насправді хоча будь-яке знання є тим, що можна знати, не все, що можна знати, є знанням, оскільки певним чином знання вимірюється тим, що пізнається. Множина ж не є протилежністю ані «небагато» (натомість йому протилежне «багато» як множина, що перевищує, — множині, що перевищується), ані єдиного жодним чином; однак вона є протилежною єдиному, [15] як уже йшлося, по-перше, як подільне неділимому, по-друге, як відношення подібно знанню і тому, що пізнається, якщо вона є числом, а єдине мірою.

7

Оскільки між протилежностями може бути щось проміжне і між деякими протилежностями таке проміжне справді є, то воно необхідно має складатися з протилежностей. Адже все [20] проміжне належить до того самого роду, що й ті протилежності, між якими воно є проміжним. Справді, ми називаємо проміжним те, у що з з необхідністю має спершу перейти те, що змінюється (наприклад, якщо переходити від найнижчої струни ліри до найвищої через найменші проміжки, то ми прийдемо спершу до проміжних звуків, і також у кольорах, якщо переходити від білого [25] до чорного, то перш ніж прийти до чорного, ми прийдемо до пурпурового та сірого; і так само в інших випадках); одначе переходу з одного роду в інший рід, наприклад, із кольору у фігуру, не буває, хіба що побіжно. Отже, необхідно, щоб і саме проміжне, і ті протилежності, між якими воно є проміжним, належали до одного й того самого [30] роду.

При цьому все проміжне є проміжним між якимись речами, що протистоять одна одній; адже тільки між ними може відбуватися перехід, зумовлений внутрішньою природою (тому немає сенсу говорити про проміжне там, де речі не протистоять одна одній; адже не може бути переходу там, де немає протиставлення). Натомість якщо брати такий вид протиставлення, як суперечність, то тут не може бути проміжного. Адже суперечність — це таке [35] протиставлення, в якому одна чи інша частина належить будь-якій речі, і тому немає нічого проміжного; серед решти ж протиставлень одні є відношенням, другі — позбавленістю, а треті — протилежностями.

Серед відношень же там, де немає протилежностей, немає і проміжного; причина цього полягає в тому, що такі речі належать до різних родів. [1057β] [1] Справді, що може бути проміжним між знанням і тим, що пізнається? Натомість між великим і малим проміжне є.

Якщо ж проміжне належить до одного й того самого роду, як було показано, і є проміжним між протилежностями, то воно з необхідністю складатиметься з цих протилежностей. Адже вони або матимуть певний спільний рід, або ні. А якщо [5] цей рід існує таким чином, що передує протилежностям, то переднішими будуть видові відмінності, що утворюють протилежності, які утворюють протилежності як види роду; адже види складаються з роду та видових відмінностей (наприклад, якщо біле та чорне є протилежності, причому перший — це колір, що розпорошує, а другий — колір, що збирає, то ці відмінності, [10] — те, що розпорошує, і те, що збирає, — є переднішими; тож вони є переднішими взаємними протилежностями). Але ті види, що відрізняються як протилежності, є більшою мірою протилежності; і решта видів, тобто проміжні, мають складатися з роду та видових відмінностей (наприклад, ті кольори, що розташовуються між білим та чорним, мають називатися за їхнім родом [15] — а їхнім родом є колір — та їхніми видовими відмінностями; але ці відмінності не будуть першими протилежностями; бо інакше кожний колір був би або білим, або чорним; отже, першими протилежностями будуть інші відмінності; натомість вони будуть проміжними між першими протилежностями, а першими відмінностями є те, що розпорошує, і те, що збирає).

Отож стосовно тих протилежностей, що не належать до одного роду, [20] слід насамперед дослідити, з чого складається проміжне між ними (адже те, що належить до одного й того самого роду, необхідно має складатися з того, що не складається з родом, або взагалі не є складеним). Отже, протилежності не складаються одна з одної, а тому вони є началами; натомість проміжне — або все не є складеним, або жодне з них. Але щось виникає із протилежностей, тож перехід відбуватиметься спочатку у це, [25] а вже потім у іншу протилежність; адже воно має бути менше ніж одна протилежність і більше ніж друга.

Тож воно також буде проміжним між протилежностями. І все інше проміжне також є складеним; адже те, що має певну властивість більшою мірою, ніж одне, і меншою, ніж друге, певним чином складається з тих протилежностей, відносно яких ця властивість приписується йому більшою мірою, ніж одному, і в меншій — ніж другому. Оскільки ж не існує нічого іншого однорідного, [30] що передувало б протилежностям, усе проміжне має складатися з протилежностей, тож і все нижче — і протилежності, і проміжне — складатимуться з перших протилежностей. Отже, зрозуміло, що все проміжне належить до одного й того самого роду, є проміжним між протилежностями і складається з протилежностей. [35]

8

Щось інше, тобто відмінне, від чогось за видом, є відмінним стосовно чогось, і це останнє має бути притаманним їм обом; наприклад, якщо тварина є відмінною від чогось за видом, обоє мають бути тваринами. Отож необхідно, щоб відмінне за видом було одним і тим самим за родом; родом же я називаю те, що в обох речах є одним і тим самим і чому властива відмінність не через випадковість [1058α] [1] незалежно від того, чи воно існує як матерія, чи інакше. Адже не тільки обом речам має бути притаманне спільне їм, наприклад, обом бути тваринами, але й сама ця «тварина» в кожному з них має бути відмінною, наприклад, в одному — конем, у другому — людиною, а тому й у спільному присутня видова відмінність між [5] ними. Тож одне буде такою-от твариною, а друге — іншою, наприклад, одне — конем, друге — людиною. Отже, ця відмінність має бути іншістю роду, бо я називаю відмінністю роду іншість, що робить іншим самий рід.

Таким чином, це буде протилежністю (що зрозуміло також з індуктивного умовиду); адже всі речі [10] поділяються через протиставлення, а те, що протилежності належать до того самого роду, було доведено; позаяк протилежність, як було показано[151], є повною відмінністю, а будь-яка видова відмінність є відмінність від чогось у чомусь, отож це останнє є тим самим для обох і їхнім родом (тому й усі протилежності відмінні за видом, але не за родом, належать до одного ряду категорій [15] і є якнайбільше відмінними одна від одної — адже відмінність між ними є повною — і не бувають присутніми разом). Отож відмінність є протилежністю.

Отже, бути іншим за видом означає належати до одного роду і при цьому бути протиставленими й неділимими (натомість одним і тим самим за видом є те, що не є протиставленим, будучи неділимим), адже у ході ділення [20] виникають протиставлення також у проміжного, перш ніж доходить до неділимого. А тому зрозуміло, що так званому роду жоден з його видів не є ані тотожним, ані відмінним за родом (і так і має бути; бо матерія з’ясовується через заперечення форми, а рід є матерією того, родом чого він називається — не в тому сенсі, в якому кажуть, наприклад, про рід Гераклідів, а в тому, як [25] ми говоримо про рід природних речей); і так само щодо того, що не належить до того самого роду, воно відрізнятиметься за родом, а натомість за видом — [лише] від того, що належить до того самого роду. Адже відмінність того, що відрізняється за видом, із необхідністю має бути протилежністю; і це властиве лише речам, що належать до того самого роду.

9

Може виникнути питання, чому жінка не відрізняється від чоловіка за видом, [30] притому, що жіноче й чоловіче є протилежними одне одному, а відмінність є протилежністю; і чому тварини жіночої та чоловічної статі не відрізняються за видом, хоча ця відмінність властива самій природі тварині, а не так, як-от білий чи чорний колір; жіноча й чоловіча статі властиві тварині як такій. Це питання майже те саме, що й питання, чому [35] одна протилежність робить речі різними за видом, а друга ні, наприклад, «те, що пересувається сушею» і «наділене крилами», створює таку відмінність, а білий чи темний колір ні. Чи, можливо, річ у тім, що одні протилежності стосуються властивостей роду у власному сенсі, тоді як інші протилежності стосуються їх меншою мірою? І оскільки є форма і є матерія, [1058β] [1] то ті протилежності, що стосуються форми, створюють відмінність за видом, а ті, що пов’язані з матерією, не створюють. Тому ані білий, ані чорний колір не створює відмінності в людини, і між білою людиною і чорною немає відмінності за видом, [5] навіть якщо кожну з них позначити окремим іменем. Адже людина в цьому випадку розглядається як матерія, а матерія не створює відмінності; як ціла конкретна річ вони є відмінними, проте за видом відмінності немає, оскільки вони не є протилежним за визначенням і за формою. Це є [10] останній неділимий вид; справді, Каллій — це визначення, або форма, разом із матерією; тож конкретна людина є білою, оскільки Каллій білий; отже, людина є білою побіжно. Так само не є відмінними мідне та дерев’яне кола; натомість мідний трикутний та дерев’яне коло розрізняються за видом не через матерію, а тому що між ними є протилежність [15] у визначенні й формі.

Проте чи не робить матерія речі різними за видом, коли вона саме є певним чином різною? Можливо, в певному сенсі все ж таки робить? Адже чому цей кінь є відмінним від цієї людини за видом, хоча в цьому випадку у визначенні форма береться разом із матерією? Справді, і між білою людиною, і між чорним конем є протилежність, і притому [20] за видом, але не тому, що одна є білою, а другий — чорним, позаяк навіть якби обоє були білими, вони все одно були б відмінними за видом. Що ж стосується чоловічої та жіночої статі, то вони справді є властивостями живої істоти, але не за її сутністю, а натомість притаманні матерії і тілу, а тому те саме сім’я може стати істотою жіночої або чоловічої статі в ході певного перетворення. Отже, що означає бути відмінним за видом, [25] і чому одні речі відрізняються за видом, а інші ні, ми з’ясували.

10

Оскільки протилежності є відмінними за видом, а минуще й неминуще є протилежності (адже позбавленість — це певна нездатність), минуще й неминуще необхідно мають бути відмінними за родом.

Отже, поки йдеться про ці поняття як загальні терміни, [30] схоже, немає необхідності в тому, щоб щось неминуще і минуще були різними за видом, як-от щось біле і чорне (адже одне й те саме може бути і білим, і чорним навіть воднораз, якщо воно є загальним; скажімо, людина може бути і білою, і чорною, і навіть якщо йдеться про конкретну одиничну людину, то одна й та сама людина [35] може бути — але не одночасно — і білою, і чорною, хоча біле є протилежним чорному).

Але одні протилежності притаманні деяким речам побіжно (як-от ті, про які щойно йшлося, так і багато інших), тоді як для інших це неможливо, і до них також належать минуще й неминуще, [1059α] [1] адже ніщо минуще не є таким побіжно. Справді, побіжна властивість може і не бути наявною, натомість бути минущим — властивість, що з необхідністю належить тому, чому вона притаманна. Інакше минуще і неминуще були б одним і тим самим, [5] оскільки тоді одна й та сама річ може і бути, і не бути минущою. Таким чином, [бути] минущим — сутність або належить до сутності кожної минущої речі. І те саме стосується неминущого; і минущою, і неминущою річ є необхідним чином. Отож те, стосовно чого і внаслідок чого одне є минущим, а друге неминущим, [10] містить у собі протилежність, а тому вони з необхідністю є різними за родом.

Отже, зрозуміло, що ті ідеї, про які деякі говорять, існувати не можуть; адже тоді людина буде і минущою, і неминущою. Про ідеї, одначе, кажуть, що вони є тотожними одиничним речам за видом, а не просто мають те саме ім’я; натомість різні за родом речі є більш віддаленими одна від одної, ніж речі різні за видом.

Книга XI (Κ)

1

[1059α] [18] Отже, мудрість є певною наукою про начала, що зрозуміло з нашого розгляду сказаного про начала іншими [20] у перших розділах книги[152]. Можна було б також поставити питання, чи слід убачати в мудрості одну науку чи багато. Адже якщо одну, то одна наука завжди є наукою про протилежності, натомість начала не становлять протилежність між собою. Якщо ж не одну, то які науки варто вважати мудрістю?

Далі, розглядати начала доведення є справа однієї науки чи декількох? Адже якщо [25] однієї, то чому це справа мудрості більше ніж будь-якої іншої науки? Якщо ж декількох, то які науки слід вважати такими? Далі, чи є мудрість наукою про всі сутності, чи ні? Якщо не про всі, то складно пояснити про які саме; якщо ж вона є наукою про всі сутності, то незрозуміло, як може та сама наука охоплювати кілька предметів.

Далі, чи є мудрість наукою тільки про сутності, чи також [30] про побіжні властивості? Адже якщо стосовно побіжних властивостей докази можливі, то стосовно сутностей ні. Якщо ж це різні науки, то якою є кожна з них і якою з двох є мудрість? Адже якщо вважати мудрість наукою, що користується доказами, то вона є наука про побіжні властивості; натомість якщо вона є наука про перші начала, вона є наукою, що займається сутностями.

Проте не слід вважати, що шукана наука є наукою про причини, [35] про які йшлося у «Фізиці»[153]. Вона не є наукою про кінцеву мету (адже кінцевою метою є благо, і воно стосується царини практичних дій та речей, що перебувають у русі; благо — це найперше, що приводить у рух — адже в цьому полягає природа мети, — а відносно нерухомого не може бути нічого попереднього, що приводило б його у рух). Загалом важко сказати, чи є шукана нами зараз наука наукою про чуттєві сутності, чи ж ні, а натомість про якісь інші. [1059β] [1] Якщо про інші, то це могли б бути або ідеї, або математичні предмети. Але ж ми знаємо, що ідеї не існують. Хоча складно сказати, навіть якщо припустити, що вони існують, чому також з іншими речами, ідеї яких існують, [5] справа стоїть не так, як-от із математичними предметами. Я маю на увазі, що математичні предмети розміщують між ідеями та чуттєвими речами як щось третє, опріч ідей та чуттєвих речей, що нас оточують. Проте немає ніякої третьої людини і ніякого третього коня, окрім самої по собі людини та одиничних речей. Якщо ж справа стоїть не так, як говорять, [10] то чим тоді має займатися математик? Адже не чуттєвими речами, що нас оточують; бо жодна з цих речей не є подібною до того, знання чого прагнуть математики. Також шукана зараз наука не є наукою про математичні предмети (адже жоден із них не існує окремо). Проте не є вона і наукою про чуттєві сутності, оскільки останні є минущими.

Загалом може виникнути питання, [15] якій науці належить займатися проблемами, що стосуються матерії математичних предметів. Справді, це не є ані справою фізики (позаяк фізика займається тим, що має в самому собі начало руху і спокою), ані науки, що розглядає докази та пізнання, оскільки її предметом [20] є саме докази і пізнання. Отже, лишається тільки одне, а саме те, що їх розглядом займається філософія, про яку ми говоримо.

Можна також запитати, чи не слід вважати, що предметом шуканої нами науки є ті начала, які деякі називають елементами; позаяк за загальною думкою вони входять до складу речей, що з них утворюються. Утім, радше може видатися, [25] що предметом шуканої науки має бути загальне; адже будь-яке визначення і будь-яка наука мають справу із загальним, а не з останніми видами, тобто одиничними речами; тож якби це було так, то вона була б наукою про перші роди. А такими виявилися б суще та єдине; справді, адже можна погодитися з тим, що вони найбільшою мірою охоплюють усе, що існує, і найбільше підстав вважати їх началами, оскільки [30] вони за своєю природою є переднішими за все, бо з їх знищенням водночас руйнується і все інше. Адже все є сущим і єдиним. Але якщо вважати їх родами, то їм необхідно мають приписуватися видові відмінності, натомість жодному роду не приписується видова відмінність, а тому здається, що їх не слід вважати ані родами, ані началами. Крім того, якщо радше [35] простіше є началом менш простого, а останнє з того, що обіймається родом, є простішим за рід (бо воно є неділимим, тоді як роди діляться на багато відмінних між собою видів), то може здаватися, що радше види є началом, ніж роди. Проте оскільки разом із родами руйнуються і види, то більше підстав вважати началами саме роди. Справді, адже разом із родами руйнується і все інше. [1060α] [1] Отже, ці та інші подібні питання викликають труднощі.

2

Чи варто покладати існування чогось, окрім одиничних речей, чи шукана наука є наукою про них? Але ж їхня кількість безмежна. [5] Утім, окрім одиничних речей існують принаймні роди і види, однак ні ті, ні другі не є предметом шуканої наразі науки. І вже було сказано, чому це неможливо[154]. Загалом це складне питання, чи слід прийняти існування якихось інших сутностей, окрім чуттєвих, тобто речей, що нас оточують, чи саме вони дійсно існують і [10] ними займається мудрість. Але ж, здається, ми шукаємо якусь іншу сутність і перед нами стоїть саме це питання, тобто з’ясувати, чи є щось, що існує окремо саме по собі і не належить до чуттєвих речей. Далі, якщо поруч із чуттєвими сутностями існує якась інша сутність, то поруч із якими із чуттєвих сутностей слід покладати її існування? [15] Адже чому її слід покладати поруч із людьми або конями радше ніж поруч з іншими тваринами або неживими речами загалом? З іншого боку, припускати окрім чуттєвих і минущих сутностей рівних їм за числом інших вічних сутностей, далебі, суперечить здоровому глузду. Якщо ж шукане наразі начало не є чимось, що існує окремо від тіл, [20] то найвірогідніше таким началом є матерія? Вона, щоправда, не існує в дійсності, проте існує потенційно. І здається, що радше важливішим за неї началом є форма та образ; однак форма є минущою, а тому взагалі немає вічної сутності, що існує окремо і сама по собі. Але ж це безглуздо. Здається все ж таки, що таке начало і така сутність існують і їх шукають, мабуть, [25] найбільш обізнані мислителі саме як такі, що існують. Адже як можливий порядок, якщо не буде чогось вічного, окремого й сталого?

Далі, якщо існує таке начало і така сутність, природу яких ми зараз намагаємося з’ясувати, і воно є єдине начало для всього і одне й те саме для вічного та минущого, то виникає питання, чому, [30] хоча вони походять від одного й того самого начала, одні речі є вічними, а інші ні. Адже це безглуздо. Якщо ж минущі речі мають одне начало, а вічні — друге, і якщо начало минущих речей є вічним, то так само виникає питання: чому, якщо начало є вічним, речі, що походять від цього начала, не є також вічними? Якщо ж минущі речі мають якесь інше начало, то доведеться припустити, що це начало матиме ще якесь інше, і так продовжуватиметься до безконечності.

Якщо ж покладати, що началами є ті, що вважаються найбільш нерухомими, тобто суще і єдине, то насамперед виникає питання: якщо кожне з них не означає певну «цю» річ і сутність, [1060β] [1] то як вони можуть існувати окремо і самі по собі? Але ж ми шукаємо саме такі вічні і перші начала. Якщо кожне з них є певна «ця» річ і сутність, то тоді все суще є сутностями, адже [5] про все говориться як про суще (а про певні речі також як про єдине); але твердження, що все суще є сутністю, є хибним. Далі, як можуть бути істинними твердження тих, хто каже[155], що першим началом і сутністю є єдине, і що з єдиного і матерії спочатку виникає число, і його вони називають сутністю? [10] Адже яким чином, скажімо, слід мислити як єдине двійку та будь-яке інше складне число? Про це вони не говорять і, власне, це нелегко пояснити.

Якщо ж вважати началами лінії або речі з ними пов’язані (я говорю про первинні площини), то вони не є окремими сутностями, а натомість це перерізи й поділи, тобто [15] перерізи площин, і поділи тіл (а точки — поділи ліній), а крім того, вони постають як межі тих самих речей. Усі вони перебувають в інших речах, і ніщо з цього не існує окремо. Врешті, незрозуміло, як говорити про сутність єдиного і точки? Адже будь-яка сутність виникає, а точка ні, бо точка — це поділ.

Ще одне питання [20] постає у зв’язку з тим, що будь-яка наука має справу із загальним і «таким», тобто певною якістю, натомість сутність не є щось загальне, а радше певна «ця» річ, що існує окремо, тож якщо є наука про начала, то як зрозуміти те, що начало є сутністю?

Далі, чи існує щось окрім конкретного цілого, чи ні (я кажу про матерію і [25] те, що з нею поєднується)? Адже якщо ні, то все, що перебуває в матерії, є минущим. Однак якщо щось існує, то це, мабуть, є форма і образ. І в яких випадках форма існує окремо, а в яких ні, визначити важко. Адже в деяких випадках очевидно, що вид не існує окремо, наприклад, у випадку будинку.

Врешті, чи є начала одними й тими самими за видом або за числом? Адже якщо за числом вони є одним, [30] то і все буде одним і тим самим.

3

Наука філософа є наукою про суще як суще взагалі, а не про якусь його частину, про суще ж говориться в багатьох значеннях, а не в одному. Отже, якщо між цими вживаннями немає нічого спільного, крім лише імені, то суще не є предметом однієї науки (бо тоді всі види сущого не належать [35] до одного роду). Якщо ж між ними є щось спільне, то суще може бути предметом однієї науки. Схоже, отже, що про суще говориться у згаданий спосіб, як-от про «лікарське» та «здорове»; адже обидва слова вживаються у багатьох значеннях. [1061α] [1] Але кожне вживається у певному значенні й відповідно в одному випадку воно стосується, наприклад, лікарської науки, у другому — здоров’я, у третьому — чогось іншого, але в кожному випадку — одного й того самого. Так, лікарським називають вислів і ніж, тому що один походить від науки [5] лікування, а другий корисний для неї. Так само говориться і про здорове: одне називається так, тому що воно вказує на здоров’я, друге — тому, що воно його створює. Отож таким самим чином говориться і про все суще: про кожне суще говориться як про суще, тому що щось є або властивістю, або станом, або устроєм, або рухом, або [10] чимось іншим подібним. Оскільки ж усе суще підводиться під одне й спільне поняття, то й кожну протилежність можна підвести під перші відмінності й протилежності сущого, чи першими відмінностями сущого є множина та єдине, чи подібність і неподібність, чи [15] щось інше; вважатимемо їх уже розглянутими. І немає ніякої різниці між підведенням сущого під поняття сущого чи поняття єдиного. Адже навіть якщо вони не є тотожним, а натомість різними, вони принаймні можуть переходити одне в одне; бо те, що є єдиним, є якимось чином і сущим, а суще — єдиним.

Кожна пара протилежностей має бути предметом однієї і тієї самої науки, і в кожній парі один член виступає як позбавленість [20] щодо другого (хоча щодо деяких протилежностей виникає питання, як можна говорити про позбавленість там, де між протилежностями є щось проміжне, як-от у разі несправедливого і справедливого). Тому у всіх подібних випадках слід мислити позбавленість як таку, що поширюється не на все визначення, а лише на останній вид; наприклад, якщо справедливий — це «той, хто через певну схильність [25] охоче підкоряється законам», то «несправедливий» не обов’язково означає «той, хто позбавлений всього визначення», а «той, хто певним чином перестає підкорятися законам», і така позбавленість йому властива; и так само в інших випадках.

Так само як математик досліджує абстракції (адже він досліджує, усуваючи все [30] чуттєве, наприклад, важкість і легкість, твердість і те, що їй протилежне, а також тепло й холод та всі чуттєві протилежності, а залишає тільки кількісне і неперервне, в одних — в одному вимірі, в других — у двох, у третіх — у трьох, і розглядає їхні властивості як кількості [35] і неперервного, а не з якоїсь іншої точки зору; і стосовно одних предметів він розглядає їх положення відносно одне одного і все їм властиве, [1061β] [1] стосовно других — сумірність та несумірність, стосовно третіх — співвідношення, але всі ці випадки ми вважаємо такими, що підпадають під ту саму науку — геометрію), так само стоїть справа і з сущим. Адже розглядати його властивості як сущого і [5] його протилежності як сущого — справа саме філософії, а не якоїсь іншої науки. Справді, до царини науки про природу радше можна віднести розгляд сущого не як сущого, а як причетного руху. Діалектика ж і софістика, щоправда, займаються побіжними властивостями існуючих речей, але не як сущих, і врешті не ведуть мову про суще саме по собі остільки, оскільки воно [10] є сущим. Отож досліджувати речі остільки, оскільки вони є сущими, лишається тільки філософу. І оскільки про суще в цілому говорять як про щось єдине, ніби об’єднане чимось спільним (хоч слово «суще» вживається в різних значеннях) і так само про протилежності (бо вони зводяться до перших протилежностей і відмінностей сущого), і вони можуть бути предметом [15] однієї науки, отож схоже, що проблему, про яку йшлося на початку[156], розв’язана, я маю на увазі питання, як може якась наука вивчати багато різних за родом речей.

4

Оскільки математик також у певний особливий спосіб використовує загальні положення, їх начала також належало б досліджувати першій філософії. Адже, скажімо, [20] положення «якщо від рівного відняти рівне, залишиться рівне» є загальним для всіх кількостей, математика ж досліджує його щодо окремих частини своєї царини, наприклад, ліній, кутів, чисел або якихось інших кількісних величин, але не як сущих, а натомість як неперервних в одному, двох чи трьох вимірах; але філософія не розглядає якісь частини сущого і в тій мірі, в якій воно має в кожному випадку якісь побіжні властивості, а натомість досліджує їх у кожному випадку стосовно сущого як сущого. Так само, як з математикою, стоїть справа і з наукою про природу: наука про природу досліджує побіжні властивості й начала існуючих речей [30] як таких, що знаходяться в русі, а не як сущих (натомість ми казали, що перша наука є наукою про них остільки, оскільки їх є сущими, а не чимось іншим); тому і цю науку, і математику слід покладати частинами мудрості.

5

Існує певний принцип, що стосується всього сущого, принцип, виходячи з якого не можна помилитися, [35] натомість який завжди змушує робити протилежне, тобто висловлюватися істинно, а саме: неможливо, щоб одне й те саме в один і той самий час було і не було[157], [1062α] [1] і це стосується всього, що суперечить самому собі таким чином. Прямого доказу такого положення не існує, проте можливий доказ ad hominem; адже неможливо побудувати умовивід, виходячи з більш достовірного начала, ніж воно саме, тоді як саме це необхідно, [5] для того щоб навести прямий доказ. Для того щоб показати тому, хто висловлює протилежні одне одному твердження, його хибність, варто змусити його прийняти певне положення, що є тотожним принципу про те, що не може одне й те саме бути і не бути в один і той самий час, але на позір не є тотожним; бо тільки так можна було б довести щось тому, [10] хто стверджує, що протилежні твердження про одне й те саме можуть бути вірними. Справді, ті, хто хочуть дійти згоди один з одним, мають бодай почасти розуміти одне одного; адже якщо між ними геть немає порозуміння, як вони можуть дійти спільних висновків? Тому кожне зі слів має бути зрозумілим і означати щось лише одне, [15] а не багато речей; якщо ж воно має більше ніж одне значення, варто пояснити, яке значення мається на увазі. Отож той, хто говорить, що ось це водночас є і не є, заперечує те, що стверджує, тобто каже, що слово не має того значення, яке воно має; а це неможливо. Тому якщо щось означає «бути цим», то те, що цьому суперечить, не може бути істинним.

Далі, якщо [20] слово щось означає і вжито в істинному висловлюванні, то воно вказує на те, що є з необхідністю; а необхідно суще не може інколи не бути; отож твердження і заперечення, що суперечать одне одному, не можна бути істинними щодо одного й того самого. І якщо твердження є не більш істинним, ніж заперечення, то той, хто говоритиме про людину, що вона — людина, казатиме істину анітрохи не більше, ніж той, хто говоритиме про неї, що вона не людина. Здається, однак, що в такому разі, кажучи про людину, що вона не кінь, говорять більш чи принаймні не менш слушно, ніж кажучи, що вона не людина, так що той, хто каже, що вона — кінь, говоритиме правильно (адже було прийнято, що протилежні твердження є однаково істинним); отже, звідси випливає, що та сама людина є і людиною, і конем [30] (або якоюсь іншою твариною).

Отже, хоча неможливо прямо довести чи заперечити ці припущення, однак є аргумент проти тих, хто їх відстоює. І навіть якби ми ставили питання самому Геракліту в такий спосіб, то змусили б його погодитися, що протилежні висловлювання стосовно одного й того самого не можуть бути вірними; утім, [35] він, сам не розуміючи, що, власне, говорить, дотримувався цієї думки. Взагалі ж якщо сказане ним є вірним, то навіть саме це твердження не може бути вірним, [1062β] [1] тобто те, що одне й те саме може в один і той самий час бути і не бути; справді, як-от, якщо відділити їх одне від одного, ствердження буде анітрохи не більше справедливим, ніж заперечення, так само й поєднання обох у певне ціле, що є єдиним ствердженням, буде анітрохи не більше вірним, ніж його заперечення. А якщо нічого не можна істинно стверджувати, то саме це твердження, що немає жодних істинних тверджень, є хибним. Якщо ж істинні твердження можливі, то цим самим спростовується сказане тими, хто висловлює такі твердження, повністю руйнуючи засади дискусії.

6

Близько до згаданих положень і сказане Протагором; адже він стверджував, що людина є мірою всіх речей, маючи на увазі таке: що кожному здається, [15] те і є певним. Якщо ж це так, то з цього випливає, що одне й те саме існує і не існує, що воно є і поганим, і добрим, а отже, й усі інші протилежні твердження є вірними, тому що часто одному щось здається добрим, натомість другому здається протилежне, а мірою є те, що здається кожному. [20] Розв’язати ж цю трудність можна, якщо дослідити, звідки виникла [21] така думка; імовірно, в одних вона сформувалася під впливом вчення натурфілософів, в інших через те, що не всі думають одне й те саме про одні й ті самі речі, й те, що одним здається солодким, для других є гірким.

Адже ніщо не виникає з несущого, [25] а натомість усе із сущого — це загальне вчення майже всіх натурфілософів. Оскільки щось не стає білим, якщо воно є цілковито білим і жодним чином не є небілим, то, отже, біле виникає із того, що не є білим; а тому, згідно з їхніми словами, воно мало б виникати з несущого, якби те саме [30] не було вже білим і небілим. Утім, розв’язати цю проблему нескладно; адже про те, в якому сенсі виникає те, що виникає, із несущого і в якому із сущого, ми вже говорили у «Фізиці»[158].

Притому надавати однакову вагу думкам і уявленням тих, хто сперечається між собою, наївно; адже ясно, [35] що хтось із них має помилятися. І це очевидно на прикладі чуттєвого сприйняття; адже ніколи одне й те саме не здається одним — солодким, а другим — навпаки, [1063α] [1] якщо в когось не пошкоджений або зіпсутий орган чуття і здатність розрізнення згаданих смаків. І якщо це так, то одних можна вважати мірою, а других [5] ні. І те саме стосується доброго і поганого, прекрасного й потворного та інших подібних якостей. Адже той, хто вважає, що протилежні твердження вірні, нічим не відрізняється від тих, хто, натискаючи пальцем під оком, так що одна річ починає здаватися двома, вважає, що і має бути дві речі, тому що так здається, а потім знову одна; [10] натомість тим, хто не чіпає ока, одне здається одним.

Узагалі ж безглуздо із того, що здається, що все навколо змінюється й ніщо не лишається в одному й тому самому стані, формувати судження про істину; адже шукати істину слід виходячи з того, що завжди перебуває в одному й тому самому стані і не зазнає жодної зміни, [15] а такими є небесні тіла; адже вони, здається, не бувають то такими, то іншими, а натомість завжди одні й ті самі і їх не стосуються жодні зміни.

Далі, якщо існує рух і щось рухоме, а все рухається звідкись і кудись, то, отже, рухоме має спочатку бути там, звідки воно рухається, а потім не [20] бути там, а рухатися кудись і потрапляти туди. Натомість те, що суперечить одне одному, не може бути істинним водночас, попри те, як вони гадають. І навіть якщо вважати, що відносно кількості все навколишнє невпинно тече й рухається (хоч це й невірно), то чому воно не може бути постійним відносно якості? Справді, здається, що не останньою причиною того, що вважається можливим приписувати одному й тому самому визначення, які суперечать одне одному, є припущення, що кількість у тілах не лишається постійною, а тому одне й те саме може бути і не бути шість ліктів у довжину. Сутність же пов’язана з якістю, а остання має визначену природу, натомість кількість — невизначену.

Далі, чому, коли лікар призначає вживати таку-от їжу, її вживають? [30] Справді, чому, скажімо, радше хліб, ніж щось інше? Адже не було б ніякої різниці, що їсти; однак вони вживають саме призначену їжу, ніби знаючи істину про неї, що саме її слід приймати. Однак вони не мали б цього робити, якби чуттєвим речам не була властива постійна й стійка природа, а натомість усе завжди перебуває у русі [35] й тече.

Далі, якщо ми завжди змінюємося і ніколи не лишаємося тими самими, то що дивного в тому, що речі ніколи не здаються нам одними й тими самими, подібно до того як це відбувається із хворими. [1063β] [1] Справді, в останніх, оскільки вони перебувають в іншому стані порівняно з тим, у якому вони були здоровими, змінюються і чуттєві враження, тоді як самі чуттєві речі не зазнають жодної зміни. [5] Так само має бути і тоді, коли відбувається згадана зміна, а отже, якщо ми не змінюємося, а лишаємося надалі тими самими, то має бути щось стале.

Що ж стосується тих, у кого згадані труднощі випливають із непевних припущень, то їх нелегко розв’язати, якщо тільки вони приймуть якісь певні засади й більше не вимагатимуть для них доказів; [10] адже тільки так відбувається будь-яка дискусія і будь-яке доведення; якщо ж вони не приймають ніяких певних положень, то цим самим вони руйнують можливість дискусії і доведення взагалі. Тому проти таких людей немає доказів; що ж до тих, в кого труднощі викликані положеннями, прийнятими від попередників, то їх легко розв’язати й усунути причини їхніх сумнівів, що ясно зі [15] сказаного раніше[159].

Отже, із цих міркувань зрозуміло, що твердження, що суперечать одне одному, не можуть бути істинними стосовно одного й того самого в один і той самий час, і так само протилежні твердження, тому що будь-яка протилежність утворюється через позбавлення. Це зрозуміло, якщо звести протилежності до їхнього спільного начала.

Так само не можна приписувати одному й тому самому нічого середнього між протилежностями. Адже якщо предмет, про який ми говоримо, є білим, то буде помилкою говорити, що він не є ані чорним, ані білим, бо звідси випливало б, що він є і не є білим. Справді, лише одна з поєднаних протилежностей висловлює істину про предмет, а друга є тим, що їй суперечить.

Отже, неправі як ті, хто приймають позицію Геракліта, [25] так і ті, хто погоджуються з Анаксагором. Бо інакше з цього випливатиме, що можна приписувати протилежне одному й тому самому. Так, якщо у всьому, як каже Анаксагор, присутня частка всього, то це означає, що ніщо не є солодшим чи гіркішим (і так само з будь-якою іншою парою протилежностей), оскільки все містить у собі все і не лише потенційно, а в дійсності [30] і як щось окреме. І так само неможливо, щоб усі твердження були істинними, або щоб усі були хибними. Це неможливо як через багато інших труднощів, що випливають із цього положення, так і тому, що якщо всі твердження є хибними, то неправий і сам той, хто так каже, а якщо всі є істинними, то і той, хто каже, що всі є хибними, теж не помиляється.

7

[35] Будь-яка наука шукає певні начала й причини для кожної з речей, які вона пізнає, [1064α] [1] наприклад, медична, спортивна та кожна з інших прикладних та математичних наук. Справді, кожна з них, обмежуючись певним родом речей, займається ним, як наявним і сущим, але не як сущим, бо цим займається інша, відмінна від цих наука. Із згаданих же наук кожна пізнає певним чином щосність у кожному роді і потім намагається виявити інші властивості з більшою чи меншою точністю. При цьому одні науки пізнають щосність за допомогою чуттєвого сприйняття, інші — покладаючи як припущення. Звідси зрозуміло, що не може бути доказів щодо сутності та щосності.

[10] Оскільки існує наука про природу, то очевидно, що мають існувати також відмінні від неї практична та прикладна науки. Адже для прикладної науки начало руху — в тому, хто створює, а не в тому, що створюється, і це або мистецтво, або якась інша здатність. І так само для практичної науки рух радше не в дії, а в [15] тих, хто діє. Наука натурфілософа є наукою про речі, що мають начало руху в самих собі. Отож звідси зрозуміло, що вона не має бути ані практичною, ані прикладною, а натомість умоглядною (бо вона необхідно має потрапляти в один із цих родів). І оскільки кожна з наук необхідно [20] має певним чином знати щосність і спиратися на знання цього начала, не повинно лишитися без уваги, як тому, хто вивчає природу, слід давати визначення і як йому слід розуміти визначення сутності — як «кирпате» чи радше як «увігнуте». Адже із них поняття кирпатого включає в себе матерію речі, тоді як поняття увігнутого відділяє річ від матерії; [25] адже кирпатість проявляє себе в носі, а тому її поняття мислить її разом із носом, адже кирпате — це увігнутий ніс. Тому зрозуміло, що визначення плоті, ока й інших частин тіла завжди має включати в себе матерію.

Оскільки є певна наука про суще як суще й таке, що існує окремо, слід розглянути, чи є фізика [30] тією самою наукою, що й ця, чи радше вони є різними. Отже, фізика є наука про речі, що мають начало руху в самих собі; математика ж є умоглядною наукою про предмети, що лишаються сталими, але не існують окремо. Отож існує певна відмінна від обох цих наука про те, що існує окремо, і є нерухомим, звичайно, якщо [35] існує якась така сутність, тобто окрема й нерухома (а ми, власне, намагатимемося її виявити). І якщо існує якась така природа серед сутностей, то тут мало б існувати й божественне, і воно було б першим і найголовнішим началом. [1064β] [1] Отже, маємо три роди умоглядних наук: фізика, математика і теологія. Умоглядні науки є вищим родом наук, а найвищою з цих трьох є названа останньою, бо її предметом є найцінніше [5] суще, а вищою чи нижчою кожна наука називається з огляду на цінність свого предмета.

Може виникнути питання, чи слід вважати науку про суще як суще загальною чи ні. Адже кожна з математичних наук є наукою про один певний рід речей, натомість загальна математика займається ними всіма. Якщо ж природні сутності є першими із сущих, то першою серед наук мала б бути фізика. Проте, якщо існує інша природа і сутність, окрема й нерухома, то має бути й інша наука про неї, передніша за фізику і загальна, тому що вона є переднішою.

8

Оскільки про суще взагалі говориться у кількох значеннях, одне з яких є те, про що говориться, що воно існує побіжно, — варто насамперед розглянути суще у цьому сенсі. Очевидно, що жодна з наук, успадкованих нами від попередників, не займається побіжним. Так, будівництво не розглядає те, що може статися з мешканцями [20] будинку (наприклад, тяжко їм житиметься там чи навпаки). І те саме можна сказати про ткацтво, чоботарство чи кухарство. Натомість кожна з цих наук розглядає тільки належне їй, тобто те, що веде до її власної мети. Що ж до питань на кшталт: «якщо той, хто знається на музиці, стає письменним, то він буде разом [25] і тим, і другим, хоча не був таким раніше; натомість те, що не існує завжди, мало виникнути; отож він мав стати воднораз тим, хто знається на музиці, й письменним», — то такі питання не розглядає жодна із загальноприйнятих наук, окрім софістики. Адже лише вона займається побіжним, а тому Платон не був несправедливий, сказавши, що софіст [30] витрачає час, гадкуючи про несуще[160]. Стане цілком очевидно, що про побіжне не може бути жодної науки, якщо ми спробуємо з’ясувати, що таке побіжне.

Отже, ми кажемо, що все існує або завжди і з необхідністю (з необхідністю не в сенсі насильства, а в тому сенсі, який мається на увазі в доказі), [35] або в більшості випадків, або не в більшості випадків, не завжди і не з необхідністю, а натомість як сталося; наприклад, може бути холодно в розпалі літа, але це стається на завжди і не з необхідністю і не в більшості випадків, а лише іноді може трапитися. [1065α] [1] Отож побіжне — це те, що справді трапляється, проте не завжди, не з необхідністю і не в більшості випадків. Отже, що таке побіжне, сказано, і чому немає науки про нього, зрозуміло; адже будь-яка наука вивчає те, [5] що існує завжди або в більшості випадків, тоді як побіжне не є ні тим, ні другим.

Очевидно також, що побіжно суще має інші причини й начала, ніж суще саме по собі; інакше це означало б, що все має існувати з необхідністю. Адже якщо одне існує завдяки другому, а друге — завдяки третьому, а третє не просто сталося, але існує [10] з необхідністю, то з необхідністю існуватиме і те, чого воно є причиною, аж до останнього наслідку (хоча саме це, власне, ми покладали як побіжне). Отож усе існуватиме з необхідністю, і тоді в світі не лишається місця для чогось, що трапляється, ба навіть для можливості виникнення чи невиникнення будь-чого. І навіть якщо припустити причину не як таку, що постійно існує, [15] а як таку, що зазнає становлення, результат той самий: все відбуватиметься з необхідністю. Адже завтрашнє затемнення відбудеться, якщо відбудеться щось друге, а те — якщо щось третє, а те — якщо щось четверте; і в такий спосіб, якщо віднімати час від певного проміжку часу від сьогодні до завтра, колись дійдеш до того, що існує зараз; [20] тож якщо воно існує, то і все з ним пов’язане існуватиме з необхідністю; тому все відбувається з необхідністю.

Що ж до сущого в сенсі істинного й у сенсі побіжного, то перше полягає у сполученні думок і є станом думки (а тому шукають не начала сущого в такому сенсі, а сущого, яке існує зовні й окремо), а друге [25] (я маю на увазі побіжне) не є необхідним, а натомість є невизначеним; і причини його невпорядковані й необмежені за числом.

Тому, що виникає від природи або внаслідок задуму, притаманна мета. Якщо ж те чи інше виникає побіжно, то це щасливий випадок; адже як-от суще існує або саме по собі, або побіжно, так само [30] і причина. Щасливий випадок натомість є випадкова причина там, де щось відбувається внаслідок свідомого вибору з певною метою. Тому щасливий випадок і задум стосуються одного й того самого; адже свідомий вибір не буває без обдуманості. Натомість там, де щось сталося завдяки щасливому випадку, причини є непевними, а тому він уникає людського розрахунку і є випадковою причиною, а, простіше кажучи, тут немає сенсу говорити [35] про причину. Щасливим чи нещасливим випадок є тоді, коли щось закінчується добре чи погано; а успіх чи неуспіх визначається тим, наскільки добре чи погано. [1065β] [1] І оскільки ніщо побіжне не є переднішим за те, що існує саме по собі, то не є переднішими і такі причини. Отже, якби випадок або самозародження були причиною виникнення світу, то все ж таки розум і природа є переднішою причиною.

9

Одне існує лише дійсно, друге — лише потенційно, третє — і потенційно, і дійсно; перше є сущим, друге — кількістю, третє належить до інших родів. Немає руху опріч речей, бо зміна відбувається завжди віднодно до категорій сущого, і немає нічого спільного для них, що не належало б до жодної категорії. Кожна категорія притаманна всьому, що до неї належить, подвійним чином (наприклад, певна «ця» річ — це, з одного боку, форма, з іншого боку, її позбавленість; так само щодо якості: одне є білим, друге — чорним; і щодо кількості: одне є закінченим, друге — незакінченим; і щодо пересування: одне є верх, друге — низ, або одне є легке, друге — важке); тож видів руху й зміни є стільки ж, скільки видів сущого.

Оскільки [15] кожен рід сущого поділяється на потенційне і дійсне, то перехід потенційного як такого в дійсне я називаю рухом. Що сказане нами вірно, зрозуміло з наступного: коли те, що може бути збудованим, таке, як ми називаємо його, є в дійсності, воно будується, і це є будівництво; і так само навчання, лікування, ходіння, [20] стрибання, старіння, визрівання. А відбувається рух тоді, коли відбувається здійснення, і не раніше й не пізніше. Отож рух є здійснення того, що існує потенційно, коли воно при здійсненні діє не як таке, а як рухоме.

Під «як» я маю на увазі таке: мідь потенційно є статуя; але дійсність міді [25] як міді не є рух. Адже не бути міддю — не те саме, що бути чимось потенційно, бо якби це було тим самим просто за визначенням, то дійсність міді була б певним рухом. Проте це не одне й те саме (що очевидно у випадку протилежностей; адже можливість бути здоровим і можливість бути хворим — не одне й те саме; інакше [30] бути здоровим і бути хворим було б одним тим самим; натомість субстрат здоров’я і хвороби — волога це чи кров — один і той самий). Оскільки ж це не одне й те саме, як-от не одне й те саме колір і видиме, то рух є дійсність можливого причому як можливого.

Отже, зрозуміло, що рух — це дійсність і що рух відбувається, коли [35] відбувається здійснення, і не раніше й не пізніше. Справді, будь-що може або здійснюватися, або ні, [1066α] [1] наприклад, те, що може бути збудованим, як таке, що може бути збудованим, і здійснення того, що може бути збудованим, як такого, що може бути збудованим, є будівництво. Адже здійснення — це або будівництво, або будинок; але коли будинок існує, він уже не є те, що може бути збудованим, [5] натомість те, що будується, може бути збудованим. Отже, здійснення має бути будівництвом, а будівництво — це певний рух, і те саме можна сказати про інші види руху.

Те, що сказане нами про рух правильно, зрозуміло з того, що про нього кажуть інші, і з того, що нелегко визначити це інакше. Справді, не можна віднести рух [10] до іншого роду речей; це зрозуміло з того, що про нього говорять. Так, деякі називають його іншістю, нерівністю або несущим[161], проте ніщо з переліченого не викликає з необхідністю рух. Так, зміна в напрямку до них від їхніх протилежностей, або від них до їхніх протилежностей відбувається анітрохи не більшою мірою, ніж навпаки. Причина ж того, що рух визначають через ці поняття, полягає в тому, що він здається чимось невизначеним, [15] а ці поняття утворюються через позбавленість, формуючи пари протилежностей, і є невизначеними. Справді, жодне з них не є ані певна річ, ані певна якість і не підпадає під інші категорії.

Причина ж того, що рух вважається невизначеним, полягає в тому, що його не можна віднести ані до потенційно сущого, ані до дійсно сущого; адже ані те, що є певною кількістю потенційно, ані те, [20] що є певною кількістю в дійсності не приводиться у рух із необхідністю. З іншого боку, ми говоримо про рух там, де є певне здійснення, навіть незакінчене. Причина ж цього полягає в тому, що незакінченим є потенційно суще, здійсненням якого є рух. Тому-то важко збагнути, що таке рух; бо його доводиться відносити або до позбавленості, або до можливості, або просто до дійсності, проте жодне з цих припущень не здається прийнятним, тож [25] лишається те, що було вже сказано, тобто рух слід мислити як здійснення і притому здійсненням у саме вказаному сенсі. Щоправда, це нелегко збагнути, але можливо.

І очевидно, що рух перебуває в тому, що рухається, адже в ньому він і здійснюється під дією того, що приводить у рух. При цьому дія того, що приводить у рух, є тією самою дією. Адже вони мають бути пов’язані однією дією. Справді, те, що приводить у рух, [30] діє, тому що здатне діяти, а приводить у рух, тому що діє, але воно діє на те, що може бути приведено в рух, тож і дія в обох одна, подібно до того як відстань від одного до двох і від двох до одного є одна й та сама, і так само підйом і спуск, хоча їх буття не є одним. І це саме можна сказати про те, що рухає, і того, що рухається. [35]

10

Безконечне — це те, що неможливо пройти, тому що за своєю природою його не пройти з кінця в кінець (це подібно до того, як-от голос є невидимим), або те, проходження чого не можна закінчити або навряд чи можна закінчити, або те, що за своєю природою мусило було б допускати проходження або мати кінець, але не допускає і не має. Крім того, безконечне може бути в сенсі додавання, чи віднімання, чи і того й другого разом.

[1066β] [1] Безконечне не може бути чимось окремим і самим по собі сущим. Адже якщо воно не є ані просторовою величиною, ані множиною, а його сутність і є саме безконечне, а не щось поєднане з чимось, то воно буде неділимим (бо подільними є або величина, або множина). Якщо ж [5] воно є неділимим, то воно не є безконечним, хіба що в подібному до того сенсі, як кажуть, що голос є невидимим. Але не в цьому сенсі говорять про безконечне, і не таке безконечне ми маємо на увазі, а натомість як щось, що не можна пройти до кінця.

Далі, як може існувати безконечне саме по собі, якщо не існують самі по собі число і величина, тоді як безконечне є їхнім проявом? Якщо ж воно є щось побіжне, то безконечне не могло б бути елементом речей, [10] подібно до того як невидиме не є елементом мови, хоча голос є невидимим. А що безконечне не може існувати в дійсності, зрозуміло. Адже тоді будь-яка його частина, яку ми візьмемо, буде безконечною (бо бути безконечним і безконечне — одне й те саме, якщо безконечне є сутність і не приписується якомусь субстрату); отож або воно є неділимим, або, [15] якщо воно ділиться на частини, воно ділиться на безконечності.

Але одне й те саме не може являти собою множину безконечностей (натомість як-от частина повітря є повітрям, так і частина безконечного мала б бути безконечним, якщо воно є сутність і начало). А отже, воно не ділиться на частини, тобто є неділимим. Проте неможливо, щоб дійсно суще безконечне було неділимим (адже воно має бути кількістю); отож воно є побіжною властивість. Одначе якщо [20] так, то, як було сказано, воно не може бути началом, а натомість началом те, побіжною властивістю чого воно є, тобто повітря або парне число.

Отже, наше дослідження безконечного є загальним. Утім, можна показати, що безконечне не належить до чуттєвих речей. Це зрозуміло з такого міркування. Якщо тіло визначається як «те, що обмежене площинами», то ясно, що тіло — ані чуттєве, ані таке, що пізнається думкою, — не може бути безконечним. Не може бути і якогось окремого [25] й безконечного числа, бо число або те, що пов’язане з числом, є таким, що лічиться.

З точки ж зору фізики це очевидно з такого. Безконечне не може бути ані складним, ані простим. Складним тілом воно не може бути, позаяк елементи обмежені за кількістю. Адже протилежності мають бути рівними між собою і жодна з них не має бути безконечною. Справді, якби одне якесь тіло [30] поступалося другому, то безконечне поглинуло б обмежене. Натомість кожне тіло не може бути безконечним, адже тіло простягається у всіх напрямках, а безконечне простягається безконечно, отож якщо безконечне є тілом, то воно простягатиметься безконечно у всіх напрямках. Не може безконечне бути і єдиним та простим тілом [35] — ані, як каже дехто[162], чимось, що існує опріч елементів, як щось, із чого ті натурфілософи їх виводять[163] (адже такого тіла опріч елементів не існує, бо з чого складається будь-яка річ на те і розкладається, а опріч простих тіл нічого такого, схоже, немає), [1067α] [1] ані вогнем, ані якимсь іншим з елементів. Адже окрім питання про те, як якийсь із цих елементів міг би бути безконечним, неможливо, щоб усе разом, навіть обмежене, або було, або ставало якимось одним елементом, хоч Геракліт і казав, що все стане колись [5] вогнем. Тут можна застосувати той самий аргумент, що й стосовно єдиного, яке натурфілософи вважали таким, що існує опріч елементів: адже все перетворюється із протилежності на протилежність, наприклад, із теплого на холодне.

Далі, чуттєве тіло має десь знаходитися, при цьому і ціле, й будь-яка його частина перебувають в одному й тому самому місці, наприклад, ціле землі і якась її частина. Тому якщо таке тіло є однорідним, воно мало б бути нерухомим або завжди рухатися, що [10] неможливо. Справді, чому воно буде вгорі, або внизу, або будь-де? Наприклад, якщо це грудка землі, то де вона рухатиметься або де перебуватиме у спокої? Адже місце однорідного з нею тіла є безконечним. Отже, вона заповнить усе місце? Але як? Що таке тоді її перебування в спокої та її рух? Адже або вона перебуватиме скрізь — а отже, не рухатиметься, або скрізь рухатиметься [15] — а отже, не буде в спокої. Якщо ж все має неоднакові частини, то неоднаковими є і їхні місця, і, по-перше, тіло всього не буде єдиними або лише через торкання, по-друге, частини будуть або обмеженими, або безконечними за видом. Проте обмеженими вони бути не можуть (бо тоді одні будуть безконечними, наприклад, вогонь і вода, натомість інші ні, якщо все є безконечним; [20] але якби один елементом був безконечним, це означало б знищення для протилежних йому елементів); якщо ж частини є безконечними й простими, то безконечними також будуть їхні місця й елементи; якщо ж це неможливо і місця є обмеженими, тоді і все має бути обмеженим.

Узагалі ж неможливо, що існувало безконечне тіло і місце для тіл, якщо кожне чуттєве тіло має або вагу, [25] або легкість. Адже або воно рухатиметься до середини, або вгору, але ж неможливо, щоби безконечне — або цілком, або його половина — здійснило б один чи другий рух. Адже як ти його розділиш? Або одна частина безконечного буде вгорі, а друга внизу, або одна з краю, а друга посередині? Далі, будь-яке чуттєве тіло перебуває в якомусь місці, а видів місця є шість, натомість неможливо, щоб вони [30] були в безконечному тілі. Взагалі ж якщо не може бути безконечного місця, то не може бути й безконечного тіла; адже те, що займає певне місце, десь перебуває, а це означає або вгорі, або внизу, або деінде, і кожне з таких місць означає певне обмеження.

Безконечне не є одне й те саме в тому сенсі, що має одну якусь природу стосовно величини, руху й часу, проте кожне наступне серед них [35] отримує назву безконечного від попереднього і через стосунок до нього: так, рух від величини, якою вимірюється рух або зміна чи зростання, натомість час — від руху.

11

[1067β] [1]Те, що змінюється, змінюється або побіжно, як-от коли той, хто знається на музиці, іде, або говориться, що щось узагалі змінюється, тому що щось у ньому змінюється, як-от все, що змінюється в своїх частинах (так, одужує тіло, тому що одужує око); однак існує [5] щось, що рухається перше саме по собі, і це і є рухоме саме по собі.

Так само і з тим, що приводить у рух; адже воно рухає або побіжно, або частково, або саме по собі. Існує щось, що перше приводить у рух, і щось, що рухається впродовж певного часу, від певного місця і до певного місця. Натомість форми, стани та місце, до яких веде і в які переходить рух того, що рухається, є нерухомими, наприклад, знання й тепло; при цьому не тепло є рухом, а нагрівання.

Зміна, що не є побіжною, відбувається не з усіма речами, а з протилежностями, проміжним між ними і тим, що суперечить одне одному. Це доводиться індуктивним умовиводом. Те, що змінюється, змінюється [15] або внаслідок переходу з чогось наявного у щось наявне, або з чогось ненаявного у щось ненаявне, або з чогось наявного у щось ненаявне, або з чогось ненаявного у щось наявне (наявним я тут називаю те, що вказується ствердним положенням); тож мають бути три зміни; бо зміна з ненаявного [20] в ненаявне не є зміною; адже тут немає ані протилежності, ані суперечності, а тому й немає протиставлення. Зміна з ненаявного у наявне, що відбувається внаслідок суперечності, є виникненням: виникненням узагалі, якщо йдеться про зміну взагалі, і виникненням чогось певного, якщо йдеться про певну зміну. Зміна з наявного в ненаявне є знищенням: знищенням взагалі, якщо йдеться про зміну взагалі, і знищенням чогось певного, якщо йдеться про певну зміну. Отже, з одного боку, про несуще говориться в декількох значеннях, з другого боку, ані стосовно того, що зазнає поєднання чи роз’єднання, ані стосовно того, що існує потенційно й протистоїть сущому взагалі, не можна говорити про рух. (Так, небіле й недобре все ж таки можуть рухатися як побіжні властивості чогось, скажімо, небілою може бути людина, натомість стосовно того, що не є чимось певним взагалі, [30] не можна говорити про рух ні в якому сенсі.) Отож говорити про рух щодо несущого немає сенсу. І якщо це так, то і виникнення не можна назвати рухом; адже виникає те, чого немає; навіть якщо вважати, що його виникнення має побіжний характер, однак буде слушним сказати, що там, де щось виникає, там має сенс говорити про несуще. І те саме стосується перебування в спокої. До цих додаються й інші труднощі: якщо все, що рухається, перебуває в якомусь місці, то несуще не займає ніякого місця; адже інакше воно б десь існувало. Отож і знищення не є рухом; адже протилежним руху є рух і спокій, натомість протилежним знищенню є виникнення. [1068α] [1] Оскільки ж будь-який рух є певною зміною, a змін є три види, що були названі, і з них ті, що стосуються виникнення й знищення, не є рухами, а є змінами внаслідок суперечності, то рухом слід вважати тільки зміну з одного наявного у друге наявне. [5] А наявні речі є або протилежностями, або чимось проміжним (адже позбавленість також слід вважати протилежністю) і позначаються ствердним висловлюванням, наприклад, голе або сліпе або чорне.

12

Отже, якщо категорії розрізняються такі, як сутність, якість, місце, дія або сприйняття дії, відношення, кількість, то має бути три [10] види руху — рух якості, кількості й місця. Не існує руху, що стосувався б сутності, тому що в сутності немає протилежності, ані руху, що стосувався б відношення (адже може бути так, що, коли одна із двох пов’язаних відношенням речей змінюється, не можна істинно стверджувати, що друга не змінюється, а тому їхній рух є побіжним). І так само немає руху, який би стосувався того, що діє та зазнає дії, або того, що приводить у рух і рухомого, тому що не існує [15] ані руху руху, ані виникнення виникнення, ані зміни зміни взагалі.

Справді, можна припустити дві можливості руху руху: або як рух субстрату (наприклад, людина рухається, тому що змінюється з білого на чорне, відповідно, рух або стає теплим, або холодним, або змінює місце, або зростає; але це [20] неможливо, адже зміна не є субстратом); або таким чином, що якийсь інший субстрат міг би змінюватися зі зміни на інший вид, як-от, скажімо, людина із хвороби на здоров’я. Але й це неможливо, хіба що якось випадково. Адже будь-який рух є зміною з одного на інше (і так само виникнення й знищення, [25] тільки вони є зміною на протилежне в один спосіб, натомість рух — в інший спосіб). Інакше кажучи, рух руху (або зміна зміни) означає, що щось воднораз змінюється зі здоров’я на хворобу і з цієї самої зміни на інше. Але ж очевидно, що якщо хтось захворіє, то його стан зміниться на якийсь інший (адже він може й лишатися без змін) і, крім того, ця зміна завжди є невипадковою. Наступна ж зміна (зміна зміни) буде зміною із чогось [30] на щось інше, а отже, це буде протилежна зміна — одужання. Але таке може статися хіба випадково, як-от коли відбувається зміна зі спогаду на забування, тому що той, з ким це відбувається, змінюється, переходячи то до знання, то до незнання.

Окрім того, якщо є зміна зміни й виникнення виникнення, то цю послідовність можна продовжувати до безконечності. Справді, [35] має бути попереднє, якщо є подальше; наприклад, якщо взагалі виникнення виникало колись, то й те, що виникає, виникало колись; [1068β] [1] отож того, що просто виникає, ще не було, але було щось, що виникає або вже виникло. Колись і воно виникало, тож доти воно колись ще не було тим, що виникає. Оскільки ж у безконечній послідовності немає чогось першого, то [5] тут також не буде першого, а отже, й подальшого. Отож ніщо не зможе ані виникати, ані рухатися, ані змінюватися. Крім того, те, що може рухатися, може рухатися в протилежному напрямі, може перебувати в спокої, а також може виникати й знищуватися, а тому те, що виникає, коли воно стало тим, що виникало, відтоді знищується. Адже воно не може знищуватися ані тоді, коло виникає, ані пізніше, бо те, що знищується, [10] має вже існувати.

Далі, те, що виникає, і те, що змінюється, мають складатися з матерії. То що це може бути — щось, що зазнає руху або виникнення, подібне до того, як змінюються тіло або душа? І далі, до чого може бути спрямований цей рух? Адже рухатися має щось із чогось і до чогось, і так само виникати має щось із чогось і воно чимось має стати. Отже, яким чином це можливо? Адже не може бути навчання [15] навчанню, тож і виникнення виникнення.

Оскільки не має сенсу говорити про рух, який би стосувався сутності або відношення або дії та сприйняття дії, то лишається тільки те, що рух є стосовно якості, кількості й місця (адже кожне з них має протилежність). При цьому під якістю я маю на увазі не те, що входить у сутність (бо і видова відмінність є якість), а здатність зазнавати дії, тобто, те через що [20] кажуть, що річ здатна або нездатна зазнавати дії. А нерухоме — це те, що взагалі не можна змусити рухатися, або те, що ледве ворушиться упродовж довгого часу, або насилу починає рухатися, а також те, що від природи здатне рухатися, але не рухається, ані тоді, ані звідти, ані так, коли, звідки і як йому природно рухатися. Тільки останній вид нерухомого я називаю таким, що перебуває в спокої, адже спокій є протилежністю руху, [25] а отже, означає відсутність руху в того, що здатне рухатися.

Разом перебувають ті речі, що знаходяться безпосередньо в одному місці, а окремо — ті, що в різних місцях; торкаються одна одної ті, краї яких разом; а проміжними є ті стани, через які під час невпинної і природної для себе зміни проходить те, що змінюється, перш ніж процес зміни завершиться. [30] Протилежним в сенсі місця є найбільш віддалене по прямій лінії; наступним є те, що знаходиться після початку, при тому що порядок визначається або положенням, або видом, або чимось іншим, і немає нічого, що належить до того самого роду, між ним і тим, що є наступним, наприклад, між лініями — лінії або між одиницями — одиниці, або будинку між будинками (натомість [35] між ними цілком може бути щось, що належить до іншого роду). Адже наступне іде слідом за чимось і є чимось пізнішим; «один» не йде слідом за «двома», а молодик — за другою чвертю. [1069α] [1] Далі, прилеглим є те, що, будучи наступним, торкається попереднього. І оскільки будь-яка зміна відбувається між тим, що протистоїть одне одному, а такими є протилежності й те, що суперечить одне одному, і в суперечності немає середини, то зрозуміло, що проміжне буває [5] між протилежностями. Суцільне — це різновид прилеглого. Я кажу про суцільне тоді, коли межі обох речей, якими вони торкаються й поєднуються, стають одним і тим самим, отож зрозуміло, що суцільне має місце у випадку тих речей, з яких природно виникає щось єдине внаслідок торкання. І зрозуміло, що поняття наступного є першим у цьому ряду (оскільки наступне не обов’язково торкається попереднього, [10] натомість те, що торкається, є наступним; також якщо йдеться про суцільне, обов’язково є торкання, натомість якщо ж щось торкається чогось, вони ще не є суцільними; а там, де немає торкання, немає і зрощення). Тому точка є не тотожною одиниці, позаяк точкам властиво торкатися, тоді як одиницям ні, натомість їм властива послідовність. І між точками є щось проміжне, а між одиницями немає.

Книга XII (Λ)

1

[1069α] [18] Предметом нашого розгляду є сутність, адже ми шукаємо начала й причини сутностей. Отже, якщо розглядати все в сукупності як певне ціле, [20] то сутність є його першою частиною; якщо ж розглядати його як послідовність категорій, то і в цьому випадку сутність є першою, потім іде якість, потім кількість. Разом з тим решта категорій не означають щось, що існує в прямому сенсі, а натомість тут ідеться про якість та рух, або також можна сказати, що існують не-біле та не-пряме. Принаймні ми говоримо, що вони є, наприклад: є не-біле. Крім того, жодна з інших категорій не є тим, що існує окремо. [25] І це фактично підтверджують давні мислителі, позаяк їх цікавили начала, елементи та причин. Натомість теперішні мислителі[164] радше вважають сутністю загальне (адже роди — це загальне, і вони кажуть, що роди є більшою мірою начала й сутності, що пояснюється тим, що вони у своїх дослідження спираються лише на логіку); давні ж мислителі вважали сутностями конкретні речі, як-от вогонь та землю, а не тіло взагалі.

Є три види сутностей. По-перше, це чуттєві сутності. З них одні є вічні, другі — минущі; останні визнають усі, й до них належать, наприклад, рослини та тварини. Щодо чуттєвих сутностей необхідно визначити елементи, які їх утворюють, і насамперед — один елемент чи багато. По-друге, це нерухомі сутності. Про них дехто говорить, що вони існують окремо, причому одні ділять їх на два види, [35] другі вважають ідеї та математичні предмети однією сутністю, треті визнають із цих двох тільки математичні предмети[165]. Чуттєві сутності належать до царини фізики (оскільки вони пов’язані з рухом), [1069β] [1] натомість нерухомі сутності має вивчати інша наука, оскільки вони не мають з чуттєвими жодного спільного начала.

Чуттєва сутність є мінливою. Якщо зміна виходить від чогось, що протистоїть чомусь іншому, або від чогось проміжного, але не за будь-якого [5] протиставлення (адже і голос є не-біле), а від чогось протилежного чомусь іншому, то необхідно має бути щось в основі, що зазнає зміни на протилежність, адже протилежності як такі не змінюються.

2

Коли відбувається зміна, щось лишається сталим, тоді як протилежне змінюється. Тому, крім протилежностей, існує щось третє, матерія. Отже, якщо існує чотири види змін: у щосності, [10] або в якості, або кількості, або щодо місця, і зміна в щосності полягає у виникненні й знищенні загалом, зміна кількості — у зростанні та зменшенні, якості — в появі інших властивостей, щодо місця — рух, — то кожна з цих змін є зміною на протилежність. Отож необхідно, щоб змінювалася матерія, потенційно здатна [15] бути і однією, і другою протилежністю. А оскільки суще є двояким, то все перетворюється з потенційно сущого на дійсно суще (наприклад, із потенційно білого на біле в дійсності, і так само у випадку збільшення й зменшення), тож не лише випадково може виникнути щось із несущого, але й із сущого все виникає, одначе із [20] потенційно сущого, а не із дійсно сущого. Це і є Єдине Анаксагора. Адже замість визначення: «все разом», — та «суміші» Емпедокла й Анаксимандра і того, що казав Демокріт, — краще казати: «все було разом потенційно, але не дійсно»; тож ці мислителі, схоже, мали на увазі матерію. Справді, всі речі, що змінюються, складаються з матерії, [25] але з різної. Навіть ті з вічних речей, що не виникають, але здатні рухатися, також є матеріальними, але не в сенсі виникнення, а в сенсі здатності переміщуватися з місця на місце.

Може постати питання, з якого несущого відбувається виникнення, адже про несуще говориться у трьох значеннях. Отже, якщо щось існує потенційно, то це означає, що воно виникає не з будь-якого несущого, а натомість кожне суще виникає з відповідного несущого. Тому недостатньо сказати, що всі речі були [30] разом, оскільки вони відрізняються матерією. Інакше постає питання: чому виникло безконечно багато різних речей, а не однакових? Справді, існує один розум, тож якщо і матерія одна, то в дійсності виникло б те, матерія чого існувала потенційно. Отже, існують три причини і три начала; два з них утворюють протилежність — з одного боку, визначення і форма, з другого — позбавленість, — а третьою є матерія.

3

До цього варто додати, що ані матерія, ані форма не виникають. Я маю на увазі, що не виникають остання матерія і форма. Адже все, що змінюється, є щось, і воно змінюється під дією чогось і перетворюється на щось. [1070α] [1] Те, під дією чого відбувається зміна, — це те, що приводить у рух; те, що змінюється, — це матерія, а те, на що щось змінюється, — це форма. Тож якщо ми говоримо не лише про те, що мідь стає круглою, але про те, що й кругле або мідь виникають, то це продовжуватиметься до безконечності; тож десь необхідно зупинитися.

Варто також сказати, що кожна сутність [5] виникає з однойменної сутності (йдеться про природні та інші сутності). Адже сутності виникають або завдяки мистецтву, або від природи, або через випадок, або самовільно. Мистецтво — це начало, що перебуває в іншому, тоді як природа — начало, що знаходиться в самій речі (адже людина породжує людину), інші ж причини виявляють себе як заперечення цих. Сутностей є три види: по-перше, матерія, [10] щось конкретне, що сприймається чуттями (адже те, що ми сприймаємо через торкання, а не як ціле, є матерія, або субстрат); по-друге, природа (або форма), тобто щось конкретне і певний стан, який постає в результаті зміни; а третє — конкретна річ, що утворюється із цих двох сутностей, наприклад, Сократ або Каллій. У деяких із цих випадків щось конкретне не існує окремо від конкретної сутності, наприклад, форма окремо від будинку, якщо тільки [15] не йдеться про мистецтво (ці сутності також не зазнають виникнення й знищення, але у певному сенсі дім без матерії існує і не існує, і так само здоров’я і все, що пов’язане з мистецтвом), а якщо існує, то лише у природних речей. Тому Платон не був неправий, сказавши, що існує стільки ідей, скільки є видів природних речей, якщо тільки взагалі існують ідеї таких речей, як-от вогонь, плоть, голова, відмінні від них; [20] адже всі вони є матерія, і притому остання матерія, того що є сутністю найбільшою мірою.

Рушійні причини передують виникненню речей, причиною яких вони є, натомість причини в сенсі форми існують одночасно з ними. Справді, здоров’я існує тоді, коли людина є здоровою, і форма мідного шару існує одночасно з мідним шаром. А от чи лишається щось після знищення речі, це питання, яке потребує окремого дослідження; [25] так, у деяких випадках ніщо не заважає так думати. Наприклад, чи не може душа бути такою, що лишається після смерті? Звичайно, не вся цілком, але розум? Адже щоб лишалася вся цілком — це, мабуть, неможливо. Отож ясно, що принаймні з цих міркувань не випливає необхідність існування ідеї. Так, людину породжує людина, а конкретну людину породжує конкретна людина. І так само в мистецтвах, оскільки лікарське мистецтво дає визначення і форму здоров’я.

4

Різні речі мають різні причини й начала, проте у певному сенсі, якщо говорити про загальне й проводити аналогії, всі речі мають одні й ті самі начала й причини. Можна було б запитати, чи мають сутності й відношення одні й ті самі, чи різні причини й елементи, і те саме стосується [35] кожної з категорій. Проте це було б безглуздо, якби всі категорії малих одні й ті самі причини й елементи; адже тоді з одних і тих самих елементів утворюватимуться відношення й сутності. [1070β] [1] Тоді виникає питання: що це за елементи? Адже окрім сутності та інших предикатів між ними немає нічого спільно. Поміж тим елемент передує тому, елементом чого він є. Одначе сутність не є елементом відношення, ані жодне з відношень не становить елемент сутності.

Проте як може бути, щоб усе складалося з одних і тих самих [5] елементів? Адже жоден з елементів не може бути тотожним тому, що складається з елементів, наприклад, Б або А не можуть бути тотожними сполученню БА (і так само жоден з елементів, що пізнаються думкою, наприклад, суще або єдине; адже вони властиві будь-якій речі, що складається з елементів). Тому жоден з елементів не є ані сутністю, ані відношенням. Одначе це було б необхідно, якби все складалося з одних і тих самих елементів. Отож [10] неможливо, що все складалося з одних і тих самих елементів.

Або, можна сказати, у певному сенсі так, у певному — ні, наприклад, можливо, у чуттєвих тіл тепло постає як форма, а холодне — як втрата форми; а як матерія — те, що безпосередньо саме по собі потенційно є і тим і другим; сутності ж охоплюють як ці начала, так і те, що складається з них і чого вони є началами, або те, що виникає з тепла й холоду [15] як щось єдине, наприклад, плоть або кістка. Адже те, що виникає має бути відмінним від того, із чого воно виникає. Отже, ці сутності мають одні й ті самі елементи та начала (тоді як інші сутності мають інші), натомість усе не може мати одні й ті самі начала у вказаному сенсі, а лише в сенсі аналогії. Наприклад, якби сказали, що начал є три: вид, позбавленість та матерія. Але кожне з цих начал є відмінним в кожному [20] окремому роді, як-от для кольору це біле, чорне та поверхня; а от для дня і ночі це світло, темрява й повітря.

Оскільки ж причини є не лише внутрішні, тобто елементи, що входять до складу речей, є, але й зовнішні, скажімо, те, що приводить у рух, то зрозуміло, що начало й елемент — не одне й те саме, [24] однак і те, і те є причинами. При цьому начало ділиться на ці два види, а те, [25] що приводить у рух або у стан спокою, є певним началом і сутністю. Таким чином, елементів за аналогією є три, а причин, як і начал, — чотири; але різні речі мають різні причини й начала, і перша причина, тобто те, що приводить у рух, також різна в різних речей. Наприклад, щодо здоров’я, хвороби й тіла тим, що приводить у рух, є лікарство. Щодо форми, цеглин і в певному сенсі невпорядкованості — це будівництво. [30] Що ж стосується природних речей, то оскільки тут тим, що приводить у рух, є для людини людина, а для тих речей, що беруть свій початок у думці, форма або її протилежність, тут у певному сенсі має бути три причини, а в певному сенсі — чотири. Адже мистецтво лікування є в певному сенсі здоров’я, мистецтво будування — форма будинку, а людина породжує людину. Врешті, крім цих причин, є те, що [35] першим із усіх речей приводить усе в рух.

5

Одні речі існують окремо, інші ж ні; саме перші і є сутності. [1071α] [1] А тому всі речі мають одні й ті самі причини, оскільки без сутностей немає властивостей і рухів. Окрім того, такими причинами, мабуть, можуть бути душа й тіло, або ж розум і бажання і тіло.

Начала є одними й тими самими за аналогією також в інший спосіб, власне, як дійсність і можливість; але і вони є різними в різних речах і по-різному себе виявляють. Справді, в деяких випадках одне й те саме буває то в дійсності, то потенційно, наприклад, вино, плоть або людина. Але це також підпадає під згадані причини; так, форма існує в дійсності, якщо вона існує як щось окреме, і так само те, що складається з форми й матерії, і так само втрата форми, наприклад, [10] темрява або хворе. Натомість матерія існує потенційно, тобто вона здатна ставати і тим, і другим. Інакше відрізняються в сенсі дійсного й потенційного існування ті речі, що мають різну матерію і різну форму. Так, причиною людини є елементи, вогонь і земля, як матерія, також властива їй форма і, крім того, ще щось [15] інше зовнішнє, а саме: батько. Одначе до цього слід також додати сонце й екліптику, які, хоч і не є ані матерією, ані формою, ані втратою форми, ані чимось однорідним, але вони є тим, що приводить у рух.

Крім того, слід зауважити, що про одні причини можна говорити як про загальні поняття, а про інші ні. Отже, першими началами всіх є конкретна річ, що існує в дійсності, та інше, що існує потенційно. Ті причини, [20] що позначаються загальними поняттями, не існують; адже началом одиничних речей є одиничне. Так, началом людини загалом є людина, проте немає ніякої людини взагалі, а натомість началом Ахілла є Пелей, а для тебе — твій батько, і це Б для цього БА. Утім, Б просто є началом БА.

Далі, якщо все ж таки началами всього є начала сутностей, то, як уже було сказано[166], різні речі [25] мають різні причини та елементи. Так, різними є причини речей, що не належать до одного й того самого роду, як-от кольорів, звуків, сутностей, кількостей (а однаковими хіба за аналогією). Різні причини також мають речі, що належать до одного й того самого виду, але різні не за видом, а так, що вони є різними для одиничних речей, наприклад: твоя матерія, форма і те, що приводить у рух, відмінні від моїх, хоча за загальним визначенням вони ті самі. Що ж до питання, [30] якими є начала або елементи сутностей, відношень, якостей — тими самими чи різними, — то зрозуміло, що якщо про причини говориться в різних значеннях, то у кожної речі причини одній ті самі; якщо ж розрізняти причини, то вони будуть різними, окрім як у наступних значеннях, в яких вони є одні й ті самі для всього. А саме, вони є одні й ті самі або відповідні в тому сенсі, що всі вони є матерія, форма, втрата форми й те, що приводить у рух; а також у тому сенсі, що причини [35] сутностей є причини всього, тому що із зникненням цих причин зникає все. Врешті те, що є першим у дійсності є причиною всіх речей. Натомість в іншому сенсі існують різні перші причини, тобто всі протилежності, про які не говориться ані як про роди, ані в різних значеннях. Урешті, різні речі мають різні матерії. [1071β] [1] Отже, про те, якими є причини чуттєвих речей і скільки їх, та в якому сенсі вони одні й ті самі та в якому різні, ми сказали.

6

Оскільки, як ми сказали[167], є три види сутностей, два з них — природні, а один — нерухомі, про останні слід сказати, що необхідно має існувати певна вічна [5] нерухома сутність.

Адже з усього, що існує, насамперед існують сутності, і якщо всі вони є минущими, то й усе є минущим. Одначе неможливо, щоб рух або виник, або зник, бо він існував завжди, і так само не може виникати й зникати час. Справді, якби не було часу, неможливо було б «передніше» та «пізніше». Отже, і рух є так само невпинним, як і час; [10] бо час є або те саме, що й рух, або певна властивість руху. Натомість не буває невпинного руху, окрім просторового, а з просторових видів руху невпинним є круговий.

Проте якби існувало щось здатне приводити в рух або створювати, але не діюче, то руху не було б; адже можливо, маючи здатність, не діяти. Тож це нічого не дасть, навіть якщо ми припустимо вічні сутності, [15] як ті, хто покладають існування ідей, якщо вони не міститимуть певного начала, здатного викликати зміни. Утім, навіть його недостатньо, як недостатньо припустити і ще будь-яку іншу сутність, окрім ідей. Адже якщо здатне діяти начало не діятиме, руху не буде. Ба більше, якщо його сутність є потенційно, то недостатньо буде, навіть якщо воно діятиме, оскільки тоді рух не буде вічним. Адже те, що є лише потенційним, в дійсності може не існувати. Отже, має [20] бути таке начало, сутність якого полягає в діяльності. А, крім того, такі сутності мають бути без матерії, адже вони мають бути вічними, принаймні якщо існує хоч щось вічне. Отже, вони мають бути діяльністю.

Однак тут виникає питання. Вважається, що все, що діє, має бути здатним діяти, натомість не все здатне діяти діє, тож здатність передніше. [25] Але якби це було так, то ніщо суще не мало б існувати. Адже можливо бути здатним існувати, але ще не існувати.

Одначе якщо погодитися з тим, що кажуть теологи, які все виводять із ночі, або пристати на думку натурфілософів, що всі речі разом[168], все одно в результаті маємо так само неможливе твердження. Справді, як може відбуватися рух, якщо немає якоїсь дійсної дієвої причини? Адже не матерія [30] рухатиме сама себе, а натомість теслярство; і не місячне, не земля, а натомість зерна та чоловіче сім’я.

Тому деякі, наприклад, Левкіпп та Платон[169], покладають вічну діяльність і вважають, що рух є завжди. Але чому він є і який він, вони не говорять, як і того, чи він відбувається в той чи в інший спосіб, і не вказують причину, чому так, а не інакше. Адже ніщо не рухається [35] як випаде, а натомість завжди в речі бути присутнім щось, що приводить у рух. Справді, скажімо, річ може рухатися від природи в один спосіб, а натомість під дією сили або розуму або чогось іншого в інший спосіб.

Далі, який рух є першим? Адже це дуже важливо. Проте навіть Платон не в змозі назвати те, що він інколи має на увазі як начало, [1072α] [1] що саме приводить себе у рух[170]. Адже він сам каже, що душа виникає пізніше неба і що водночас із небом[171]. Отже, вважати, що можливість передує дійсності, почасти справедливо, почасти ж ні (а в якому сенсі справедливо, вже було сказано[172]). Натомість про те, що [5] дійсність передує можливості, стверджують Анаксагор (адже його «розум» є дійсність) та Емпедокл, який говорить про любов та розбрат, а також ті, хто кажуть, що рух є завжди, як-от Левкіпп.

Отож, якщо дійсність передує можливості, хаос і ніч не існували безконечно, а натомість одні й ті самі речі існували завжди, або періодично, або в інший спосіб. Якщо ж одне й те саме [10] постійно змінюється з певною періодичністю, то все ж таки завжди має лишатися щось, що діє однаково. Але якщо постійно має відбуватися виникнення й знищення, то має бути і щось інше, що завжди діє то так, то інакше. Отож воно має діяти в один спосіб щодо себе та в інший спосіб щодо іншого. В останньому випадку, отже, або внаслідок чогось третього, або під впливом першої причини. То, певно, під впливом цієї першої, бо вона є причиною руху і щодо самої себе [15] і щодо того іншого. Тому перша причина є кращою; адже вона була причиною сталості, натомість причиною зміни є інше. А відповідно причиною того, що завжди відбуваються зміни, зрозуміло, є і те, і друге. Таким чином пояснюються види руху. Отже, немає потреби шукати інші начала.

7

Оскільки таке пояснення є цілком можливим (бо інакше світ має походити [20] з ночі, або суміші всіх речей, або несущого), вважатимемо ці питання розв’язаними. Отже, існує щось, що перебуває в невпинному русі, і цей рух є круговим (і це зрозуміло не лише з пояснення, але й з дійсного стану речей), а тому перше небо має бути вічним. Отже, існує також певний рушій. Оскільки ж те, що приводиться у рух і саме рухає, є чимось проміжним, [25] то існує певний рушій, який не приводиться в рух нічим іншим, тобто певна вічна діюча сутність. Саме такими є предмет бажання і предмет думки; вони є рушіями, хоча їх самих ніщо не приводить у рух. А найвищі предмети бажання й думки є один і той самий предмет. Адже те, що видається прекрасним, є жаданим, а найбільше бажають того, що справді є прекрасним, позаяк ми прагнемо чогось радше тому, що воно видається нам прекрасним, аніж воно видається нам прекрасним, тому що ми його прагнемо. [30] Отже, началом є мислення. Розум приводиться в рух предметом думки, при цьому предмети думки є як такі особливим рядом сущих. І першою в цьому ряду є сутність, а серед сутностей — сутність проста і така, що перебуває в діяльності (при цьому не слід ототожнювати одне й просте, бо одне означає міру, а означення «просте» вказує на характер самої речі). Одначе і прекрасне, і [35] те чому віддають перевагу заради нього самого належать до того самого ряду. А найвищий предмет думки завжди є найкращим або аналогічним найкращому.

[1072β] [1] Кінцева мета належить до нерухомих сутностей. Це очевидно із наступного розрізнення: справді, кінцева мета є метою для того, хто діє, і полягає в чомусь, на що спрямована дія. Останнє є нерухомим, натомість перше ні. Кінцева мета сама є рушієм, оскільки викликає любов, тоді як усі інші рушії рухають, тому що їх приводить у рух щось інше.

Отже, якщо щось рухається, то воно може також зазнати зміни, [5] а тому, якщо діяльність чогось насамперед виявляє себе в просторовому переміщенні, то, оскільки щось рухається, воно може зазнати зміни, — принаймні щодо місця, якщо не зміни в сутності. Оскільки ж існує щось суще в дійсності, що рухає, лишаючись при цьому нерухомим, то воно жодним чином не може зазнати змін. Адже перший вид зміни — переміщення, а перший вид переміщення — круговий рух. Саме його [10] цей перший рушій і приводить у дію. Отож він є необхідно сущим; і як такий, що існує з необхідністю, він є гарним, а тому й началом. Адже необхідне вживається в таких значеннях: по-перше, це те, що є необхідним через присилування всупереч власному потягу; по-друге, це те, без чого немає блага; по-третє, те, що не може існувати інакше, а натомість лише в один спосіб.

Отже, таким є начало, до якого прилучені небо й природа. І воно живе життям, як-от наше життя [15] лише в його найкращі миті. І таким воно є завжди, тоді як для нас це неможливо. Його діяльність є водночас насолодою. Адже притомність, сприймання, мислення — це найприємніші стани, а вже завдяки їм стають приємними надія та спогад. Адже мислення, спрямоване на самого себе, є мислення самого по собі найкращого, і мислення в найвищому сенсі є мислення найкращого в найвищому сенсі. Розум [20] через причетність до того, що він мислить, мислить самого себе; торкаючись предмета своєї думки і обмірковуючи його, він стає тим, що мислить, тому розум і те, що він мислить, стають одним і тим самим. Адже розум — це здатність вміщувати предмет думки, тобто сутність, і, обіймаючи його, розум діє. Тому радше не предмет, а осягнення його є тим божественним, що, здається, притаманне розуму, і споглядання в умі/умоглядна думка є найприємніше і найкраще.

Отож, якщо Богові зажди так добре, [25] як нам іноді, це дивовижно; а якщо ще краще, то ще дивовижніше. Авжеж так воно і є. Справді-бо у нього життя, адже діяльність розуму — ось життя, а Бог є діяльність. І його діяльність сама по собі — це найкраще і вічне життя. Тому ми й кажемо, що Бог — найкраща вічна істота, і життя й час безнастанний [30] та вічний — у Бога. Оце пак і є Бог.

Ті ж, хто гадають, як-от піфагорійці[173] та Спевипп[174], що найпрекрасніше і найкраще є не на початку, оскільки начала і рослин, і тварин є причинами, а натомість прекрасне й завершене — у тому, що від них походить, вважають неправильно. [35] Адже сім’я походить від інших речей, передніших і завершених, і спершу є не сім’я, а завершене. [1073α] [1] Так, можна сказати, що людина передніше сім’я — не та людина, яка виникла з цього сім’я, а натомість інша, від якої походить це сім’я.

Отже, із сказаного зрозуміло, що існує певна вічна, нерухома й відокремлена від чуттєвих речей сутність. [5] Також показано, що ця сутність не може мати величини, а є позбавленою частин і неділимою. Адже вона спричинює рух необмежений час, а ніщо обмежене не має необмеженої здатності. Оскільки ж кожна величина є або необмеженою, або обмеженою, то через вказані причини ця сутність не може мати [10] обмеженої величини, і необмеженої не може — тому що взагалі не існує жодної необмеженої величини. Але також показано, що вона є непіддатливою дії чогось іншого і незмінною. А всім іншим видам руху передує переміщення у просторі. Отож зрозуміло, чому ці речі є такими.

8

Не можна також обійти увагою питання, чи слід покладати одну таку сутність чи декілька [15] і якщо так, то скільки. При цьому потрібно згадати й твердження інших філософів, які, щоправда, про кількість не сказали нічого, що можна було б чітко сформулювати. Так, вчення, що припускає існування ідей, не включає в себе якогось особливого погляду на це. Натомість прибічники цього вчення проголошують ідеї числами, а про числа говорять то ніби вони необмежені, то ніби обмежені десятьма[175]. Проте з якої причини чисел саме стільки, про це не говориться нічого, підкріпленого серйозними доказами. Натомість нам належить про це сказати, виходячи з наших засад і зроблених раніше визначень.

Отже, перше начало всього сущого є нерухомим ані саме по собі, ані [25] побіжно, а натомість є тим, що приводить у дію перший вічний і єдиний рух. Оскільки ж те, що рухається, має приводитися в рух чимось іншим, і перше, що спричинює рух, — має бути нерухомим саме по собі, а вічний рух має приводитися в дію вічним, і єдиний рух — чимось одним, і, окрім простого переміщення всесвіту, яке спричинюється, як ми говорили, [30] першою і нерухомою сутністю, ми бачимо інші переміщення, також вічні, а саме, переміщення планет (бо вічним і неспинним є тіло, що рухається по колу; це показано у «Фізиці»[176]), то необхідно, щоб і кожне із цих переміщень приводилося в рух нерухомою самою по собі та вічною сутністю. Адже природа зірок є вічною, [35] будучи певною сутністю, і те, що приводить їх у рух, є вічним і передує тому, що рухається, а те, що передує сутності, саме з необхідністю має бути сутністю. Отож очевидно, що необхідно має існувати стільки ж сутностей, скільки є переміщень зірок, і вони мають бути вічними за своєю природою, нерухомими самі по собі та — з уже названих раніше причин — позбавленими величини.

[1073β] [1] Отже, що рушіями є сутності і яка з них є першою, а яка другою відповідно до порядку переміщень зірок, очевидно. Що ж до кількості цих переміщень, то це питання слід розглянути, спираючись на найбільш споріднену з філософією [5] з математичних наук — астрономію; адже вона також досліджує — щоправда, чуттєву, але вічну — сутність. Натомість інші математичні науки, як-от арифметика та геометрія, сутності не розглядають взагалі. Тож тим, хто хоч якийсь час займався цим предметом, зрозуміло, що переміщень більше ніж небесних тіл (бо кожній з планет [10] властивий більше ніж один рух). Що ж до їхньої кількості, то ми наведемо — задля певного уявлення — декілька висловлювань деяких математиків, аби мати на думці певне число. Зрештою це питання варто почасти дослідити самим, почасти скористатися думкою інших дослідників, [15] і якщо щось у їхніх словах суперечитиме щойно сказаному, слід зважати на обидві думки, але погоджуватися з точнішими аргументами.

Отже, Евдокс покладав, що переміщення і Сонця, й Місяця відбувається в трьох сферах, із яких першою є сфера нерухомих зірок, друга рухається колом [20] через середину зодіаку, третя — по колу, нахиленому за широтою зодіаку (при цьому коло, по якому переміщується Місяць, э більш похилим за широтою, ніж коло, яке утворює Сонце); рух планет відбувається у кожної в чотирьох сферах, і з них перша та друга тотожні [25] тим, що були згадані (адже сфера нерухомих зірок є тією, що приводить у рух всі сфери, і та, що розміщується під нею і проходить через середину зодіаку, є спільною для всіх); у третьої сфери всіх планет полюси знаходяться на колі, що проходить через середину зодіаку, тоді як переміщення четвертої відбувається по колу, нахиленому [30] до середнього кола третьої; і полюси третьої сфери особливі в інших планет, а натомість у Венери й Меркурія одні й ті самі.

Калліп покладав положення сфер таким самим, що й Евдокс, і, приписуючи Юпітеру й Сатурну ту саму кількість, що й Евдокс, вважав, що мають бути додані ще дві сфери для Сонця й Місяця, якщо хтось хоче пояснити [37] небесні явища, а для решти планет одну для кожної.

Необхідно проте, якщо всі ці сфери беруться разом, аби пояснити небесні явища, [1074α] [1] щоб для кожної з планет були інші сфери — на одну менше, ніж згадано вище, — які обертатимуться і повертатимуть першу сферу планети, що розташована під ними, завжди в те саме положення. Адже тільки так [5] можуть відбутися всі переміщення планет. Оскільки ж сфер, в яких обертаються планети, з одного боку, вісім, з іншого — двадцять п’ять, і з них лише ті не потребують повернення назад, в яких рухається найнижча планета, то сфер, що потребують повернення назад сфер перших двох планет, буде шість, а тих, що повертають назад сфери подальших чотирьох буде шістнадцять; тож число всіх сфер, і тих, що несуть планети, і тих, що їх повертають у те саме положення, буде п’ятдесят п’ять. Якщо ж для Місяця й Сонця не додавати згаданих рухів[177], то всіх сфер буде сорок сім.

Отже, нехай кількість сфер буде [15] такою, тоді й сутностей і нерухомих начал (і чуттєвих) має сенс покладати стільки ж (про необхідність же нехай говорять сильніші); якщо ж не може бути ніякого переміщення, яке б не спонукало до переміщення зірки, і якщо будь-яку природу і будь-яку сутність таку, що не здатна зазнавати змін і сама по собі [20] досягла найкращого, слід назвати метою, то не може бути жодної іншої, окрім названих, природи, а число сутностей необхідно має бути таким. Бо якби існували інші, вони приводили б у рух, будучи метою переміщення; проте неможливо, щоб існували інші переміщення, крім названих. Тож видається розсудливим вважати саме так, виходячи [25] з переміщень світил. Адже якщо все, що переміщує, існує від природи заради того, що переміщується, і будь-яке переміщення є переміщенням чогось, що переміщується, то переміщення не може бути заради нього самого чи заради іншого переміщення, а натомість заради зірок. Адже якщо переміщення буде заради іншого переміщення, то й останнє мало б бути заради іншого переміщення; отож оскільки не може так продовжуватися безконечно, [30] то метою кожного переміщення буде одне з божественних тіл, що переміщуються в небі.

А що небо одне, очевидно. Адже якби небес було більше, як-от людей, то в кожного було б одне за видом начало, а за числом багато. Але все, чого багато за числом, має матерію (бо визначення є одне, і воно те саме для багатьох, [35] як-от визначення людини, тоді як Сократ один). Натомість перша чимбутність не має матерії; бо вона є цілковита дійсність. Тож перший рушій, будучи нерухомим, є одним за визначенням і числом; тому й те, що завжди і невпинно рухається, одне. Отже, небо є тільки одне.

[1074β] [1] Від древніх із далекої давнини було передано нащадкам у формі міфа, що небесні тіла є богами і божественне обіймає всю природу. А решту вже було додано у вигляді міфа для переконання юрби [5] задля послуху перед законами та загальної користі, адже стверджується, що ці боги людиноподібні й схожі на інших живих, та багато іншого, що випливає зі сказаного й збігається з ним. Тож якби цю міфічну складову відділити від первинної суті й прийняти тільки її, а саме, що древні вважали богами перші сутності, то можна було б вважати, що цей переказ [10] божественного походження. І оскільки цілком імовірно, що кожне мистецтво й наука були, наскільки можливо, неодноразово винайдені й знову втрачалися, то й ці думки могли б бути рештками, що лишилися донині від тих. Отже, лише в такій мірі зрозумілі нам думки наших предків і перекази від древніх.

9

Що ж стосується розуму, то тут виникають певні питання. Адже, справді, здається, що розум є найбожественнішим з усіх явищ природи. Проте що його робить таким, відповісти непросто. Справді, якщо він не мислить ні про що і подібний тому, хто спить, в чому тоді його велич? Якщо ж мислить, але його визначає щось інше, то (оскільки тоді те, що становить його сутність є не мислення, а натомість здатність) він не може бути найкращою сутністю. Адже саме мислення надає йому гідності. Крім того, незалежно від того, чи є його сутністю розум, чи мислення, що він мислить? Він може мислити або сам себе, або щось інше; а якщо щось інше, то або завжди одне й те саме, або різне. Одначе, чи є якась різниця чи жодної, мислить він прекрасне чи щось перше-ліпше? [25] Утім, чи це не безглуздя припускати, що він може розмислювати про деякі речі? Отже, очевидно, що розум мислить найбожественніше і найцінніше, і не змінює предмет своєї думки. Адже будь-яка зміна буде зміною на гірше, і, крім того, це вже певний рух. Звідси, по-перше, якщо розум є не діяльність мислення, а лише здатність до нього, то вірогідно, що невпинність мислення є для нього обтяжливою. По-друге, зрозуміло, [30] що існувало б щось інше, гідніше, ніж розум, а саме те, що він мислить. Адже і мислити, і мислення властиві і тому, хто мислить найгірше, тож якщо цього варто уникати (адже ліпше не бачити деяких речей, ніж бачити їх), то мислення не було б найкращим. Отож розум мислить сам себе, якщо він є найліпше, і мислення його є мисленням мислення.

[35] Здається, втім, що знання, чуття, думка, роздум завжди спрямовані на інше іншого, а на себе — побіжно. Далі, якщо мислити і мислитися — різні речі, то що з них робить розум благом? Адже буття мислення й того, що мислиться не одне й те саме. Проте, чи не є в деяких випадках знання тотожним своєму предмету? [1075α] [1] Наприклад, у мистецтвах, де предмет — сутність і чимбутність без матерії, та в умоглядних науках, де предметом є визначення й мислення. Тож оскільки там, де немає матерії, відсутня й різниця між тим, що мислиться, й розумом, то вони є одним і тим самим, і відповідно [5] мислення єдине з тим, що мислиться.

Врешті, лишається питання: чи є те, що мислиться, чимось складним? Адже тоді розум змінювався б із переходом між частинами цілого. Але ж усе, що не має матерії, є неділимим. Так, людський розум, що мислить щось складне упродовж певного часу, набуває блага не в цій чи в тій частині, а натомість досягає найкращого у певному цілому, відмінному від себе. [10] Мислення ж отак мислить самого себе упродовж цілої вічності?

10

Варто також розглянути, яким із двох способів природі всесвіту притаманні благо і найкраще, чи так, як щось, що існує окремо й саме по собі, чи як порядок. Чи обома, як-от війську? Адже тут і порядок є благом, і полководець, і радше [15] навіть останній; бо не порядок є причиною полководця, а полководець — причина порядку. Все у світі — і риби, і птахи, і рослини — є певним чином впорядкованим, хоч і не однаково; і все існує не так, що одне ніяк не пов’язане з іншим, а натомість певний зв’язок є. Адже все впорядковане задля однієї мети, але так, як-от у домогосподарстві, де вільним [20] менше за всіх доводиться робити випадкові речі, бо все або майже все впорядковане, натомість на рабів та тварин мало що покладається спрямоване до спільної мети, тоді як здебільшого вони роблять, що доведеться; бо таке начало обумовлює природу кожного з них. Я маю на увазі, наприклад, що все необхідно має принаймні знайти своє місце в розподілі, і таким чином усе [25] стає причетним до цілого.

Не можна обійти увагою всі ті неможливі чи безглузді наслідки, що випливають у тих, хто тримається інших поглядів, але також і думки тонших мислителів і найменш сумнівні твердження. Усі згодні в тому, що все утворюється з протилежностей. Одначе, з одного боку, ані те, що «все», ані те, що «з протилежностей» не є правильним. А по-друге, вони не пояснюють, яким чином речі, в яких присутні протилежності, [30] з них утворюються. Адже протилежності не здатні зазнавати змін під дією одна одної.

Для нас ця трудність розв’язується цілком природно, оскільки ми вважаємо, що існує щось третє, а саме, матерія. Натомість деякі мислителі розглядають матерію як одну з двох протилежностей, як-от ті, хто проголошують нерівне матерією для рівного або множину матерією для єдиного[178]. Але і на це ми відповідаємо так само, що матерія не є протилежністю до будь-чого. Крім того, [35] згідно з цим поглядом усе, окрім єдиного, поставатиме причетним поганого, оскільки вони визнають зло одним із двох елементів. Натомість інші мислителі[179] взагалі не вважають благо і зло началами, хоча радше саме благо є началом для всіх речей. На відміну від цих, згадані першими мислителі праві, вважаючи благо началом, але яким чином воно є началом — як мета чи як те, що приводить у рух, чи як форма, — вони не пояснюють. [1075β] [1] Позбавлене глузду те, що каже Емпедокл[180]. Адже він називає благом любов, що є в нього началом і як те, що приводить у рух (оскільки вона об’єднує), і як матерія, бо вона є частиною суміші. Але хай навіть одне й те саме за збігом [5] є началом і як матерія, і як те, що приводить у рух. Одначе принаймні бути матерією і бути тим, що приводить у рух, не одне й те саме. То для чого з двох любов є началом? Ще одна безглуздість — це те, що неминущим в Емпедокла постає розбрат, оскільки в ньому він вбачає природу зла.

Натомість Анаксагор покладає началом благо як те, що приводить у рух, оскільки розум є джерелом руху. Але ж він спричинює рух заради чогось, а отже, заради чогось відмінного від себе, якщо тільки Анаксагор розуміє це не так, як-то ми говоримо, [10] наприклад, що мистецтво лікування є у певному сенсі здоров’я. Безглуздо також те, що добро, тобто розум, лишається в нього без протилежності. Одначе всі, хто говорить про протилежності, лишають їх без застосування, якщо тільки хтось інший не доповнить і не впорядкує їхні погляди. І чому одні речі є минущими, а інші неминущими, також ніхто навіть не ставить такого питання; натомість усі речі вони виводять із одних і тих самих начал. Окрім того, [15] одні виводять суще з несущого, інші ж, щоб уникнути цієї необхідності, все проголошують єдиним.

Ніхто також не ставить питання, чому виникнення відбувається завжди і що є причиною виникнення. А тим, хто покладає два начала, слід було б визначити інше, головніше начало і зокрема тим, хто покладає існування ідей. Адже інакше залишається незрозумілим, чому речі ставали [20] і стають причетними до ідей? Окрім того, всім іншим філософам[181] варто було б увести певну протилежність для мудрості, тобто найдостойнішої науки, тоді як для нас такої необхідності немає. Адже у першого начала немає жодної протилежності. Справді, всі протилежності мають матерію, а вона потенційно є обома цими протилежностями. Натомість протилежністю мудрості є незнання, і йому мала б відповідати протилежність першого начала. Проте в нього ніякої протилежності немає.

Далі, якщо не буде нічого іншого, крім [25] чуттєвих [речей], то не буде ні першого начала, ні порядку, ні виникнення, ні небесних тіл, але завжди у кожного начала буде інше начало, як це випливає з поглядів усіх теологів і натурфілософів. Якщо все ж таки мають існувати ідеї або числа, то вони не можуть бути причинами чогось, або принаймні вони не можуть бути причинами руху. Крім того, як величина, тобто щось суцільне, може виникнути з того, що має величини? Адже число не може породжувати суцільне ані як те, що приводить у рух, ані як форма.

Притому жодна з двох протилежностей не може бути ані началом, що створює, ані джерелом руху; адже тоді вона могла б і не існувати. Принаймні здатність передувала б дії створення. А це означало б, що світ не є вічним. Одначе він вічний. Отже, щось із цих тверджень слід відкинути. А яким має бути хід думки, ми вже говорили[182].

Далі, через що числа або [35] душа й тіло, і взагалі форма й річ є одним, — про це ніхто нічого не говорить. А річ у тім, що це можливо тільки так, як указуємо ми, а саме: єдиним їх робить те, що спричинює рух. Тож у тих, хто каже[183], що математичне число є першим, а потім безконечно одна за одною ідуть інші сутності та інші начала для кожної з них, [1076α] [1] сутність всесвіту постає купою непов’язаних між собою епізодів (бо жодна сутність не чинить на іншу ніякої дії, існує вона чи не існує), а також вони покладають багато начал. Одначе світ не бажає, щоб ним правили зле. «Блага нема в многовладді, — один хай буде державець»[184].

Книга XIII (Μ)

1

[1076α] [8] Отже, про сутність чуттєвих речей, що вона таке, вже було сказано у дослідженні з фізики про матерію[185], і пізніше[186] [10] — про сутність, що є дійсністю. Оскільки тепер належить розглянути, чи існує, окрім чуттєвих сутностей, певна нерухома й вічна, чи не існує, і якщо існує, то що вона таке, — спочатку обміркувати сказане іншими, щоб, якщо вони щось кажуть невірно, ми не завинили в тому самому, і якщо ми маємо якесь вчення спільне з ними, не мати привід для невдоволення собою. Адже достатньо і того, щоб щось сказати краще за попередників, а щось принаймні не гірше.

Щодо цього існують дві думки. Одні кажуть, що математичні предмети, як-от числа, лінії і таке інше, і також ідеї є певними сутностями. Але оскільки одні вбачають у них два роди [20] — ідеї та математичні числа, — другі визнають лише одну природу для обох, треті ж кажуть, що існують лише математичні сутності[187], то спочатку варто розглянути математичні предмети, не приписуючи їм ніякої іншої природи, — наприклад, не запитуючись, чи є вони ідеями, чи ні, та чи є вони началами й сутностями сущого, чи ні, — а натомість суто як математичні предмети: існують вони чи ні, і якщо існують, то як. А потім, після цього, окремо слід розглянути питання про самі ідеї і заради повноти розгляду, оскільки більшість питань уже було обговорено у відкритих бесідах. Після цього слід перейти [30] до більш розлогого обговорення того, чи є сутностями й началами сущого числа та ідеї; бо після ідей лишається це третє питання.

Якщо існують математичні предмети, то вони мають існувати або в чуттєвих речах, як дехто говорить, або відділені від чуттєвих речей (дехто говорить і так), або якщо і не так, і не так, то вони або не існують, або існують в інший спосіб. Тож предметом дискусії у нас буде не буття/існування математичних предметів, а спосіб їх існування/буття. ·

2

Що математичні предмети не можуть існувати в чуттєвих речах і що це твердження — вигадка, вже було сказано в розгляді труднощів[188]: адже два тіла не можуть бути в одному й тому самому місці, [1076β] [1] і, крім того, згідно з тим самим твердженням, в чуттєвих речах могли б існувати також інші сили природи і причому жодна з них окремо. Отже, про це вже йшлося раніше. Разом з тим очевидно, що неможливо для будь-якого тіла бути розділеним; адже воно ділилося б у площині, а ця — за лінією, а вона — у точці, тож, якщо неможливо розділити точку, то й лінію, а якщо — її, то й інше. Яка ж різниця, чи вони є неділимими за своєю природою, чи не самі вони, а натомість в них самих є неділимі [10] за своєю природою сутності. Адже в обох випадках результат той самий: якщо ділитимуться чуттєві речі, ділитимуться й математичні предмети, або ж чуттєві речі також не ділитимуться.

А проте, неможливо, щоб такі природи існували відокремлено. Адже, якщо опріч чуттєвих речей існуватимуть відокремлено від них інші й передніші тіла, то очевидно, що поруч із чуттєвими площинами мають існувати інші окремі площини, і також точки, й лінії (на тій самі підставі). А якщо так, то знову ж таки поруч із площинами, лініями й точками математичного тіла постають інші — відокремлені. (Адже нескладне передує складному: і якщо чуттєвим тілам [30] передують нечуттєві, то на тій самій підставі і площинам у нерухомих тілах передують площини, що існують незалежно. Тому це інші площини і лінії, ніж ті, що є разом із відокремленими тілами: отож одні є разом із математичними тілами, натомість другі передують математичним тілам.) Знову ж таки ці площини матимуть лінії, яким мають передувати інші лінії і точки на тій самій підставі; а цих точкам із передніших ліній — інші передніші точки, яким уже не передують жодні інші. Тож виходить безглузде нагромадження; адже маємо по одному тілу [30] поруч із чуттєвими, натомість по три площини — поруч із чуттєвими: ті, що поруч із чуттєвими, ті, що в математичних тілах, і ті, що є окремими від тих, що в них перебувають, — а також по чотири лінії і по п’ять точок. То якими з них займатимуться математичні науки? Адже не тими площинами, лініями й точками, що знаходяться в нерухомому тілі [35], бо знання завжди займається тим, що є переднішим. Те саме положення стосується і чисел: поруч із окремими точками будуть інші одиниці, і так само поруч із окремими видами сущого, чуттєвим і умоглядним. Отож буде забагато родів математичних чисел.

Далі, як можна розв’язати ті питання, що ми вже обговорювали в розгляді труднощів[189]? [1077α] [1] Предмет астрономії буде так само поза чуттєвими речами, як предмет геометрії. Але як це можливо для неба і його частин чи чогось іншого, що перебуває в русі? І так само з оптикою і вченням про гармонію: голос і зір будуть поза чуттєвими і одиничними речами, тож очевидно, що й інші чуттєві сприйняття та інші чуттєві речі; бо чому для одних має бути так, а для других інакше? А якщо так, то й тварини мають бути так само поза чуттєвим, коли вже й тут наявні чуттєві сприйняття.

Крім того, інколи певне загальне, опріч цих сутностей, висувають математики [10]. Тоді це вже буде деяка інша проміжна сутність, відокремлена від ідей і проміжних сутностей, що не є ані числом, ані точками, ані величиною, ані часом. Якщо ж це неможливо, то очевидно, що неможливі й ті сутності, відокремленні від чуттєвих речей.

Загалом же виходить протилежне й істині, і звичним поглядам, якщо прийняти, що математичні тіла існують, як певні відокремлені природи. Адже тоді необхідно, щоб вони, існуючи в такий спосіб, передували чуттєвим величинам, тоді як насправді вони є пізнішими: бо недоконана величина за виникненням є передніше, але за сутністю [20] пізніше, як-от неживе відносно живого.

Далі, завдяки чому і коли математичні величини становитимуть певну єдність? Чуттєві речі становлять єдність завдяки душі, або частині душі, або завдяки чомусь іншому (бо інакше вони були б множиною і розпадалися). Але оскільки вони діляться і являють собою кількості (posois), то яка причина того, що вони є нерозривною і сталою єдністю?

Крім того, те саме доводить спосіб виникнення. Спочатку виникає в довжину, потім — в ширину, насамкінець — в глибину, і мета досягнута. Отже, якщо те, що за виникненням пізніше, за сутністю — передніше, то тіло мало б передувати площині й довжині. До того ж воно є більш завершеним і цілим, оскільки виникає живим; але як може бути живою лінія чи площина [30]? Адже таке твердження суперечило б нашим чуттям.

Далі, тіло є певною сутністю (йому вже певним чином властива досконалість), але як можуть бути сутностями лінії? Не як певна форма та образ, як-от такою є душа, і не як матерія, як-от тіло: адже, здається, ніщо не здатне скластися ані з ліній, ані з площин, ані з точок. Та якби вони були певною матеріальною сутністю, то виявилося б, що це може статися. Отже, нехай за визначенням вони будуть передніше, [1077β] [1] проте не все, що є передніше за визначенням, є також передніше за сутністю.

Адже за сутністю передує те, що, будучи відокремленим, переважає за буттям, натомість за визначенням передує те, визначення чого абстраговане з іншого визначення[190]; проте і так, і так не буває одночасно. Якщо поруч із сутностями не існують властивості, як наприклад, щось, що рухається, або біле, то біле передує білій людині за визначенням, але не за сутністю, бо воно не може бути відокремлено, а натомість завжди є разом із цілим. Цілим же я називаю білу людину. Отож, очевидно, що ані отримане через абстрагування не є переднішим, ані отримане через додавання атрибута не є пізнішим: бо через додавання білого говориться про білу людину.

Отже, про те, що математичні тіла не є більшою мірою сутностями, ніж тіла, не передують чуттєвим речам за буттям, а лише за визначенням, а також про те, що вони не можуть існувати відокремлено, сказано достатньо. Оскільки ж вони також не можуть існувати в чуттєвих речах, то очевидно, що вони або взагалі не існують, або існують у певний спосіб, а тому не існують у простому значенні. Адже про буття можна говорити у багатьох значеннях.

3

Як і загальні положення в математиці стосуються не відокремлених від величин та чисел сутностей, а їх самих, але не остільки, оскільки вони мають величину, або можуть ділитися, так само зрозуміло, що також щодо чуттєвих величин можуть бути твердження й докази, не тому, що вони чуттєві, а тому, що вони мають величину.

Адже про речі, що рухають існує багато тверджень, незалежно від того, що таке кожна з них, та їхніх побіжних властивостей, [25] і при цьому немає необхідності в тому, щоб для цього існувало щось, що рухається, окремо від чуттєвих речей або якась особлива природа в них самих. Так само про речі, що рухаються, можуть існувати твердження й знання і не як про такі, що рухаються, але тільки як тіла, або скажімо, тільки як площини, або тільки як лінії, або як такі, що діляться, [30] або як такі, що не діляться і мають розташування, або як неділимі тільки. Тому, якщо істинно взагалі стверджувати, що не лише відокремлені речі існують, але й невідокремлені (наприклад, існують речі, що рухаються), то також істинно казати, що математичні предмети існують, і вони такі, як про них кажуть математики.

І позаяк істинно взагалі стверджувати, що й інші науки [35] є знанням свого предмета — не побіжної властивості (наприклад, білого, якщо [йдеться про] здорове біле, а [наука] про здорове) — а саме того, що є предметом кожної науки, — [1078α] [1] здорового, оскільки її предметом є здорове, людини, оскільки її предметом є людина; і так само з геометрією: якщо її предметом випадково є чутті речі, але вона розглядає їх не як чуттєві речі, то, отже, математичні науки не є знанням чуттєвих речей, але ж і не того, що існує від них відокремлено.

Багато самостійних побіжних властивостей притаманні речам, позаяк кожна лежить в їхній основі; наприклад, тварині притаманні певні властивості, оскільки вона є жіночої або чоловічої статі (хоча не існує чогось «жіночого» або «чоловічого», відокремленого від тварин); тож і лінія тільки, і площина можуть розглядатися як властивості. І чим більш первинним за визначенням і простішим є предмет науки, тим більше їй властива точність (яка і є простота), тому наука, що абстрагується від величин є точнішою, ніж із величинами, а найточнішою є наука про нерухоме; якщо ж присутній рух, то найточнішою є наука про первинний рух, бо він найпростіший, а з його видів найпростіший — рівномірний.

Те саме твердження стосується й вчення про гармонію та оптики. Адже жодна з них не розглядають зір як зір або голос як голос, а натомість як лінії та числа (бо це притаманні їм властивості). І так само механіка. Тому, якщо, поклавши математичні предмети відокремлено від побіжних властивостей, розглядати щось стосовно них як таких, то в цьому не буде помилки, як немає помилки, коли на землі креслять і [20] покладають довжиною в одну стопу лінію, що не є довжиною в одну стопу: у таких засновках немає похибки.

Найкраще ж було б розглядати кожну річ, покладаючи невідокремлене окремим, як це роблять арифметик та геометр. Так, людина як людина є єдина і неділима. Але арифметик покладає її як неділиме єдине і розглядає, що властиве людині як неділимій. Натомість геометр розглядає людину не як людину і не як неділиму, а як тіло. Адже те що, їй властиве, навіть якби вона певним чином не була неділимою, вочевидь могло б і без того бути їй властивим. Тому геометри говорять правильно і ведуть мову про суще, [30] і предмет геометрії є дійсно сущим. Адже суще є подвійним: одне — це дійсність, друге — матерія.

Оскільки добре і прекрасне є не одне й те саме (бо перше завжди присутнє в діяльності, натомість прекрасне — в нерухомих речах), то ті, хто стверджують, що математичні науки нічого не говорять про прекрасне і добре[191], помиляються. Насправді, саме вони найбільше про них говорять і їх виявляють: [35] якщо вони не називають їх на ім’я, то, одначе, виявляють їх дію і визначення, а тому невірно казати, що вони про них не говорять. Найважливіші види прекрасного, які найбільшою мірою виявляють математичні науки — устрій, симетрія та визначеність. [1078β] [1] І оскільки ці види прекрасного (кажу, наприклад, про устрій і визначеність) вочевидь є причинами багатьох речей, то зрозуміло, що математичні науки можуть говорити і про таку причину як прекрасне, тобто як про причину в певному сенсі. Більш дохідливо ми говоритимемо про це в іншому місці[192].

4

Отже, про математичні предмети, що вони є сущими і в якому сенсі вони є сущими, і в якому сенсі вони є передніше і в якому ні, сказано достатньо. Тепер варто розглянути ідеї: спочатку саме вчення [10] про ідеї, не пов’язуючи їх із природою чисел, а натомість так, як їх уявляли на самому початку ті, хто першими стверджував існування ідей.

Вчення про ідеї з’явилося в тих, хто, дійшовши переконання в істинності слів Геракліта, стверджував, що все чуттєве завжди тече, [15] тому, якщо знання і розуміння є стосовним чогось, то має існувати якась інша природа, окрім чуттєвої, така, що лишається сталою, бо знання про плинні речі неможливе. Натомість Сократ займався моральними чеснотами і першим шукав їхнє загальне визначення. Із фізиків лише [20] Демокріт трохи торкався цього і певним чином визначав тепле й холодне. Піфагорійці ж робили це раніше щодо небагатьох предметів (наприклад, що таке сприятлива мить, або справедливе, або шлюб), визначення яких вони зводили до чисел. Сократ же розмірковував, дошукуючись відповідей на питання «що таке?..», адже він намагався розмірковувати за допомогою умовиводів, а началом умовиводу є [25] щосність. Адже ще не було діалектичного мистецтва, яке б дозволяло і без знання щосності, розглядати протилежності й те, чи одна й та сама наука займається обома протилежностями. Справді, дві речі можна справедливо приписувати Сократу: індуктивні докази й загальні визначення, причому і те, і друге стосуються начала знання [30]. Проте Сократ ні загальному, ні визначенням не приписував окремого існування; вони ж відокремили їх і назвали ці речі ідеями. Через це у них виходило на тій самій підставі, що існують ідеї майже всіх загальних понять. Це так само, якби хтось хотів порахувати меншу кількість речей і гадав, що не подужає, а натомість полічить, збільшивши їхню кількість. Справді, ідей існує більше, ніж окремих чуттєвих речей, [1079α] [1] шукаючи причини яких, вони прийшли від речей до ідей. Адже для кожної окремої речі існує щось їй однойменне, і окрім сутностей існує єдине в множині для всього іншого — як у цих речей, так і у вічних.

Далі, жоден зі способів, якими вони доводять існування ідей, не виявляє вочевидь їхнє існування: з одних не випливає з необхідністю умовивід, з інших випливає також існування ідей того, про що вони й не думають. Адже відповідно до положень зі знань існуватимуть ідеї всього, про що є знання, а відповідно до тези про єдине у множині також існуватимуть ідеї заперечень, відповідно ж до думки про минуще існують також ідеї минущих речей; адже [15] маємо їх уявлення. Крім того, з міркувань точності одні допускають ідеї відносин, про які вони кажуть, що ті існують як рід сам по собі, інші ж говорять про третю людину[193].

Загалом твердження про види руйнують те, існування чого ті, хто проголошують ідеї, воліють більше, ніж існування ідей; адже виходить, що спочатку існує не двійка, а число, а раніше за нього — відношення, а воно раніше самого по собі сущого, і так у всьому іншому, в чому ті, хто тримаються вчення про ідеї, увійшли в суперечність з його началами.

Далі, згідно з припущенням, за яким [20] вони припускають існування ідей, існують ідеї не лише для сутностей, але й для багато чого іншого; адже єдиною є не тільки думка про сутність, але й про все інше; і існують знання не тільки сутності, але й іншого; і в них виходить ще безліч такого іншого.

Проте, згідно з необхідністю й [25] вченням про ідеї, якщо можливе прилучення до ідей, то мають існувати тільки ідеї сутностей. Адже прилучення до них не може відбуватися випадково, а натомість ідея має бути причетною до кожної окремої речі тією мірою, якою не йдеться про субстрат (маю на увазі, наприклад, якщо щось причетне до подвійного самого по собі, воно також причетне до вічного, але випадково: [30] бо для подвійного випадково бути вічним). Отож ідеї будуть сутністю; вони означають сутність і в цьому світі, і в світі ідей. Інакше, що означатиме, що існує щось, окрім речей навколо нас, а саме, єдине у множині? І якщо та сама ідея існує для ідей і причетних до них речей, то між ними має бути щось спільне (адже чому в минущих двійках, та у двійках, яких, хоча й багато, але вони вічні, подвійність є більшою мірою одне й те саме, ніж у двійці самій по собі та будь-якій окремій?). Якщо ж це не та сама ідея, [1079β] [1] то, мабуть, спільним буде лише ім’я, і це подібно до того, наче хтось назвав би людиною Каллія та оцупок дерева, не спостерігши між ними нічого спільного.

Якщо ми припустимо, що загальні визначення в інших частинах відповідають ідеям, наприклад, колу самому по собі — пласка фігура й решта частин визначення, і лише має додаватися те, чого вона є ідеєю, — то потрібно дивитися, чи не є це геть пустим. Справді, до чого додаватися? До середини, чи до площини, чи до всіх частин кола? Адже всі частини у визначенні сутності є ідеями, наприклад, «тварина» та «двоноге». Крім того, вочевидь необхідно, щоб те, що додається, [10] було на кшталт площини, якоюсь природою, що містилася б у всіх видах як рід.

5

Але найскладнішим, мабуть, є питання, що врешті додають ідеї до чуттєвих речей: як вічних, так і тих, що виникають і знищуються, — адже вони не є для них ані причиною руху, ані причиною зміни. І вони жодним чином не допомагають ані пізнанню інших речей (позаяк вони не є їхньою сутністю, бо інакше перебували б у них), ані їхньому буттю, оскільки не містяться в речах, до яких причетні. Можна було б припустити, що вони є причинами на кшталт того, як-от білина, домішуючись до чогось, робить його білим, [20] але це твердження, яке висловлювали спочатку Анаксагор, а пізніше Евдокс, украй хистке; адже легко навести цілу низку невідпорних заперечень проти такої думки.

Окрім того, жодним із звичайних способів не можна вивести з ідей інші речі. Сказати ж, [25] що вони є зразками, а інші речі прилучаються до них, — то пусті слова чи поетичні метафори. Справді, що це таке, що діє, дивлячись на ідеї? Адже можливо і бути, і ставати подібним до будь-чого, і без наслідування йому. Так, може народитися хтось подібний до Сократа, незалежно від того, існує чи не існує Сократ; і вочевидь так само було б, якби існував вічний Сократ Далі, це означатиме багато зразків для однієї і тієї самої речі, і так само ідей, наприклад, ідей людини, тварини та двоногого, а разом із тим людини-самої-по-собі. Врешті, ідеї були б зразками не лише для чуттєвих речей, але й для самих себе, як-от рід як рід [35] ідей. Тож одне й те саме було б і зразком, і відтворенням.

Далі, здається неможливим, щоб сутність і те, чого вона є сутністю, існували окремо. [1080α] [1] Тому як ідеї, що є сутностями речей, момуть існувати окремо? У «Федоні» сказано[194], що ідеї є причиною і буття, і виникнення; одначе навіть якби ідеї існували, причетні до них речі не виникали б, якби не існувало щось, що приводить їх у рух. [5] Виникає багато всіляких речей, скажімо, дім чи каблучка, щодо яких ми не говоримо про існування їхніх ідей. Отже, очевидно, що також інші речі можуть існувати й виникати з тих самих причин, з яких існують і виникають щойно названі речі. І можна навести ще чимало [10] заперечень, подібних розглянутим, щодо ідей — і в такий спосіб, і за допомогою більш обґрунтованих і точних доказів.

6

Після обговорення вчення про ідеї варто повернутися до висновків щодо чисел, зроблених тими, хто каже, що їхні сутності мають окреме існування і є першими причинами сущих. [15] Якщо число має особливу природу і його сутність полягає саме в тому, щоб бути числом, як дехто говорить, то необхідно, щоб або в нього було наявне перше і наступне, причому кожне має бути відмінним за видом і це стосується всіх одиниць, і жодна одиниця не злічується з будь-якою іншою одиницею [20], або всі вони перебувають у прямій послідовності і будь-яка злічується з будь-якою, як це, наприклад, говорять у випадку математичного числа (адже в математичному числі жодна одиниця ніяк не відрізняється від іншої).

Або деякі одиниці злічуються, а деякі — ні (наприклад, якщо за «одним» іде спочатку двійка, потім — трійка і так [25] будь-яке інше число, а одиниці злічуються в кожному числі, як-от у першій двійці — між собою, і в першій трійці — між собою, і так в інших числах; у двійці ж самій по собі вони не злічуються з одиницями у трійці самій по собі, і так само в інших [30] послідовних числах. Тому й математичне число рахується так, що за «одним» іде «два» через додавання до попереднього «одного» ще «одного», і «три» — через додавання до цих «двох» ще «одного», і так само в решті чисел. Натомість це ідеальне число лічиться так, що за «одним» ідуть інші «два» без першого «одного», і трійка — без двійки, і так само [35] інше число). Або один рід чисел має бути такий, як згаданий спочатку, а другий — такий, як говорять математики, третій же — такий, як ми згадали останнім.

Далі, ці числа можуть існувати окремо від речей, [1080β] [1] або не окремо, але в чуттєвих речах (але не так, як ми розглядали на початку, а натомість так, що чуттєві речі складаються з чисел), або один рід чисел може бути окремо, а інший — ні, або всі — окремо.

Отже, способи [5] існування чисел необхідно є лише такими. І також із тих, хто вважає, що єдине є началом, сутністю і елементом всього і що число походить від нього та чогось іще, кожен говорив про один із цих способів, окрім того, що всі одиниці не злічуються. [10] І це слушно, оскільки не може бути іншого способу, окрім згаданих. Отож одні кажуть[195], що числа бувають обох родів: одне, яке має «раніше» і «пізніше», і воно тотожно ідеям, а друге — математичне, [15] що відрізняється від ідей та чуттєвих речей, і обидва є відмінними від чуттєвих речей. Інші ж стверджують[196], що лише математичне число є першим із сущого, відокремлене від чуттєвих речей. А піфагорійці кажуть, що існує одне, математичне число, тільки відокремлене, і що з таких складаються чуттєві сутності. Бо в них ціле небо утворене із чисел (але не з абстрагованих), а натомість покладають, [20] що одиниці мають просторову величину. Але як виникло перше число, що має величину, вони не в змозі пояснити. Ще хтось каже[197], що існує перше число як одна з ідей. Дехто ж говорить, що математичне число є саме цим числом.

Так само з лініями, площинами й тілами. Адже одні [25] кажуть, що математичні предмети є відмінними від тих, що утворюються за ідеями[198]. Із тих, хто вважає інакше, другі ж говорять про математичні предмети і в математичному сенсі, а саме ті, хто не робить ідеї числами і кажуть, що ідеї не існують[199]; інші ж говорять про математичні тіла, але не математично; бо вони вважають, що не будь-яка величина ділиться на величини, [30] і не будь-які одиниці складають двійку[200]. Із тих же, хто вважає, що єдине є елементом і началом сущого, всі, крім піфагорійців, вважають, що числа складаються з одиниць. Піфагорійці ж вважають, що числа мають просторову величину, як про це вже йшлося раніше.

Отже, із цього зрозуміло, скількома способами можна говорити про них і те, що сказано про всі способи. Одначе всі вони неможливі, хіба що деякі, можливо, більше, ніж інші.

7

Отже, спочатку слід розглянути, злічуються одиниці чи ні, і якщо не злічуються, то яким із обговорених способів. [1081α] [1] Адже, можливо, жодна одиниця не злічується з жодною іншою, а можливо, що не злічуються одиниці в самій по собі двійці з одиницями в самій по собі трійці і таким чином не злічуються одна з одною одиниці в кожному першому числі.

Якщо ж всі одиниці злічуються і між ними немає різниці, виникає математичне число і лише одне, і тоді ідеї не можуть бути числами. Справді, яке це буде число — людина, чи тварина, чи будь-який інший вид? Адже ідея для кожної речі одна: наприклад, ідея людини самої по собі [10] — одна, а тварини самої по собі — ще одна. Подібні одне до одного числа, між якими немає різниці, є безконечними, тому ця трійка анітрохи не більше є людиною самою по собі, ніж будь-яка інша. Якщо ж ідеї не є числами, то їх взагалі не може бути. Справді, з яких начал походитимуть ідеї? Бо, як говорять, число походить від єдиного і невизначеної двійки [15], і вони є начала та елементи числа; проте їх не можна помістити ні раніше, ні пізніше чисел.

Якщо ж одиниці не злічуються і не злічуються у такий спосіб, що жодна не злічується з жодною, то це число не може бути ні математичним (бо математичне складається з одиниць, між якими немає різниці, [20] і те, що доведене стосовно нього, підходить до нього як такого), ні однією з ідей. Адже перша двійка не походитиме з єдиного і невизначеної двійки, і потім так само послідовні числа, як їх називають — двійка, трійка, четвірка: бо одиниці в першій двійці виникають разом — або, як сказав перший, хто так вважав[201], з нерівного (позаяк вони виникли через вирівнювання), або якось інакше; оскільки, якщо одна одиниця передуватиме іншій, то вона також передуватиме двійці, що з них складається, бо коли одне раніше, а друге пізніше, то й те, що з нього виникає, буде раніше одного й пізніше другого.

Далі, оскільки першим є одне саме по собі, [30] потім якесь перше одне з інших перших і друге після першого самого по собі, а потім третє — друге після другого і третє після першого «одного», — то одиниці передуватимуть числам, з яких вони складаються, наприклад, у двійці буде третя одиниця, перш ніж їх буде три, а в трійці — четверта [35] і далі так само п’ята передніше за ці числа. Утім, ніхто з них не сказав, що одиниці не злічуються у такий спосіб, хоча згідно з їхніми началами виходить саме так. Однак згідно з істиною — це неможливо.

[1081β] [1] Справді, цілком природно, що існують одиниці попередні й подальші, якщо існує якась перша одиниця і перше одне, і так само що існують двійки, якщо існує перша двійка. Адже природно й [5] необхідно, щоб після першого існувало щось друге, а якщо друге, то й третє і так далі одне за одним (але говорити одночасно і те, і друге, що після одного існує перша і друга одиниця і що двійка перша, безглуздо). Одначе вони покладають одиницю і перше одне, але не покладають далі друге і третє, і так само покладають першу двійку, але не покладають далі другу [10] і третю.

Очевидно також, що, якщо всі одиниці не злічуються, то не можуть існувати ні двійка сама по собі, ні трійка сама по собі і так само інші числа. Адже незалежно від того, немає між одиницями різниці чи вони відрізняються одна від одної, необхідно, щоб число лічилося шляхом додавання, [15] наприклад, двійка — через додавання одного до іншого одного, а трійка — через додавання іншого одного до двійки, і так само четвірка. Якщо ж це так, то числа не можуть виникати так, як вони виникають у них, тобто з єдиного і невизначеної двійки. Адже при виникненні через додавання двійка стає частиною трійки, а та — четвірки, [20] і те саме виходить з подальшими [числами].

Однак четвірка у них виникала з першої двійки та невизначеної двійки, отже, маємо дві двійки, крім двійки самої по собі. Якщо ж ні, то двійка сама по собі буде частиною четвірки і має додаватися ще одна двійка. А двійка складатиметься з єдиного самого по собі та другого одного. [25] Якщо це так, то другий елемент не може бути невизначеною двійкою, бо вона народжує одну одиницю, а не визначену двійку. Далі, як можуть існувати поруч із трійкою самою по собі і двійкою самою по собі інші трійки і двійки? І в який спосіб вони утворюються з попередніх і подальших двійок? Усе це [30] є безглуздість і вигадка, і неможливо, що була перша двійка, а потім трійка сама по собі. Але ж це необхідно, якщо єдине і невизначена двійка мають бути елементами. Якщо ж ці наслідки є неможливими, то й начала є неможливими.

Отже, ці та інші такі висновки випливають з необхідністю, якщо всі одиниці відрізняються між собою. Якщо ж вони різняться лише в різних числах, а натомість в одному й тому самому числі не відрізняються одна від одної, то й тоді з цього випливає не менше труднощів. [1082α] [1] Адже, наприклад, у десятці самій по собі міститься десять одиниць, і десятка складається як із них, так і з двох п’ятірок. Оскільки ж десятка сама по собі не є випадковим числом і не складається з випадкових п’ятірок чи одиниць, то необхідно, щоб одиниці в цій десятці різнилися між собою. Бо якщо вони не відрізняються між собою, то не відрізнятимуться між собою і п’ятірки, з яких складається десятка. Оскільки ж п’ятірки різняться, то різняться й одиниці. Якщо ж вони відрізняються між собою, то чи можуть бути інші п’ятірки, а не тільки ці дві, чи не можуть? Якщо не можуть, то це безглуздо. [10] Якщо можуть, то якою буде десятка, що з них складається? Адже немає іншої десятки в десятці, крім неї самої. Але також необхідно, щоб четвірка не складалася з будь-яких двійок, бо невизначена двійка, як вони говорять, отримавши визначену двійку, створила дві двійки, оскільки за своєю природою була такою, що подвоює отримане.

Далі, як можливо, щоб поряд із двома одиницями була якась двійка самостійної природи, а поряд із трьома одиницями — трійка? Адже або одне буде причетним другому, як-от біла людина існує поряд із білим і людиною (бо вона причетна до них), або так, що між одним і другим є певна видова відмінність, як-от людина існує [20] поряд із твариною і двоногим. Окрім того, одні речі стають одним через дотик, другі — через змішування, треті — через розташування. Ніщо з цього не може бути притаманним одиницям, з яких складаються двійка і трійка. Але як дві людини не є щось одне, окремо від них обох, так само з необхідністю й одиниці. І через те, що вони неділимі, між ними не з’являється різниця. Адже точки також неділимі, але пара точок є не що інше, як дві точки.

Однак не можна лишити поза увагою те, що з цього також випливає існування попередніх і подальших двійок і так само щодо інших чисел. Справді, нехай у четвірці двійки співіснуватимуть, але вони передуватимуть тим, [30] що входять у вісімку, і так само, як двійка породила їх, вони породили четвірки, що містяться у вісімці самій по собі, тож, якщо перша двійка є ідеєю, то й вони будуть якимись ідеями. Те саме твердження стосується й одиниць. Адже одиниці в першій двійці породжують чотири одиниці в четвірці, [35] так що всі одиниці стають ідеями і ідея складатиметься з ідей. Отож очевидно, що те, ідеями чого вони є, будуть складеними, наприклад, якби хтось сказав, що тварини складаються з тварин, якщо існують їхні ідеї.

[1082β] [1] Загалом робити одиниці певним чином відмінними між собою — безглуздя й вигадка (я називаю вигадкою силоміць притягнуте до припущення). Ні за кількістю, ні за якістю [5] ми не бачимо, щоб одиниця відрізнялася від одиниці. Необхідно, щоб число було або рівним, або нерівним іншому, причому всі числа, але передусім те, що утворюється з одиниць, тому, якщо воно не більше і не менше, воно є рівним іншому числу. Ми покладаємо, що рівне і взагалі позбавлене різниці в числах — одне й те саме, коли йдеться про числа. Якщо ж це не так, то й двійки в десятці самій по собі [10], оскільки вони є рівними, не відрізнятимуться між собою, бо яку причину зможе назвати той, хто говорить, що вони не відрізняються між собою?

Далі, якщо будь-яка одиниця і друга одиниця утворюють двійку, а одиниця з двійки самої по собі та одиниця з трійки самої по собі утворюють двійку із відмінних між собою одиниць, то чи буде ця двійка попередньою чи пізнішою відносно трійки? Схоже, необхідно, щоб вона була попередньою, бо одна з одиниць була разом із трійкою, а друга — разом із двійкою. І ми загалом покладаємо, що один і один, рівні вони чи нерівні, є два, як, наприклад, добре й погане, людина і кінь. Ті ж, хто так каже, не стверджують цього про свої одиниці.

Дивно, якщо число трійка саме по собі є не більшим, ніж двійка сама по собі. Якщо воно є більшим, очевидно, що в ньому має міститися також число рівне двійці, тому воно не відрізнятиметься від двійки самої по собі. Але це неможливо, якщо є якесь перше число і друге. Тоді ідеї також не будуть числами. Тут цілком праві [25] ті, хто вимагає, щоб одиниці були різними, якщо мають існувати ідеї, про що йшлося раніше. Адже ідея є єдиною, якщо ж одиниці не відрізняються одна від одної, то і двійки й трійки також не різнитимуться між собою. Тому їм необхідно говорити, що рахунок відбувається так — один, два — без додавання до наявного числа [30] (адже тоді числа не походитимуть від невизначеної двійки, і число не буде ідеєю, бо одна ідея міститиметься в іншій, і всі ідеї будуть частинами однієї ідеї). Тому відповідно до свого припущення вони говорять правильно, загалом же — неправильно, позаяк вони багато чого зводять нанівець, стверджуючи, що наступне питання викликає труднощі: [35] коли ми рахуємо і кажемо — один, два, три, то чи рахуємо ми, додаючи по одиниці, чи частками. Але ж ми робимо і те, й друге; тому безглуздо, аби вивести цю відмінність, покладати таку велику відмінність в сутності.

8

[1083α] [1] Передусім добре було б визначити, якою є різниця між числами і між одиницями, якщо вона є. Необхідно, щоб різниця була або за кількістю, або за якістю, проте, схоже, що між одиницями не може бути присутньою жодна з них. Натомість числа як числа можуть відрізнятися за кількістю. Якби ж [5] і одиниці відрізнялися кількістю, то й число відрізнялося б від числа навіть за рівної чисельності одиниць. Можна також запитати, чи є перші числа більшими чи меншими, а подальші числа зростають чи навпаки зменшуються? Ясно, що ці припущення геть позбавлені сенсу. Проте не може бути різниці і за якістю. Адже [10] одиниця не може мати ніяких властивостей. Ба, вони кажуть, що у чисел кількість передує якості. Крім того, різниця в якості в них не може виникнути ні від єдиного, ні від невизначеної двійки, бо одне не є якісним, а друга створює кількість, позаяк її природа — причина множинності сущого. Якщо ж справа стоїть [15] якось інакше, слід про це сказати на початку і визначити різницю між одиницями, а насамперед те, чому вона з необхідністю має бути. Якщо ж її немає, то нема про що говорити?

Отже, очевидно, що, якщо ідеї є числами, то всі одиниці не можуть ані злічуватися, ані не злічуватися одна з одною [20] у якийсь спосіб. Одначе неправильно й те, що говорять про числа ті, хто вважає, що ідеї не існують ні взагалі, ні як певні числа, а натомість математичні предмети й числа є першими серед сущого, а їх началом є єдине саме по собі. Але ж безглуздо, [25] що єдине є першим для «одних», як вони говорять, а двійка для двійок і трійка для трійок — ні. Адже все це випадки одного й того самого співвідношення. Якщо справа стоїть так із числом і якщо прийняти, що існують лише математичні предмети, то єдине не є началом (адже єдине з необхідністю відрізнялося б від інших одиниць, а якщо так, то якась двійка була б першою з двійок, і так само інші числа по порядку). Якщо ж єдине є началом, то необхідно, щоб з числами справа стояла радше так, як говорив Платон, а саме, що існує перша двійка та трійка і числа не злічуються [35] одне з одним. Якщо ж прийняти це положення, то як уже йшлося, з цього випливає чимало неможливих наслідків. Одначе необхідно все ж таки, щоби було або так, або інакше, тож, якщо ані так, ані інакше, то число не може існувати окремо. [1083β] [1] Із цих міркувань також очевидно, що найгірший спосіб розміркування третій, згідно з яким число із ідей і математичне число одне й те саме. Адже в одному вченні з необхідністю виявляються дві помилки: математичне [5] число не може існувати в такий спосіб, а натомість тому, хто так вважає, доводиться багатослівно розмірковувати, висуваючи спеціальні припущення; також йому доводиться прийняти всі наслідки вчення тих, хто говорить про ідеї як числа.

Натомість способу розміркування про числа піфагорійців властиво менше труднощів, ніж раніше згадані, проте йому властиві інші — власні. [10] Адже те, що вони не роблять число таким, що існує окремо, знімає багато неможливих наслідків. Проте, з іншого боку, неможливим є те, щоб тіла складалися з чисел, а це число було математичним. Також невірно стверджувати, що величини є неділимими; навіть якби це якимось чином було так, [15] то одиниці все ж таки не мають величини. А як величина може складатися з неділимого? Одначе арифметичне число саме складається з одиниць. Натомість вони стверджують, що речі є числами. Принаймні свої положення вони застосовують до тіл так, ніби ті складалися з чисел.

Отож, якщо необхідно, щоб число (якщо тільки воно справді є [20] певне суще саме по собі) існувало якимсь із згаданих способів[202], тоді як жодним із них воно існувати не може, то очевидно, що число не є якоїсь такої природи, яку йому вигадують ті, хто робить його окремим.

Далі, чи походить кожна одиниця від великого й малого, що вирівнюються між собою, чи одна — з малого, [25] а друга — з великого? Якщо останнє, то ані кожне число не може містити усіх елементів, ані одиниці не можуть бути такими, що не різняться між собою (адже в одній міститься велике, в другій — мале, але ж вони протилежні за своєю природою). А як можуть міститися одиниці в трійці самій по собі? Адже тільки одна з одиниць у ній є непарною. Проте, мабуть, через це вони вважають єдине саме по собі середнім у непарному числі. Якщо ж обидві одиниці складаються з обох елементів — великого й малого, що вирівнюються між собою, — то як двійка однієї якоїсь природи може походити від великого й малого? Або чим вона відрізнятиметься від одиниці? Крім того, одиниця передує двійці (якщо знищується вона, то знищується і двійка). Отже, вона необхідно має бути ідеєю ідеї, оскільки вона у будь-якому разі передує [35] ідеї, і щоб виникала раніше. То звідки вона? Адже невизначена двійка була, на їхню думку, такою, що подвоює.

Далі, необхідно, щоб число було або безконечним, або скінченним. Адже вони покладають число таким, що існує окремим, тож неможливо, щоб не мав місця жоден із цих двох випадків. [1084α] [1] Що число не може бути безконечним, очевидно (адже безконечне число не є ані непарним, ані парним, натомість будь-яке число завжди виникає або як непарне, або як парне; одним способом виникає непарне, коли додається один до парного, другим способом — парне, коли при множенні на двійку виникає число подвоєнням одного, третім способом — інше парне від дій з непарними. Крім того, позаяк будь-яка ідея є ідеєю чогось, а числа є ідеями, то й безконечне буде ідеєю чогось — або чуттєвого, або чогось іншого. Одначе це неможливо, бо не узгоджується ані з їхніми власними твердженнями, ані з [10] розумом, якщо виходити з того, як вони визначають ідеї).

Якщо ж число є скінченним, то до якої кількості? Адже тут потрібно сказати не тільки, що це так, але й чому це так. Проте якщо число сягає десяти, як каже дехто[203], то, по-перше, види швидко кінчаться, так, наприклад, якщо трійка — це людина сама по собі, то яким числом буде кінь сам по собі? [15] Адже лише до десяти кожне число є число саме по собі. Тож необхідно, щоб воно було якимось із цих чисел (бо тільки вони є сутностями й ідеями). Але ж їх не вистачає (тоді як видів тварин набагато більше). Разом із тим очевидно, що якщо таким чином трійка — це людина сама по собі, то й інші трійки так само (оскільки всі трійки, що містяться в числах самих по собі, подібні), [20] а тому буде безмежно багато людей. І якщо кожна трійка є ідея, то і кожна людина — це людина сама по собі; якщо ж ні, то принаймні просто людина.

А якщо менше число є частиною більшого, і воно складається з одиниць, що злічуються і містяться в тому самому числі, то, якщо четвірка сама по собі є ідеєю чогось, наприклад, коня чи білого, людина також буде частиною коня (позаяк людина є двійкою). Безглуздо і те, що є ідея десятки, натомість ідеї одинадцяти немає; немає також ідей подальших чисел. І ще існує і виникає чимало іншого, ідей чого не існує. Тоді чому немає ідей цього? Отже, ідеї не є причиною.

Далі, безглуздо, якщо число до десятки [30] є більшою мірою певним сущим і видом, ніж сама десятка, хоча перше не виникає як єдине, тоді як остання виникає. Вони наполягають на тому, що кожне число до десяти є довершеним. Принаймні вони стверджують, що все подальше, як-от пустота, пропорція, непарне і подібне, виникає всередині десятки. Одне — наприклад, рух, спокій, добре, погане, — вони приписують началам [35], інше — числам. Тому єдине в них тотожне непарному, бо якщо непарне є тотожним трійці, то як може бути непарною п’ятірка? Далі, просторові величини і подібне їм ідуть у них до певної кількості, [1084β] [1] наприклад, першою іде неділима лінія, потім двійка і так далі до десятки.

Далі, якщо число існує окремо, то тут може виникнути питання, чи є «одне» передніше, ніж трійка і двійка. Остільки, оскільки число є складним, то переднішим є «одне», [5] остільки ж, оскільки переднішими є загальне і форма, то переднішим є число; адже кожна з одиниць є частиною числа як його матерія, а число — як вид. Це подібно до того, як прямий кут є переднішим за гострий, що випливає з його визначення. Проте, з іншого боку, передніше гострий, оскільки він є частиною прямого, а прямий ділиться на гострі. Отож як матерія гострий кут, елемент і [10] одиниця є передніше, натомість за формою і сутністю згідно зі змістом визначення, — передніше прямий кут і ціле, що утворюється з матерії та форми, оскільки обоє разом ближче до форми і змісту визначення, але за виникненням пізніше. Отже, яким чином єдине є началом? Говорять, так, що воно є неділимим. Проте неділимим є також і загальне, і частина, [15] і елемент. Але вони неділимі по-різному: одне — за визначенням, друге — за часом. То в який спосіб єдине є началом? Адже як сказано, схоже, що також прямий кут передніше за гострий, а гострий — за прямий, і кожний є єдиним. Тож вони покладають єдине началом обома способами. Проте це неможливо. Адже одне є єдиним як форма і сутність, [20] а друге — як частина і як матерія. І те, й друге є у певний спосіб єдиним — насправді ж обоє існують потенційно (принаймні, якщо число є щось єдине і не існує як купка, тобто так, як-от кажуть, що різні числа складаються з різних одиниць), але в дійсності ні те, ні друге не є одиницею.

Причина помилки, якої вони припускаються, полягає в тому, що вони намагалися вивести свої начала водночас із математики [25] і із загальних положень. Тому, керуючись математичною точкою зору, вони покладали єдине і начало як точку. Адже одиниця — це точка, що не має положення в просторі. Тож вони робили так само, як деякі інші, що вважали суще таким, що складається з найдрібніших часточок[204]. Тому одиниця є в них матерією числа і водночас передує двійці, хоча водночас є пізнішою за неї, [30], позаяк двійка є і певне ціле, тобто єдине і форма. І через те, що вони займалися пошуком загального, вони покладали єдине як те, що приписується, і таким чином як частину числа. Але це не може бути властивим одному й тому самому одночасно.

Якщо єдине саме по собі має бути лише таким, що не має положення (бо воно нічим не відрізняється, крім того, що є началом), при тому що двійка ділиться, а одиниця — ні, то одиниця, мабуть, буде більше подібною [35] до єдиного самого по собі. Якщо ж одиниця є більш подібною до єдиного самого по собі, то воно є ближчим до одиниці, ніж до двійки. Тому, мабуть, обидві одиниці у двійці передують двійці. Але вони цього не кажуть. Принаймні в них спочатку виникає двійка. [1085α] [1] Крім того, якщо двійка сама по собі є певним єдиним і так само трійка сама по собі, то обидві складають двійку. То звідки виникає ця двійка?

9

Може виникнути також таке питання: оскільки у числах немає дотикання, а є послідовний ряд чисел, в якому немає нічого між одиницями (наприклад, [5] між одиницями в двійці або в трійці), то чи йде ця послідовність чисел після єдиного самого по собі, чи ні, і чи передує двійка в цій послідовності будь-якій з одиниць?

Такі самі труднощі маємо з родами, що є пізнішими за число: лініями, площинами та тілами. Адже вони створюють їх із видів великого й [10] малого, наприклад, із довгого і короткого — лінії, із широкого й вузького — площини, із високого й низького — обсяги. Це є види великого й малого. Начало ж у сенсі єдиного одні прихильники цього вчення покладають так, другі — інакше. І в них виявляється безліч неможливого, [15] вигаданого і такого, що суперечить усякому глузду. Адже виходить, що ці геометричні види відділені одне від одного, якщо тільки іхні начала не узгоджуються між собою так, що широке та вузьке є також довгим і коротким (якщо ж це так, то площина буде лінією і тіло — площиною; крім того, як можна пояснити кути, фігури і подібне?). Отже, маємо те саме, що і з числами: [20] адже довге і коротке є властивостями величин, але величина не складається з них, так само, як лінія не складається з прямого і кривого, ані тіла — з гладкого й шорсткого.

Для всіх цих поглядів є спільною проблема видів роду, [25] коли покладають загальне як таке, що існує окремо, наприклад, чи існує тварина сама по собі в певній тварині, чи тварина сама по собі відмінна від останньої. Адже якщо це йдеться про окреме існування, то немає жодної проблеми. Якщо ж, як вони це стверджують, єдине і числа існують окремо, цю проблему нелегко усунути (якщо називати нелегким неможливе). Бо коли [30] мислити у двійці та загалом у числі єдине, то чи мислиться при цьому щось суще саме по собі, чи щось інше? В одних величини виникають із такої матерії, в інших[205] — із точки (точка, здається, в них не є єдиним, але ніби єдиним) та з іншої матерії, подібної до множини, але не з множини. Щодо цього не меншою мірою постають [35] ті самі труднощі. Якщо матерія одна, то лінія, площина і тіло — одне й те саме (адже з одного й того самого вийде те саме). [1085β] [1] Якщо ж матерій більше, і одна буде матерією лінії, друга — площини, третя — тіла, то чи або вони узгоджуються одна з одною, або ні, а тому те саме випливає і в цьому випадку: або площина не міститиме лінії, або сама буде лінією.

Далі, вони ніяк не пояснюють того, як може число утворюватися з єдиного і множини. Те, що вони говорять, викликає ті самі питання, що й походження числа з єдиного й невизначеної двійки[206]. Один стверджує, що число виникає із загального, що приписується як атрибут, а не з певної множини, другий — що з певної множини, притому з першої [10] (а першою множиною при цьому вважається двійка). Тому між цими поглядами немає жодної різниці, і постають ті самі проблеми: чи це змішування, чи покладання, чи злиття, чи виникнення і таке інше?

А насамперед можна запитати: якщо кожна одиниця одна, то з чого вона походить? Адже в будь-якому разі кожна одиниця не може бути єдиним самим по собі. Необхідно, щоб вона була з єдиного [15] самого по собі і множини або частини множини. Справді, не можна стверджувати, що одиниця є множиною, оскільки вона є неділимою. Однак твердження про те, що вона утворюється із частини множини, також викликає чимало інших труднощів, адже необхідно, щоб кожна частина була неділимою (або бути множиною і неділимою одиницею), а [20] єдине і множина не були елементами (бо кожна одиниця тоді не складатиметься з множини і єдиного). Крім того, той, хто так говорить, створює не що інше, як інше число, оскільки число є множина неділимих одиниць. Варто також запитати тих, хто так говорить, про те, чи є число безконечним чи скінченним. Адже в них є, як здається, і обмежена [25] множина, з якої, а також з єдиного, утворюються обмежені одиниці. Проте множина сама по собі й безконечна множина — не одне й те саме. То яка множина разом з єдиним є елементами? Так само можна запитати також про точку як про елемент, з якого вони утворюють величини. Адже ця точка певно не єдина. Тоді [30] з чого виникає кожна з інших точок? Певно, не з якоїсь відстані і точки самої по собі. Але ж і частини цієї відстані не можуть бути неділимими частинами, як частини множини, з якої утворені одиниці. Адже число складається з неділимих одиниць, натомість просторові величини — ні.

Тож із усього цього та іншого подібного [35] очевидно, що неможливо, щоб число і величини були окремими. [1086α] [1] Крім того, розходження поглядів на числа свідчить про те, що через хибність їхніх поглядів між ними самими виникає розлад. Адже ті, хто покладає тільки математичні предмети поруч із чуттєвими речами[207], розуміючи, як складно довести існування видів і те, що вони вигадані, відмовилися від [5] видового числа і створили математичне. Ті ж, хто хотів зробити ідеї водночас числами, але не бачили, як за таких начал математичне число може існувати окремо від ідеального[208], зробили ідеальне і математичне число тотожними за визначенням, тоді як насправді [10] математичне цим самим усувається (тому що вони говорять про власні, а не математичні передумови). Перший, хто покладав, що ідеї існують, що ідеї є числами і що існують математичні предмети[209], розсудливо вчинив, розділивши їх. Тому виходить, що всі вони в певному сенсі говорять правильно, проте загалом неправильно. І самі вони виявляють це тим, що стверджують не одне й те саме, [15] а протилежне. Причина ж полягає в тому, що їхні засади й начала хибні. Адже важко вивести слушне з неслушного, за словом Епіхарма: ледь вимовлено, аж одразу видно, що неслушно.

Одначе стосовно чисел достатньо того, що ми розібрали та визначили (адже того, хто вже переконався, детальніше обговорення лише переконало б ще більше, але того, хто не переконався, не наблизило б до того, щоб переконатися). Що ж до того, що говорять про перші начала, перші причини та елементи ті, хто обмежується лише однією чуттєвою сутністю, почасти сказано в книгах про природу[210], почасти не належить до нинішнього дослідження. Тих же, [25] хто кажуть, що існують інші сутності, крім чуттєвих, потрібно розглянути слідом за обговореними. Отже, оскільки дехто стверджує, що ідеї та числа є такими сутностями, і їхні елементи є елементами сущого та началами, нам варто розглянути, що вони говорять і в якому сенсі.

Тож тих, хто покладає лише числа [30] і математичні предмети, буде розглянуто пізніше[211]. Що ж до тих, хто говорить про ідеї, то тут легко бачити, як вони міркують і які в них виникають труднощі. Вони одночасно покладають ідеї, з одного боку, як загальне та сутності, з іншого боку, як такі, що існують окремо і стосуються одиничного. Але, як ми вже розібрали раніше[212], це неможливо. [35] Причина того, що ті, хто говорить про загальні сутності, зв’язали одне з одним, полягає в тому, що вони не зробили сутності тотожними чуттєвим речам. Вони вважають, що всі одиничні речі у чуттєвому світі течуть і ніщо з них не лишається постійним, [1086β] [1] але загальне існує осторонь них і є щось інше. Як ми вже говорили раніше[213], поштовх до цього дав Сократ своїми визначеннями, проте він не відділяв загальне від одиничного, і тут він мислив правильно. [5] І очевидно, що це справді так. Адже, з одного боку, знання без загального неможливе, з іншого боку, відділення загального від одиничного є причиною труднощів, які виникають щодо ідей. Прихильники ж цього вчення, вважаючи, що, якщо мають існувати якісь сутності, крім чуттєвих і текучих, то вони існують окремо, але, не маючи ніяких інших, висунули [10] ті, що є загальними поняттями, а тому загальне й одиничне стали одним і тим самим. Отже, ця трудність притаманна самому вченню, яке ми обговорювали.

10

Обговоримо тепер те, що викликає певні труднощі і в тих, хто говорить про ідеї, [15], і в тих, хто про них не говорить, і про що йшлося в розгляді труднощів на початку[214]. Якщо не стверджувати, що сутності існують відокремлено, і в такий спосіб, як про це говориться щодо одиничних речей, то сутність, як ми її розуміємо, зникає. Якщо ж покладати сутності окремими, [20] то як розуміти їхні елементи та начала? Адже якщо як одиничне і не загальне, то таких сущих буде стільки ж, скільки елементів, а елементи будуть непізнаванними.

Так, нехай склади в мові будуть сутностями, а їхні елементи — елементами сутностей. Тоді необхідно, щоб склад БА був один і кожний [25] із складів один, оскільки вони не є загальним і тотожні лише за видом, але кожний один за числом і певне «це» і не є однойменним. Далі, вони покладають кожне суще саме по собі одним. Але якщо склади є такими, то таким є і те, з чого вони складаються. Тож існуватиме не більше одного звука «а» і не більше одного з інших елементів на тій самій підставі, [30] на якій один і той самий склад із решти складів не може повторюватися. Проте якщо це так, то, окрім елементів, не буде інших сущих, а натомість лише елементи. Крім того, елементи будуть непізнаванними; адже вони не є загальним, а предметом знання може бути лише загальне. Це зрозуміло як із доказів, так і з визначень; адже ми висновуємо, [35] що сума кутів ось цього трикутника дорівнює двом прямим, якщо в будь-якого трикутника сума кутів дорівнює двом прямим, або що ось ця людина є твариною, якщо будь-яка людина є твариною.

[1087α] [1] Проте, якщо начала є загальним, то або й сутності, що від них походять, є загальним, або не-сутність буде передніше сутності; адже сутність не є загальним, натомість елемент і начало є загальним, а елемент і начало передніше того, началом і елементом чого вони є. Всі ці наслідки є природними, [5] коли з елементів утворюють ідеї й, окрім однакових за видом сутностей та ідей, стверджують існування певного окремого єдиного. Якщо ж ніщо не перешкоджає тому, щоб серед елементів мови було багато звуків «а» і «б» і щоб, окрім цих багатьох звуків, не було жодних «а» самих по собі та «б» самих по собі, то [10] з цієї причини існуватимуть необмежені за числом і подібні між собою склади. Найбільші ж труднощі зі сказаного викликає те, що будь-яке знання є знанням загального, тому начала сущого також необхідно є загальними і при цьому не є окремими сутностями, хоча, з одного боку, це твердження є істинним, а з іншого — ні. [15] Адже знання, як і пізнання, має два значення: знання того, що є потенційно, і знання того, що є дійсно. Так, можливість, як матерія, будучи загальною і невизначеною стосується загального й невизначеного, натомість дійсність, будучи визначеною і такою, що стосується визначеного, є «ось це щось» і стосується «ось цього». Так, зір бачить фарбу взагалі лише побіжно, [20] тому що ця фарба, яку він бачить, є фарбою взагалі, і так само це «а» з погляду граматика є «а» взагалі. Адже, якщо начала необхідно є загальними, то й те, що від них походить, необхідно є загальним, як це відбувається в доказах. Якщо ж це так, то не буде нічого окремого і ніякої сутності. Однак очевидно, що знання є в одному аспекті знанням загального, а [25] в іншому — ні.

Книга XIV (Ν)

1

Отже, про цю сутність сказано достатньо. Утім, усі [30] покладають начала протилежностями: як у природних речей, так і у випадку нерухомих сутностей. Якщо ніщо не може передувати началу всього, то, мабуть, неможливо, щоб начало було началом і було при цьому чимось іншим. Це так ніби хтось сказав, що біле є началом не як щось інше, а як біле, а проте, [35] що воно біле, оскільки йдеться про певний субстрат, а отже воно є білим, будучи чимось іншим; і тоді те інше буде переднішим. Одначе все виникає з протилежностей як певного субстрату; тож необхідно, щоб воно найбільшою мірою було присутнє в протилежностях. [1087β] [1] Тому всі протилежності завжди пов’язані з субстратом, і жодна не існує окремо. Проте ніщо не є протилежним сутності, це очевидно і також підтверджується міркуванням. Отже, жодна протилежність не є началом у повному значенні, а натомість чимось іншим.

Вони ж другою протилежністю [5] покладають матерію. При цьому одні[215] протиставляють єдиному як рівному нерівне як матерію, позаяк вважають нерівне природою множини, другі[216] протиставляють єдиному множину як матерію (бо в одних числа виникають із двійки нерівного — великого й малого, — а у другого — з множини, але в обох випадках — за допомогою сутності єдиного). Адже той, хто покладає нерівне та єдине [10] елементами, а нерівне таким, що складається з великого і малого, ніби вважає нерівне і велике та мале єдиним і не розрізняє, що за визначенням це так, а за числом — ні. Одначе начала, які вони називають елементами, вони також пояснюють невірно; одні[217] говорять про велике і мале разом з єдиним як три [15] елементи чисел, два як матерію і єдине як форму, другі[218] — про багато й мало, оскільки велике й мале за своєю природою ближче до просторових величин, а треті[219] — про найбільш загальне серед цих начал: те, що перевищує, і те, що перевищується. Жоден із цих поглядів не відрізняється, так би мовити, щодо тих чи інших висновків, а натомість лише щодо логічних труднощів, яких самі ці філософи стережуться, бо й самі користуються логічними доказами. Крім того, за тим же твердженням, началами є те, що перевищує, і те, що перевищується, але не велике й мале, а число походить від елементів, що передують двійці, оскільки і те, і друге є більш загальним. [25] Одначе вони одне стверджують, а друге — ні. Далі, одні протиставляють єдиному різне та інше[220], другі протиставляють єдине і множину[221]. Якщо ж, як вони хочуть, суще утворюється з протилежностей, натомість єдиному або ніщо не протилежне, або, якщо все ж таки це необхідно, множина, а нерівне — рівному, різне [30] — тотожному, інше — самому по собі, то найбільш правильною є думка тих, хто протиставляє єдине і множину, хоча вони це роблять недостатньо обґрунтовано, бо тоді єдине виходить нечисленним. Адже множина протилежне нечисленності, а багато — нечисленному.

Єдине вочевидь означає міру. І в кожному випадку щось інше лежить в основі, як-от у гармонії [35] — чверть тона, у просторовій величині — палець або стопа або щось подібне, в ритмах — крок або склад; так само у важкому є певна вага і у всіх інших випадках таким же чином: [1088α] [1] у якостях — певна якість, у кількостях — певна кількість. При цьому міра є неділимою, то за видом, то для чуттєвого сприйняття, оскільки єдине не є саме по собі сутністю. І це слушно, адже єдине означає міру [5] певної множини, а число — виміряну множину і множину мір. Тому також слушно, що єдине не є числом, адже так само міра не є множина мірі, однак і міра, і число є началом. Міра має існувати у всіх речах як щось тотожне, наприклад, якщо йдеться про коней, то міра — кінь, якщо про людей, то — людина. [10] Якщо ж це людина, кінь і бог, то мірою буде жива істота, а їхнім числом буде число живих істот. Якщо ж це людина, біле і те, що ходить, то менше всього тут ітиметься про число цих речей, тому що все це властивості одного й того самого предмета і притому одного за числом, однак їхнє число буде числом родів або якихось інших подібних загальних імен.

[15] Натомість те, що говорять ті, хто покладає нерівне як певне єдине, утворюючи невизначену двійку з великого й малого, надто далеко від імовірного й можливого. Адже це радше видозміни й побіжні властивості, ніж субстрат чисел і величин (багато й небагато — видозміни чисел, велике й мале — видозміни просторових величин) так само, як [20] парне й непарне, гладке й шорстке, пряме й криве. На додачу до цієї помилки велике й мале і таке подібне мають бути певним відношенням; одначе відношення якнайменше може бути певною природою і сутністю, і воно є пізнішим щодо якості й кількості. До того ж відношення є станом кількості [25], як було сказано, але не її матерією, оскільки і для відношення загалом, і для його частин і видів матерією має бути щось інше. Адже немає нічого великого чи малого, ані численного чи нечисленного, ані відношення взагалі, що не є чимось іншим, при цьому будучи численним чи нечисленним, великим чи малим, або відношенням. Ознакою того, що менше всього відношення є [30] якоюсь сутністю або якимось сущим, є також те, що для нього немає ні виникнення, ні знищення, ні руху, як-от для кількості — збільшення і зменшення, для якості — переміна, для місця — переміщення, і просто виникнення та знищення — для сутності. Але всього цього немає для відношення, бо один із членів відношення, не змінюючись сам, буде то більшим, то меншим, то рівним, коли другий змінюється за кількістю. [1088β] [1] Необхідно також, щоб матерією кожної речі, а отже, й сутності, була потенційно така річ; натомість відношення не є сутністю ні потенційно, ні в дійсності. Отож безглуздо, а радше неможливо, покладати не-сутність елементом та переднішою за сутність; адже всі категорії є пізнішими. Далі, елементи не приписують тому, елементами чого вони є, натомість «багато» й «мало» нарізно і разом приписуються числу, довге та коротке — лінії, а широке та вузьке — площині. Якщо ж існує певна множина, про яку завжди кажуть, що це небагато, як-от два (адже якби два було багато, то один було б мало), [10] то мало б існувати і просто «багато», наприклад, десятка — це багато, якщо немає більшого числа, або десять тисяч. То як у такий спосіб із «мало» й «багато» утворюється число? Адже про нього мало б говоритися або і те, і друге, або ні те, ні друге. Однак говориться тільки одне з двох.

2

Загалом треба розглянути, чи може вічне [15] складатися з елементів. Якби це було так, то воно мало б матерію, адже все, що складається з елементів, є складним. Отже, якщо необхідно, щоб усе виникало з того, з чого воно складається (існує воно вічно чи виникло), а все, що виникає, виникає з потенційно сущого (адже воно не виникло б із неможливого і не існувало б), причому можливе може і не стати дійсним [20], то, навіть якщо число або будь-що інше, що має матерію, беззастережно є вічним, то воно може і не бути, як і те, що має один день, і скількимога років; якщо ж це так, то може не бути і те, що має стільки часу, що йому немає кінця. Одначе тоді воно, мабуть, не є вічним, якщо не є вічним те, що може і не бути, як нам уже довелося пояснити в іншому місці [25]. Якщо сказане тут є істинним взагалі, а саме, що жодна сутність не є вічною, якщо вона не є дійсністю, і якщо елементи є матерією сутності, то, мабуть, вічна сутність не має жодних елементів, з яких би вона складалася.

Є й такі[222], хто вважають невизначену двійку елементом разом з єдиним, натомість [30] відкидають нерівне, уникаючи неможливих наслідків. Проте вони позбуваються тільки тих труднощів, які неминуче виникають через покладання елементами нерівного і відношення. Натомість окрім такої думки, в цих мислителів з необхідністю виникають також інші труднощі незалежно від того, утворюють вони з цих елементів [35] видове число чи математичне.

Отже, є багато причин їхньої помилки і [1089α] [1] найбільша — одна задавнена трудність. Вони гадали, що всі речі мають бути єдиним, сущим самим по собі, якщо не спростувати слова Парменіда: «Ніколи ти не доведеш того, що існує не-суще». [5] Натомість вони вважали, що необхідно показати, що існує не-суще, тому що так із сущого і чогось іншого може утворитися суще, якщо воно є множиною.

Однак, по-перше, якщо суще має багато значень (бо воно означає то сутність, то якість, то кількість та інші категорії), то яким же чином усе суще може бути єдиним, якщо не буде [10] не-сущого? Чи ж його утворюють сутності, або їхні властивості і таке інше, або все разом, і тоді єдиним будуть «це», і «таке», і «стільки» та інші слова, які означають щось єдине? Однак безглуздо, ба більше, неможливо, щоб одна якась природа була причиною того, щоб суще було то «цим», то «таким», то «стільки», [15] то «де». Крім того, з якого не-сущого і сущого складаються сущі? Адже не-суще також має багато значень, якщо їх має суще; і не бути людиною означає не бути «цим», не бути швидким — не бути «таким», не бути трьох ліктів у довжину — не бути «стільки». То з якого сущого і не-сущого утворюється багато сущих?

Прихильник цього вчення[223] має на увазі «хибне» і називає цю природу не-сущим, яке разом із сущим утворює багато сущих. Тому й було сказано, що потрібно припустити щось хибне, як-от геометри припускають, що лінія має одну стопу завдовжки, хоч насправді не має. Але це не може бути так. Адже ані геометри не припускають нічого такого хибного ([25] бо такий засновок не входить в умовивід), ані з такого не-сущого не виникають сущі й не знищуються в ньому. Але оскільки не-суще за формами слова вживається в стількох же значеннях, що й категорії, а крім того вживається в значенні хибного і потенційно сущого, з якого відбувається виникнення, — то виходить, що людина виникає не з не-людини, а потенційно людини, [30] біле — не з не-білого, а з потенційно білого, і так само все інше, незалежно від того чи виникає якась одна річ, чи багато речей.

Вочевидь питання полягає в тому, яким чином суще, про яке говорять як про сутності, є множиною, адже те, що тут виникає, — це числа, лінії та тіла. Але ж безглуздо, коли запитується, яким чином суще може бути множиною як щосність, [35] а от яким чином у сенсі якості й кількості — ні. Адже ані невизначена двійка, ані велике й мале не є причиною існування двох чи багатьох білих фарб, запахів чи фігур, [1089β] [1] бо тоді вони були б числами та одиницями. Проте, якби вони принаймні розглянули це, то побачили б причину також у сутностях, тому що причиною є те саме або аналогічне.

Адже це відхилення — причина також того, що [5] шукаючи протилежне сущому і єдиному, з якого і яких походять сущі, вони запропонували відношення і нерівне, котрі не є ані протилежністю, ані запереченням сущого і єдиного, а натомість один із видів сущого, як-от також «що» і «яке».

А варто було б запитатися також, яким чином є багато відношень, а не одне. Натомість вони запитують, як може існувати багато одиниць [10] поруч із першим єдиним, а про те, як може існувати багато нерівних поруч із нерівним, не питають. Одначе вони користуються багатьма відношеннями і говорять про велике і мале, багато й мало, з яких утворюються числа, довге й коротке, з яких утворюється лінія, широке й вузьке, з яких утворюється площина, глибоке й мілке, з яких утворюються обсяги; і також вони згадують ще більше видів відношення. [15] То що є причиною існування багатьох відношень?

Отже, необхідно, як ми казали, припустити для кожної речі потенційно суще. Це також запропонував той, хто виклав це вчення: що таке потенційно «це» і сутність, але не суще саме по собі, а відношення, наче якби він сказав про якість, що не є ані єдине чи потенційно суще, ані заперечення єдиного або [20] сущого, а натомість щось одне із сущого. І якщо він шукав відповіді на питання, як існує багато сущих, то, як вже було сказано, значно більше треба було шукати не в межах однієї і тієї самої категорії, тобто як може існувати багато сутностей або багато якостей, а натомість, як може існувати багато сущих взагалі, адже одні сущі є сутностями, другі — властивостями, треті — відношеннями. Натомість щодо інших категорій маємо ще одну [25] проблему, а саме: як утворюється множина. Адже оскільки якість і кількість не існують окремо, то вони є множиною, тому що стає і перебуває множиною те, що лежить в основі. Принаймні потрібно, щоб для кожного роду існували якась матерія, тільки неможливо, щоб вона існувала окремою від сутностей. Утім, для «цих» щось можливе певне пояснення, яким чином щось «це» є множиною, [30] якщо тільки «щось» не означатиме і щось «це», і певну таку природу. Сама трудність же полягає радше в тому, яким чином у дійсності існує багато сутностей, а не одна.

Проте якщо «це» і кількість не одне й те саме, то таке пояснення не говорить, як і чому багато сущих, а лише як багато за кількістю. Адже будь-яке число означає кількість, [35] а одиниця, якщо вона не міра, також кількісно неділиме. Тому якщо кількість і щосність є різні речі, то таке пояснення нічого не говорить про те, із чого складається щосність і як вона є множиною. [1090α] [1] Якщо ж вони одне й те саме, то на того, хто стверджує, чекає чимало суперечностей.

Можна було б також звернутися до дослідження про числа, а саме, як обґрунтувати віру в те, що вони існують. Для прихильника вчення про ідеї вони видаються певною причиною [5] існуючих речей, оскільки кожне число є певною ідеєю, а ідея для інших речей є у той чи інший спосіб причиною їхнього існування (вважатимемо це їхнім основним положенням). Що ж до того, хто не приймає це вчення через те, що бачить внутрішні труднощі стосовно ідей, а тому не проголошує числа ідеями, а просто покладає число математичне[224], [10] то чому потрібно повірити, що таке число існує і що в ньому корисного для інших речей? Адже той, хто говорить, що воно існує, не каже, що воно є число чогось, а натомість говорить як про таке, що існує саме по собі в силу власної природи, і не видно, причиною чого воно є. Але ж усі положення арифметики, як уже йшлося, також [15] мають стосуватися чуттєвих речей.

3

Отже, ті, хто вважають, що ідеї існують і що вони є числами, за своєю звичкою розглядати кожне поза множиною, намагаються говорити про кожне як щось єдине, як і чому воно існує. Проте оскільки ці положення не є ані необхідними, ані можливими, [20] то й про число через них не можна говорити, що воно існує. Натомість піфагорійці, оскільки вбачали багато властивостей чисел, притаманних чуттєвим тілам, покладали, що числа є сущі, але не окремі, а натомість, що сущі складаються з речей. Чому? Тому що властивості чисел присутні в музичному ладі, в небі [25] і багато в чому іншому. Але ті, хто стверджують, що існує лише математичне число[225], суперечать власним засадам, адже вони казали, що не може бути наук про такі числа. Натомість ми стверджуємо, що такі науки є, про що вже йшлося раніше. І очевидно, що математичні предмети не є відокремленими; адже, [30] будучи відокремленими, математичні властивості не були б присутні в тілах.

Тож піфагорійців у цьому випадку не можна звинуватити в помилці. Що ж до того, що вони роблять із чисел фізичні тіла, з того, що не має ні ваги, ні легкості — те, що має вагу і легкість, то вони, схоже, говорять про інше небо і тіла, але [35] не про чуттєві. Ті ж, хто вважає, що числа існують окремо[226], вважають так, тому що до чуттєвих речей не можна застосовувати аксіоми, хоч останні є вірними і «тішать душу». І те саме стосується просторових величин в математиці.

[1090β] [1] Отже, очевидно, що також протилежне вчення говорить супротивне, і тим, хто так говорить, слід розв’язати щойно згадану трудність: чому, якщо числа ніяк не присутні в чуттєвих речах, їхні властивості присутні в чуттєвих речах. [5] Є й такі, котрі виходячи з того, що точка є межа і край лінії, а ця — площини, а ця — тіла, вважають, що необхідно мають існувати такі сутності. Варто також розглянути це твердження, чи не надто воно слабке. Справді, краї не є сутностями, а радше все це — межі [10] (позаяк є певна межа і для ходьби, і для руху взагалі, тож вони теж мають бути певним щось і певною сутністю; але ж це безглуздо). Одначе, навіть якщо вони були б сутностями, всі вони мали б бути межами «цих» чуттєвих речей (адже це твердження стосується саме їх). То чому вони мають існувати окремо?

Далі, хтось не надто згідливий міг би запитатися щодо будь-якого числа [15] і математичних предметів: чому передніше і пізніше ніяк не діють одне на одного? Справді, якщо число не існує окремо, то все ж таки для тих, хто стверджує існування тільки математичних предметів[227], існуватимуть просторові величини, і навіть якби і їх не було, існують, однак, душа, тіла, чуттєві речі; адже природа, судячи з її [20] явищ, далебі не здається нагромадженням непов'язаних між собою епізодів, як-от погана трагедія. Тих же, хто стверджує існування ідей, це запитання не зачіпає; вони вважають величини такими, що складаються з матерії і числа: лінії — з двійки, площини — імовірно, з трійки, тіла — з четвірки або з інших чисел, бо для них немає ніякої різниці. Але чи є ці [25] величини ідеями, в який спосіб вони існують і що вони додають до речей? Адже, як і математичні предмети, вони нічого не дають. Проте стосовно них немає жодного математичного положення; хіба що хтось спробує привести в рух математичні предмети й створити певне власне вчення. Справді, нескладно, прийнявши перші-ліпші припущення, довго й безупинно розводитися. Тож ці філософи, намагаючись об'єднати ідеї і математичні предмети, глибоко помиляються. Що ж до тих, хто першими створили два роди числа — число, що належить до видів, і математичне, — не пояснили і не могли б пояснити, як і з чого виникає [35] математичне число. Адже вони розташовують його між видовим і чуттєвим числами. Бо якщо воно виникає з великого і малого, то воно буде тотожним числу, що належить до видів (він створює величини з іншого якогось великого і малого). [1091α] [1] Якщо ж він говорить про щось інше, то отже, йдеться про більше елементів; і якщо началом обох родів чисел є щось єдине, то єдине буде чимось спільним для них, а тоді слід запитати, як єдине стає також цією множиною, притому, що, згідно з його вченням, неможливо, щоб число виникало інакше, ніж з [5] єдиного й невизначної двійки.

Все це позбавлене сенсу й суперечить собі й здоровому глузду та схоже на Симонідове «розбалакування». Адже тут виходить «розбалакування», як у рабів, коли вони не можуть сказати нічого путнього. І здається, що самі елементи — [10] велике й мале, — кричать, наче їх тягнуть за волосся, бо вони ніяк не можуть породити число інакше, ніж подвоєнням одного.

Безглуздо, а радше неможливо, також покладати виникнення вічних сущих. Що ж до піфагорійців, то покладають вони чи не покладають виникнення, годі сумніватися; [15] адже вони чітко говорять, що після того як утворилося єдине (чи то з площин, чи то з поверхонь тіл, чи то із сім’я, чи то з іще чогось, що вони не в змозі назвати), одразу найближча частина необмеженого була притягнута й обмежена межею. Але оскільки вони розробляють будову світу і хочуть говорити мовою природничої науки, то, певна річ, варто розглянути їхні погляди на [20] природу, але в цьому дослідженні ми їх оминемо; адже ми шукаємо начала в нерухомих речах, тож потрібно вивчити виникнення таких нерухомих чисел.

4

Отже, вони не стверджують виникнення непарного, бо очевидно, що вони приймають виникнення непарного. А перше парне деякі з них утворюють із нерівних [25] через прирівнювання великого й малого. Тож необхідно, щоб нерівність між ними існувала передніше прирівнювання; якби ж вони завжди були рівними, то не були б нерівними передніше, бо передніше того, що існує завжди, немає нічого. Тому очевидно, що вони покладають виникнення чисел, не маючи на меті їх дослідження.

Утім, [30] постає складне питання (і заслуговує на докір той, хто його не помічає), а саме, в якому відношенні перебувають елементи і начала до блага і прекрасного? Питання полягає в тому, чи існує серед елементів і начал таке, яке ми маємо на увазі, говорячи про благо саме по собі і найкраще, чи ні, а натомість благо виникає пізніше. Адже, схоже, що давні теологи однієї думки з деякими нинішніми філософами[228], котрі [35] заперечують благо як начало, а натомість стверджують, що благо і прекрасне виявилися з поступом природи сущого (так говорять ті, хто стережеться справжньої трудності, з якою стикаються декотрі з тих, хто покладає началом єдине; [1091β] [1] проте ця трудність виникає не через те, що вони началу приписують благо як таке, що міститься в ньому, а через те, що вважають єдине началом, причому началом як елементом, і виводять з єдиного число). Щось подібне кажуть давні поети: що царюють і [5] передують не перші боги, як-от Ніч і Небо, або Хаос і Океан, а натомість Зевс. Одначе вони так говорять через зміну правителів сущого, тоді як принаймні ті з них, що не все говорять міфами, але й поєднують їх із наукою, як-от Ферекід та деякі інші, [10] які вважають перше, що породило, найкращим, а також Маги та з пізніших мудреців Емпедокл та Анаксагор, із яких один зробив елементом — дружбу, а другий началом — розум. Із тих же, хто покладають сутності нерухомими, дехто говорить, що єдине саме по собі є благо саме по собі; однак, на їхню думку, його сутністю є [15] насамперед єдине.

Отже, трудність полягає в тому, який із двох поглядів слід обрати. Було б дивно, якби першому й вічному та найбільш самодостатньому саме це перше — самодостатність і цілість — не було б притаманне як благо. Але ж воно є неминущим і самодостатнім саме тому, що є благополучним. Тож сказати, що [20] начало є таким, імовірно, правильно, проте говорити, що воно є єдиним, або якщо не єдиним, то принаймні елементом, власне, елементом чисел, — неможливо. Справді, це тягне за собою неабиякі труднощі, так що, аби їх уникнути, дехто відмовився від цієї думки, а саме, ті, хто визнають єдине першим началом і елементом, але для математичного числа. Адже всі одиниці стають чимось благим, і постає якась сила-силенна благ. Натомість якщо ідеї є числами, то всі ідеї є якимись благами. Одначе нехай будь-хто вважає ідеями, що йому завгодно. Та якщо ідеї є ідеями лише благ, то ідеї не є сутностями; якщо ж ідеї є також ідеями сутностей, то тоді всі тварини, [30] рослини і загалом все причетне ідеям є благами.

Отож і це виявляється безглуздим, і протилежний єдиному елемент — чи є він множиною, чи нерівним, тобто великим та малим, — постає злом самим по собі (тому дехто[229] з них уникав ототожнення блага з єдиним, адже оскільки виникнення відбувається з протилежностей, зло з необхідністю буде природою множини; натомість інші[230] вказують нерівне як природу зла). Тож виходить, що все суще причетне до зла, окрім одного єдиного самого по собі, і числа більше причетні до чистого зла, ніж просторові величини, [1092α] [1] що зло є простором для блага[231] і останнє причетне до того й спрямовується до того, що його знищує, бо одна протилежність нищить іншу. І якщо, як ми говорили[232], матерія є кожна річ як можливість, як-от для дійсного вогню — вогонь як можливість, [5] то зло саме по собі буде благом як можливість. Отже, все це є наслідком того, що вони то покладають началом будь-який елемент, то протилежності — началами, то єдине — началом, то числа — першими сутностями, або сутностями, що існують окремо, або ідеями.

5

Отже, якщо однаково неможливо і не покладати, і покладати благо одним із начал, то очевидно, що і начала, і перші сутності тлумачаться неправильно. Але неправильно розуміє і той, хто зіставляє начала цілого з началом тварин і рослин виходячи з того, що з невизначених і недосконалих речей завжди виходять досконаліші, чому ж він[233] і говорить, що так стоїть справа і з першими сутностями, тому єдине саме по собі [15] не є навіть якимось сущим.

Одначе також у тварин і рослин є досконалі начала, з яких вони походять, позаяк людину породжує людина, і сім'я не є першим.

Безглуздо також разом із математичними тілами покладати місце і казати, що вони десь мають бути, але не сказати, що таке місце (адже кожна одинична річ має власне місце, а тому вони окремі за місцем, натомість математичні [20] тіла не є ніде).

Варто було б тим, хто говорить, що суще складається з елементів і числа є першими із сущих, розібравшись спочатку, як одне утворюється з іншого, відтак сказати, яким чином число утворюється з начал. Змішуванням? Але не все [25] змішується, і те, що виникає, відмінне від того, що змішується. Тоді єдине також не буде окремим і не матиме іншу природу; а вони ж прагнуть саме цього.

То, можливо, шляхом сполучення, як склад слова? Але тоді елементи необхідно мають бути певним чином розташовані, а той, хто так мислить, мислитиме єдине і множину окремо. Отож це і буде числом — одиницею і множиною, або єдиним і нерівним. І оскільки утворюватися «з чогось» [30] означає, в одному випадку, з того, що входить до складу, а в другому — ні, то яким із двох способів утворюється число? Адже у такий спосіб, тобто з того, що міститься у складі, утворюється лише те, що зазнає виникнення. А можливо, число утворюється, як із сім’я? Проте ніщо не може відділитися від неділимого. То, мабуть, як із протилежності, що перестає існувати? Але те, що існує в такий спосіб, утворюється також із чогось іншого, що продовжує існувати. Отже, оскільки один[234] покладає єдине протилежним множині, [1092β] [1] другий[235] — нерівному, беручи єдине як рівне, то, мабуть, число утворюється з протилежностей. Тож існує щось інше, з чого як того, що продовжує існувати, та другої протилежності, утворюється і виникає число. Чому ж усе інше, що утворюється з протилежностей або відносно чого виступає протилежностями, знищується, навіть якщо воно утворюється з усіх протилежностей, а [5] число не знищується? Про це, однак, нічого не говориться. І все ж таки протилежність — і та, що міститься у складі, і та, що ні — є руйнівним началом, як-от розбрат руйнує суміш[236] (хоча цього не мало б бути, оскільки суміш не є протилежністю розбрату[237]).

Не визначено також, у який із двох спосіб числа є причинами сутностей і буття: чи не так, як границі (як-от [10] точки для величин і як встановлював Евріт, яким є число кожної речі, наприклад, таким є число людини, таким — число коня, причому подібно до тих, хто приводить числа до фігур трикутника та чотирикутника, він у такий же спосіб зображував камінчиками форми рослин), або тому що співзвуччя є числовим співвідношенням і так само людина [15] та кожна з інших одиничних речей? Крім того, яким же чином є числами властивості — біле, солодке, тепле? Очевидно, що числа — не сутності й не причини форми, адже сутністю є співвідношення, а число — матерією. Скажімо, для плоті або кістки сутність є числом таким чином, що три частини вогню і дві — землі[238]. Врешті число завжди, хоч би яким воно було, [20] є числом чогось: або це число частин вогню, або частин землі, або число одиниць, — натомість сутність — це стільки-то чогось приєднується до стільки-то чогось у суміші. І це не число, а співвідношення суміші чисел, тілесних або будь-яких інших. Отже, число — ані число загалом, ані число, що складається з одиниць, — не є діючою причиною, ані матерією, ані співвідношенням і видом [25] речей. Та, звичайно, не є воно і цільовою причиною.

6

Можна було б також запитати, яке благо отримують речі від чисел через те, що суміш виражена в числі — чи то в такому, що легко злічується, чи то в парному. Справді, напій з меду й молока далебі не буде здоровішим змішаний у співвідношенні 3:3, але дасть більше користі в [30] будь-якому співвідношенні розведений водою, ніж змішаний відповідно до числової пропорції, але не розведений.

Співвідношення сумішей полягають у додаванні чисел, а не в числах самих по собі, тобто їх множенні, наприклад, «три до двох», а не «тричі по два». Адже при множенні має залишатися той самий рід, тому ряд 1 x 2 x 3 має вимірюватися за допомогою 1, а ряд 4 x 5 x 6 — за допомогою 4. Отже, все за допомогою одного й того самого. Тому не буде числом вогню 2 х 5 х З х 6, а числом води 2 x 3.

[1093α] [1] Якщо всі речі необхідно відповідати числам, то багато речей з необхідністю виявляться одним і тим самим, і одне й те саме число відповідатиме і цій, і якійсь іншій речі. То все ж таки чи є число причиною, завдяки якій існує річ, чи це не є певним? Наприклад, є якесь число рухів Сонця [5] і знову ж таки Місяця, і число для життя й віку кожної тварини. То що заважає одним із них бути квадратними, другим — кубічними, одним — рівними, другим — подвійними? Адже ніщо цьому не заважає, і якщо все пов’язане з числом, то з необхідністю все має обертатися в межах таких сполучень. Також під одне й те саме число можуть [10] підпадати різні речі, тому якщо одне й те саме число відповідає декільком речам, то, маючи той самий вид числа, вони мають бути тотожними одна одній, наприклад, Сонце й Місяць були б тим самим. Але чому вони є причинами? Існує сім голосних, сім струн у музичному ладі, сім Плеяд, у сім років звірі міняють зуби (принаймні деякі з них, деякі ж — ні), семеро героїв були проти Фів. То чи це тому, що число є таким за своєю природою, тих героїв виявилося сім і сім зірок у Плеядах? Або ж героїв було сім, тому що було сім брам чи з якоїсь іншої причини, а зірки Плеяди ми просто так лічимо (скажімо, у Ведмедиці — принаймні дванадцять, натомість дехто нараховує більше). [20] Вони також стверджують, що «кси», «пси» і «зета» є співзвуччями, і оскільки співзвуч три, то й цих букв три; а те, що їх можуть бути тисячі, їх не цікавить (справді, міг би бути один знак для «гамми» та «ро»). Якщо ж [вони скажуть], що тільки ці три приголосні є подвійними серед усіх інших, то причина тут у тому, що є три місця в роті, в яких промовляється «сигма», тому [25] подвійних звуків є тільки три, але не тому, що існує три співзвуччя, позаяк співзвуч більше, натомість у мові подвійних звуків більше бути не може.

Далебі, ці філософи схожі на давніх тлумачів Гомера, які дрібні подібності бачили, а великих не помічали. Дехто каже, що таких подібностей багато, наприклад, із середніх струн одна має дев’ять частин, друга — вісім, [30], а епічний вірш — сімнадцять складів, що дорівнює цим двом струнам, і якщо його скандувати направо, то маємо дев’ять складів, наліво — вісім. [1093β] [1] Також кажуть, що відстань в алфавіті від альфи до омеги дорівнює відстані від найнижчого звука до найвищого у флейті і що їх число дорівнює цілому небу. [5] Легко бачити, що це не велика труднація проголошувати чи відшукувати такі подібності у вічних речах, якщо їх легко знаходити і в минущих.

Однак ці хвалені сутності в числах та їхні протилежності й загалом усе, що є в математиці, в тому сенсі, як про них говорить дехто, покладаючи їх причинами природи, схоже, зникають, принаймні якщо їх у такий спосіб розглядати (адже жодна з них не є причиною у жодному сенсі з визначених в обговоренні начал). Одначе вони вважають очевидним, що благо існує і що непарне, пряме, квадратне та властивості деяких чисел стоять в одному ряду з прекрасним. Вони вбачають відповідності між порами року і певними числами. [15] І всьому іншому, що вони назбирують із математичних положень, вони надають цього значення. Проте все це здається просто збігом. Адже це побіжні властивості, що видаються спорідненими між собою, завдяки тому, що їх єднає певна відповідність. Справді, в кожній категорії сущого можна знайти якусь відповідність, скажімо, прямим у лінії відповідає [20] рівне в площині, непарне — в числі, біле — в кольорі.

Крім того, числа, що проголошуються ідеями, не є причинами гармонічних співвідношень і подібних явищ (адже рівні між собою числа-ідеї відрізняються одне від одного за видом, оскільки відрізняються навіть одиниці), тож принаймні це не дає підстави стверджувати існування ідей.

Отже, ось такі наслідки випливають із цього вчення, [25] і можна було б навести ще більше. Недолугі спроби обґрунтувати виникнення чисел і неможливість жодним способом узгодити все між собою, вочевидь, є доказом того, що математичні предмети не існують окремо від чуттєвих речей, як стверджує дехто, і не є началами.

Інформація видавця

УДК 111.1

А81

Переклад здійснено за виданням:

Aristotles Metaphysics. A revised text with introduction and commentary by W. D. Ross. 2 vols. Oxford: Clarendon Press, 1924

Переклад з давньогрецької, передмова і примітки Олександра Юдіна

В авторській редакції перекладача

Художник-оформлювач Олена Гугалова-Мєшкова

Арістотель

А81 Метафізика / пер. з давньогрец., передмова і прим. О. А. Юдіна; худож.-оформлювач О. А. Гугалова-Мєшкова. — Харків: Фоліо, 2020. — 300 с.

ISBN 978-966-03-9250-2.

УДК 111.1

© О. А. Юдін, переклад українською, передмова, примітки, 2020

© О. А. Гугалова-Мєшкова, художнє оформлення, 2020

ISBN 978-966-03-9250-2

Науково-популярне видання

АРІСТОТЕЛЬ

МЕТАФІЗИКА

Переклад з давньогрецької

Головний редактор О. В. Красовицький

Відповідальна за випуск Т. І. Шкарупа

Художній редактор О. А. Гугалова-Мєшкова

Технічний редактор Г. С. Таран

Комп’ютерна верстка: Т. В. Мальчевська

Коректор Я. С. Бородюк

Підписано до друку 14.05.2020. Формат 60x90 1/16.

Умов. друк. арк. 19,00. Облік.-вид. арк. 17,00.

Тираж 500 прим. (1-й запуск 1—50). Замовлення №

ТОВ «Видавництво Фоліо»

вул. Римарська, 21 А, м. Харків, 61057

Свідоцтво суб’єкта видавничої справи ДК № 5244 від 09.11.2016

Сайт та інтернет-магазин видавництва: www.folio.com.ua

Електронна адреса: market@folio.com.ua

Виготовлено у ФОП В. Є. Гудзинський

вул. 23-го Серпня, 27, м. Харків, 61072

Свідоцтво суб’єкта видавничої справи ХК № 269 від 23.11.2010

Примітки

1

Aristotle, Metaphysics / trans. by Hugh Lawson-Tancred. Penguin Books, 1998.

2

Sachs J. Aristotle: Metaphysics // Internet Encyclopedia of Philosophy. — https://www.iep.utm.edu/aris-met/#H2

3

Напр.: Frede М., Patzig G. Aristoteles “Metaphysik Z”. 2 Bde. Munchen: Verlag C. H. Beck, 1988.

4

Див.: Sonderegger E. Die Bildung des Ausdrucks to ti ēn einai durch Aristoteles // Archiv für Geschichte der Philosophie, 65 (1983); Sonderegger E. Zur Sprachform des Ausdrucks to ti en einai // Rheinischen Museum für Philologie, 144, 2001.

5

Hanp.: what-it-was-to-be-that-thing. Див.: Aristotle, Metaphysics / trans. by Hugh Lawson-Tancred. Penguin Books, 1998.

6

Див. детальніше: Європейський словник філософій: Лексикон неперекладностей. Том перший. К.: Дух і літера, 2009. С. 140 і далі.

7

Див.: Лосев А. Ф. История античной эстетики. Т. IV. М.: Искусство, 1975. С. 124–158.

8

Софіст, учень Горгія. Див. діалог Платона «Горгій» (448 С, 462 В).

9

Нікомахова етика, 1139b 14-1141b.

10

Див. Платон, Теетет, 155d.

11

Фізика, II, 3, 7.

12

Імовірно, мається на увазі Платон. Див. Кратил, 402 В, Теетет, 152 Е, 162 D, 180 C.

13

Див. Гомер, Іліада. Π. XIV, 201, 246.

14

Там само. Π. II, 755, XIV, 271, XV, 37.

15

Фалес, Анаксімен та Геракліт.

16

Елеати.

17

Імовірно, мається на увазі Емпедокл.

18

Див. Теогонія. V, 166–167.

19

Фізика, II, 3, 7.

20

Див. Платон, Федон, 98 ВС; Закони, 967 B-D.

21

Про небо, II, 13.

22

Фізика, І, 3.

23

Див. 942b 15–19.

24

Фізика, II, 3, 7.

25

Про небо, III, 7.

26

Див. 990b 2-991а 8, а також кн. XIII, 1078b 34-1079b 3.

27

Федон, 100 C-Е.

28

Див. також кн. XIII, 1079b 12-1080а 8.

29

Див. також кн. XIII, 1085а 9-19.

30

991а 20–22.

31

Див. Платон, Держава, VII. 531 D, 533 D-E.

32

Ідеться про космологію Емпедокла.

33

Мається на увазі Платон.

34

Гіппас та Геракліт.

35

Фалес.

36

Анаксімен та Діоген Аполлонійський.

37

Див. кн. І 982а 8-19.

38

Див. кн. І 982а 30-b 2.

39

Див. кн. І, розділи 6 та 9.

40

Маються на увазі піфагорійці та Платон.

41

Мається на увазі Платон.

42

Мається на увазі Протагор.

43

Гіппас та Геракліт.

44

Анаксімен та Діоген Аполлонійський.

45

а 24–27.

46

а 31-b 1.

47

Див. кн. III, 995b 18–27, 997а 25–34.

48

Піфагорійці.

49

Парменід.

50

Платоніки.

51

Емпедокл.

52

Імовірно, мається на увазі Антисфен.

53

Імовірно, посилання на 1005b 23–25.

54

Імовірно, мається на увазі Мегарська школа.

55

1006b17.

56

1006b 17, 1007а 6.

57

1006а 18–22.

58

Епіхарм начебто говорив про погляди Ксенофана, що вона не правдоподібні і не вірні або що вони вірні, але не правдоподібні.

59

1009а 36–38.

60

Див. Теетет 178 В-179 А.

61

Імовірно, мається на увазі Антисфен.

62

1009а 38-1010а 15.

63

Імовірно, мається на увазі Антисфен.

64

1006а 18–22.

65

Див. кн. IX, розділ 7.

66

Піфагорійці та Платон.

67

У геометрії слово dýnamis має значення «ступінь».

68

Стосовно цього розділу див. передмову «Від перекладача»

69

Розділ фактично розглядає різні значення прислівника κατὰ, що віповідають різним прислівникам в українській мові. Щодо цього розділу див. передмову перекладача.

70

У розділі дається визначення двозначного терміна. Див. передмову перекладача.

71

В оригіналі йдеться про префікс α.

72

1016а 4.

73

Платон, Гіппій менший, 365–369.

74

Там само, 371–376.

75

Див. Друга аналітика, 175а 18–22, 39-41, 76b 11–16.

76

Див. кн. V, 7.

77

Платон, Софіст 237 А, 254 А.

78

Див. кн. XII, розділи 6 і 8.

79

Див. кн. IX, розділ 10.

80

Див. кн. V, розділ 7.

81

Мілетська та елейська школи.

82

Піфагорійці та Емпедокл.

83

Анаксагор та атомісти.

84

Піфагорійці.

85

Школа Ксенократа.

86

1028b 33–36.

87

Див. Платон, Софіст 237, 256.

88

а 17-b 13.

89

1030 а 17-b 13.

90

Див. b 23–30, 1034а 9-21, b 4–7.

91

1032а 17.

92

Маються на увазі піфагорійці.

93

Платоніки.

94

Див. Платон, Теетет 147 D; Софіст 218 В; Політик 257 С.

95

1035а 30-b 3.

96

Див. кн. XIII, XIV.

97

Див. кн. VII, 12, VIII, 6.

98

Друга аналітика ІІб 3-10, 13.

99

Розділи 4–6, 10–12 цієї книги.

100

Розділ 3.

101

1029а 2–3, 23–24.

102

Див. кн. 1, 990b 17.

103

Див. 1031а 11–14.

104

Кн. VII, 15, кн. VIII, 6.

105

Див. розділ 8.

106

Див. кн. І, розділ 17.

107

Це речення можна перекладати по-різному, хоча у більшості перекладів воно тлумачиться так: «Тоді чому ніхто з прихильників вчення про ідеї не пропонує визначення якої-небудь ідеї?».

108

Див. кн. VII, 1.

109

Див. кн. VII, 2.

110

Див. кн. VII, 3, 1028b 33–36.

111

Див. кн. VII, 4–6, 12, 15.

112

Див. кн. VII, 10, 11.

113

Див. кн. VII, 13, 14, 16, 1040b 16-1041а 5.

114

Див. кн. XIII, XIV.

115

Див. Фізика 225а 12–20 та Про виникнення й знищення 317а 1731.

116

Див. також кн. I, 985b 13–19.

117

Див. розділ 2.

118

Див. кн. VII, 8.

119

Піфагорійці та платоніки (див. також кн. VIII, 6, 7).

120

Див. кн. VII, 12, кн. VIII, 1044а 2–6.

121

Див. також кн. VII, 1029b 28.

122

Див. а23-33.

123

У кн. VII, VIII.

124

Кн. VII, 1.

125

Див. кн. IX, 1048а 27-b 6.

126

Кн. V, 12.

127

Див. кн. IV, 5, 6.

128

Кн. IX, 1–5.

129

Кн. V, 11.

130

Кн. VII, 7, 8.

131

Фізика, VI, 6.

132

1049b 17-29.

133

Напр., Емпедокл.

134

b 8-12.

135

Маються на увазі послідовники Платона. Див. також кн. І, 987b 31.

136

Імовірно, ця критика спрямована проти Платона. Див. Держава 402 С, 476 А, Теетет 176 Е, Закони 896 Е, 898 С.

137

Кн. V, 6.

138

Див. 1052b 33, 1053а 5.

139

III, 1001а 4-b 25.

140

Відповідно, Емпедокл, Анаксімен, Анаксімандр.

141

Кн. VII, 13.

142

Див. кн. IV, 1004b 27, X, 1055b 26.

143

Див. також кн. IV. 2 1004а.

144

Див. кн. V, 9.

145

аб.

146

V, 22.

147

1005b 4–6.

148

Ідеться про вчення Платона. Див. також кн. XIV, 1087b 7.

149

Див. 1055а 16.

150

Кн. V 1021а 26–30.

151

1055а 16.

152

Див. кн. 1, 3-10.

153

Про матеріальну, формальну, діючу та фінальну причини див. Фізика, II, 3.

154

Див. попередній розділ 1059b 24–38.

155

Піфагорійці та Платон.

156

1059а 20–23.

157

Див. Кн. 4.3 1005b 8-30.

158

Фізика, І, 7–9.

159

1062b 20-1063b 7.

160

Софіст 254 А.

161

Маються на увазі піфагорійці й платоніки. Див. Платон, Софіст 256 D, Тімей 57 Е.

162

Мається на увазі Анаксімандр.

163

Див. Фізика III, 204b 10–24.

164

Платоніки.

165

Маються на увазі відповідно, Платон, Ксенократ та Спевсіпп.

166

Див. 1070b 17.

167

Див. 1069а 30.

168

Анаксагор.

169

Див. Тімей, 30 А.

170

Федр, 265 С, Закони, 894 Е.

171

Тімей, 34 В.

172

1071b 22–26.

173

Див. 1074а 36.

174

Див. кн. VII, 1028b 21, XIV, 1091а 34, 1092а 11.

175

Мається на увазі Платон. Див. Фізика, 206b 32.

176

Фізика, VIII, 8, 9.

177

Див. 1073b 35, 38-1074а 4.

178

Маються на увазі платоніки.

179

Маються на увазі піфагорійці та Спевсипп. Див. кн. XII, 1072b 31.

180

Див. кн. І, 985а 4.

181

Мається на увазі Платон. Див. Держава, 477.

182

Див. 1071b 19, 20.

183

Мається на увазі Спевсипп. Див. кн. VII, 1028b 21.

184

Гомер, Іліада II, 204, пер. Б. Тена.

185

Фізика І.

186

Метафізика, кн. VII, VIII, IX.

187

Маються на увазі відповідно Платон, Ксенократ, піфагорійці і Спевсипп.

188

Див. кн. III, 998а 7-19.

189

Кн. III, 997b 12–34.

190

Інший прийнятий переклад: «визначення чого входить як складова в інші визначення».

191

Імовірно, мається на увазі Арістіпп. Див. кн III, 996а 32.

192

Імовірно, цей намір лишився не виконаним.

193

Див. кн. VII, 1039а. Також див. Платон, Парменід, 132 AB, D-133 А.

194

Платон, Федон, 100 D.

195

Мається на увазі Платон.

196

Мається на увазі Спевсипп.

197

Невідомий платонік.

198

Мається на увазі Платон.

199

Мається на увазі Спевсіпп.

200

Мається на увазі Ксенократ.

201

Мається на увазі Платон.

202

1080а 15-b 36.

203

Мається на увазі Платон та, імовірно, Спевсипп.

204

Ідеться про атомістів.

205

Імовірно, мається на увазі Спевсипп.

206

Імовірно, мова про Платона та Ксенократа.

207

Мається на увазі Спевсипп.

208

Мається на увазі Ксенократ.

209

Платон.

210

Фізика, кн. 1, 4–6.

211

Мається на увазі Спевсипп. Див. 1090а 7-15, 20-b 20.

212

Кн. III, 1003а 7-17.

213

1078b 17–30.

214

Кн. III, 999b 24 — 1000а 4, 1003а 5-17.

215

Мається на увазі Платон.

216

Імовірно, мається на увазі Спевсипп.

217

Платон і платоніки.

218

Невідомий платонік.

219

Імовірно, ідеться про піфагорійців.

220

Імовірно, ідеться про піфагорійців.

221

Імовірно, мається на увазі Спевсипп.

222

Імовірно, мається на увазі Ксенократ.

223

Платон. Див. Софіст, 237 А, 240.

224

Мається на увазі Спевсипп.

225

Мається на увазі Спевсипп.

226

Платоніки.

227

Мається на увазі Спевсипп.

228

Мається на увазі Спевсипп. Див. також кн. XII, 1072b 31.

229

Спевсипп.

230

Платон і Ксенократ

231

Див. Платон, Тімей, 52 А. В.

232

1088 b 1.

233

Спевсипп. Див. також XII, 1072b 30–34.

234

Спевсипп.

235

Платон.

236

Мається на увазі вчення Емпедокла.

237

Імовірно, йдеться про Спевсиппа.

238

Емпедокл.

Content

Аристотель Метафізика

Арістотель Метафізика

Зміст

Від перекладача Необхідні пояснення

Книга І (Α)

Книга II (α)

Книга III (Β)

Книга IV (Γ)

Книга V (Δ)

Книга VI (Ε)

Книга VII (Ζ)

Книга VIII (Η)

Книга IX (Θ)

Книга X (Ι)

Книга XI (Κ)

Книга XII (Λ)

Книга XIII (Μ)

Книга XIV (Ν)

Інформація видавця

Примітки